Seht ihr es nahn gleich Ungewittern?
Der Donner hallt, es blitzt der Stahl,
Vom raschen Huf der Rosse zittern
Die Wälder und das stille Thal.
Mit hochgeschwungner Fackel leitet
Die Zwietracht das ergrimmte Heer,
Und an der Schwester Seite schreitet
Der Mord und zückt den blut'gen Speer.
Die Willkühr reißt sich los vom Zügel
Und stampft den Führer in den Staub;
Stahl ist die Brust, das Mitleid taub;
Hohnlachend schwingt der Tod die Flügel
Und überschattet seinen Raub.
Nichts Heil'ges kennt die Tigerhorde,
Der Gruß ist Tod, die Sünde Pflicht;
Das Schwert raucht von des Freundes Morde,
Der Bruder schont des Bruders nicht.
O Menschlichkeit, du schönste Blume,
Die in des Herzens Tiefen blüht,
Du welkst in deinem Heiligthume
Wo jetzt des Hasses Lava glüht.
Ach, deinen Schmuck, den Thau der Zähren,
Worin sich Lieb' und Lust verklären,
Entehrt Verzweiflung jetzt und Wuth;
Dein reiner Kelch, er träuft von Blut! –
Ach, wohl ist der beglückt zu preisen,
Der früh entrafft von Feindes Eisen
Noch ohne Schuld im Staube ruht! –


أَلا قُل لِرُكنِ الدينِ ذي الفَضلِ وَالحَجا
مَقالَةَ غَيرانٍ عَلَيهِ إِذا زالا
زُبالَة لا بَأسٌ لَدَيهِ وَلا نَدى
بِنَيلٍ وَلا رَأياً لَدَيهِ وَلا أَصلا
أَلَم تَرَ أَنَّ المَرءَ يُعرَفُ دائِماً
بِصاحِبِهِ فَاِبعِد بِهِ صاعِباً نَدلا
عَهِدتُكَ مَيّالاً إِلى الطيبِ ما الَّذي
بَدا لَكَ حَتّى صِرتَ تَحتَكِمُ الزَبَلا


Že však nešlechetno, nectno svrchovaně,
v boji opouštět svůj národ nadšený,
místo mužné hrudi, místo pevné zbraně
nést mu v řady poplach planě smyšlený,
hlásat, že zač trpěl a zač válčí nyní,
zrádcem idealů nejvyšších jej činí;
tak že hrá jen vlažnosť s maskou všelidskosti:
o tom nemám ani zdání pochybnosti.


Starou onou zadní brankou
zavřenou jsem neviděl,
pod praporem rudým zástup
tří set na koních jsem zřel.


Den vystřídá stanoviště s nocí, stouplou do rosy,
všecky, již tu těžce žijí, tiše, smírně odprosí


„Ty Bohuši přivedeš lid svůj hradní
a otce svého neopustíš v tísni.
Ty Vando tenkráte však doma vládni:
nelidskéť ženy ruce krev kdy třísní,
muž, má-li padnout: tož co muž jen padni!
však zavoláli vlasť zas ku pomoci,
vždy tebe zavolá též její hlas.
Vždyť Bohuše ti vrátím záhy zas,
až míru svit přemůže hrůzy noci!“


Se schodiště, krůček za krůčkem
v safianových střevíčkách,
koketně držíc šatů lem
kráčela v světlých polotmách...


Ticho. Naslouchají. Každá ploutev ztichla,
jenom moře vzadu bzučí písničkou.
„Díky, milé ryby!“ ústa světce vzdychla,
„dojemná je vaše poslušnost, tak rychlá,
Stvořitel dnes divy koná rybičkou.


Halt, o Heldinn, dies Gemüte,
Bring auff vns des Himmels Güte,
Wie der Höchste Dich erkiest,
Dieses Haupt vns zu gebähren,
Also danck Er auch die Frist
Seines Lebens Deinen Zehren.
Wol vns, das der wehrte Heldt
Die Geburt von Dir genommen,
Die Du bist ein Glantz der Welt
Vnd ein Spiegel aller Frommen,
Seiner Huld vnd Güte Zier
Erbt Er, wie Geblüt, von Dir.


Pod širým nebem jest můj volný chrám!
Čím voda svěcená jest hlavě mé,
čím voda ta, již člověk světí?...
Zde, popatř na pole, na louky patř
a na všem uzříš božskou rosu lpěti!


يا ابن حرب كسوتني طيلساناً
يتجنَّى على الرياح الذُّنوبا
طيلسانٌ إذا تنفستُ فيه
صاحَ يشكو الصَّبا ويشكو الجنوبا
وتهب الرياحُ في أرض غيري
فتهب الفُزورُ فيه هُبوبا
تتغنى إحدى نواحيه صوتاً
فتشقُّ الأخرى عليه الجيوبا
فإذا ما عَذَلتُهُ قال مهلاً
لن يكونَ الكريمُ إلا طروبا
طال رَفْوي له فأودى بكسبي
يا ابن حرب تركتني محروبا


Ein Düften füllte rings die Au,
Als sie darüber gangen!
Zu gehen mit der hohen Frau,
Fühlt jede Blum' Verlangen.
Sie ging wohl in ein fremdes Tal,
Stieg auf des Berges Rücken,
Und alles tät im Sonnenstrahl
Ihr klar entgegenblicken.


v letní čas, když tíhne úsvit v šerý kraj,
oknem otevřeným na periferii
slyšels možná z ticha dvojzpěv-jinotaj,
dvojzpěv skřivana a lokomotivy,
dvojí hlas a pravdu v šťastné synchronii
vzletu do oblak a vzletu na nivy.


Darauf der Pascha: »Juckt Dich Dein Genicke?
Mein ist das Pferd, Dein ist das Geld, so bleib' es,
Und gehst Du nicht, lass' ich Dich hau'n in Stücke!«


Nazvali jsme muže tvého proto: tele,
Že dal kozlu hlídati své petržele.


Jak dlouhý průvod před ní táh',
družičky v bílých šatečkách
a růže sypal ten dav něžný
před vzácný povoz paní kněžny
a hudba hrála fanfáry.


Lieblinge Lyäens, welche Rosen
Um die Becher wanden,
Ruhen unter Krämern und Pedanten,
Unter Waßertrinkern.


Živ ten plápol k Matce vlasti
Na oltáři srdce ctného,
Pak jsi kněžkou v chrámu Slávy,
Kde zříš klekat pěvce svého.


Quella servo come servar si debbe
in ogni impresa il cavallier Zerbino
& quivi dimostro che conto nhebbe
quando si tolse dal proprio camino
per andar con costei la qual glincrebbe
come se havesse il morbo si vicino
o pur la morte istessa: ma premea
quel che a Marphisa gia promesso havea


Dein Haus laß eine Freystadt seyn,
Wohin ein Lazarus in seiner Armuth fliehet;
Stellt sich Naemi bey dir ein,
So sey vor ihren Schutz aus Mildigkeit bemühet.
Verschließ dein Haus nicht vor den armen Gast;
Erleichtre ihn dadurch die Armuths-Last.
Erbarm dich seiner Noth. So wird Gott nach dem Leben
Dir dort sein Haus zur Wohnung geben.


Yo gocé del privilegio de encontrarla en mi vía
dolorosa; por ella tuvo fin mi anhelar
y cadencias arcanas halló mi poesía.
Era llena de gracia como el Avemaría.
¡Quien la vio, no la pudo ya jamás olvidar!
¡Cuánto, cuánto la quise! ¡Por diez años fue mía;
pero flores tan bellas nunca pueden durar!
¡Era llena de gracia, como el Avemaría,
y a la Fuente de gracia, de donde procedía,
se volvió... como gota que se vuelve a la mar!


