Ô France ! Entends chanter les voix libératrices ;
L'avenir est prochain qui, d'un doigt enchanté,
D'où jaillira pour tous la jeune liberté ;


帆影如酲左右倾
水声似战聒天鸣
傍人只道船行快
不道船中客更惊


晓渡黄花溪水湍
鸣榔身在小沙滩
盘斜曲踏畬田去
露下星稀霜月寒


Jednou za týden vždy lepších krmí vůně
dráždí jeho nozdry; čtvrtek den ten slavný,
v útulném kdy svém, ač začazeném, lůně
malý hostinec jej vítá starodávný,
mezi přáteli kde téhož povolání
ve svém pluje živlu, časuje a sklání,
těžké obžaloby na studenty snáší,
kterým nad Minervu Venuše je dražší.


Bleib endlich mit deinen Läusen fort!
Du willst mich gar nicht verstehen!
Dich freut es, mir jedes gefühlvolle Wort
Im Munde herum zu drehen.
Dir fehlen, scheint mir, am Schädel herum
Die allernötigsten Schrauben.
Oh, Mädchen, bist du denn wirklich so dumm,
Wie deinem Gesicht nach zu glauben?


Ivi così condotto da disio,
Mirai le stelle erranti ad una ad una,
Che son principio del mio stato rio.


Si el centro es Nise, y de tu ardor contemplo
la esfera en su hermosura peregrina,
cuelga el bordón, sombrero y esclavina
en las sagradas aras de tu templo


Di più disio ancora mi parea
tutto arder dentro nel trafitto core
vie più che nel principio non facea;


أقول لظبي ساحر الطرف قد غدا
يروّح لي مهلا فدت حسنك الروح
فإن بقلي من غرامك جمرةٌ
تزيد اشتعالاً كلما جأت الريح


Einger jüngfräulicher Mann etc.


一裘身着久经年
禄米分炊几户烟
尽说大夫能养士
却于尼叟惜封田


Wenn nicht, daß wieder ihr die Sandbank sucht,
Auf der ihr durch Jahrhunderte gestanden,
Um in der schlammerfüllten eklen Bucht
Für weitere Jahrhunderte zu stranden.


Pán Bůh tak usoudil,
když nám je hodil,
je to náš jediný
nebeský podíl.


De son voyage de noce !
Ils sont partis pour l'Écosse.


Sola bella è colei che te innamora,
l'altre tucte scì son da volger glebe;
non che de nocte tanto luca Phebe,
ma Phebo apresso lei se discolora.


L'univers avec lui respire !
Mais tout à coup, — est-ce un hasard ?
Vibre un énorme éclat de rire,
Qui raille le nouveau César.


Sie steh'n und schweigen. Könnt' ihr dieses ahnden?
Bei'm Teut! Ihr könnt es nicht!
Woher von dem, was Lehrer nicht verstanden,
Des Lehrlings Unterricht?


Na myslivně do podkroví
keř se vzpíná jasmínový,
mnohý prut se – ruka smělá –
v okno rozevřené vtírá,
záhon květin římsu vroubí
pestrých barev duhou ladnou,
a v tom vzdušném, hustém loubí
vidím hlavu krásnou, vnadnou,
jež se o dlaň podepírá,
vidím vlasy dlouhé, zlaté,
bílou stužkou lehce spjaté –
Zachvěl jsem se jako proutí,
roztoužen jsem vzhůru hleděl,
Matěj, kdyby to byl věděl,
snadně mohl uprchnouti;
ale tak jsme v malé chvíli
do myslivny dorazili.


Matka sama. Jednou v síni kroky –
,Synu!‘ „Matko!“ – Jásot do nebe.
,Paní ta? Andílek modrooký?‘
„Žena, dítko. Jdu si pro tebe.“
Vnouče stařena teď laská, hřeje,
jemně kolébá a nad ním pěje:
hajej, hajičkej!


Však správec šedý zadržel mu ruku:
„Nech, příteli, zde vonný kvítek ten!
Na světle denním, ve slavnostním hluku
snad zmizel by jak kouzlaplný sen.
Jen duchu patří dárek z mrtvých říše,
na jeho knihu položme jej spíše, –
při hlučné vřavě, křiku lidu všeho
nebude jistě přítomen duch jeho!“ – –


Strom shodil zlato s hlavy,
něm strádal les;
do zvadlé kolem trávy
list smutně šepotavý
jak ztuhlý motýl kles'!


Vím, že zná leckdy vaše hlava mladá
o ptáčku mladém, štěbotavém víc,
než ten pán v brejlích, jenž své moudro skládá
do bílých listů slavných učebnic;
že nevábí vás zajíc na papíře,
že srdce v prsou jinak zabuší,
když vzpomenete, tenkrát za uši
jak chňapli jste ho ve vystlané díře.


Optime, to byla pravda svatá!
Palič musí ztratit hlavu!
Nač pak platí obec kata?
Toťby bylo proti všemu právu!


...Igy szóltál akkor, zengő nagymisén,
könnyeztél is, akarva nem-akarva
s a tömjén nehéz, felgomolygó füstje
büszke fejedet lassan betakarta.


Als von rauchenden Ruinen ihn ein gnädig Los getrennt,
Da umfloß die Wasserwüste eines Riesen Postament;


Non, dit mon guide, alors étrange,
Pas plus que Basilide ou Thècle,
Ce ne seront plus, car tout change,
Les noms des Grâces fin de siècle.


Gleichwie Achilles sich
von anfang seiner jugend
früh und spat mutiglich
beflisse aller tugend:
Also ließ unser junge prinz
sich in des alters frühling lehren,
daß er das glück in der provinz
kan fridlich und frölich vermehren.


S kilencz nehéz sebéről
Letépi kötegét -
A sirásók könyezve
Ássák el tetemét.


Ich halte auf die raschen Pferd',
Nun bleibt die Welt mir stehn;
Mein Herz so dumpf, mein Sinn so leer,
Muß wieder rückwärts sehn.


虎门诸部捷如飞
日暮横江试铁衣
弦响乍闻侦候报
前锋川口射鲸归


Что было — в водах тонеИ вечерогривы кони,
И утровласа дева,
И нами всхожи севИ вечер — часу дань,
И мчатся вдаль суда,
И жизнь иль смерть — любое,
И алчут кони боИ в межи роя узких стрел —
Пустили их стрелки —
Бросают стаи конских тел
Нагие ездокИ месть для них — узда,
Желание — подпругБыстра ли, медленна езда,
Бежит в траве подругВ их взорах голубое
Смеется вечно вёдрТоварищи разбоя,
Хребет сдавили бедрВ ненастье любят гуню,
Земля сырая — обувБежит вблизи бегунья,
Смеются тихо об[Его плечо высоко,
Ее ног упруга,
Им не страшна осока,
Их не остановит куг]
Коня глаза косы,
Коня глаза игривы:
Иль злато жен косы
Тяжеле его гривы?
Качнулись ковыли,
Метнулися навстречИ ворог ковы лить
Грядет в предвестьях речСокольих крыл колки,
Заморские рогИ гулки и голки,
Поют его рогЗвенят-звенят тетивы,
Стрела глаз юный пьеИ из руки ретивой
Летит-свистит копьИ конь, чья ярь испытана,
Грозит врагу копытамСвирепооки кони,
И кто-то, кто-то стонеИ верная подруга
Бросается в травРазрезала подпругу,
Вонзила нож врагРазрежет жилы коням,
Хохочет и смеетсТо жалом сзади гонит,
В траву, как сон, прольетсЗемля в ней жалом жалится,
Таится и зыбиЗмея, змея ли сжалится,
Когда коня вздыбит?
Вдаль убегает насильниТемен от солнца могильниЕго преследует насельник
И песен клич весельный…
О, этот час угасающей битвы,
Когда зыбятся в поле молитвы!И, темны, смутны и круглы,
Над полем кружатся орлЗавыли волки жалобно:
Не будет им обедНе чуют кони жала ноВ сознании — победОн держит путь, где хата другЕго движения легкЗа ним в траве бежит подруга —
В глазах сверкают челнок


أَكَرِهتَ أَن يُدعى وَليدُكَ حارِثاً
يا حارِثَ اِبنَ الحارِثِ اِبنِ الحارِثِ
تِلكَ الصِفاتُ لِكُلِّ مَن وَطِئَ الحَصى
ما بَينَ مَوروثٍ وَآخَرَ وارِثِ


Zda nekončí se v osten tuhý
ten lauru lupen? Pravím vám,
jím popíchal bych svoje druhy,
jež nadšen vroucně objímám;
ti z náruči by silou muže
se v rozhorlení drali ven –
já nechci lauru, já chci růže,
jich údělem jsem spokojen.


Je dis cela, jalouse, et je sens ma pensée
Sortir en cris plaintifs de mon âme oppressée.
Quand tu ne réponds pas, j’ai honte à tant d’amour,
Je gronde mes sanglots, je m’évite à mon tour,
Je m’en retourne à Dieu, je lui demande un père,
Je lui montre mon cœur gonflé de ta colère,
Je lui dis, ce qu’il sait, que je suis son enfant,
Que je veux espérer et qu’on me le défend !


朝朝风雨送船行
白日无晴夜有晴
东岸□灯西岸见
中间犹自不分明


Neben ihr hatten sie gesungen
Durch die Gefilde der Ruh,
Neben ihr in Abenddämmerungen:
Und sie starben längst, wie du.


um coração ativo


Schon war die letzte Schwalbe fort
Und längst seit vielen Wochen auch
Die letzte Lilie abgedorrt,
Nach altem Erdenbrauch.


Sagt in vierzehn Tagen auf,
Reiset fort mit schnellem Lauf,
Thut die Welt durchreisen; Romod. usw.


Pero ya te lo dije:
cuando quieras marcharte esta es la puerta:
se llama Ángel y conduce al llanto.


Ihr trauertiefen Töne schluchzt und bebt!
O weint, ihr Saiten meiner Leier, weint,
Daß wild aus euch des Schmerzes Sturm sich hebt
Und mit des Windes Klage sich vereint!
Wann hätte je ein Weib wie sie gelebt,
Dem so das Schicksal alles Glück verneint!
Der Palme gleich, die man des Safts bestahl,
So stirbt sie hin in langsam bittrer Qual.


'Twas thus with weight of woes opprest,
I sought to ease my bruised breast:
When straight more gloomy grew the shade,
And lo! a tall majestic maid!
Her limbs, not delicately fair,
Robust, and of a martial air;
She bore of steel a polish'd shield,
Where highly-sculptur'd I beheld
Th' Athenian martyr smiling stand,
The baleful goblet in his hand;
Sparkled her eyes with lively flame,
And Patience was the seraph's name;
Sternly she look'd, and stern began —
"Thy sorrows cease, complaining man,
" Rouse thy weak soul, appease thy moan,
"Soon are the clouds of sadness gone;
" Tho' now in Grief's dark groves you walk,
"Where griesly fiends around you stalk,
" Beyond, a blissful city lies,
"Far from whose gates each anguish flies:
" Take thou this shield, which once of yore
"Ulysses and Alcides wore,
" And which in later days I gave
"To Regulus and Raleigh brave;
" In exile or in dungeon drear
"Their mighty minds could banish fear;
" Thy heart no tenfold woes shall feel,
"'Twas Virtue temper'd the rough steel,
" And, by her heavenly fingers wrought,
"To me the precious present brought."


جَدَثٌ أُريحُ وَأَستَريحُ بِلَحدِهِ
خَيرٌ مِنَ القَصرِ الَّذي آذى بِهِ
وَصَدَقتُ هَذا العَيشَ في حُبّي لَهُ
وَاِغتَرَّني بِخِداعِهِ وَكِذابِهِ
وَجَذَبتُ مِن مَرَسِ الحَياةِ مُغارَهُ
فَالآنَ أَخشى البَتُّ عِندَ جِذابِهِ
وَلَأَشرَبَنَّ مِنَ الحِمامِ كُؤوسَهُ
ما بَينَ جامِدِهِ وَبَينَ مُذابِهِ
عَذبٌ يُعَذِّبُني البَقاءُ وَلِلرَدى
يَومٌ يُخَلِّصُ مِن فُنونِ عَذابِهِ


Když se hněváte, políbením hned
pomohu vám z hněvu, z nesnází:
čílko smračeno, vzdorně zpjatý ret
– smích vám všecko pokazí.


Gelobet seist du, Gott der Macht,
Gelobt sei deine Treue!
Daß ich nach einer sanften Nacht
Mich dieses Tags erfreue.


Já burcoval, když podlé ticho hnilo kol,
a za prolhané bouře zas jsem tišil.
Mám v srdci úzkost a mám krutý bol:
pro nízké duše dny bych pozdvih’ rád a zvýšil.


Neb s láskou – dím to mezi náma –
je hotov brzy člověk v žití,
ta dáma mnoho chce a klamá,
to ambra, která nenasytí.


Die Lippen will ich fügen,
Mit Lust und mit Vergnügen,
An des Geliebten Mund;
Und wird mich jemand fragen,
Will ich zur Antwort sagen:
Er hat mein Hertz verwund.


Já dosud nemluvil ani málo,
ani mnoho, ani dosti,
posouzení sebe – jeli libo –
ponechávám budoucnosti.


bábo, s tím tvým okem klidným,
vlídným, ač tak málovidným:
když ti vnuk se vrátil z dáli,
jak ty oči, které samy
hovořily se stěnami
celý rok a v létě, v zimě,
jen tak němo vzpomínaly,
když ti přišel vnuk tvůj z dáli,
jak se na něj pousmály!


Kondulván az est harangja,
- Intő a szép hajadont,
Hogy lakába térne vissza -
A rejtélyes férfi mond:
‘Vedd e gyűrűt, jó leányom!
Viseld gondját, s ne feledd:
Bajban vígaszt vagy szerencsét
Hoz reád ez, ugy lehet!’


Was in der Welt
Dir nicht gefällt,
Mußt dir gelassen
Gefallen lassen.


Ma contra lei non ebbe duramento:
Paura quello stormo ebbe vincuto,
E anche un altro, s'e' vi fosse essuto.
Ma Sicurtà sì ebbe acorgimento:


Have always known, know that we cant escape,


Sluch němé tichoty tep stlelých srdcí tuší.
Duch hrobů otevírá vrata v chmurném Týnu:
Tlum kleslých postav váhá v loubí mračných stínů
hlav bledých, šíjí zlomených; krev rdí se na okruží.