E direbbe il Vangel di san Giovanni;
che, se ben erro, pur non son sì losco
che ‘l mio error non conosca e ch’io nol danni.


I rose, and, with a beating heart,
Clasp'd blooming Virtue to my breast:
By heav'n, we never more shall part!
I sigh'd, I wept, and closer prest.


Das Käuzlein traurig ruft in öder Felsenritze
Und grüßt mit seinem Lied des Himmels wilde Blitze.


Csalfa pillangó reményem!
Hol veszed magad?
Életemnek száraz fáján
Zöld lomb nem fakad!


„Aj, mníte-li snad, že to samopaš?
vždyť levobočkem byl též otec váš
a vládnul v Neapolsku z vůle boží;
či v manželském vy zrodila se loži?


لَمَيثاءَ دارٌ قَد تَعَفَّت طُلولُها
عَفَتها نَضيضاتُ الصَبا فَمَسيلُها
لِما قَد تَعَفّى مِن رَمادٍ وَعَرصَةٍ
بَكَيتُ وَهَل يَبكي إِلَيكَ مُحيلُها
لَمَيثاءَ إِذ كانَت وَأَهلُكَ جيرَةٌ
رِئاءٌ وَإِذ يُفضي إِلَيكَ رَسولُها
وَإِذ تَحسِبُ الحُبَّ الدَخيلَ لَجاجَةً
مِنَ الدَهرِ لا تُمنى بِشَيءٍ يُزيلُها
وَإِنّي عَداني عَنكِ لَو تَعلَمينَهُ
مَوازِئُ لَم يُنزِل سِوايَ جَليلُها
مَصارِعُ إِخوانٍ وَفَخرُ قَبيلَةٍ
عَلَينا كَأَنّا لَيسَ مِنّا قَبيلُها
تَعالَوا فَإِنَّ العِلمَ عِندَ ذَوي النُهى
مِنَ الناسِ كَالبَلقاءِ بادٍ حُجولُها
نُعاطيكُمُ بِالحَقِّ حَتّى تَبَيَّنوا
عَلى أَيِّنا تُؤدي الحُقوقَ فُضولُها
وَإِلّا فَعودوا بِالهُجَيمِ وَمازِنٍ
وَشَيبانُ عِندي جَمُّها وَحَفيلُها
أولَئِكَ حُكّامُ العَشيرَةِ كُلِّها
وَساداتُها فيما يَنوبُ وَجولُها
مَتى أَدعُ مِنهُم ناصِري تَأتِ مِنهُمُ
كَراديسُ مَأمونٌ عَلَيَّ خُذولُها
رِعالاً كَأَمثالِ الجَرادِ لِخَيلِهِم
عُكوبٌ إِذا ثابَت سَريعٌ نُزولُها
فَإِنّي بِحَمدِ اللَهِ لَم أَفتَقِدكُمُ
إِذا ضَمَّ هَمّاماً إِلَيَّ حُلولُها
أَجارَتُكُم بَسلٌ عَلَينا مُحَرَّمٌ
وَجارَتُنا حِلٌّ لَكُم وَحَليلُها
فَإِن كانَ هَذا حُكمُكُم في قَبيلَةٍ
فَإِن رَضِيَت هَذا فَقَلَّ قَليلُها
فَإِنّي وَرَبِّ الساجِدينَ عَشِيَّةً
وَما صَكَّ ناقوسَ النَصارى أَبيلُها
أُصالِحُكُم حَتّى تَبوؤوا بِمِثلِها
كَصَرخَةِ حُبلى يَسَّرَتها قَبولُها
تَناهَيتُمُ عَنّا وَقَد كانَ فيكُمُ
أَساوِدُ صَرعى لَم يُوَسَّد قَتيلُها
وَإِنَّ اِمرَأً يَسعى لِيَقتُلَ قاتِلاً
عَداءً مُعِدٌّ جَهلَةً لا يُقيلُها
وَلَسنا بِذي عِزٍّ وَلَسنا بِكُفئهِ
كَما حَدَّثَتهُ نَفسُها وَدَخيلُها
وَيُخبِرُكُم حُمرانُ أَنَّ بَناتِنا
سَيُهزَلنَ إِن لَم يَرفَعِ العيرَ ميلُها
فَعيرُكُمُ كانَت أَذَلُّ وَأَرضُكُم
كَما قَد عَلِمتُم جَدبُها وَمُحولُها
فَإِن تَمنَعوا مِنّا المُشَقَّرَ وَالصَفا
فَإِنّا وَجَدنا الخَطَّ جَمّاً نَخيلُها
وَإِنَّ لَنا دُرنى فَكُلَّ عَشِيَّةٍ
يُحَطُّ إِلَينا خَمرُها وَخَميلُها
فَإِنّا وَجَدنا النيبَ إِن تَفصِدونَها
يُعيشُ بَنينا سيئُها وَجَميلُها
أَبِالمَوتِ خَشَّتني عِبادٌ وَإِنَّما
رَأَيتُ مَنايا الناسِ يَسعى دَليلُها
فَما ميتَةٌ إِن مِتُّها غَيرَ عاجِزٍ
بِعارٍ إِذا ما غالَتِ النَفسِ غولُها


Zdálo se mi, že jdu přes moře,
Oceán že skrocen k nohám kles’ mým.
Mohu vše, jen zastavit se nesmím.
Hladinou jdu, s vichry hovoře.


„Přitom což jest platno, s přírodou se hádat?
K čemu od ní neslušnosti žádat?
Určila nám dlíti v domácnosti,
Při rodině tráviti čas v blaženosti.
V ní jest rozkoš; ta zná mysle naše bádat.
Jaká přisluší nám s muži stejná práva,
Potvrdí mír; ať jim patří bojů sláva
Příliš drahá: k čemu břímě na se vzkládat?“


Es mag ihm ein Land gehorchen und dienen,
Es beten bezwungene Völker ihn an;
Ihm mögen auch wenige Furchen nur grünen,
Er sey gleich ein armer, mühseeliger Mann.


Und während kaum die Schaaren nun zum Streite
Das Schwert gezückt, den scharfen Speer gesenkt,
Kommt Saba's Heer von einer andern Seite
Gleich einem Sturm laut rasselnd angesprengt.
So kämpfen nun drei Räuber um die Beute,
Und jeder sieht von zweien sich bedrängt.
Der Waffen Klang, der Stimmen fremdes Schallen
Läßt weit umher Gebirg' und Thal erhallen.


Die muntern Vögel, lieberwärmt,
Begehn im grünen Hain ihr Fest.
Ein jeder singt, ein jeder schwärmt,
Und bauet emsig sich sein Nest.


Na zemi stojím. Kol stichlo všechno: radost a bolest, jásání, kvil a úpění, smích,
nade mnou třesou se světy: hvězdnatý západ a východ a sever a jih.


Porfiado está tu amor, y es muy violento,
que el hielo que el desdén Fabio derrama,
avive impropiamente más la llama,
y crezca el fuego más, sin alimento


Pero ya duerme sin fin.
Ya los musgos y la hierba
abren con dedos seguros
la flor de su calavera.
Y su sangre ya viene cantando:
cantando por marismas y praderas,
resbalando por cuernos ateridos,
vacilando sin alma por la niebla,
tropezando con miles de pezuñas
como una larga, oscura, triste lengua,
para formar un charco de agonía
junto al Guadalquivir de las estrellas.
¡Oh blanco muro de España!
¡Oh negro toro de pena!
¡Oh sangre dura de Ignacio!
¡Oh ruiseñor de sus venas!
No.
¡Que no quiero verla!
Que no hay cáliz que la contenga,
que no hay golondrinas que se la beban,
no hay escarcha de luz que la enfríe,
no hay canto ni diluvio de azucenas,
no hay cristal que la cubra de plata.
No.
¡¡Yo no quiero verla!!


An ihrem Leib bin ich zerschellt,
Und all mein Denken ist verpestet – –
So irr' ich ruhlos durch die Welt,
Ein Narr, verzweiflungsqualgemästet ...
Nicht grünt mein müder Wanderstab
Ein zweites Mal zur Sündensühne –
Kein Gott nimmt meine Reue ab
Und hebt von mir der Schuld Lawine.


Zur Arbeit, wie zur Freude ruft
Der Sommer allerwegen,
Und Vogelsang und Blumenduft
Verschönen seinen Segen.


Ein Seel stand traurig an eim Grab,
Und schrie mit heller Stimm hinab,
»Steh auf mein Leib, verantwort dich,
Dann ich bin hier, beschuldge dich.«


Er ist vmb vns zu dienen
In Knechts Gestalt erschienen.
Vnd als das Maal geheget/
Hat Er sich abgeleget.


林下人归少
君归不待年
能令两蜀士
叹甚二疏贤


أَخذْتُ بِحَبْلٍ من حِبالِ مُحّمدٍ
أَمِنْتُ بهِ مِن طارِق الحَدَثانِ
أَمسكَتَني أَمسِ بالمعروفِ لاعَدِمَتْ
حَالاكَ واليومَ تَسْرِيحي بإحسانِ


وَلَقَد لَقيتَ عَلى الدُريجَةِ لَيلَةً
كانَت عَليكَ أَيامِنًا وَسُعودا
لا تَغدرَنَّ بِوَصلِ عَزَّةَ بَعدَما
أَخَذَت عَلَيكَ مواثِقًا وَعُهودا
إِنَّ المُحِبَّ إِذا أَحَبَّ حَبيبَهُ
صَدَقَ الصَفاءَ وَأَنجَزَ الموعودا
الله يَعلَمُ لو أَرَدتُ زِيادَةً
في حُبِّ عَزَّةَ ما وَجَدتُ مَزيدا
رُهبانُ مَديَنَ وَالَّذينَ عَهِدتُهُم
يَبكونَ مِن حَذَرِ العَذابِ قُعودا
لو يَسمَعونَ كَما سَمِعتُ كَلامَها
خَرُّوا لِعَزَّةَ رُكَّعًا وَسُجودا
وَالمَيتُ يُنشَرُ أَن تَمَسَّ عِظامَهُ
مَسًّا وَيَخلُدُ أَن يِرَاكِ خُلودا


Ora il vecchio mi parla d'altre rive
d'altri tempi, di sogni... E più m'alletta
di tutte, la parola non costretta
di quegli che non sa leggere e scrivere.


闻说名轩寄远情
得非游世厌营营
丈夫出处浑无累
只要心源一点清


Von der Götter selgem Glücke
Geht zu Menschen noch die Brücke,
Und als Botin, ewig jung,
Wandelst du, Begeisterung!
Senke denn dich, lustverbündet,
Gern und oft auf dieses Haus,
Was mit dir, für dich gegründet,
Pfleg es fort und füll es aus;


Io veggio, altera donna, il tuo bel seno
colmo di gemme prezïose e d'oro,
e l'antico tesoro
recuperato, già posto in oblio.
Veggio l'aspetto tuo tanto decoro
più che l'usato grazïoso ameno,
e 'l tuo stato sereno
pien di dolce riposo e di desio;
ogni altra cura, ogni altro pensier rio
fugato, e posto in alto il bel vessillo,
dappoi che 'l buon Camillo
ha posto in pace la sua sposa Roma,
e la sua inculta ed arruffata coma
ristaürato con alterna vice,
tal che ciascun ti noma
e loda bella donna, alma e felice.


Ein Philolog und deutscher Gatte,
Kannt' er die Liebe nur als Pflicht,
Die Zweck zur Volksvermehrung hatte,
Doch keine andern Reize nicht.


Sobre o mimoso semblante,
Em que os seus dons inspiravam,
Dos mais altos pretendentes,
Mil suspiros auguravam;


Wacht auf, wacht auf, ihr Fluren!
Laßt Träumen sein!
Dahin ist Nacht und Sorgen,
Schaut an den roten Morgen
So hell und frisch und rein!


Nechať písně moje tedy
Všem Vám lásku zvěstují;
Nechť jsou slova má Vám medy,
An je sladce věnuji.


Ihr Kinder, laßt mir verschont
Zaunkönigs Nest und Zelle,
Denn wo ein Edler wohnt,
Ist eine heilige Stelle.


Gleichwie mir nun der süsse Schlaff
Den Tod weist ohne Straffe,
Also, getreuer Gott, verschaff,
Daß mein Tod werd' ein Schlaffe.
Der erste Stein, deß Hauses Grund,
Macht hoch und sicher bauen:
Der Leichenstein und letzte Stund
Läst wahre Christen schauen,
Und ob sie GOTT vertrauen.


Quando as fachadas, tumulares, de pardas,
Defendem sonolências impassíveis,
Sou livre pra as boémias intangíveis
- E a noite intui-me cúmplices mansarda
Franzino e ruivo, o céu todo tem sardas
E atraente nudez de impossívei
Eu sou talvez pintor de nus horríveis,
Zombo dos mestres e odeio as fardas!


Je hrob to tragický a má též anděla:
Za nocí luzných, při sov dumném lkání
v kraj spící se tu dívá Bílá paní...


Čas letěl dále. Vánoce již zde.


To promluvil a číši kypící
vlil do vln tichých; perly zlacené
jak z číše tekly, nová křiku bouř,
a zvonů hlahol a hřímání děl
je provázely. Plachty napjaty!
ve vzduchu čapky, šátky, kytice,
a loď juž sjela v bouřném jásotu
jak báječný pták sluncem oblita.


En el jardín de Venus los amores
revolaban con plácida alegría
cuando el dios de los astros esparcía
en oriente sus vivos resplandores


Sie war geflochten aus besten Stricken,
aus bleiverknoteten, festen, dicken,
meine Geißel nämlich – und der Stiel
so grad recht handlich zum Prügelspiel.
Doch nein: es sollte ja ernst zugehn,
ich wollte die Hexe blutig karbatschen,
diese alte Prüde mal zappeln sehn.
Also rasch in den Frack! in die Ecke die Latschen,
die Lackschuh an, Manschetten, Chapeau,
damit nicht etwa, käm'ich so
als Mensch blos, ohne den Affenschniepel,
Verdacht entstünde: hinaus, du Rüpel!
Ich las noch einmal die Adresse:
Frau Geheime Comm.-Rath S. von Kohn
etcetera – die »Commission«
verschwieg man, schien's, aus Delikatesse.
Eine Krone drüber, riesengroß,
ersetzte das »geborne« Schwänzchen.
Da war ich geladen zum Lesekränzchen.
Denn – verehrter Leser, ich träumte blos ...


Du merkst es nicht; mein sind die Schmerzen;
Doch leichter wird es deinem Herzen,
Da du von mir dich scheidest los,
Denn Lieben ist ein banges Los.


So griff nach deinem holden Bilde
Die Seele, schaut es ewig an,
Sieht nichts vom trüben Erdgefilde,
Fühlt nicht die Dornen ihrer Bahn.


Lieber drei Wochen gehungert, und dann mit wallender Feder,
Tamburin und Gesang nur zum Testaccio hinaus!


E come egli aspettò, così gli avvenne;
ch'al primo sdegno che tra loro nacque,
senza suo ricercar, la balia venne
il tutto a ricontargli, e nulla tacque.
Lungo a dir fôra ciò che 'l cor sostenne,
come la mente consternata giacque
del giudice meschin, che fu sì oppresso,
che stette per uscir fuor di se stesso:


Du willst ein Opfer haben:
Hier bring ich meine Gaben;
Mein Weihrauch und mein Widder
Sind mein Gebet und Lieder.