„Nemohu. – Vždyť žije, ty můj bože.“


Wilst du bey meinem Schmerz, willst du bey meiner Pein,
Noch ferner grausam thun, und unempfindlich seyn?
Wie lange treibst du schon mit meinen Flammen Spott?
Ich schwere heilig dir bey unserm Hirtengott,
Und deiner Schönheit selbst, daß auf der ganzen Erden
Kein Schäfer mir an Treu kann vorgezogen werden.
Du bist, Annehmliche, mir Sonne, Licht und Stern,
Dein Damon liebt und ehrt dich in der Näh und Fern,
Belohne meine Treu, bekröne meine Liebe,
Du kennst mein redlich Herz, die ungefärbten Triebe,
Und auch – – – drauf schwieg er still, die Lippen wurden bleich;
Ihr aber auch dabey das Herz in etwas weich,
Drum ließ, indem die Dämmerung,
Mit ihrer Lämmer Heer befahl nun aufzubrechen,
Ihr Beyleid sie so viel zu Trost und Linderung
Noch gegen ihren Schäfer sprechen.


Bonosus ist ein Stücke
In grosser Läng und Dicke;
Das ladet man mit Speise
Gemeinlich Centner-weise;
Stöst Wein mit Wein zusammen,
So speit es dicke Flammen;
Zwar niemand wird gekräncket,
Nur jämmerlich bestäncket.


A líto je mi pánů, dam,
v kočárech jedou němě,
neb nesluší se na panstvo,
by jásalo nad krásou země.


Wem die Welt von allen Seiten
Und der Lauf der lezten Zeiten
Täglich in die Augen fällt,
Diesem kan man nicht verdencken,
Wenn ihm Ärgernüß und Kräncken
Alles Lebens Lust vergällt.


Nach Osten zieht's mich mächtig hin,
»Nach Hause« klingt's in meinem Sinn:
Drei Klänge sind's vom Heimatsland,
Die haben mir das Herz entwandt;
Es ist schon lange nicht mehr mein,
Es findet nur zu Hause Ruh:
»Nur einmal in der Heimat sein!«
Das klopft und klopft es immerzu.
Du Wellenklang vom grünen See,
Du Lied aus Volksmund, wild und weh,
Du Rauschen von dem dunklen Föhr –
Wer weiß, ob ich dich nochmals hör!


Seis! – ich opfre meinen Göttern –
Opfert ihr – wie lang? – den Götzen!
Zukunft wird mit andern Lettern
Euch und mir das Urteil setzen!


Von der Nebel grauem Duft entschleiert,
Hebt der Wald sein frisches Haupt empor;
Weihrauch wallet von den grünen Locken,
Seinem Schoos entschwebt der Sänger Chor;
Lust und Leben strömt durch bunte Felder,
Bienen schwärmen summend auf dem Klee,
Munter eilt der Hirsch durch grüne Wälder,
Die Forelle tanzt auf stillem See!


A siné a rudé pochodně blesků nám na cestu svítit budou.


Ha az, majd leszállok földre magas égbül,
Két hegyes dárdámmal megmentem mérgétül
Sárkánnak magyarokat, s veszedelmétül.
De, igy tetszik, tábort látok amott szélrül.


Partjára a Tiszának kijött az ősz maga,
Bár elgyengült szemével ő mit sem láthata;
De állott oldalánál nagy híradó sereg,
Melytől rögtön megértse, amik történtenek.


Aquí estoy
cansado
y sin embargo
nada me detiene.
Una esperanza muy terca
me lleva todavía.
La miro de cerca
sus ojos aún me reconocen
y afinca su aliento
como el aire fresco
del beso matutino
al romper de un bello día.


ahvaline sadık kalkarak, muhammediyeti bulmaktı


Обдувайся, одуванчик,
Ты, фиалочка, фиоль,
Боль гони ты, гоноболь,
Развевайся, одуванчик,
Ландышь дай росе стаканчик,
Мак, рассыпься, обезволРазлетайся, одуванчик,
Ты, фиалочка, фиол


يا قَلبِ أَخبِرني وَفي النَأيِ راحَةٌ
إِذا ما نَوَت هِندٌ نَوىً كَيفَ تَصنَعُ
أَتُجمِعُ يَأساً أَم تَحِنُّ صَبابَةً
عَلى إِثرِ هِندٍ حينَ بانَت وَتَجزَعُ
وَلَلصَبرُ خَيرٌ حينَ بانَت بِوُدِّها
وَزَجرُ فُؤادٍ كانَ لِلبَينِ يَخشَعُ
وَقَد قُرِعَت في وَصلِ هِندٍ لَكَ العَصا
قَديماً كَما كانَت لِذى الحِلمِ تُقرَعُ
جَزِعتَ وَما في فَجعِ هِندٍ بِسِرِّها
وَاِفشاءِ سِرٍّ كانَ نَحوِيَ تَجزَعُ
وَلَكِن عَلى أَن يَعلَمَ الناسُ أَنَّني
عَلى غَيرِ شَيءٍ مِن نَوالِكِ أَتبَعُ
فَلا تَحرِمي نَفساً عَلَيكِ مَضيقَةً
وَقَد كَرَبَت مِن شِدَّةِ الوَجدِ تَطلَعُ
وَلَيسَ بِحُبٍّ غَيرِ حُبِّكِ لَذَّةً
وَلَستُ بِشَخصٍ بَعدَ شَخصِكِ أَجزَعُ
وَلَيسَ خَليلي بِالمُرَجّى وِصالُهُ
وَلَيسَ لِسِرّي عِندَ غَيرِيَ مَوضِعُ


اسعَدْ كَمَا سَعِدَتْ بِكَ الأَيَّامُ
واسْلَمْ كَمَا بِكَ يسلَمُ الإِسلامُ
وابْهَرْ بملك ثابتٍ أَركانُهُ
فِي باذخٍ للعزِّ لَيْسَ يُرَامُ
وانعَمْ بحمَّامٍ حِمىً لَكَ فَأْلُهُ
وَعَلَى عَدُوِّكَ تَرْحَةٌ وحِمامُ
مِمَّا بَنَتْهُ لَكَ السُّعودُ وأَبدَعَتْ
فِيهِ المُنى وتأَنَّقَ الإِحكامُ
وتدفَّقَتْ فِيهِ المياهُ كَمَا جَرى
فِي كَفِّكَ الإِفضالُ والإِنعامُ
متأَلِّفُ الأَضْدادِ إِلّا أَنَّهُ
فِيهِ طباعُ زمانِهِ أَقسامُ
فكأَنَّ سيفَكَ فِي يمينكَ شادَهُ
حَتَّى التقى فِيهِ ندىً وضِرامُ
وكأَنَّما يَسْرِي لِمُثْعَبِ مائِهِ
دِيَمٌ يخالِطُ بَرْقَهُنَّ غمامُ
مُتَفَرِّجُ الأَبوابِ عن صَحْنٍ ثوى
فِيهِ الصباحُ وشُرِّدَ الإِظلامُ
وتَخَيَّلَتْ فِيهِ خُيُولُكَ خافِقاً
من فوقِها الرَّاياتُ والأَعْلامُ
يتلُوهُ مُنْفَجَرُ المياهِ كَأَنَّها
من فيضِ جودِكَ فِي الأَنامِ سِجامُ
وتَلِيهُ من جَوِّ الربيعِ سجِيَّةٌ
فِيهَا تساوى الليلُ والأَيَّامُ
مُفْضٍ إِلَى شكلِ الهجيرِ ونارُهُ
بَرْدٌ عَلَيْكَ وإِنْ غَلى وسلامُ
فكأَنَّهُ صدرُ المتيَّمِ هاجَهُ
من ذِكْرِ من يَهْوى جوىً وغرامُ
وتأَلَّفَتْ من مائِهِ ورُخَامِهِ
شكلانِ تُشْكِلُ فيهما الأَوهامُ
هل تَحْتَ ذَاكَ الماءِ ماءٌ جامدٌ
أَم ذابَ من فوقِ الرُّخامِ رخامُ
وكأنما رِيقُ الحبيبِ جَرى عَلَى
ثغرٍ كَمَا نَظَمَ الفريدَ نِظامُ
فَهُوَ الَّذِي لِهَوى النفوسِ هواؤُهُ
ترتاحُهُ الأَرواحُ والأَجسامُ
وهُوَ الزمانُ شتاؤُهُ ومَصِيفُهُ
وخريفُهُ وربيعُهُ البَسَّامُ
وهو الحياةُ نعيمُها ونسيمُها
وسرورُها لَكَ سَرْمَدٌ ودَوَامُ
فانعَمْ بِهِ وبكُلِّ زَهْرَةِ عِيشَةٍ
مَا غَرَّدَتْ فَوْقَ الغصونِ حَمَامُ


Však jeho štít jsi na se vzal,
a jeho palcát chopil zaň,
a znovu bít jsi přisahal
tu krále zrádnou saň!


Die Sterne glommen, als schauten sie
In einen hohen Hain
Mit rieselnden dunkeln Wassern
Und rauschenden Wipfeln hinein.


Guarnición tosca de este escollo duro
troncos robustos son, a cuya greña
menos luz debe, menos aire puro,
la caverna profunda, que a la peña;
caliginoso lecho, el seno obscuro
ser, de la negra noche, nos lo enseña
infame turba de nocturnas aves,
gimiendo tristes y volando graves.


	Li due Giovanni e Giovacchino riseggono
nella vòlta con Dio, come si veggono.


Ist doch sein hohes Nest mir gänzlich unbekannt.«


Aj, jak dívky přemnohé
„kluzkosť“ rády mají –
na parketách, na ledě
rády prodlévají.


مِنَ البَسيطِ المُوَشَّى قالَ راويها
يائيّةَ الحَرفِ ما أحلى قَوافيها
إلى الرّباطِ وأنفاسِي مُرابِطةٌ
فيها وأذكارُ قَلبي مِن أغانيها
فالمَغربيّونَ أَهْلُونا وأُسْرَتُنا
مَنْ يُنْكِرُ الشَّمسَ أو في الظُّهرِ يُخْفِيها
قومٌ تَوالَتْ على أخلاقِهِمْ قِيَمٌ
مِنَ الثَّقافاتِ والقُرآنُ هاديها
أتيتُ كالصَّقرِ مِن شَمسانَ1 مِنْ عَدَنٍ
لِلتَّوِّ أَهْتِفُ لِلُّقْيَا وحاديها
مِنَ السَّعيدةِ، مِن صَنعاءَ طائرتي
مِنَ الحُدَيْدَةِ، مُشتاقًا أُناجيها
مِنْ (إبّ)، مِنْ (حَضْرَمَوْت) الشّهد مِن (سَبإ)
مِنْ جَنَّتَيْها اللَّتَيْنِ اللهُ حامِيها
نُشاطِرُ الحُبَّ والأحبابَ دعوتَهم
مَنْ لِلأُخُوَّةِ يَقْوَى أنْ يُجافِيها
والقادةُ المَغْرِبِيّونَ الأُلَى نَزَحوا
منّا، وهم صوتُ بانِيها وشاديها
كلُّ المَرايا هنا جاءَتْ مُهَنِّئَةً
تَهْوَى الرّباطَ بِما فيها ومَنْ فيها


Die zweite fuhr sich übers Haar –
blühe mein Herz, blüh auf –
die zweite fuhr sich übers Haar,
sah den roten Morgensaum –
Süsser Traum –
sah den roten Morgensaum.


黄花随处隐天流
万壑清风一夜秋
可是谪仙缘未满
不妨还作此山囚


Wie es da schrie,
Das arme Vieh,
Und unter Angstgewimmer
Bald hoch, bald tief
Um Hilfe rief,
Vergess' ich nie und nimmer.


L'altre opre son neglette;
però poco possiamo e stiànne a detto
e viviàn per mangiar: questo è l'efetto.


Le foyer s’est éteint, la lampe s’est éteinte
Dans la chambre sans fleurs où je t’ouvre les bras,
Toi qui ne viendras pas !


Než ale zlá se přiblížila chvíle,
Krok děva zajme do svých březovin.
Jak ale stézku nastupuje mile,
Ana kol třešnic běží do křovin:
Na zeleném tu visí na vazečku
List složený, bezovém na stromečku.


Es schwammen ihre Glieder
In der taghellen Nacht;
Der Himmel war trunken
Von der höllischen Pracht.


Kaum ging auf der bunte Vorhang
Deines jungen, artgen Lebens,
Wie? und schon ertönt das Glöckchen,
Das ihn wieder fallen heißt? –
Nur so kurz auf unsrer Bühne?
Und die Rolle gar so klein?
Kaum ein Aufzug, ein paar Szenen,
Kinderfreude, Elternglück,
Ohne Knoten und Verwicklung,
Liebe blinzelnd erst durch Spalten;
Und eh noch der Freund sich freute,
Eh die gute Stadt geklatscht,
Schlüpfst du von den lichten Brettern
Hin, wo dein der Wagen harrt? –


Und selber Du? ... Was könntest Du mir sein?
Ich glaube nur an Deine schöne Hülle,
An Deiner Locken goldigrothe Fülle,
Mit Dir vereint wär' dennoch ich allein.


Sprach ein Greis zum Vielgetreuen:
»Soll dein Gram nicht sich erneuen,
Stets, so folge meinem Wort;
Liebe gleicht des Südens Blüthe,
Treibt im innersten Gemüthe
Unaufhaltsam, ewig fort!


Feinsliebchen weint und schreiet,
Daß ich am Schrei erwacht,
Da lieg' ich, ach! in Augsburg
Gefangen auf der Wacht.


Rci, milá sestro, v jakou asi dráhu
tě dále od těch časů život sved’?
Tys jistě stále žila v jiných blahu
a v službě té ti uvad’ mládí květ.
Nad skrání chorých, mrtvých, sebevrahů
se v nemocnicích třás’ tvůj bledý ret,
cos nocí v cizích mukách probděla
s tou tváří stárnoucího anděla!


忆昔初书大字时
学人饮酒与吟诗
苟非益友推金石
四十五年成一非


Žab skřehot slyším od rybníka,
psů štěkot, táhlé vytí jich,
a praskot kol sem z dálky vniká
od těžkých vozů formanských.


Nerviosa la hora parpadea
ante el tiempo que se ahorca
me rodea me cava me lame
una dicha sin tamaño ni fondo
mis dedos agonizando
en tus costados
se pierden con el mundo
en un suspiro


Gebt ihm den Fang, und endet doch
Des armen Thieres Qual.


ancient broken wall encloses round,
From tread of lawless feet, the hallowed ground,
And sombre yews their dewy branches wave,
O'er many a graven stone and mounded grave;
Where Parish Church, confusedly to the sight,
With deeper darkness prints the shades of night,
In garb deranged and loose, with scattered hair,
His bosom open to the nightly air,
Lone, o'er a new-heaped grave poor Basil bent,
And to himself began his simple plaint.
"Alas, how cold thy home, how low thou art,
Who wert the pride and mistress of my heart!
The fallen leaves now rustling o'er thee pass,
And o'er thee waves the dank and dewy grass,
The new-laid sods and twisted osier tell,
How narrow is the space where thou must dwell.
Now rough and wintry winds may on thee beat,
Chill rain, and drifting snow, and summer's heat;
Each passing season's rub, for woe is me!
Or gloom or sunshine is the same to thee.
Ah Mary! lovely was thy slender form,
And bright thy cheerful brow that knew no storm.
Thy steps were graceful on the village green,
As though thou hadst some courtly lady been.
At Church or market still the gayest lass,
Each youngster slacked his speed to see thee pass.
At early milking tuneful was thy lay,
And sweet thy homeward song at close of day;
But sweeter far, and every youth's desire,
Thy cheerful converse by the evening fire.
Alas! no more thou'lt foot the village sward,
No song of thine shall ever more be heard,
And they full soon will trip it on the green,
As blythe and gay as thou hadst never been.
Around the evening fire with little care,
Will neighbours sit and scarcely miss thee there;
And when the sober parting hour comes round,
Will to their rest retire, and slumber sound.
But Basil cannot rest; his days are sad,
And long his nights upon the weary bed.
Yet still in broken dreams thy form appears,
And still my bosom proves a lover's fears.
I guide thy footsteps through the tangled wood;
I catch thee sinking in the boisterous flood;
I shield thy bosom from the threatened stroke;
I clasp thee falling from the headlong rock;
But ere we reach the dark and dreadful deep,
High heaves my troubled breast, I wake and weep.
At every wailing of the midnight wind,
Thy lowly dwelling comes into my mind.
When rain beats on my roof, wild storms abroad,
I think upon thy bare and beaten sod;
I hate the comfort of a sheltered home,
And hie me forth, o'er pathless fields to roam.
" O Mary! loss of thee hath fixed my doom,
This world around me is a weary gloom,
Dull heavy musings lead my mind astray,
I cannot sleep by night, nor work by day.
Or wealth or pleasure dullest hinds inspire,
But cheerless is their toil who nought desire;
Let happier friends divide my farmer's stock,
Cut down my grain, and shear my little flock;
For now my only care on earth will be
Here every Sunday morn to visit thee,
And in the holy Church with heart sincere
And humble mind our worthy Curate hear;
He best can tell, when earthly woes are past,
The surest way to meet with thee at last.
I'll thus a while a weary life abide,
Till wasting time hath laid me by thy side;
For now on earth there is no place for me,
Nor peace nor slumber till I rest with thee. "


vlažný, chorý čas – jak retka poslední,
kterou včera s námi kouřil hoch, jenž z jitra
mrtvý byl. jen lidský rub je náplň dní
zdejších. zdejších jen? i venku plní nitra
starost, úzkost, smrt a hukot strašných sil.
celý svět je vůbec nářek, supot, kvil.
těžký porod. vyčkat jen!
a raděj lokat chladný den.


uludağ gibi yine kalbine bakar büyük adam


Smíchem blázna zachechtal se kmet.
„Ne, ne, drahá! Klidně pode břehem
hlaď nehybná leží. Vonný květ
nad hlubinou černou září sněhem.
Stíny kmenů v hloubku zapadly
a tam v prostřed jako jiskry žhavé
hvězdičky se s nebe zrcadlí.
Ne, ne, tiché jsou ty vody tmavé! –
Vidíte-li třtinu tam se chvět?
pod ní ve hlubinách utajený
zámek vil je ze stříbrné pěny,
zlatem plá tam jahodový květ!
celý sladký pohádkový svět!“


一渠东注芳华苑
苑锁池塘百岁空
水殿半倾蟾口涩
为谁流下蓼花中


Lendülj ki duhajul, csattantsd a poharat
A pallóhoz! mi gondod a sok nyomoru vággyal,
Mely a szivembe rothadt, és mérgez, bár nem él...


金章紫绶选高班
每每东头近圣颜
才艺足当恩宠别
只堪供奉一场闲


Satyrusok napaeáknak
Szép jó regvelt mondanak;
Hizelkednek a nympháknak,
Mosdóvizet hordanak.


però se stesse a me, farei divieto
che nessuno de' miei con lui giostrasse. —
Prese il Potta il consiglio, e fe' un decreto
che ne l'isola alcun più non entrasse,
e se ne stette poscia attento e cheto
mirando ciò che l'inimico oprasse,
e vide due, vestiti a bruno ed oro
appresentarsi co' cavalli loro.


Così pareva che costei dicesse
ed altro assai, a' prieghi della quale
non mi pareva ch'Acchille intendesse;


Na vodách jako anděl smrti
květ leknínu, hle, pluje,
a zimy dech, jenž všecko drtí,
doň divě dme a duje.


Vrhněme v žití se
Ducha teď smělého –:


El andaluz envejecido que tiene gran razón para su orgullo,
El poeta cuya palabra lúcida es como diamante,
Harto de fatigar sus esperanzas por la corte,
Harto de su pobreza noble que le obliga
A no salir de casa cuando el día, sino al atardecer, ya que las
sombras,
Más generosas que los hombres, disimulan
En la común tiniebla parda de las calles
La bayeta caduca de su coche y el tafetán delgado de su traje;
Harto de pretender favores de magnates,
Su altivez humillada por el ruego insistente,
Harto de los años tan largos malgastados
En perseguir fortuna lejos de Córdoba la llana y de sumuro
excelso,
Vuelve al rincón nativo para morir tranquilo y silencioso.
Ya restituye el alma a soledad sin esperar de nadie
Si no es de su conciencia, y menos todavía
De aquel sol invernal de la grandeza
Que no atempera el frío del desdichado,
Y aprende a desearles buen viaje
A príncipes, virreyes, duques altisonantes,
Vulgo luciente no menos estúpido que el otro;
Ya se resigna a ver pasar la vida tal sueño inconsistente
Que el alba desvanece, a amar el rincón solo
Adonde conllevar paciente su pobreza,
Olvidando que tantos menos dignos que él, como labestia
ávida
Toman hasta saciarse la parte mejor de toda cosa,
Dejándole la amarga, el desecho del paria.
Pero en la poesía encontró siempre, no tan
sólohermosura, sino ánimo,
La fuerza del vivir más libre y más soberbio,
Como un neblí que deja el puño duro para buscar
lasnubes
Traslúcidas de oro allá en el cielo alto.
Ahora al reducto último de su casa y su huerto lealcanzan
todavía
Las piedras de los otros, salpicaduras tristes
Del aguachirle caro para las gentes
Que forman el común y como público son arbitro
degloria.
Ni aun esto Dios le perdonó en la hora de su muerte.
Decretado es al fin que Góngora jamás fuera poeta,
Que amó lo oscuro y vanidad tan sólo le dictó sus
versos.
Menéndez y Pelayo, el montañés henchido por
susdogmas,
No gustó de él y le condena con fallo inapelable.
Viva pues Góngora, puesto que así los otros
Con desdén le ignoraron, menosprecio
Tras del cual aparece su palabra encendida
Como estrella perdida en lo hondo de la noche,
Como metal insomne en las entrañas de la tierra.
Ventaja grande es que esté ya muerto
Y que de muerto cumpla los tres siglos, que así pueden
Los descendientes mismos de quienes le insultaban
Inclinarse a su nombre, dar premio al erudito,
Sucesor del gusano, royendo su memoria.
Mas él no transigió en la vida ni en la muerte
Y a salvo puso su alma irreductible
Como demonio arisco que ríe entre negruras.
Gracias demos a Dios por la paz de Góngora vencido;
Gracias demos a Dios por la paz de Góngora exaltado;
Gracias demos a Dios, que supo devolverle (comohará con
nosotros),
Nulo al fin, ya tranquilo, entre su nada.


Gyöngyéletre s az mezőre
Jőj és késérj el,
Ott mint gondolsz és parancsolsz,
Kedved mit kedvel:
Lauruság arany hajadat
Tisztel s rózsa ajakidat,
Marsch, marsch, ah jőj el!


Crióme ardiente salamandra el cielo,
como sirena a ti, menos la escama,
para ser mariposa no eres llama,
fuerza será mariposear en hielo.
Mi amor es fuego, elementar segundo,
de Scitia tu desdén los hielos bebe;
tal imposible a mi esperanza fundo.
Pues a decir que fuéramos se atreve
(cuando no los hubiere en todo el mundo)
yo Amor, Juana desdén, su pecho nieve.


Nač mělo by jinak být, motýlku bílý,
nač teprv teď, když nešels tak dlouho!
Ten čermák můj věrný, jenž teskně tu kvílí,
tě dostane lahůdkou! Bláhová touho!


U tvého prahu naposled
cos šeptal ret.
Modlitba díků nebi, že jsi vstala,
v mém srdci a v tvém oku v slzu tála
a kouzlem kvet’ náš svět.


Než zároveň, co zachvíval se strachy,
lid na mladici upíral zrak plachý,
jež vyložila na prodej své zboží
a s dítětem si sedla na rohoži.


Du Herr Himmels und der Erden
Hast dir mein Hertz ausgeschaut:
Laß mich nicht zu Schanden werden,
Denn ich hab dir stets vertraut.
Leite mich auf deinem Wege
Durch deß Wortes sanfften Stab,
Daß ich nicht kan weichen ab;
Führ mich auf dem schmalen Stege
Wie die Seul und Fewer-wolk
Israel, dein wehrtes Volck.


Jaj ha tudnám, hogy másnak vár csókjára
Tündér orcád tejben úszó rózsája:
Bujdosója lennék a nagy világnak,
Vagy od’adnám magamat a halálnak.


Ach, unsre Liebesengel,
Ich sehe, wie sie schweben
Mit minder eiliger
Umflattrung in den Zweigen,
Und um uns ist das Schweigen
Des Haines heiliger.


Und, Schwestern, wäre nicht zugleich
Der Männer Menschenlieb' an euch
So sichtbar oft zu schauen,
Wie könnten wir als Maurer nun
Den armen Waisen Gutes thun,
Und Findelhäuser bauen? –


Kdo chtěl by vzkřísit, rady neví si.
Kdo chtěl by křísit, možná nevzkřísí,


Národy vyhubujícý bouřila vojna
V Palestýně, co mor květ moudrosti, jiskru
Lásky a neviny vnady již v porodu dusýc.
Vřelcy z každého kraje co včely se hnali,
Aby y víry y svatyně hájili Páně;
Muží přijali kříž, a co stínové ženy
S hrdiny chvátaly v boj, by své obmyly viny
V krajině čisté a vplynuly v rozkoše sladší.
S národy pomatenými y Čechové zbraně
Spojili své a se zbavili vlasti y přátel
Pro hynoucý slávu a odplatu marnou.


over molta vertù non l'adorneça,
di che bel amaistramento spicchi,
fuçi da lui, ché ni vorebbe ig pichi
a levarni, che monti una coreça.


Drumb weil ich ja muß sterben,
So wil ich mich bewerben
Vmb ein recht gutes Gut:
Vmb ein standhafftes Leben,
Das Christus mir kan geben
Durch seiner Vnschuld Blut.


Man trug ihm her ein saures Kraut,
Die Buttermilch traf ihn bas in die Haut,
Ein auserwählte Milch, ein hochgelobte Milch,
Ein abgefeimte Milch, des Milry Milch, ein gute Buttermilch.


Vztek srdcem burácí, třást chtěl bych spáči:
Sen setřeste už, doba sluh je pryč;
zem tvá je, lide, kudy noha kráčí,
víc sebevědomí, svou hlavu vztyč!


Látád, saskesellő mint üzé aprókat,
De még az sem bántá az nyuzott juhokat.
Bizony ez jelenti az császár haragját
Miránk, hogy meg nem veheti Szigetvárát.


Keines bebt im Sonnenstrahl
Vor den fernen Stürmen;
Kommt ein Sturm, so wird's im Thal
Baum und Fels beschirmen.
Täglich bringt es seinen Dank
Gott für jede Gabe,
Flattert einstens mit Gesang
Still und leicht zu Grabe.


Das Wen'ge, das durch Gottes Hand
Ein Frommer und Gerechter hat,
Ist vielmal mehr geehret
Als alles Geld,
Davon die Welt
Mit frechem Herzen zehret.


Bright Swords, and crested Helms, and pointed Spears
In artful Piles around the Work shall lye;
And Shields indented deep in ancient Wars,
Blazon'd with Signs of  Heraldry;
And Standards with distinguish'd Honors bright,
Marks of high Pow'r and National Command,
Which Sons, and  bore in Fight,
Or gave to , or  Hand:
Great Spoils, which  must to  yield,
From  Battel sav'd, to grace  Field.


Jinak vše; zda srdce vzplanout může,
když znoj čela jiskru žití hasí?
Ach, kde jste, vy mládí plné růže,
a kde vy as, žití zlaté klasy?


Na ozdoby se trochu smetí chytí
a vítr hrá si tím jak v mrtvém vlase – –
to slunce, to se dychtivě tak pase,
to slunce, co tak stejně všechněm svítí!


Doch die Treue ehrenfest
Und die Liebe, die nicht läßt,
Einfalt, Demut, Redlichkeit
Stehn dir wohl, o Sohn vom Teut.


Greife in's All nun hinein!
Wie du gekämpft und geduldet,
Sind dir die Götter verschuldet,
Nimm dir, denn Alles ist dein!


Ještěde, hory Jizerské,
ty Milešovko modravá,
vy všechny hory severské
i drahé Bezdězi vy dva,


Was itzund blüht/
Kan noch für abend gantz zutretten werden.
Der sich hier müht
Vmb flüchtig geldt/ muß ohne geldt zur erden.
Er sammelt fleissig (doch für ander) ein.
Vndt stirbt allein.


i dí miei fur sí chiari, or son sí foschi,
come Morte che 'l fa; cosí nel mondo
sua ventura à ciaschun dal dí che nasce.