吕公荣达子陵归
万古烟波绕钓矶
桥上一通名利迹
至今江鸟背人飞


és a halottak mind, mind hazamennek.


Mások nem haragusznak, nem hevülnek;
Csak egyszerűn nem hisznek semmi rosszban.
Egyforma elitélteket becsülnek
A Megváltóban és a két latorban.
Az igazságért szenvedőt gunyolják;
Gyöngéd szivekre nyelvet öltenek.
Saját sivárságukban fel se fogják,
Hogy szenvedés is boldogság lehet.


Jhr Sterne an den Himmels-Buͤhnen/
Jhr Lichter dieſer Unter-Welt/
Helfft mir Semiren doch bedienen
Erhaͤllt das dunckle Wolcken-Feld/
Laßt eure Strahlen heller ſchimmern/
Vertreibt die ſchwartze Schatten-Nacht.
Seckt aus den blauen Himmels-Zimmern/
Die Fahnen eurer Schoͤnheit-Pracht.


Kein Schäfer war da zu erfragen,
Die Heerde nahm sehr ab vnd starb,
Die Bäume fiengen an zu klagen,
Das Graß sanck nieder vnd verdarb,
Die Bäche scheineten mit Thränen
Nach ihrem Schäfer sich zu sehnen.


Verborgner Gott, Du mir so fern und nah,
Andringend mir, in meinem Innersten
Durchfassend mich, und will Dich die Vernunft,
Die Mücke, fassen, o, so findet sie
In Dir ihr Flammengrab. Die Eule sinnt,
Was Sonn' ist, zu ergründen, und ist blind.
Je ferner von mir ich Dich suche, je
Zerstückter ich Dich sehn und fassen will,
Je mehr ist, was ich spreche, Lästerung.


Majd csöndbe fagynak a dalok,
a hősiség eloldalog,
irgalmat kérnek a balog
és kapzsi szenvedélyek.
Ugye jobb, hogyha nem csalok?
És mert én úgyis meghalok,
azt se kivánd, hogy éljek.


Und weil das Wasser Gott in Zornes Tagen
Und Gnadentagen reinigend bestellt,
Sollst du ins Haus auch alles Wasser tragen;
Denn deine Schuld ist gleich der Schuld der Welt.


Zu den händen/ wil ich senden
Hundert tausent seufftzer lind/
Sie durchwülen/ vnd erkühlen
Mit so lindem hertzen wind.
Mit so linden hertzen winden
Wil ich trücknen allen schweiß/
Alle masen wil durchblasen/
Kühlen alle wunden heiß:


A jak by viděl tu svou slávu,
opírá dlaní horkou hlavu
a sivé oči nehnutě
jsou upřeny kams v neurčito,
kde dým vlá jako perutě,
za nimiž vše je tajno, skryto...


Welch Blümchen flicht, eh dieser Kranz sich endet,
Zum letzten Schmuck der Sänger dir hinein?
Zu stolz ist mir der Lilie Silberschein,
Nie war mir hold die Rose zugewendet;
Mayblümchen sind's, die einst mein Herz verblendet,
Das Tausendschön, es blüht bei dir allein;
Vergißmeinnicht, wohl würdet ihr es seyn,
Wenn nicht zu oft die Dichter euch verschwendet.
So wähl' ich dich, das, eh die Stürme fliehn,
Die Glöckchen hebt aus schneebedeckten Keimen,
Ein Stündchen nur am fernen Licht zu blühn.
Hat auch dein Lenz dir wenig Lust verliehn,
Doch trägt dein Kelch an seinen Silbersäumen
Im Winter selbst der Hoffnung zartes Grün.


Já Cžech pevně v tebe doufal,
Umko, že to dovedu,
O čemž mnohý bludně zoufal
V časých s zadu y s předu
Až do této přítomnosti,
Kde jsy na mne dar milosti
Přívětivě vylila,
Bych spořádal své zpívání
Bez těžkého namáhání.
Tys mi všude svítila.


Delimán jó tanácsát én is javallom,
És tovább ily gyalázatot nem hallgatom.
Ki szereti jó hirt, minket követ, tudom.”
Ily szókkal Demirhám kiment sátorajtón.


Z dálky v klášter navrátil se
Zvon na dělo proměněný –
Hle na nepřátele číhá
V klášteře kus postavený. –
Změnil se pošmourný klášter,
Obživnul jest hřbitov jeho –
Jakby duchové to byli
Vstali z hrobu rozpuklého.


Weh ihm, der lebt in des Vergangnen Schau,
Um bleiche Bilder wirbt, verschwommne Töne!
Nicht was gebrochen, macht das Haar ihm grau,
Was Tod geknickt in seiner süßen Schöne;
Doch sie, die Monumente ohne Toten,
Die wandernden Gebilde ohne Blut,
Sie, seine Tempel ohne Opferglut
Und seine Haine ohne Frühlingsboten!


Such Heiligkeit, sonst geht's nicht gut,
Doch such kein Heil in deinen Händen!
Es ruht der Mut in Christi Blut
Und nicht in seinen eignen Ständen.


خليَليَّ إن جئُتما منزِلي
ولم تَجِدَاهُ فسيحاً فَسِيحا
وإن رُمْتُمَا منطِقاً من فَمي
ولم تسْمَعَاهُ فصيحاً فَصِيحَا


Carlo ch aviso da Rinaldo havuto
havea, che presso era a Parigi giunto
e che la notte il campo sproveduto
volea assalir, stato era in arme e in punto
e quando bisognò venne in aiuto
co i paladini, e a i paladini aggiunto
havea il figliuol del ricco Monodante
di Fiordiligi il fido e saggio amante


etkiledikleri ile edindiği ortak gerçeklilikte,


Ach! Von den schönen Tagen,
Von jener Wonnezeit
Tönt's heut nur wie von Sagen
Aus längst verklungner Zeit,
Verworren und beklommen
Weiß keiner kaum, wohin,
Den Weisen selbst und Frommen
Steht still der kluge Sinn.


Dein Schatten, der mein Auge stärcket,
Daß es des grossen Schöpfers Macht,
In seiner Creaturen Pracht,
Viel deutlicher, als sonst, bemercket,
Vermehrt, durch sein lebendigs Grün,
Mein Hoffen, Den, so ich itzt in der Nähe
Unsichtbar gegenwärtig sehe,
Dereinst, in den gestirnten Auen,
In unverwelcklicher und steter Pracht zu schauen.


Mulher de gestos dia a dia mais pequenos,fosses tu qualquer coisa, uma cadeira ao menoshouvesse para ti sempre lugar em tua casae não ires um dia assim convencional serenacomo papel ou lixo pela escada abaixoMulher espremida enquanto deste vidae resumida à pequenina luz que se libertado gesto estritamente necessário linha rectapara anular o espaço entre a mão e a coisamovimentos dos dias divergentes de outros diasE tudo vai moendo e remoendo momento a momentotriturando colhendo arrepanhandoface ficta fraca e fixaa fruta em frente fita, frígida frementeRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 123 | Editorial Presença Ld, 1984


Y que vibre, y desmaye, y llore, y ruja, y cante,
y sea águila, tigre, paloma en un instante
Que el Universo quepa en sus ansias divinas;


JHr Leichen-Schmuͤck/ ihr dunckelen Cypreſſen/
Jhr Kronen ihr/ die naſſe Wehmuth flicht/
Jhr Zeugen ihr/ daß nicht das Leyd vergeſſen/
Anwalde/ wenn der Tod ſein Urtheil ſpricht;
Euch forder ich diß Grab noch zu begleiten/
Und wie ihr ſelbſt von Trauren ſeyd erblaſt/
So ſchont auch nicht die Zweig’ jetzt auszubreiten
Und pflantzt hieher den ausgedorrten Aſt.