Del tutto non mi voglio disperare
Anchor che dura sorte me percota;
Se io son summerso giù, pòmmi exaltare
Fortuna, quando volta la sua rota.
Ogni homo al mondo è nato per gustare
Dolce et amaro, cosa a ciascun nota.
Però voglio soffrir sperando aïta
Da quella che mi pò dar morte e vita.


Píti je škodlivo, nepíti nezdrávo,
chyba jít na levo, hůře jít na pravo.
Řípu-li zasil jsi, měl jsi sít pšenici.
Také jsme stavěli nedobře silnici.
Žebrákům dává Škroch almužnu nemírnou,
Nosek, ten chová se s tvrdostí nesmírnou.
Šťastný je mluvka a nemluva Veselý,
neznaboh Straka, Hron prolézá kostely.


On moh’ by hrdě říci „Sestro!“ zoři,
vše z lůna země moh’ by vyrvat zlato
a koraly a perly ze dna moři
a z bezdna srdce, vše, co velké, svato.


Mein Freund ist wie der Sonnen Glanz,
Wenn sie die Welt bescheinet ganz.
Er kann mit seiner Augen Strahlen
Ein Licht in Leib und Seele malen.


عَلى القَلب المُعَذب أَن يَذوبا
وَيا دَمعي عَلَيكَ بانَ تَصوبا
أَبيت مسهداً قلقاً عَليلاً
حَزيناً وَأمقاً فَرداً غَريبا
فُؤادٌ كُلُهُ أَمسى لَهيباً
وَجسم كُلُهُ أَضحى مَذوبا
أَتذكُر لي حَديثاً عَن اليفي
وَتنكر أَن تَرى دَمعي صَبيبا
وَتَعجب أَنَّها سالَت جِراحي
وَريح الشام بي مَرَت قَريبا
بِحَمد اللَهِ أَفنى السُقم جسمي
فَلا أَخشى عَلَيهِ أَن يَذوبا
وَأَعجزت اللوائم وَاللَواحي
وَأيأست العَوائد وَالطَبيبا
إِلى كَم ذا العَذاب وَلَيتَ شعري
عَلامَ أَطلتَ يا بَدر المَغيبا
تَجنّ جَوانِحي قَلباً طَروباً
تَكُن شغافهُ شَغفاً مُذيبا
وَحسب الشَوق أَن أَفني دُموعي
وَإِن الدَمع قَد أَفنى الغُروبا
وَمِثلي مَن يَذوب إِلَيكَ شَوقاً
وَمثلك سَيدي يَصبي القُلوبا
أَما وَالمُجرِمين سَعوا صُفوفاً
فَمَحص عَنهُمُ اللَهُ الذُنوبا
لَقَد حَلَّلت لي إِفشاءَ سِري
إِلى الواشي وَكُنتُ أَراهُ حوبا
وَما قَصرت في الكِتمان لَكن
دُموع العَين أَشعَرَت الرَقيبا
وَحَق لِمُقلة فَقَدَت كَراها
لِفَقدك أَن تَفيض دَماً سَكوبا
تَعيشُ مُنعِماً إِن مُتَ شَوقاً
فَكَم قَتَل الهَوى صَبّاً كَئيبا


Im falben Schein des Westens wanken Schiffe
Zur fernen Höh', ihr Segel rund geschwellt;
Der Brandung Wog' am weiten Kieselriffe
Verrieselt und zerschellt.


Quod se non aliis prosterni Tyllius armis
Hactenus est passus, quam, bone Adolphe, tuis,
Gratificatus eo sibi soli est, fama parata
Ne caderet, caderet si leviore manu.
Nunc quamvis cecidit, solatur adorea casum,
Non nisi se regis occubuisse manu.


Dicon molti auttor di sua natura,
della sua qualità, s'io ho ben raccolto,
ch'egli aveva formosa la statura,
largo nel petto e nelle spalle molto,
ne' passi grave e nella guardatura,
nel parlar grazia, e maiestà nel volto,
la barba lunga e il naso alquanto giusto,
l'aspetto degno e tutto in sé venusto;


Da eilt Er mit der jungen Magd
Jn manche Claſſen eben,
Und fuͤhrte, mit ihr, unverzagt,
Ein exemplariſch Leben.
Er glich dem edlen Garten-Klee,
Der zeitig aufwaͤrts ſteiget,
Und nicht der traͤgen Aloe,
Die ſpaͤte Bluͤhten zeiget.


Homer ist lange mit Ehren genannt,
Jetzt ward euch Phidias bekannt;
Nun hält nichts gegen beide Stich,
Darob ereifre niemand sich.


So schlief sie in der Halle,
Die Fürstin, reich geschmückt.
Bald hatte die andern alle
Der gleiche Schlaf berückt.
Die Sänger, schon in Träumen,
Rührten die Saiten bang,
Bis in des Schlosses Räumen
Der letzte Laut verklang.


Unidas ficam as aves, sossegadas.
Como se houvesse um formidável frio!
E as almas ficam como que apagadas,
Num sentimento trágico e sombrio.


Jak máť i otec milují své robě,
krev ze své krve, duši příbuznou,
tak lidé milují tě, věří tobě
a laskají tě něhou líbeznou.


Recht. Durch Sie wil ich sein erhoben
durch ihren Glanz der Freundligkeit/
durch ihrer reiffen Tugend Loben
durch das/ wormit Sie mich erfreut.
Es wird mir nicht zum Nachteil dienen/
daß ich ihr Wesen hier benennt.
Ihr Nachruhm wird mit meinem grünen
weil man der Liebe Hoheit kennt.


Pápeří hebké dětských modřínů
a před ním hebký, hebký vlas,
skvoucí v slunci. Jasná paseka,
hudba třpytů, bzukotu a šumu,
vlnění mlází, zářný třepot květů,
zpívá slastnou píseň tobě,
ji rozzpívala svěží krása tvá.


Hosszú az út, mégis annak
Hej, mi hamar végit érik;
De Athelwold úr fejében
A kimentő terv nem érik:
Látszik is már a királyvár,
Esti napfény megragyogja,
De nem fejlik, ki nem bomlik
Athelwold tervének bogja.


Moudrá Háta, to je věru
doktor nad doktory,
dosvědčí to rychtář Hátě,
dvacet let už chorý.
Rychtářčinu zimnici
jenom jednou v měsíci
zažehnává v hory!


Wozu die alte Liebe wecken?
Entsteigen würde, schattenbleich,
Nur ihr Gespenst, um uns zu schrecken,
Sie selber nicht, dem Totenreich.


凌兢瘦马踏春泥
雪后郊原绿未齐
一抹午烟风隔断
野鸡声在竹林西


Las tiernas avecillas, en el nido,
también se besan con ternura loca,
y todo cuanto el beso de amor toca
queda santificado y bendecido


Einmal kam das Glück mir nah –
Schon konnt ich den Atem spüren –
Doch es flog vorüber – ohne
Mir die Lippen zu berühren.


Ach! keine Hand geleitet
Mich heim ins Vaterhaus,
Und keine Mutter breitet
Die Arme nach mir aus.


Der kleine Venus-sohn/ d' vormahls war ein fischer/
Ein binder/ schlächter/ koch/ ein schiffer/ schnitzer/ tischer/
Balbierer/ mahler/ schmid/ student vnd kriegesmann/
Der alle könste trieb/ die mann vnd frawe kann.
Als jhn der Gentsche schwan/ nicht minder weiss/ als weise/
Den 's hohe Niederlandt zu sein selbst hohem preise
Hochhält/ beschrieben hat/ der handelt nu mit holtz.
Hie siht ein jederman/ die liebe sey nicht stoltz.
Sein holtz/ sein edelholtz ist erst aus fewr' entsprossen/
Hernach in 's fewr gepflantzt/ vnd drauff mit fewr begossen/
Vnd grünet auch im fewr. Wär' 's ohne flamm' vnd fewr/
So wäre dieses holtz bey weiten nicht so tewr?
Es ist ein seltsam holtz/ das fewr ist seine speise/
Das sonst das holtz verzeert/ es brennt auff sondre weise/
Es brennet wenn man 's brennt/ es kühlet wenn man 's kühlt.
Es lebet/ wennn man's liebt/ es fühlet/ wenn man's fühlt.
Dis holtz wird nicht vom fewr' als ander holtz verseeret
Viel weniger verzeert: es wird viel mehr vermehret
Je mehr es wird gebrant: vnd kömmt es recht ins fewr
So wird 's noch eins so gut/ so edel vnd so tewr.
Es ist ein süsses holtz/ vnd bringet süsse früchte/
Welchs/ legt man's nicht in's fewr/ verkömmt/ vnd wird zu nichte
Verwelcket vnd verdorret/ sein süsser safft vefleusst/
So daß man ohne fewr denselben nicht geneust.
Es ist ein tewres holtz/ viel tewrer als cipressen
Cimmet-vnd heben-holtz/ vnd dienet auch zu essen/
Doch nicht/ versteh mich recht/ für einen jeden mund/
Denn solche früchte seind nicht jederman gesundt.
Dis holtz/ Nepenthen arth/ erfrewet das gemüthe/
Erquicket hertz vnd mund/ erfrischet das geblüthe/
Ernewt die speise-lust/ erstattet den geschmack/
Je mehr man's hat gebraucht/ je mehr man's wünscht vnd mag.
Es kühlt die leber wol/ es wärmt den kalten magen/
'S ist für die würme gut/ für bauchwehtag' vnd plagen/
Vnd wird es recht gebraucht vnd tüglich angewand/
So ist kein besser ding/ deucht mich/ für kalten brannd/
Den leschet es gewiß in einer viertel stunden.
Vnd wird es auf gelegt/ so heilet es die wunden/
Welch' Amor hat gemacht/ welch' Amor hat gebrant/
Vnd nur recht-liebenden alleine seyn bekant.
Es stillet alles weh/ vnd vngemach der frawen.
Sonst dient's nicht auf den herdt/ viel weniger zubawen.
Denn wegen seiner kraft ist's viel zu gut darzu.
Dieweil es vber dis auch giebet sanfte ruh.
Wolt' ich gebüre nach dis edelholtz beschreiben
So solt' ich wol einn tag zu sommers zeit vertreiben
Vnd richten wenig aus/ denn das zu preisen-recht/
Ist mein begreiff zu ring'/ vnd mein verstand zuschlecht
Solch edelholtz hat auch die jungfraw braut bedungen/
Der marck gerewt sie nicht/ der kauff ist jhr gelungen.
Gott gebe daß sie sich viel winter nacht vnd tag
Bey solchen fewr' vnd holtz' in frewde wärmen mag.


Beleza está patente é na simplicidad
O alexandrino, bem se pode consagra
A poesia aparec Aflora, e na verdade
um verso musical nem precisa rima
Se rima, tem a forma, é melho  Recitar
um soneto rimado é praze  E quem há de
um soneto de cor não querer declamar
em vez de lê-lo escrito, e ter dificuldade?


Wie dumpfes Unkraut laß vermodern,
Was in dir noch des Glaubens ist:
Du hättest doppelt einzufodern
Des Lebens Glück, weil du es bist.


Es ist so süß, zu scherzen
Mit Liedern und mit Herzen
Und mit dem ernsten Streit.
Erglänzt des Mondes Schimmer,
Da treibt's mich fort vom Zimmer
Durch Platz und Gassen weit;
Da bin zur Lieb' ich immer
Wie zum Gefecht bereit.


And what avails all verse, all art and song,
All that doth make a body for itself?
My heart is keen to feel al1 human wrong,
I careless, as one born to ease and pel
And what avails it ever to grow pale
Over the mute and endless lore of old
Until the wearied senses strain and fail
And the worn heart is passionless and cold?


Zamodralé oko tvé
plné živosti,
kam se vrhlo, všudy své
vrylo milosti.


So zündet nun die Feuer
In Gottes Namen an,
Es hat wol keiner treuer
Sein Tagewerk gethan;
Und fern von Liebesarmen
Und fern von Weibesbrust
Laß uns an dir erwarmen,
Du Feuer, unsre Lust.


»Einst hatt' ich ein Weib! Besingen
Thät kein Dichter je ein Weib,
Schön, wie sie, an Seel' und Leib;
Keinem Maler (hundert gingen
Stolz zum Werke!) thät's gelingen,
Sie auf Leinewand zu bringen;
Sie nur malte fein und glatt
Einst sich auf ein Rosenblatt.


阳华妙处吾能说
泉响风摇环佩声
定是山灵嫌俗驾
电光掣过雨如倾


Tak šli jsme z Malé Skály
a bylo mi v té chvíli,
že mrtvá, chladná ruka
se na mé skráně chýlí
a že mi srdce puká...


– Oh mein Schnabunkel, welch ein Narr du bist!
In deinem gelben Kanapee vergeß ich
Sehr viel, – vergeß ich mich und bin ein Kind,
Leichtsinnig, treulos, hingegeben, – gut.
Nein, du sollst nie erfahren, wer ich bin.
Wir wollen hier in diesem kleinen Haus
Verstecken spielen vor uns selbst, nicht wahr,
Und glücklich sein, weil wir bloß Menschen sind,
Nicht der und der und die und die – bloß ich und du.
Auch sei nicht Treue hier geschworen, und
Kein Band geknüpft; das Heute ist uns hold,
Das Morgen mög es sein; was später kommt,
Das mag die Götter kümmern, die es walten;
Uns wächst kein graues Haar um dies Vielleicht.
Küß mich, Schnabunkel! Serenissima
Ist küssedurstig und so sehr verliebt
In diesen Herrn vom gelben Kanapee,
Daß sie nichts hat, was nicht auch ihm gehörte.
Sie lebt nur hier; was draußen ist, ist Tod;
Ein Vers von dir, ihr in das Herz gehaucht,
Ist Lebens mehr, als alle ihre Welt.
Hier ist ihr Traum, und sie genießt ihn ganz,
Sieht alles glänzend, wies im Traumland ist,
Fühlt alles hundertfach, weil sie es träumt.
Du bist mein Page, reizend und verrucht,
Ich schlich zu dir, die Nacht war warm und feucht,
Aus meinem Bette in den Pavillon,
Die Sterne blinzeln, und die Nachtigall
Schluchzt Liebe aus der Laube von Jasmin.
Das Leben ist ein Abenteurerspiel,
Gefahr giebt heiße Süße dem Genuß,
Die Sünde ist ein wunderbarer Trost
Im Leben, das so trostlos grade geht.
Ich habe keine Kunst: was Sünde heißt,
Leb ich als meine Kunst. Verstehst du mich?


sám sobě plnou pravdu nesvěří,
však úsměv lidský jest mu odporným,
a plesu klamavému nevěří.


Ein Räuber spukt im Haus umher,
Den toten alten Grafen spielend,
Im weißen Hemd, auf Enten zielend,
Durchs Fenster feuernd sein Gewehr.


Al lamentar del cor, degli occhi al pianto
Del suo gran danno e de loro tanto errore
Manca la voce e la mia lingua tace,


Du mußt, o Seel', nur innig, willenlos
Und ohne Sorg' vor Gott dich stille halten;
Sink wie ein Kind in deines Vaters Schoß
Und lasse ihn mit dir und allem walten!


Gib ihn mir zu als einen treuen Raht,
Wann meine Wahl wankt zwischen Nutz und Schad,
Daß mein Verstand nit mög deß Guten fehlen,
Und daß der Will das Bäste mög erwählen.


non aver nulla esser grave dolore –.


Schon ſeinem Herzen zugelenkt
 Ward ihm ein fremder Hirt,
 Der zornig an das Thier gedenkt,
 Und treu ihm helfen wird.


To byl bych nikdy nevěřil,
jak tento chlap se bíti umí,
jak blázen člověk trne, čumí,
tu máš a juž tě udeřil;
a poslední si odbyl včera,
a všech šest bylo raněno;
čert dal mu sílu za věno!


Nichts Unbeständigers im Wohlsein und im Schmerz
Ist, denke hin und her, als, Mensch, dein eigen Herz.


Yo vi a la aurora,
bañada en rosa,
dorar la hermosa
faz de la mar...
Y vi los rayos
de un sol ardiente
que rudamente
borraron luego,
con rojo fuego,
su bella faz...
Así vi que bella
naciera en un día,
con dulce alegría,
la aurora luciente
de un plácido amor;
¡mas hoy yo contemplo,
no más en mi vida,
de negro vestida,
la estatua tremenda
de amargo dolor!
¡Hoy sólo me complace
oír la queja amarga,
que al cielo envía tierna
la tórtola del monte
con moribundo son!
Sentir cómo susurra
la brisa entre las hojas...
¡Mirar el arroyuelo
que al eco de la selva
confunde su rumor!
Canto cuando las estrellas
esparcen su claridad:
cuando argentan las espumas;
¡las espumas de la mar!
Canto cuando el ancho río
murmurando triste va...
Cuando el ruiseñor encanta
¡con su arpegio celestial!
Y al ronco mugir de las olas;
la noche con su lobreguez;
y el trueno que silva en los aires,
¡me encanta y embriaga a la vez!
Me place lo triste y lo alegre;
me gusta la selva y el mar,
y a todos saludo contento...
¡Y algunos se ríen al verme!...
Y, a veces, ¡me pongo a llorar!
Yo adoré a una mujer con el fuego
de mi joven y audaz corazón:
mas ya he dicho que aquélla olvidóme,
y que vivo en tremendo dolor.
¿Estoy loco? No sé: lo que siento,
no lo puedo jamás explicar.
Es un rudo y feroce tormento...
Nada más; nada más... ¡nada más!
¿Qué soy? ¡Gota de agua desprendida
del raudal turbulento de la vida!
Soy... algo doloroso cual lamento...
Arista débil que arrebata el viento!
Soy ave de los bosques solitaria!...
Deshojada y marchita pasionaria!...
Pasionaria, ave, arista, llanto, espuma...
¡perdido de este mundo entre la bruma!
¡Felices aquellos que nunca han amado!
¡Felices!... ¡Felices que no han apurado
el cáliz terrible de un fiero dolor!

Y ¿qué es el amor?
¿Amor?... Germen fecundo de la dolencia humana...
Origen venturoro de sin igual placer...
con algo de la tarde y algo de la mañana...
¡Con algo de la dicha y algo del padecer!
¿No veis a la luna, que brilla fulgente en el cielo?
¿No oís del arroyo el süave y callado rumor?
¡Pues eso que brinda la luna tranquila, es consuelo!
¡Pues eso que dice el arroyo en el bosque, es amor!
¡Y amé! Tal vez mi vida no fuera dolorosa
si hubiera conservado por siempre mi niñez,
si nunca hubiera visto los ojos de una hermosa,
lo rojo de sus labios, lo blanco de su tez!
¡Felices aquellos que nunca han amado!
¡Felices!... ¡Felices que no han apurado
el cáliz terrible de un fiero dolor!
      ¡Qué
amargo es el amor!
¡Qué amargo es el amor! ¡Así exclamando,
yo cruzaré el desierto de mi vida,
mostrando a todos mi profunda herida,
que lágrimas y sangre está manando!
Y al compás de canciones sombrías,
cantaré de mi amor la memoria...
Y sin gloria,
llorando siempre, pasaré mis días
¡entre polvo, entre lodo, entre escoria!
Y al ronco mugir de las olas;
la noche con su lobreguez;
y el trueno que silva en los aires,
serán mi tormento también.
Me place lo triste y lo alegre:
me gusta la selva y el mar...
Yo siempre estaréme contento;
y algunos, reirán al mirarme,
¡y a veces, pondréme a llorar!
Cantaré si el ancho río
murmurando triste va;
si el ruiseñor me encantare
con su arpegio celestial;
cuando mire a las estrellas
esparcir su claridad
sobre las peñas negruzcas
y las espumas del mar.
¿Por qué?... Porque sin amor,
vuelan dolientes, sin calma,
las avecillas del alma
entre el viento del dolor.
¡Daré dulces canciones
a los fugaces vientos,
para que entre sus alas
las lleven lejos, lejos,
del mundo hasta el confín!
Iréme a las montañas...
iréme a los oteros...
y allí tal vez, ¡Dios santo!,
tal vez seré feliz.
¡Y en las alas del viento,
oirá mis canciones
la ingrata!... La ingrata
a quien adoré.
Aquélla que rióse
de ver mi desgracia...
Aquélla a quien dile
mi amor y mi fe!
¡Triste es la noche!
Triste es la selva...
Y del arroyo
lo es el rumor;
pero es más triste
que el arroyuelo
y que la noche,
mi corazón.
Mis acentos,
en los vientos
cual lamentos
moribundos
sonarán,
como el eco
que en el hueco
del árbol seco,
tiernos forman
los Favonios
al pasar.
¡Aprendan
los bardos
mi historia
de amor;
y cántela
todo
el que es
Trovador!
¿Viste
triste
sol?
¡Tan triste
como él,
sufro
mucho
yo!


Wer nicht der Väter Glorie kindlich ehrt,
Der find' in Bav den Sänger des Heldenzorns,
Und lese mit des bleyrnen Stumpfsinns
Schwerer Entzückung die Magelone.


Far as distress the soul can wound,
'Tis pain in each degree:
'Tis bliss but to a certain bound —
Beyond — is agony.


Slavíci za vsí rodnou v hájích zpívali
nad ornicí, jež voněla dne jasem;
i poslouchaly stromy prostoduché
a třásly listím silně dojatým...


Daß zum seligen Grale
Führen mystische Weisen,
Aus der Schmerzensschale
Lebensbrot zu speisen.


Am Ufer ich bete,
Mit Blumen geschmückt,
Mein Kind, es ist eisig,
Mein Haupt ist gebückt.


百炼刚非绕指柔
貂蝉要是出兜鍪
得官若使皆齐虏
对泣何疑效楚囚


Er dacht ihn umzubringen,
Zu rauben seinen Schatz,
Meint, es würd ihm gelingen,
Weil er so kriegte Platz,
Den König auf die Bahr,
Sammt dem Gemahl zu legen,
Dieweil durch jenes Regen,
Auch lebte dieses Paar.


e coll'altra nella [mia] mente pinge,
a simil di piacer sì bella foggia,
che l'anima guardando se n'estinge.


Ich durchirre Land und Seen,
In den Thälern, auf den Höhen,
Wünsch ich, wider die Gewalt
Meines Schmertzens, Auffenthalt.
Berg und Thal, samt See und Ländern,
Können auch zwar mein Gesicht,
Aber nicht mein Leid verändern;
Denn ich finde Doris nicht.


Und wie sie sich erhoben von den Knieen,
in ihrer Klarheit,
und der breite Sonnenstrahl
auf der Palette blitzte,
nach der Wand hinüber,
nach dem Myrtenbilde,
da stieg es vor ihm auf,
neu und mächtig:
»Weißt du, wie ich dich malen werde?
Blut und Nacht,
Sterne, nur Auge und Bewegung:
Magdalena,
der Welt den Gekreuzigten zeigend.«


Friedrichs Thaten, sie traf, Barde! der Flügelschlag
Deines Liedes. Hinan bis in entfernete
Menschenalter ergeußt, Wogen auf Wogen, sich
Unaufhaltsam ihr Feuerstrom.


Ač jinoch téměř, přec byl v tváři vážný
co kmet, jejž sklály kruté času zbraně.
On málo kdy se usmál, jako maně,
jak by byl opustil jej anděl strážný,
ten anděl života našeho štěstí
již na vždy – a on trpkost měl jen nésti.


A megdicsőült hajdan erősei,
Csaták s jeles tett voltanak énekem:
Hallgatva néztem a jelenkor
Bábmüveit, fogadásom állván


rinnarinnannay


Wohin ich geh und schaue,
In Feld und Wald und Tal,
Vom Berg hinab in die Aue:
Viel schöne, hohe Fraue,
Grüß ich dich tausendmal.


Jehovah, di sich dir versagt,
Nun achte si zu deinem Werk unwürdig!
Las schauen si, was du betagt:
Doch schmekken ni, was ihnen vormals bürdig!
Das Gold und Silber sei gemein
Zu deinem Werk als grobe stein,
Und werd es doch nur Babelspein.


Velebnějším byl pád říší
po zoufalém závodu,
když se přidružil k nim strašný
pád českého národu:
však z plamenů těch jak fénix
vzlétne Čechů oslava:
jenom svorně, svorné hájí
štít svatého Václava.


E o Zé, palpando a barriga:
“Tenho pressa d’almuçar!
“Saiva bocê, rapariga,
“Que o seu home bai botar!”


Car son chant d'amour et de joie,
En quête d'un eldorado,
Se penche vers quiconque ploie
Sous un trop injuste fardeau ;


A praia é tão longa! e a onda bravia
As roupas de gaza te molha de escuma;
De noite — aos serenos — a areia é tão fria,
Tão úmido o vento que os ares perfuma!
És tão doentia!
Não corras assim!
Donzela, onde vais?
Tem pena de mim!


Dies, liebe Minne, dank' ich dir
Tief aus des Herzens Grunde;
Denn, weinst du jetzo gleich aus ihr,
So weiß ich doch, es lächelt mir
Dereinst die schönste Stunde.


Morgen, wenn die Schüsse schüttern
Mutter, denkt, daß fern von euch
Im Gebirg bei Hochgewittern
Mich erschlug ein Wetterstreich!


Mein Vater war ein Seebär,
Meine Mutter kam aus Holland her,
Sie hatte Blondhaar, wie Gold so schwer.


Yet, Polly, could thy heart be kind,
Soon would my feeble purpose sind
Thy sway within my breast:
But hence, soft scenes of painted woe,
Spite of the dear delight I'll go,
Forget her, and be blest.


Ó Říme, Říme! Pln jsi nenávisti,
smích, kletby, kámen na mrtvého svistí – –


Wo Mängel ich und Irrthum sah
(Wie viele sind hienieden!),
Und mein Gewissen trat mir nah:
»Die Pflicht ist Dir beschieden;
Zu helfen hier ist süße Müh!«
Wie oft, Herr, unterließ ich sie!


A transient calm the happy scenes bestow,
And for a moment lull the sense of woe.
At length awaking with contemptuous frown,
Indignant THALES eyes the neighb'ring town.


Hundert Meilen ist er hingezogen,
Aus Chursachsen nach Stralsund,
Zu verkünden, wie betrogen
Die im Rheinschen Bund,
Daß sie nur Franzosenknechte
Zeigt er ihnen im Gefechte.


com pensamentos de terra,


Me, She begins, the fairest Child of ,
Below for ever sought, and bless'd above;
Me, the bright Source of Wealth, and Power, and Fame;
(Nor need I say,  is my Name:)
Me the great Father down to Thee has sent:
He bids Me wait at Thy distinguish'd Tent,
To execute what  Wish would have:
Her Subject Thou, I only am Her Slave.


un a gli amici suoi chiuder le porte
del cor, fidando al nemico la chiave,
e far i sensi a la ragione scorte;


Thüringen, Land der deutschen Sagen,
Sei mir gegrüßt viel tausendmal!
Wie eines Freundes-Herzens Schlagen
Grüßt Du mich ja durch Berg und Thal.


Půlměsíce tureckého jasněj’ svítilas –
Osvoboditelko – šavle – blyskej, hřímej zas.


دارُ خُداشٍ جَنّةٌ ما لَها
في طيبها أو حسنها كُنْه
وهو من البُلهِ وفيما رَوَوا
أكثرُ أهلِ الجنّةِ البُلُه


Aber nicht in Heerhornweisen
Ist dein bestes Lob zu preisen:
Das ist höchstes Ruhmeswort,
Daß mit väterlichem Lieben
Treu du deinem Volk geblieben,
Trotz dem Undank, trotz dem Mord.


Und ob auch die Laue mein Hüttchen trifft
Und nieder es führt im donnernden Lauf –
Sobald wieder trocken die Alpentrift,
Bau ich mir singend ein neues auf.


Ač Hynek dobře tančil, nemiloval hostí.
Vyhnul se raděj lákavému hlasu,
a vždy mu bylo na to líto času;
i rostl takým dál, jak byl už od mladosti:
Ve kruhu přátel slovo v nepoutaném letu, –
ohnivé boje ušlechtilých sporů,
nadšenou píseň v rozjařeném sboru –
to raděj míval, nežli křepčit na parketu,
a podle etiketty nohy v kroku stavit,
klonit se vůkol, zdvihat šátky spadlé,
po tanci dámy vodit, žertem, vtipem bavit,
a sbírkou ukládat si květy svadlé...