Szemeim e házban még sokakat lelnek,
Kik vitézi nevet méltán érdemelnek,
Úgy van! nagy lelkeik bennetek lehellnek
A nagy Attilának s a vitéz Lehelnek.


Aus dem Herzen mir's zu reißen,
Wo es seine Wurzeln flicht,
Laß dir das verheißen,
Das vermagst du nicht.


Dicemi esser fallace ogni mia spene,
l'amor, la fede della donna mia;
narra i vaghi desir', quali ebbi pria
che Amor ponessi in lei tutto il mio bene.


Die sind es, die sich dir zu Nutzen hoch verpfänden.
Nim, Gastfreund, nim sie auf und sicher' ihren Fuß,
daß, was sich hat verschworn zu schaden, fallen muß,
sie an dein Astrachan mit Sicherheit anländen.


Dunkelselig wie vor Zeiten
Wächst das Herz mir in der Brust,
Süßer Schwermut Schauer streiten
Mit beklommner Werdelust,


Wje ein liebend Hertz beschaffen/
Was da heisse wachend schlafen/
Wo der blinde Venus-sohn
Sitz'/ als in seim schloß' vnd thron.
Was der liebe thun vnd dichten;
Was der liebe sehn vnd richten;
Was man fühl' in liebes-pein/
Sol jtzt mein gedichte seyn.
Ist demnach ein liebend hertze
Halb vnd gantz in süssem schmertze/
Halb vnd gantz/ ein löchricht fass/
Voll von nichts/ vnd voll von was.
Halb von pfeiler/ halb voll kertzen/
Halb voll wunden/ halb voll schmertzen/
Gantz voll lieb vnd liebes pein/
Gantz voll liebes augenschein?
Halb verbrennet/ halb verzeeret/
Halb erleichtert/ halb beschweeret/
Gantz voll heisser liebesbrunst/
Gantz voll list in liebes-konst?
Halb voll grillen/ halb voll grollen/
Halb voll wanwitz/ halb voll rollen/
Gantz voll liebes-süssigkeit/
Gantz voll liebes-bitterkeit;
Halb voll hoffen/ halb voll harren/
Halb von balcken/ halb von sparren/
Gantz voll liebe fort vnd fort/
Gantz voll lieb' an allem orth'
Halb betrübet/ halb erfrewet/
Halb veraltet/ halb vernewet/
Gantz in liebes lieblichkeit/
Gantz in liebes üblichkeit:
Halb voll forcht/ halb voll gedancken/
So dahin vnd wieder wancken/
Gantz voll lieb' vnd liebes zier/
Gantz voll; wär' ich doch bei dir?
Halb voll lust vnd halb voll leiden/
Halb voll komm doch/ halb voll scheiden/
Gantz voll sanfften augentrost/
Gantz voll; wär ich bald erlost:
Halb voll nemen/ halb voll geben/
Halb voll sterben/ halb voll leben/
Gantz voll von; vergiß nicht mein/
Gantz; je lenger lieber seyn:
Halb voll lachen/ halb voll weinen/
Halb voll seyn vnd halb voll scheinen/
Gantz voll rauch vnd gantz voll wind/
Gantz voll/ was man nirgend sindt.
Weil denn heut' in diesem orden
Braut vnd bräutgam gantz geworden/
Wünsch' ich jhnen dieser frist/
Von dem der gantz in allem ist
Gantze liebe; gantz in frewden/
Gantze trew ohn' alles leiden/
Gantzes gut ohn' arge list/
Von dem der gantz im guten ist.


La calle, amigo mío, es vestida sirena
que tiene luz, perfume, ondulación y canto.
Vagando por las calles uno olvida su pena,
yo te lo digo que he vagado tanto.
Te deslizas por ellas entre el mar de la gente,
casi ni la molestia tienes de caminar,
eres como una hoja marchita, indiferente,
que corre o que no corre como quiere ese mar.
Y al fin todas las cosas las ves como soñando:
el hombre, la mujer, el coche, la arboleda.
El mundo en torbellino pasa como rodando.
Tú mismo no eres más que otra cosa que rueda.


Die Herrn von Hamburg thäten die Ehr,
Sie liessen ihn Pfeiffen und Trummeln vorgehn,
Sie hättens wol lieber entbehret,
Ja wären sie wieder in der Heidenschaft gewest,
Sie wären nicht wiederkehret.


Se vole, amico, amor gioi a te dare,
non poc'hail a pregiare,
ché ben te fa, che non fec'ad om nato.
Ché gioi non diede mai, né volle dare,
né di darla mi pare
fosse podere 'n lui anche trovato.


4.
Er bringt noch offte dieſen Zweiffel
Bey GOttes frommen Kindern an.
Allein! Gott Lob! daß man den Teufel
Mit GOttes Worte ſchlagen kan.
Denn/ was allhier geſchrieben ſteht/
Macht/ daß eꝛſchamꝛoth von uns geht


Io ti vorre' un po', Beca ..., tu m'intendi?
Io tel dirò, ma tiemmel di segreto:
Beca mie, guata che, se tu m'attendi,
io ti gaveggerò sempre po' drieto.
A·tte che monta, quando tu merendi,
venirtene poi qui nel castagneto?
Noi ne faren, vedrai, buon lavorìo,
ma rechera'ti di verso el bacìo.


Jak těžce lehlo tvé zrání v mou duši, ó Věčný! Má snění rozdechlo chorobnou září
a vůně, v nichž třese se polední umdlení, zdvihlo mi nad krajinami.
Chtivě jsem dýchal tvůj žár, a celá má bytost se změnila v žízeň!
Však nejdrobnější byly mé klasy v úrodě chudých; jen sírové květy
na vyprahlých mezích mne, melancholické, vítaly obrazem slunce.
V slavnostech zářící oblohy chvěl jsem se bázní soumraků neviditelných,
a hlubiny duše mé zvonily resonancemi blesků, jež spaly ve vířícím vzduchu.
Nárazy krupobití, táhnoucích za obzorem, přehlušily mi radostné praskání klasů,
a zarmoucen ztrátou neznámých úrod jsem neslyšel jásání okolojdoucích.


Da half kein Schrei'n noch Schlagen,
Sie warfen um den Wagen.
Noch eh' es ging ans Traben,
Lag Fritzchen schon im Graben.


Mein Herz acht keine Schmerzen-Stich /
wann es nur nicht verlieret dich.
Kein süsser Ruch mich nicht erquickt /
wird er mir nicht von dir geschickt.


Largos, sutiles lazos esparcidos
por el rosado cuello y blanca frente;
dorada diadema, ardor luciente,
llenos de mis despojos ofrecidos;


松风飘磬寂
花雨点尊空
世事浮云外
些儿说未穷


que nos destói que nos exalta


Maiglocken duften im Zimmer noch spät.
Gewitterlicht schnell an den Fenstern hingeht,
Als ob die Scheibe aufzuckt und zerbricht.


Come potrò io sanza anima stare?
Ella si rimarrà qui per lo certo
col nostro amore e teco a lamentare
il partir doloroso, che per merto
di tanto buon amor ci convien fare.
Oh me, Troiol mio, or fia el sofferto
da te vedermi gir? Ché non t'ingegni,
per amore o per forza mi ritegni?


„„Ach ne – toť pohřeb, co zde vidí pán!
Zvyk staročeský takto vede nás,
že sotva mrtvý do truhly je dán
a sotva dozní nad ním ‚Animas’,
my hupky ze hřbitova do hospody
na taneček a rosolečné hody.““ –


Tanta forza ebbe l'inmaginativa
ch'ennanze agli occhi mel fermò, sì come
appare a un vivo una persona viva.