ويبدو لنا حين نطرق باب الحبيب
بأن الجدار وترْ
ويبدو لنا أنه لن يغيب
سوى ليلة الموت، عنّا
ولكننا ننتظر


Na balvanu sedí mysle trudné
Varda, vůdce výpravy té bludné.
Myšlének roj smutných hlavou letí,
srdce tíží osud jemu dětí,
nejvíce pak syna milého.
Nevšímáť si ruchu čilého,
který rozhostil se v ležení,
víc a víc se noří do snění.


Que la pluie à déluge au long des toits ruisselle !
Que l'orme du chemin penche, craque et chancelle
Au gré du tourbillon dont il reçoit le choc !
Que du haut des glaciers l'avalanche s'écroule !
Que le torrent aboie au fond du gouffre, et roule
Avec ses flots fangeux de lourds quartiers de roc !


Břeskný pozounů zní hlas,
hlásající, že se vrací,
ale nad vše slyšeti jest
Babieçy plesný řeht.


Sir Walter, er zieht von Edinburg her
Gen Abbotsford, das noch öd' und leer,
Drum führt er mit sich, für Hof und Haus,
Was ein Schloßherr braucht jahrein jahraus:
Kisten und Kasten, groß und klein,
Diener, Doggen und Papagein,
Und dazwischen alles , was jahrelang
Er altertümernd erwarb, errang –
Für ein Museum übergenug,
Ein Dreiundzwanzigwagenzug.


Wenn einst ich todt hin, wenn mein Gebein zu Staub'
Ist eingesunken, wenn du, mein Auge, nun
Lang' über meines Lebens Schicksal,
Brechend im Tode, nun ausgeweint hast,


Tou idylkou my ve nadšení
jsme brouzdali se samotní
a plní lásky, touhy, snění,
vše uznat, chválit ochotní.


E só punge ver,
Ao longe, iludida,
A vida a morrer
O sonho da vid


Wie Aphrodite einst mit göttlicher Gewalt
In Galatheas kalten Marmorbusen
Des Lebens holde Flamme senkte, und
Die Liebliche das Licht des Tages grüßte;
So weißt Du, Zauberin, zum höhern Leben,
Vom ird'schen, engen, uns empor zu heben.
Die Gegenwart, die ängstliche, entflieht,
Von der Vergangenheit seh' ich den Schleier fallen,
Die heil'ge Vorwelt zeigt sich mir enthüllt,
Und magische Gestalten seh' ich wallen,
Wie Isis ernst, und Psyche schön und mild. –
Dir ward, fürwahr, das höchste Los gegeben;
Durch Dich erhält die Mythe Leben,
Das Schöne, Große aller Zeiten
Läßt Du dem Auge still vorübergleiten!


Sie hat nicht acht,
Ob Knospenspringen
Und Frühlingssingen
Mich traurig macht.


Dobře se upravenou večeří po domácku posilniv
k oknu sedám si a vonný vzduch piju doušky plnými.
Kouzla plná dobo míru, vlahá, krásná noci letní!
Kol ticho posvátné, městečko i příroda dřímá,
zdá se ti, dech že tušíš, jímž ňadra její zdvihají se;
chvílemi klid přeruší štěkotem věrný domu hlídač
neb hlubokým, táhlým tónem rohu jindy ponocný.
Však teď – slyš! – zvuky rozmanité jak v sluch ti zanáší
vánek příjemný! Zprvu hlásky se jednotlivé jen
ozvaly, nejvyšší, k nim silný alt přidružil se,
sbor vždy mohutní víc – to pějí svou hymnu večerní
tam v rybníku za městečkem vod pěvkyně – žáby.
Ať komu divných těch stvořeníček zpěv proti srsti,
ať před ním uši zakrývá, – já rád mu naslouchám,
snad že ni venkov bez něho bych neuměl si pomyslit!
Zpěv ten před duši mou nejkrásnější doby kouzlí:
jej slýchával jsem jako hoch, když jsem s druhy mládí
volně těkal po polích s myslí jasnou beze mráčku,
nedbaje, slunko-li níž, až pak zvony náhle večerní
svým hlaholem k modlitbě a návratu rychle pobídly,
neb jsem vždycky babičce věřil, jež říkala často,
později zlá že klekánice venku chodíc děti béře;
zpěv mne žabí vítal, když v soumraku sem na kočáře
svému rodišti se blížíval, bych užil blaha prázdnin;
zpěv ten touhy plný krajinou mne tichou doprovázel,
když jsem pozdě se od známého vracíval okénka...
Můj Bože, kam se poděl dětství krásný, blažený věk?
kamže jinošství čas, doba lásky, plná ideálů?
Ach, do propasti šeré vše zapadlo a víc se nevrátí! –


Und schaue dann auf Deine Feenlocken,
Auf Deiner Wangen, Deiner Augen Gluten,
Und höre hallen Deines Mundes Glocken:


Blas die Trompete, Zeitungsschreiber!
Thrax gab einmal
Für hundert Arme – Männer, Weiber,
Ein stattlich Mittagsmahl.


Den chladný je a tesknou písní
podzimní vítr burácí,
a do kraje se rozeběhli
sentimentální žebráci.


Sie sucht und findt in Klippen
Ein Horn von Gold so rein,
Und setzt es an die Lippen,
Es schallt zum Wald hinein.


Wann der Artzt aus reiffem Raht
Zucker hat
Frucht-loß vorgeschrieben/
Muß durch bitters Aloë 11
Dann das Wehe
Werden abgetrieben;
Daphnis pflegt das Myrrhen-Oel
Häuffig zu ertheilen/
Wann die Sund-erkranckte Seel
Schwärlich mehr zu heilen.


Na stolech se ryzí zlato třpytí,
Lesknou se též pozlacené číše,
Hudba zavzněla zde s výše,
Počíná hned nové živobytí;
Ozývá se v hovoření svoboda,
Všecko zde ctí hodů původa.
Měl-li bych zde hosti po pořadě značit,
Nelzelo by v poslouchání stačit.


Mostragli al manco manco con destrezza,
e s'altro non si può, fa ch'egli impari
di non farsi chiavare, alla vecchiezza.


Zehn Knappen sind mein ganzes Heer, –
Mein schmales Reich ein Turm –
Auf Tage weit kein Freundes Speer –
Rings Frost und Haß und Sturm!


A ruce svislé měla bez vší síly.
Tak, živý kámen, stála dlouhou chvíli,
pak trhla sebou, studem skryla líce
a odešla... A nespatřil jí více...


山外归来酒半酣
衣襟翠色贮烟岚
泉声自是小三峡
林色可名东万杉


Isto é um traço interior de Justiniano.
Quanto ao traço exterior, não sei se o traço,
Porque ele é cara sem um traço humano.


Wieder folgend der blauen Klage des Abends
Am Hügel hin, am Frühlingsweiher –
Als schwebten darüber die Schatten lange Verstorbener,
Die Schatten der Kirchenfürsten, edler Frauen –
Schon blühen ihre Blumen, die ernsten Veilchen
Im Abendgrund, rauscht des blauen Quells
Kristallne Woge. So geistlich ergrünen
Die Eichen über den vergessenen Pfaden der Toten,
Die goldene Wolke über dem Weiher.


Was ist sein ganzes wertes Reich
Als lauter Wundersachen?
Er hilft und baut, wann wir uns gleich
Des gar kein Hoffnung machen,
Und das ist seines Namens Ruhm,
Den du, wann du sein Heiligtum
Willst sehen, ihm mußt geben.


Mnou staneš se sobě ty sám. Tvé vědění
Jak daleko pak sáhá v útrobu tvou?
Nižádná olovnice nevyměří této hloubi –
Jinak by zraku tvému svět byl zjevný,


Знать судьба мнѣ такь судила,
Чтобъ въ страданьяхъ вѣкъ изжить,
И драгую отлучила,
Чтобъ принудить слезы литВѣкъ знать будешъ воздыхати,
И мученіе терпѣть,
Привыкай мой духъ страдати,
Коли рокъ не далъ ту зрѣтСмутны мысли только жалость,
Представляйте въ память мнѣ;
Дайте, дайте въ скукѣ радость,
Что бы зрѣть ее во снКогда будешъ та забава,
То и буду сладко спать,
Но то пущая отрава,
Ежель ту мнѣ не видатЧтожъ грущу я и страдаю,
Есть ли я одинъ люблю,
Любитъ ли она не знаю;
Но напрасноль я терплОднимъ видомъ я доволенъ;
Видомъ любитъ; пусть терплИ одинъ лишь сердцемь боленъ,
Хоть не любитъ, я любл


谈笑隆中起卧龙
地图况已出张松
中山帝胄安天下
谁遣将军触箭锋


In Goethes Räumen jenes ernste Wort!
Wie eine Glocke hör' ich's fort und fort!
Es stürmt mich auf, und ruft beständig mir:
Tu das Gelübde! – Wohl! doch tu' ich's hier !
Bei dir, dem Festen, den man hieß den Starren,
Gelob' ich Fleiß, Wahrhaftigkeit, Beharren!


Was schlecht ist, wenns ein andrer tut,
Wenn du es tust, dann ist es gut.«


Die Sonn’ iſt zwar die Koͤnigin der Erden.
Das ſey hiermit hoͤchſtfeierlich erklaͤrt!
Ich waͤre ja von ihr beglaͤnzt zu werden,
Verneint’ ich dies, nicht eine Stunde wehrt.


Ahi, folle volgo, ch', affissato a terra,
se' di vedere l'alto trionfo indegno,
onde sol miri al dì dell'aspra guerra!


Engem kölcségvel, néppel értessetök,
Mert Isten után bízom csak bennetök,
Testamentomom, ím, adom tinéktök,
Benne megvagyon, mint cseleködgyetök.”


Heilwig Qualen, Mette Tynen,
Abel Rantzow, Geesche Ahlfeldt,
Trienke Bockwoldt, Drud' Rugmooren,
Benedikte Reventlow.


Óh könnyű rímek,
friss zengzetek,
csengessetek!
Végem, ha vígaszt
nem lelhetek
tibennetek...


Ty’s dala vše, a vše se k tobě vrací;
květ neptá se, zdaž znov’ se porozvije
a list na ňadrech tvých pokojně hnije.


Nincs az a kincs, nincs dicsőség,
Melyért od’adnálak:
Egy életre elég volnál
Isten áldásának.


菱叶参差萍叶重
新蒲半折夜来风
江村水落平地出
溪畔渔船青草中


O manche Geſtalt noch dämmert ihm auf,
Dort ſitzt ſein Pathe, der Metternich,
Und eben durch den wimmelnden Hauf
Johann von Spiegel, der Schenke, ſtrich;
Prälaten auch, je viere und viere,
Sie blättern und riſpeln im grauen Breviere,
Und zuckend krümmen die Finger ſich.


Der Vater ewig in Ruhe bleibt,
Er hat der Welt sich einverleibt.


重华南狩到炎荒
高会群神广乐张
岂独有情能率舞
至今峰石亦低昂


Es en ti la ilusión de cada día.
Llegas como el rocío a las corolas.
Socavas el horizonte con tu ausencia.
Eternamente en fuga como la ola.
He dicho que cantabas en el viento
como los pinos y como los mástiles.
Como ellos eres alta y taciturna.
Y entristeces de pronto, como un viaje.
Acogedora como un viejo camino.
Te pueblan ecos y voces nostálgicas.
Yo desperté y a veces emigran y huyen
pájaros que dormían en tu alma.


Ich begrüße dich als den Propheten des einzigen wahren Gottes, als Arabiens Beherrscher,


Né fui sì ratto dal sogno assaglito,
ch'io vidi da man destra sopra l'erba
una donna seder tutta pensosa;
questa mi parve in sé tanto soperba,
che in un momento, senz'altro partito,
vidila far or lieta or corucciosa.
E poi, fuor d'ogni causa, disdegnosa
cominciò a lacerarsi el suo bel volto
gridando, che s'udia ben di lontano;
onde al suo folle et irato tomolto
vidi venir pian piano
un'altra donna, che fu altera e bella,
in vesta distracciata e vedovella.


سَألتُ مَن الكريمُ من الرجالِ
ومَنْ يعطي الجزيلَ مِنَ النوالِ
ومَنْ يقضِى حوائجنَا سريعاً
لديه بغير مَنٍّ أو مِطَالِ
ومَنْ إنْ جئته تبغِى عَطاءً
أجَابكَ مُسرعاً قبلَ السؤالِ
ومَنْ يَهَبُ الكثير مِنَ العطايَا
يجودُ بمَا لديه ولا يُبَالِي
فقالوا ليسَ يوجدُ مثلُ هذا
سِوى الزاكِي الفتى أهل المعَالِي


Am dritten Tag erstundest du,
Der Tag des Leidens und der Ruh,
Die beiden müßen vorher gehen.
Mein Leidens-Tag quält wohl mich ab,
Den Ruhe-Tag giebt mir das Grab,
Den ich ohn Fäule nicht kan sehen;
Ach, gib, daß eins mein Oster-Tag
Mich desto mehr erfreuen mag.


Or, les arrêts transmis par les scribes, selon
Les formes, au féal aussi bien qu'au félon,
Les massiers dépêchés, les sentences rendues,
Les délinquants ayant payé les sommes dues,
Pour tout clore, il advient que trente fidalgos
Entrent, de deuil vêtus, et par deux rangs égaux.
La Ximena Gomez marche au centre. Elle pleure
Son père mort pour qui la vengeance est un leurre.


cuestiones vitales


Wer ist der kecke Schütze im grünen Jagdgewand,
Den Gemsbart auf dem Hütlein, die Armbrust in der Hand,
Deß Aug' so flammend glühet wie hoher Königsblick,
Deß Herz so still sich freuet an kühnem Jägerglück?


»Wo auf Weltverbesserung
Wünsche kühn sich lenken,
Willst du nur auf Wässerung
Deines Wieschens denken?


读书直以古人期
记得当年拜命时
天地恩深无所报
一登廷阁一回悲


» Alle Neune! « so brüllt's durch die Stadt von Dämm'rung zu Dämm'rung,
Aber die Musen nicht, Freund, gilt es! Die Regel nur gilt's!


	Egli è maggior che 'l lupo il gran romore:
così avvien di mie parole vane,
c'hanno gran suono tra le genti umane
ma poco frutto germoglia il lor fiore.