唯爱图书兼古器
在官犹自未离贫
更闻县去青山近
称与诗人作主人


    Esta obnóxia inconsciência, em que tu dormes,
    Suficientíssima é, para provar
    A incógnita alma, avoenga e elementar
    Dos teus antepassados vermiformes


My tlumili svůj smích, svá políbení kradli
a jásot ukryli si v duše kalichu,
a píseň kývla-li, ten anděl nad sníh padlý,
já zpíval o štěstí si jenom potichu.


Má duše volně vzletí
daleko nad světy.
Věčnost jí bude zněti
v ústrety.


Az igazak nagy dicsőséggel
Dicsérik te szent nevedöt.
És örökké jó reménséggel
Megmaradnak színed előtt.


ويقول الغريب لهيلين : ينقصني
نرجس كي أحدّق في الماء،
مائك، في جسد حدّقي أنتِ
هيلين، في ماء أحلامنا  تجدي
الميتين على ضفّتيك يغنّون لاسمك :
هيلين  هيلين ! لا تتركينا
وحيدين مثل القمر


Zengd, halhatatlan lélek,
Zengd Alkotód dicséretét!
Serkenj, te bús, te gyászos elme,
Serkenj fel, és vígadva hagyd el ezt
A síralom helyének durva rejtekét!
(Nem tiltja szárnyaid szabad repűletét,
Nem tiltja senki meg neked.)
Repülj fel régi hazád boldog határihoz,
Túl a setétlő fellegek útjain
A halhatatlanok dicső hajlékihoz!
Úgy zengjed, úgy hirdesd
Örvendező víg éneked
Legszebb s legérezettebb hangjain:
Mely jó az Úr! s mi nagy
Az Ő kegyelme
A földnek elhagyott lakossihoz!


Er kommt wohl noch aus Abendluft
daher,
in seinem Mantel hängt noch Duft
vom Meer,


Die Freunde fort, die Freunde fern,
Auch sie hab ich verloren;
Ach ändern möcht ichs gar so gern,
Ach unter welchem argen Stern
Bin ich, sind wir geboren.


Eya lasset vns spatziren/
JESV viel geliebter mein/
Weil die gärten sich nun zieren/
Weil die Blümlein offen seyn/
Weil die grüne wiesen lachen/
Weil die pflantzen voller zweig/
Weil die vögel nester machen/
Kinderbettlein zart vnd weich.


Und was das Vöglein freundlich singet,
Wohl schmerzlich zu dem Kinde klang,
Die Zeit wohl streng zur Wahrheit bringet,
Was einst das Kind prophetisch sang.


Va per negletta via
Ognor l'util cercando
La calda fantasìa,
Che sol felice è quando
L'utile unir può al vanto
Di lusinghevol canto.


Radostných žen jsou plna okna do ulic,
modro co chvílemi dívá se přes kytky do světnic,
v kapkách deště se čas a celý svět lomí.


Nem volt Buda bajnok kész ily feleletre:
„Ó Detre, kiálta, álnok eszű Detre!
Benned, imé, vártam igaz ügyem őrét:
De te, látom, félted csak a magad bőrét.


Saudação a todos quantos querem ser felizes:
Saúde e estupidez!
Isto de ter nervos
Ou de ter inteligência
Ou até de julgar que se tem uma coisa ou outra
Há-de acabar um di
Há-de acabar com certeza
Se os governos autoritários continuare


طابَ العَميدُ الكندريُّ شَمائِلا
حتى اسْتَعارَ الروضُ مِنْهُ مَخائِلا
يُدْعى أبا نصرٍ وصنعُ اللهِ نا
صرُهُ أَخَيّم أمْ توجّهَ راحِلا
طمِحَتْ إلى خوارَزْمَ همّتُهُ كما
سلكَ الهِزبرُ إلى العَرينِ مَداخلا
لما غَدا جَيحونُ طوعَ مُرادِهِ
كيفَ اقتْضاهُ جامداً أو سائِلا
واستحسنَتْ فيها الثّعالبُ لبسَهُ
لِفِرائِها فاخترْنَ حَتْفاً عاجِلا
شقَّ العَصا وعصى وظنَّ غَضاضةً
في أن يبيتَ مُهادناً ومجاملا
قالوا مَحا السُّلطانُ عنْهُ لا مَحا
سِمَةَ الفحولِ وكانَ قَرْماً صائِلا
قلتُ اسكُتوا فالآنَ زِيدَ فُحولةً
أُنْثى لذلِكَ جذَّهُ مُسْتأصِلا
ولربّما يُخصَى الجَوادُ فيكتسي
سِمَناً وقد رثّتْ قُواهُ ناحِلا
فيُغيرُ في الظّلماءِ غيرَ منبِّهٍ
جيشَ العدوِّ بأنْ يُحَمْحِمَ صاهِلا
يَهْنيهِ نفْيُ الأنْثَييْنِ فإنّهُ
نَقْصٌ يسوقُ إليهِ مَجْداً كامِلا


Nuits sous-marines !
Pourpres forêts,
Torrents de frais,
Bancs en gésines,
Tout s'illumine !


Wenn nach Wettern mein Blick zu des Olymps
Hohem Bogen sich hebt; dann seh' ich,
An dem Rande des Gemähldes,
Flämchen erwachen, und wehn.


Kdo lásce doved’ zlořečit,
ten nepoznal ji ani,
neb láska umí odpustit
a nezná proklínání.


Noch ferner bitt ich HErr du wolleſt von mir nehmen/
Mein angeborne Suͤnd und kraͤfftig in mir zaͤhmen/
Das Boͤß in meinem Willen/
Samt der Vermeſſenheit/
Benebenſt dem auch ſtillen
Den Spott der Ewigkeit.


Teď už jenom ty mi pláš
a tak tiše povídáš:
„Blázínku, proč chmuříš líce,
plaň a sviť a nechtěj více,
v tom je celý osud náš!


Copia de la beldad miro en tu vida:
Sale fresca al nacer y es fresca rosa,
viene seca a morir y es rosa seca.


Ach, du frommer Sünden-Büsser,
Du getreuster Blutvergiesser,
Jesu, komm' mir hie zu statt,
Sei mein' Hülf' und mein Berather,
Sprich mich los bey deinem Vater
Und tilg' aus mein' Übelthat;
Hast du vor mich wollen büssen,
So lass mich auch deß geniessen.


跳入无人见
谁知有路通
长房非黠者
草草出壶中


Rinaldo nostro n'ho avisato or ora,
et ho cacciato il messo di galoppo;
ma non mi par ch'arrivar possa ad ora
che non sia tarda, che 'l camino è troppo.
Io non ho meco gente da uscir fuora:
l'animo è pronto, ma il potere è zoppo.
Se gli ha quel traditor, li fa morire:
sì che non so che far, non so che dire. -


Er drücke, wenn das Herze bricht,
Uns unsre Augen zu
Und zeig uns drauf sein Angesicht
Dort in der ewgen Ruh.


Wie abendschön das Haupt des Kranken glüht,
Daß kaum man ahnt, wie weiß der Tod drauf blüht!
Sein Nachtmahlkelch ist lautres Sonnengold.
Wie schlürft er durstig diesen Liebessold!


一望湖光镜面平
暮鸦过尽断霞轻
狂来飞上高峰顶
趺坐松柯叫月生


Non ! Les ris et les jeux, les grâces enlacées,
Rougissantes d'amour, ne t'accompagnent pas.
Ton cortège est formé d'étoiles cadencées,
Et les globes en chœur s'enchaînent sur tes pas.


Meiner Mutter lichtes Bild,
Meiner Mutter sanft Gesicht,
Meiner Mutter braune Augen,
Alles dieses seh' ich nicht.


Za snící skrání rozkošná dvě ouška
až dopola vždy vlasů tmavých rouška
jí ukrývá svou rozpoutanou vlnou
a zdobí její šíji vnady plnou!
Znám oči její, – jsou jak eben černé,
z nich vášeň hned plá v síle bezeměrné,
jak na plesu jen ocitne se v kole;
vždy nožky její s rovnou elegancí
se kmitají, ať v chůzi – nebo v tanci,
jemuž jsme v jedné učili se škole!
Když potkám ji – vždy v rukou nese knihu,
má štíhlý vzrůst, a čistý profil jihu,
ret svěží, a jak karafiát rudý –
ó, žel, že pro mě na úsměv tak chudý!


وَلا رَأيَ لي إِلّا إِذا كُنتُ حاقِناً
لِماءِ المُحَيّا عَن سُؤالِ بَني الدَهرِ
وَلَم تَثنِ أَبكارُ المَدائِحِ عِطفَها
لِتُجلى عَليهِم في غَلائِلَ في شِعري
وَلَم أَبتَذِل عِرسَ المَديحِ لِخاطِبٍ
وَلَو أَرغَبوني بِالجَزيلِ مِنَ المَهرِ


„Ezt kell tenni, uram, s ezt fogjuk mi tenni.
Mert nem akarunk mind egy lábig elveszni.
És ez egész néped kivánsága pedig,
Csak a papoké nem, kik a bárányt szedik.”


Dentro de mí estallaron ruidos secos,
caían a pedazos la furia, la tristeza,
la señora llovía dulcemente
sobre mis huesos parados en la soledad.
Cuando se fue yo tiritaba como un condenado,
con un cuchillo brusco me maté,
voy a pasar toda la muerte tendido con su nombre,
él moverá mi boca por la última vez.


gave to man superior strength, that he
The weaker sex might succour and defend;
But he that dares pervert this giv'n blessing,
To ruin and destroy their innocence,
Shall feel pursuing vengeance, nor escape
Her rod uplifted, nor avert the stroke.
Conviction's sword shall pierce him, and remorse
With all the tortures of the mind assail,
Till he a victim falls to grim despair;
Except repentance timely to his aid
Come with her tears, to sooth, to mitigate;
While her attendant hope extends a ray,
To point where mercy spreads her healing wings,
Nor e'en with this is vengeance satisfied,
She'll still pursue with some external ills,
Exhausted health and spirits; — drooping — drear,
An outcast of society he roams,
Alike discarded by his friends and foes;
Perhaps assassination proves his end.
The hapless Amnon from his couch arose,
Inflam'd with hatred more than once with love.
Frantick with keen remorse and conscious guilt,
He rav'd — he stamp'd — when to him Jonadab
Came to congratulate him; but the Prince
Shot from his eyes a keen malignant glance,
That spoke displeasure, and with threat'ning hand
Upheld, thus in an angry tone began:
Hence from my sight, thou basest, worst of fiends,
Nor ever dare approach my presence more.
Struck with this strange reception, Jonadab
Step'd back, and bowing with respectful awe,
Said, — O my Prince, why am I thus discarded?
I still remain thy well affected friend,
Ready to — prompt me, (interrupts the Prince)
To do some greater crime than I have done.
Curse on thy instigations; to my heart,
My inexperienc'd heart thou drilld'st a way
T' infuse licentiousness; and thou a friend?
Ere thou presum'st to take that sacred name,
Abandon thy base principles, and learn
'Tis virtue only constitutes a friend.
He paus'd — th' astonish'd Jonadab approach'd
Nearer to Amnon; beg'd him to resume
His wonted calmness, but to hear him speak.
I'll hear no more of thee, reply'd the Prince;
I'm lost, I'm irrecoverably lost:
What were the pains I felt to those I feel?
An hell within me burns, and deep remorse,
That never dying worm, now gnaws my soul;
And thou, my instigator. Villain, flee,
Lest this my crime I complicate with murder.
Then Jonadab withdrew chagrin'd, and full
Of ran'crous malice; mutt'ring as he went,
Shall murder crown thy crime young man? — it shall;
But thou the murder'd, — not the murderer.
I'll hence to Absalom, the brother kind
Of this fair injur'd maid; he doubtless will
Avenge her wrongs, and shew himself a brother.
He has a noble, calm, undaunted spirit;
Deliberately resolute, and fit
For such an enterprize; and Jonadab
Shall not be slack to aggravate the crime,
And urge him on, or aid him, if requir'd.
But I must veil my real sentiments
With counterfeited sorrow, and observe
Each secret movement of his varying soul,
And sympathise with him. Young Absalom
Returning from the fields, where he had been
To view his teeming flocks, jocund and gay,
In all the sprightliness of youth and beauty,
Upon his slow-pac'd mule rode gently on
In careless attitude, and smil'd to see
All nature smile around; when Jonadab,
With solitary gait, approach'd, then turn'd
Aside, as if to shun the Royal youth;
Which Absalom perceiving, stopp'd his mule,
And leaning on his neck, with courteous air
Thus Jonadab in gentlest tone address'd:
What mean those solemn looks, that down-cast eye?
Now peace and plenty bless our happy land:
Joy should methinks extend its cheering ray
To ev'ry individual; but thou
Look'st half dejected, wand'ring in the fields
At this late hour; the day is in decline;
The shepherds to their folds have led their flocks,
And to their peaceful homes are hast'ning. Come,
Return with me, my friend, nor farther go;
If ought distress thee, hide it not from me,
I have an heart to feel for the distress'd;
An hand too ever ready to revenge
The wrongs impos'd by violence and injustice
Smile and be happy, said the Royal youth;
And rising from his leaning posture, look'd
So gracefully endearing and so kind,
That Jonadab thus ventur'd to begin: —
'Tis not for me to smile, most noble Prince,
While inconsolable and unredress'd,
Dishonour'd Tamar weeps in bitter woe,
Dishonour'd, and by whom? says Absalom,
Name but the villain, vengeance on his head
Shall instant fall; this hand shall strike the blow.
Earth, canst thou bear the wretch's feet to touch
Thy surface, and not groan? Whoe'er he be,
The miscreant shall not see to-morrow' sun.
Too hasty, Prince, says Jonadab; be calm;
Recall the fatal sentence; tis too much
To raise thine hand against a brother's life,
Thine elder brother — Brother, said the Prince,
And is it possible my brother thus
Sould be deprav'd? my brother Amnon too?
O virtue, where dost thou reside, if not
In Amnon? but if he's thus lost to shame,
It cancels all the duty that I owe him;
Henceforth shall intercourse between us cease,
Till I have form'd a scheme to be reveng'd;
Amnon shall die, and die by Absalom.
Go Jonadab, go home, and secret keep
This purpose of my soul; — I'll be thy friend,
Said Absalom. — Then, onward as he pass'd,
Thus Jonadab congratulates himself:
Oh! happy I, no sooner have I lost
The favour of one Prince, but I have gain'd
Another; Absalom is more aspiring;
Not cool and passive, like the silly Amnon,
But pants to rule; he has a kingly spirit.
Once in his garden, as I lay conceal'd,
I heard him in soliloquy, "Oh! to reign —
To wield a sceptre and establish laws;
Oh! did the people seek to me for judgment,
And Princes wait for my decisive voice,
Ere they the cause determin'd; could I hear
The loud applauding multitude exclaim,
Long live King Absalom. " — He's fit to rule.
When Amnon is dispatch'd, perhaps he may
Assume the kingdom — Be it so, and I
Will be his ready agent, if he please,
To aid his plots, or form them. Oh! how sweet
The counsel that is fram'd to please our wills,
How readily adopted; how despis'd
That which is adverse, be it e'er so good.
But dear, dear self stands first in the account
Of friends, and that's the friend I'll ever serve:
Whether to Amnon or to Absalom
I pay external homage. If to me
This Absalom proves too imperious,
I'll aid the King, and keep myself secure.
Ay — that's the centre to which I must point
All schemes and plots; then smiling as he went,
With eager pace he hasten'd to his home.
Grief and revenge now labour'd in the breast
Of Absalom; but artfully he hides
The struggling passions; a composure feign'd,
Sits on his countenance with placid ease;
And he in seeming gaiety rode home.
His servants there in readiness attend,
Each anxious to receive the first command;
Nor fear unjust reproofs, nor angry frowns,
Th' unwelcome greetings of imperious Lords.
Too oft do masters, void of judgment, check,
By froward peevishness and discontent,
The many little assiduities,
Which otherwise a servant's zeal would mark,
Nor make distinction between good and bad;
But Absalom, with nicest judgment, scans
Their merits and defects; he in reproof
Is slowly cautious, and exactly just;
No clam'rous oaths re-eccho thro' his hall,
Nor mutt'ring servants whisper imprecations;
Tho' affable and courteous, yet he ne'er
To low familiarity descends;
But with great dignity is nobly kind,
Reigns in their hearts, and by enliv'ning smiles
Encourag'd, they spontaneously attend,
And love completes their servitude with joy,
So now, as always at their lord's approach,
A secret transport thrill'd thro' ev'ry heart.
The gate one open'd, one receiv'd the mule,
Whilst he dismounting with a sprightly bound,
Tripp'd lightly o'er the pavement; and those eyes
Which ever spread serenity around,
Sparkled with seeming pleasure till he came,
Ent'ring his mansion, to where Tamar sat
In the most striking attitude of woe;
Her head, bestrew'd with ashes and reclin'd,
One trembling hand supported; th' other hid
Among the fragments of her robe, which she
In the first agonies of her grief had torn.
He stopp'd, turn'd pale; then in his changing face
Resentment flush'd, and sorrow swell'd his heart,
Which lab'ring to suppress he trembling stood;
But like a torrent, which breaks down a bank
New rais'd to stop its course, so burst his grief
Thro' all his feign'd composure. In his arms
He clasp'd the grieving fair, and mutual tears
Proclaim'd the anguish of their burden'd hearts,
But tho' his sorrow thus had burst its bounds,
Revenge in ambush lurk'd, while thus the Prince
With soothing words his sister thus address'd, —
I know the sad occasion of thy woe;
But he's thy brother; silent bear thy wrongs,
Nor by immod'rate grief enhance the ill
Which cannot be redress'd. No blame is thine;
My sister still in heart is undesil'd.
Tamar attempts reply; but from their springs
In swifter currents flow'd the briny pearls;
At length the pow'r of speech return'd, the fair
Heav'd a deep sigh, and thus her moan began, —
O injury unparallel'd! O deed
More cruel than the murd'rers deadly blow!
He takes our life, 'twas lent but for a time;
Perhaps some years — perhaps a day — an hour:
But he that robs a woman of her honour,
Robs her of more than life; — a brother too
Still aggravates the guilt. — O purity,
Thou first of female charms, to thee we owe
Our dignity; which, if in meekness clad,
Gives us insuperable pow'r; but, if
Of this depriv'd, our most presumpt'ous claim
Is cool compassion. O dejected state!
That humble homage we receive from men,
In such proportion as our virtue fails,
Diminishes. Th' inestimable gem,
More precious than fine gold or rubies, — far
Outvies the dazzling rays of beaut'ous forms,
Which like gay meteors but excite our gaze,
Then fade away. But this pre-eminence
No more I boast; now stamp'd with infamy,
That due respect, that def'rence ever paid
To my exalted state shall hence be chang'd
To scorn: tho' by the dignity of birth
Protected from low insult, can I 'scape
The meaning leer, the vain contemptuous smile,
Or, the more humbling pity of the proud?
Such moving strains in Absalom call'd forth
All the fond raptures of fraternal love;
Who thus consol'd her grief, — thou ne'er shalt be
Abandon'd to the scorn of taunting dames,
Who triumph in the downfal of the fair.
My home be ever thine; in me behold
Thy guardian, brother, friend, companion kind.
'T shall be my earliest and my latest care,
With chearful converse to enliv'n thy hours;
All thou canst with, which I have pow'r to grant,
Expect from me. His sister gave her hand,
An earnest of conformity — he press'd
The giv'n pledge; her grateful heart reply'd, —
O brother, always kind, now doubly so,
To ope thy friendly arms in this distress,
And take me to protection: I accept
Thy offer'd boon. Farewell, ye courtly scenes;
No more shall Tamar shine in your resorts;
But here recluse and tranquil ever 'bide;
Regaling in that never-cloying feast,
Th' internal calm of an untainted mind.
This none can ravish from me; this is life.
That God which rais'd my father to the throne,
And still protects him with his pow'rful arm,
Shall be my all in all. To him I'll pray
Incessant, and the great Jehovah's name
Shall fire my theme, and fill my heav'nly song.