Su historia... que el pueblo ardiente
en su homenaje más justo
viene a adorar reverente
con el laurel esplendente
que hoy ciñe sobre su busto.


preser con loro; e givan ragionando
del lor cacciare e de' loro accidenti,
una parola poi l'altra tirando.


Egész világunk mind csupa látomás,
folytatott álom, lassu lidércnyomás,
de legcsodásabb látomásunk
te vagy, Urunk, te vagy, égi másunk.


Z niv květnatých a vonných hájů
se vísky, města bělají;
nad klidným spánkem českých krajů
to zní jak tóny šalmají.
Jen občas slyšíš zaduněti
v ten mír cval nočních vlaků,
jež přes užaslé luhy letí
jak zjevy divých draků.


Tief geknickt und qualbeladen
Trete ich vor ihn nun hin:
»Meine Sülze gib mir wieder
Und den kindlich frohen Sinn!«


Tak rád bych té knihy měl aspoň stín,
na níž se zlatý nápis blýští:


Vonná dobo uzrání, teď jsem tě nalezl,
pevně tě držím a již tě nepustím.
Opoj se, ty mnou, já tebou!
Závratno, od úsvitu brouzdat se v tvých lovištích
a večer pod jabloní stanout,
šarlatově vonným zázrakem barev.
Jako psi leží slova u mých nohou,
bystrá, pavučinného sluchu, chtivá poskoku, větřící kořist.
Větrní ohaři, přinášejte mi věci, vynášejte city,
donášejte myšlenky –
po samý obzor není nikoho, kdo by vám unikl,
a v podzemí
jak bezpečně pracují vaše tlapky, vy stateční jezevčíci nitra!


Was wünsch ich denn, Herr Namensträger
Dir, als der Musen besten Pfleger,
Das dir recht sanft und kirre thut?
Laßt Schwestern, mir dafür nicht grauen,
Und lang an meinen Nägeln kauen,
Seyd mir nur dies mal hold und gut.


El hombre que doliente está de muerte
y vecino a aquel trago temeroso,
cualquiera beneficio le es dañoso
y en la causa del mal se le convierte.


Die besten Lämmer auf den Feldern,
Die süß'ste Milch, den schönsten Strauß,
Die erste Frucht aus nahen Wäldern
Las man für diesen Fremdling aus.
Man fodert ihn zu allen Reihen;
Kein Tanz schien artiger geziert,
Als den er nach den Feldschalmeien
Mit einer Hirtin aufgeführt.


sen


Co zatím tvrdý dub sám, jako vraha zjevy
na skále vyprahlé, všech lidí vzdálený,
vždy smuten, zamračen, bez těchy, bez úlevy
hnal v mračna větve své a v půdu kořeny,
jen ptactvu dravému své nastavuje údy,
a šelmě zuřivé svůj otvíraje bok
byl lidstvu k postrachu, neb jeho tělo rudý
tak často máčíval té lidské krve tok.


O nový román svůj jsem beze strachu,
v něm znamenitě líčím lásky muka.
Věc takovou mít národ Němců, Vlachů!
Úsudku nedbám lecjakého kluka.
Však veselohru píšu z doby krachu,
div obecenstvo smíchy nepopuká,
já sotva sám to dopsat mohu, brachu,
jak samým smíchem třese se mi ruka!


Perlas que llora en una y otra estrella
le ofrece, en recompensa de la caña,
cuando gustó la hiel que bebió ella.


Hin trägt uns das Maultier, buntgezäumt,
Durch sonnenverbrannte Schluchten,
An Schlünden vorbei, wo die Meerflut schäumt
Tief unten um hallende Buchten,
Um Riff und Klippe und zackiges Kap
Auf schwindelnden Pfaden hinauf und hinab.


Die stolze Fülle verstümmelt, gebrochen.
Die reiche Erde verknöchert, bestaubt.
Fäule kommt auf trägem Leib gekrochen
Und reckt voll Gier das graue Moderhaupt.
Doch trotzig sträuben sich die zähen Pulse,
Die Todesangst fliegt auf, taumelt, rafft
Aus dem zermorschten Siechen
Die letzte, ringende Kraft.


Wohl dünkt die bandumwundne Blumenkrone
Ihm ein verschönert Nachbild nur des Strickes,
Den er als Zeichen seiner Knechtschaftsfrohne
Einst trug als grausen Kranzreif des Genickes!


O pfuy, Montan! ich sage dir,
Laß doch das Küssen seyn:
Sieh nur, die Wangen glühen mir,
Ich werde wahrlich schreyn.


De csak rövid volt e hiú öröm.
A gyenge csakhamar kezdé érezni
Kevély nyomását a hatalmasoknak;
Az erő nemlétét pótolá ravaszság,
S rettentővé lett láthatlan keze;
A sok hasznos csekély romlása által
Kiszáradt a bőség s dúskálkodás ere;
Fortély ellen fortély, erőszak ellen erő,
És fegyver ellen fegyver volt szegezve:
S már-már kiveszni tért e balgatag faj.


Che adonque me riprendi e stolto chiami?
Io facio quel che Amor vòle e rechiede:
non è possibil ch'io sia saggio e ch'io ami.


você é seu cheiro
e o cheiro do outro


Wie? ist es denn nicht gnug, gern einmal sterben wollen?
Natur, Verhängnüs, Gott, waß haltet ihr mich auff?
Kein Säumnüs ist bey mir, vollendet ist mein Lauff,
Soll ich die Durchfahrt euch denn tausentmahl verzollen?


¿Quién mira dentro la torre
enjaezada, de Sevilla?
Cinco voces contestaban
redondas como sortijas.
El cielo monta gallardo
al río, de orilla a orilla.
En el aire sonrosado,
cinco anillos se mecían.


Studiert's und reicht's dem Briten;
Der blickt hinein und lacht:
»Parbleu! Die Herrn verbitten
In Wien sich jede Schlacht.


Před svatbou muzika svou jasavou hrá píseň,
bouř do koní svým modrým pere bleskem,
hrom po nebesích z těžkých kuší střílí –
a svatba k předu jede s divým třeskem.
Kde lidská obydlí, již okna odvírají
a honem za svatbou si povyhlédnout pílí
a šepcí s úsměvem si blaženým: „Bůh žehnej kraji!“


Leise, ganz leise vor Scham erbebte die wonnige Kleine,
als ich sie traf mit dem Kuss, den sie mir lange verwehrt,
doch dem beredten Gelispel des lautlos flüsternden Mundes
gab sie allmählich sich hin, zuckend, im Tiefsten besiegt.


Misguided Prince! no longer urge Thy Fate,
Nor tempt the Hero to unequal War;
Fam'd in Misfortune, and in Ruin Great,
Confess the Force of  stronger Star.
Those Laurel Groves (the Merits of thy Youth)
Which Thou from  didst greatly gain,
While bold Assertor of resistless Truth,
Thy Sword did Godlike Liberty maintain,
Must from thy Brow their falling Honors shed;
And their transplanted Wreaths must deck a worthier Head.


Kdys jedná ve tvář se mi vpila,
když před ní na housle jsem hrál,
ta věru brzy mojí byla,
vždyť z prsou povzdech se jí dral.


تَرَى النَّدامَى حَوْلَ حِيطَانِها
صَرْعَى وَمَا ذَاقُوا وَلا قَطْرَه
وَمُرَّةً مِن طُولِ مَا عُمِرِّتْ
كُنِّيَ إبْلِيسُ أَبَا مُرَّه


Jest zlosynem, kdo v temnotě a stranou
jde po loupeži, vraždí jednou ranou.
Jest horším ten, kdo čistou duši jednu
svým svodem strhl do bahna až ke dnu.


Sé que a solas, aburrido
De estar vivo y quedar muerto,
Pasas el tiempo, o te pasa
El tiempo sin tú quererlo.
Pues el fuego no la anima
Sino en lumbre pasajera,
Entiende la paradoja
De tu existencia incompleta.
La luna a veces es clara,
El aire a veces es tibio,
El cuerpo joven tan puro
Como siempre, y tan perdido.
El sino te lleva, y puedes,
Si así lo quieres, pararle,
Cuando seguir cansa. Entonces
Eres dueño en lo que vale.
Luego la vejez alcanza,
Y con ella ese recelo
De una falla, ajena o tuya,
En el ciclo ya completo.
No digas que no esperabas
Todo ello en el principio,
Y acepta, como si iguales,
Lo esperado y lo vivido.


A ze všeho jen zbylo umění,
jež kolébá nás znovu do snění.


最爱倪家水竹居
地偏人静石窗疏
去年捲地西风起
不废东斋满架书


Вот повест Мне она предстала
Отчетливо и ясно вся,
Пока в моей руке лежала
Рука послушная тво


Vén libuc, te bélevő.


E le fontane e i fiumi per le valli
mormorando diran quel c'ora io canto
con rilucenti e liquidi cristalli.


Mis padres me engendraron para el juego
arriesgado y hermoso de la vida,
para la tierra, el agua, el aire, el fuego.
Los defraudé. No fui feliz. Cumplida


拂袖蓬莱群玉峰
伊人不可溯游踪
烦君唤起山中睡
为说苍生渴雨龙


Wie aus Jupiters Stirn einst Pallas Athene, so sprang aus
Bismarcks Haupte das Reich waffengerüstet hervor.
Tu es der Göttin gleich, Germania! Pflanze den Ölbaum,
Sei dem Gedanken ein Hort, bleibe gewaffnet, wie sie!


Amott egy nagy ágas
Áll szomorún, egykor kútágas lehetett,
Mellette a gödör, hanem már beomlott,
Be is gyepesedett;
Elmerengve nézi
Ez a kútágas a távol délibábot,
Nem tudom, mit nézhet rajta? hisz affélét
Már eleget látott.


S nebe déšť se ledný lije,
že mne to až v kosti mrazí,
hej co škodí, – pěkných šatů,
kterých nemám, nepokazí!


Eu e tu perdidos
nesta distância sem fim do desconhecid
Eu e tu  unidos
para além das cordilheiras
por sobre mares de diferença
na comunhão de nossos destinos confundidos
— a minha e a tua vida
correndo para a confluência
num mesmo Nort
Eu e tu amassados
nesta angútia que é de nós,
minha e tua,
e mais do que de nós…


Voraus von Adlern, Geiern, Drachen,
Ein Schwirrgewölk voll Ungestüm,
Dann Bär und Wolf mit Lechzerachen,
Des Einhorns schreckbar Ungetüm,
Goldeber, Roßelch, Flügelhirsch,
Und hinterher die Schläger,
Die Jäger.


Ben furo, alma, propizie
al tesser di tua gonna
l'aria, la terra e l'acque;
poiché tra sue delizie
t'ebbe la maggior donna
che mai nel mondo nacque,
e nel tuo fin non tacque
come che il cor le tocchi;
e, se si dolse assai,
ne dieder segno i rai
de' divini occhi:
premio troppo superbo
d'ogni aspro fine acerbo.


Wohl hab' ich ehrliche Freunde,
Die geht es schon härter an;
Doch wenn die Kette zerrissen,
Man flickt sie so gut man kann;
Zwei Tage blieben sie düster,
– Sie meinten es ernst und treu –
Und gingen dann in die Oper
Am dritten Tage aufs neu.


L'inextinguibil, smisurato ardore
Fammi senza ale al ciel salir sì audace
Che in terra non ho loco e in terra ghiace
Chi è sola cason del grave errore,


Er sprach: »O Jungfrau fürcht dich nicht,
Vielmehr mit Kurzem mich bericht,


Et que la Mort stupide et la pâle Nature
Verront surgir alors sur les tombeaux ouverts
Le corps ressuscité de toute créature.


Nyugtassátok és ölelgessétek
Érintés nélkül, mint a sóhaj,
De mámoritóan, mint a vétek.


Alßdann wird man erkennen,
Was wir nur Träwm' jtzt nennen,
Wie sehr er vns geliebt,
Wie er sich vns verbunden,
Wann er durch seine Wunden
Vns Ihm selbst wiedergiebt:


Dies alles ist wohl nicht vergebens,
Der Himmel paart oft wunderlich;
Zum Troste des betrübten Lebens
Begehrt ich sonst kein Kind als dich;
Die Liebe könte Mittel zeigen
Und heute – doch ich muß nur schweigen.


Also hat ihr Duft gezogen,
Daß den Stärksten sie bezwang,
Daß ihr an das Herz geflogen
Ist der Held, um den sie rang.


Ku Eloi „přijď!“ Satan pravil,
Faust ku Markétce řekl též,
Don Juan nechť již vším se znavil,
všem opakoval tuto lež.


— “Como assim?” — “Tu já vais ver:
Entro em casa (que infeliz!)
E encontro minha mulher
Nos braços do Zé Luiz...


ihren höchsten Geist in eines
Menschen Hülle während dreier
Jahre: da Er kam in Seines


Kam prchly zabořivše v ňader peří
svůj zobák rudý, roztáhnuvše v šeři
po hladině své perutě,
z nichž, jak by s řízy noci zvolna kanul,
jen smutek tichý v ospalý kraj vanul,
jenž zaklet se tměl nehnutě.


yer içer, karın doyurur ve çeker gideputların


Srnko, bílá srnko,
Uposlechni radu,
Opusť háje tmavé,
Pojď v město do sadu.


Mamelucy v zmatku již do sebe zbraně
Bodajíce se hubí. Jediné noc pád
Přetrhla jistý; v houšti se rozprchli všickni.
Čechové skočili v tábor, zde viděli divy.
Tady se vinuly ženy co červové k nohoum,
Starcy s hořekováním vítali Čechy,
Dítky se třesoucý jak bělavé růže
Budily srdce y skalná k milosrdenství.
Na jiné straně se zas zvuk radosti ozval.
Čechové zhlíželi tam, a Křesťany v poutech
Zočili pozdvihujícý do nebe rukou,
Mužové ztrnuli hrůzou na milé bratří,
Na panny spanilé hledíc. Řetězy spiatí
Klesali starcy, s dítkami ženy se třásly,
Dívčice kryjíc tváři své tajily hanby.
Čechové křísyli mdlé, a ráželi kruhy,
Chvátali s plesáním, aby dobyli skladů.
Vévoda rozdělil kořist. Radosti rostly
Statného vojska co stínové, slunceli k horám
Kroky své blíží. Hody se drželi slavné.
U prostřed plesů strážní panicy vedli.
S pohledem smutným vstoupila vévodo, k tobě,
Srdečně mluvíc: Hospodin, vítězy! tebe
Nad lidi zvýšil, že smrt neb porobu jak Bůh
Zděluje kleslým, nevinu tejrati můžeš.
Nepni se člověče štěstím! s vysosti blesku
V hlubinu necti y tvůj duch klesnouti moha
Býti se člověkem pozná. Milosrdenství
Od tebe, člověče! žádám. Vévodo! rozkaž
Smrt; ctnost poroby ujdouc hanby se uhne.


Tatar, Maďar a ten, který zhladil
Půl sám z něho Němec podvodný;
Všecko toto Milek lahodný.
V této jedné hojně vynahradil:


Dem volk, zu legern auf die ert,
und nam die siben brot so wert
und sie do benedeiet,
brach sie und gabs den jüngern sein,
die legten für dem volk gemein,
des wart ir herz erfreiet.


Cratinus säufft sich voll, und hat kein ander Ziel,
Als in der Raserey des Kreutzes zu vergessen,
Das ihm der Himmel zugemessen;
Der Wein, der durch das Glass unwiederständlich strahlt,
Hebt allen Schmertzen auf zugleich mit dem Gefühl':
Doch die Vergnügung kost zu viel,
Die man mit der Vernunfft bezahlt.


أُخيَّ دعِ البطالة والْهُ عنها
وجانِبْها فعُقباها الشّقاءُ
جمالُ المرءِ في الدنيا صلاحٌ
وخيرُ بضاعةِ الحرِّ الحياءُ
عجبتُ لمن يميل الى المعاصي
وتعجِبُه الملاهي والغِناءُ
وعقبى ذَينِ لو يدري شقاءٌ
يطولُ وبعده أيضاً عناءُ
تنبّهْ يا نؤومُ فلستَ تدري
عليك بما الذي سبقَ القضاءُ
وكِلْ لله أمرَك إنه في
جميع الخلق يفعلُ ما يشاءُ
ولُذْ بالحافظ الحَبْرِ المُرجّى
ففيه الفضلُ أجمع والوفاءُ
إمامٌ كل من في الأرض أرضٌ
إذا اختُبِروا وهمّتُهُ سماءُ
عليه من المفاخر والمعالي
لسواءٌ حبذا ذاك اللواءُ
أدام له البقا والعزّ ربّي
متى ما أعقبَ الصُبْحَ المساءُ


Gedenk nicht weit hinaus, willst du Gott in dir finden;
Was ist und wird geschehn, laß alles sanft verschwinden
Und bleibe wie ein Kind ohn' Sorg', ohn' Witz und Will'!
Es braucht nicht große Kunst, Gott wohnet in der Still'.


„Hospodin sám nyní volil!“
pravil Šebíř žehnaje se;
vypuk v jásot zástup celý –
Prokop opat vstoupil v klášter.


Ela, a fonte em nossas frontes, pensativamente está


Und wenn die Sterne uns geheim erzählen
Von neuem Leben und Unsterblichkeit,
Was geht das euch denn an zu dieser Zeit?


Es galán, y es como un oro,
Tiene quebrado el color,
Persona de gran valor,
Tan Cristiano como Moro.
Pues que da y quita el decoro
Y quebranta cualquier fuero,
Poderoso Caballero
Es don Dinero.


Rágondolván, vitézöket szóllítá,
Országában ő házokhoz bocsátá,
Minden kegyelmével magát ajánlá,
Nagy hívségöket megköszönte vala.


Ködben emelkedtél s a köd nimbusz vala fődnek:
Szállj-le, verőfény van - s hajdani nimbus, oszolj!


A chrapot zmírajících marně děsí
Evropy požívačné klid a hod,
Rus svatá umírá, kdo vzpomene si? –
a nevzpomene ani vlastní rod!


Je z žalů těch: jak žebračka si sedne
kdes na posledním schodu, kudy jdeš.
Dřív než se vrátíš poznav ji, se zvedne
a zmizí než se naděješ.


Und gönnst du, Christ, uns einst auch deine Fluren,
Gibst du uns Freiheit, Recht, Gesetz zurück,
Ein Krieg, den die Jahrtausende sich schwuren,
Den endigt nicht ein Friedensaugenblick!


Calm 'midst advancing shades dissolv'd the day,
The silenc'd winds scarce shook the showery leaves,
And through the heavens the watery vapours stray;
Then o'er the sea (tumultuous now no more)
Which beat the rocks, and gently dash'd the shore,
A solemn melody his spirit breathes.


Della mia donna l'una e l'altra luce
Al segno di pietà farà ritorno,
In mezzo l'ocean nascerà l'orno,
Guidato Argo sarà da un cieco duce,


Simpel ist deß Weibes Weib;
Sie ist ihres Mannes Mann;
Ist dann wol zu zweiffeln dran?
Zwey, die machen einen Leib.


Cabeça no seu colo
orelha colada em sua perna
ouvindo
palavras fiadas em conversa
conduzidas, transmitidas
através
de carnes e ossos
com ecos e reverberações
intrigantes:
orelha colada na pele
friinha (mistério!)
macia e perambulant
Hoje
minha mãe
é a lembrança de um corpo
--- auscultado ---
onte


Hvězda jitřní, hvězda lepé vnady,
vidouc, co se děje, v hrozném žase
na vysokém nebi ztratila se,
a když rohy, trouby ječí zase,
pomalu den bílý opět vzchází,
jako jelen nepokojný z mlází.


Und holde Mädchen giengen
Im Rosenhaine dann;
Elise! wir empfiengen
Den müden Wandersmann,


Šum v listí kdes – Ó žijí Dryady!
Lze posud v dumě vyhnouti se tomu?
Kdo lépe rozluštil ty záhady?
Ó, Fauni, Najady!
Ó, taje stoletých a věštích stromů!
Ó, flétny mezi zaduněním hromu!
Ó, tajné visiony!
Ó, souzvuky! Ó, aeolských harf tóny!


Und so hab ich mit Gelächter
manchen Geisterrausch bestanden,
trank als Raum- und Zeit-Verächter
meinen Gottgeist fast zuschanden,


Bevor es sich rollend im Sande bestaubt,
Erheb ich in ewigem Jubel das Haupt!«


Penetra mi alma la ardorosa brisa
que recorre la estancia y hace tintinar los plúmbeos cristales.
¿Eres tú, Eira?
Se desnudan nubes que lanzan dardos de agua
por los intersticios del mundo;
atraviesan la médula de mis huesos
sus armoniosas cadencias.
Solo. Sólo rescoldos del fuego de mi vida, sólo rescoldos.
A tientas, arribo al puerto de mis sueños
tras subir las escalas del trinquete
y estoy más cerca del cielo.
Durante dos horas, navego por recuerdos
y al fin, vencido, me entrego a sus brazos.
Pasé toda la noche con ella, sin tenerla.


ogni cagion rimossa, che in questo
e' sia in quanto può racomandato,
drizzando lui col tuo parlare onesto


Nous haïssons le rut qui souille le désir.
Nous jetons l’anathème à l’immonde soupir
D’où naîtront les douleurs des êtres à venir.


So sang der Sängerknab' und fing im hellkristallenen Pokal,
Darin das Gold der Rebe schwamm, des Morgens sonnenroten Strahl;
Dann schwenkt er hoch den Wein und goß ihn opfernd von des Schiffes Rand,
Und von den Bergen klang es nach: Gesegnet seist du, deutsches Land!


亭翠春浓禊事修
琼觞流曲倡还酬
夜深惟有溶溶月
长照新亭一段愁


Pak očistěnu, v radosti
tě boží láska uhostí.“


Maroko zemí je radostí,
Habeš je královstvím lásky
a v obě nosí své žádosti
už jenom evropské krásky.


Scrissero le genti a te senso e vita negando,
e delle mosche fecerti degno meno.


Doch die den Baum mir stellten
In meine öde Nacht,
Mag's ihnen Gott vergelten,
Wie selig sie mich gemacht!


(Dranmor.)


Correano al cenno suo gl'incendiarii,
baccanti in festa, e roteavan picei
serti di fiamma. Dritto su' merli aurei
Neron tocca la cetera.


Úgy szánakozol e diadalon!
Míg bujtogat a gyáva ész,
Szivemben őrjöng ádáz bosszuvágy,
Kétségbeesvén, hogy nem élsz!
Oh, szólj, felelj, oszlasd el kételyem!
Sirodba zárva a titok.
“Ki hallgat, az megegyezik”... De nem!
Hiszen nem szólhat a halott!


Merck auff, HERR, laß dirs sein geklagt,
ich werd gar sehr von jn geplagt,
hilff mir von jrem toben!
Für mich auß nöten, angst vnd pein
von den die mir zu mechtig sein,
auff das ich dich mög loben!
Wann solchs die grechten werden sehn,
daß mir von dir ist hülff geschehn,
werdens sich zu mir halten
vnd deine güt lan walten.


Kterak, se mu vzdát,
bylo lehkým snem,
větší láskou vzplát,
malou obětí!


A sziklarózsa régen elvirult.
Amit most hoztam: csak a levele.
Kicsi, fénytelen, fakózöld levél.
Nincs egyebem.
Érjétek be vele.


Daß nicht mit Spott der Willkühr blinde Schergen
Die Saaten vor der Blüthe mähn,
Und mit der Schanzaxt nicht auf unsern Traubenbergen
Verwüstend auf und niedergehn;


Uscivan di Parigi fuor le dame
colle fantine: ognuna si scapiglia;
con grave pianto si chiamano grame
con lagrime che cascan dalle ciglia.
Se strutto fusse allor tutto el reame,
di pianger non sarebbe maraviglia:
le strida grande e 'l lamentar che fanno
se' miglia e più le voci lungi vanno.


كُلُّ دَاعٍ سِوَاي غَيْرُ مُجَابِ
وَعَذَابُ الْهَوى أَشَدُّ عَذابِ
كَمْ يَكُونُ الْخِلافُ وَالْبُعْدُ قَلْ لِي
مَعَ ذُلِّي وَطَاعَتِي واقْتِرابِي
كُلَّ يَوْمٍ يَرُوعُنِي مِنْكَ وَعْدٌ
مَطْمِعٌ لَمْعُهُ كَلَمْعِ السَّرَابِ


Das ist nun mein Talent. Und Schußfrei doch zu sein,
So kleid ich all das in Moralen ein 12 .
Der Weiber Unbestand, das ist die güldne Lehre,
Die aus der Fabel fließt.


Čelem ční ku klenbám chrámu,
skráně myrtou ověnčené,
sněhobílé ale rouho
krví srdce zkrvácené.


Schöne Sonn, du deinen Wagen,
Ließest in gar lindem Lauf,
Wann bey reinen Sommertagen,
Dir nur Daphnis spielet auf,
Schöner Mond, du deine Sternen
Morgens führtest ab zu spät,
Wann auch Daphnis dir von Ferne,
Je zu Nachten spielen thät.


Und seine Zweige rauschten,
Als riefen sie mir zu:
Komm her zu mir, Geselle,
Hier findst du deine Ruh'!


Er wird mich von allem Bösen,
Es sey Sünde, Todt vnd Zeit
Selig noch zuletzt erlösen
Zu dem Reich der Herrligkeit,
Das Er vns nach dieser Welt
In dem Himmel vor-behält.


Da fand ich sie, das blonde Kind der Flur,
Und zwiegeschaffen fühlten wir uns nur,
Uns neu zu einen wie in Edens Räumen;
Blau war ihr Auge wie die Sommernacht;
Und diese Lippen! - Wem sie nur gelacht,
Der mußt' hinfort von heißen Küssen träumen.


Co ty vrtochy, to rtíků chvění?
O čem povídat? – Než vůli měj:


Vernunftchrist, werde doch zum Kinde
Und laß all' deines Kopfes Fünde,
Verleugne dich und alle Ding'
Und Gott dein Herz und Willen bring
Und wandle vor sein'm Angesicht;
Dein Spekulieren tut es nicht!


Hruď slunce nezpívá svým jasem,
to štěstím září každý stvol,
že přišlo jaro s žití kvasem
a zlato nasypalo kol.


Tünde! - ah, vagy még ne higyjem
A csalóka tűneményt,
E szavaknak, e szemeknek?
Jaj, ha mégis álmodom!
Nem, nem, e szem, és az arc,
E kar és a rózsaujjak,
E sugárból alkotott test,
És e minden oly dicsően
Egy tökélybe összetéve,
Nem lehet más, nem lehet több;
Egy van ily kép mindörökké,
S csalhatatlanúl való.
Tünde, Tünde, ah, te vagy!
S annyi szenvedés után
Nyugszom égi kebleden!
Sirok égi kebleden!


Eu tinha encontro marcado
nas esquinas da minha vid
Mas cheguei e não vi ningué
Agora eu vou pela calçada
sozinho, sozinho, sozinh
Não tem mais esquina na vida
não tem mais encontro nem nad
Será que meu amor se enganou
E só me espera no fim?


Wenn du diß thust und gibest ihm vollauff,
So wirstu du auch auff seinen Kopff hinauff
Wie heisse Kohlen bringen;
Nicht räume du dem Bösen zu viel ein,
Ist Böses starck, laß Gutes stärcker seyn
Und alles Arge zwingen.


Kantor – on to sám – se vzpjal jak třtina.
Příšera, hle! hrká k němu tmou:
nožky krátké, břich jak ošatina,
dlouhá šíje s hlavou makovkou. –
„Každý dobrý duch chval Hospodina!“ –
„Na věky až! že jsem s basou svou
konečně přec doškrábal se cíle,
horácká sem z Kozákova míle.“


Že nám Čechům kalich vzali
po té Bílé Hoře? –
Když ho vzali, nový dali,
jen že plný hoře.


Nám příkladem svým dav zmužilou radu,
Mé Můze kázal takto vysvětliti:
Bolesť a hanba, smrť, neodstraš
Zastati pravdu a cnosť nebeskou.


Bože můj, co za brejle to! nikdy neměl takových!
až se všecek pozatřásl dojmem vjemů zrakových:
v čem až dosud vídal trety,
zřel teď vzácné krásy květy
jasně prosté, prostě jasné jako moudrost v příslovích.


Kdos poranil mě zlobou,
mé dílo šlapal v prach,
a já jsem s lítostí spat šel
a usnul v těžkých snách.