„Znak jsem lásky a jsem láska,
Každý v růži lásku ctí,
Každý list můj zjevná hláska,
Jakou láskou hárám k Ní.“


映竹依松望最宜
如无似有乍开时
思量切比幽人语
不著工夫格自奇


Grüne Jupp' und ein grüner Hut
Steht dem fröhlichen Mann gar gut.
Fidele, fidele, schum schum schum.
Dreht euch Alle herum rum rum!


Und wenn von aller Freud' und Lust,
Von allem, was des Daseins Zier,
Nicht das Geringste mir gewährt,
Wozu ward dieses Leben mir?


 Ecco, si smuove una lapide; e tosto
s'alza quel gruppo, e indietro si ritira,
e di subito giunge là discosto
il grave puzzo che l'avello spira.
Senza alitare o muoversi di posto,
trema la donna misera, e s'ammira
qual chi dorme e non dorme, e in sogno orrendo
volteggia col pensier stupefacendo.


Mir wars, ich streichelt' ein lindes Haar,
Mir war so weh und wunderbar.


Mrtvola to dívky, jenž tam pěla,
A pak jinocha se dívce kořícího
Tělo. Vždyť jsem tobě nekázal,


O wie ist der Epheu treu,
Wenn die Grabesurne bricht
Läßt sie doch der Epheu nicht
Bindet um die Asche fest die Scherben,
Denn getrennet muß er sterben.
O wie ist der Epheu hold
Aus der Wüste steigt er auf
Wie die Braut die sich auf den Geliebten stützet.


So wird auch uns von unserm kurzen Glücke
Ein Schimmer fort und fort im Herzen stehn,
Und treu Gedenken sei die goldne Brücke
Vom Scheidegruß zum Wiedersehn.


Fevereiro, 1858


A Pap ugyan sokszor mondta Tanácsunknak,
hogy nem lesz böcsére nemes várasunknak,
ha parancsot nem ád ezen bolondunknak,
hogy örökre búcsút mondgyon templomunknak;


Kdos vešel ke mně namáhavě, zdlouha,
od nohou těžké řetězy se vlekly,
krok za krokem se vplížila má Touha,
jí bílé vlasy jako mléko tekly.


Sencillez de las bestias sin culpa y sin resabio;
sencillez de las aguas que apuran su corriente;
sencillez de los árboles... ¡Todo sencillo y sabio,
Señor, y todo justo, y sobrio, y reverente!
Cruzando las campiñas, tiemblo bajo la gracia
de esta bondad augusta que me llena...
¡Oh dulzura de mieles! ¡Oh grito de eficacia!
¡Oh manos que vertisteis en mi espíritu
la sagrada emoción de la noche serena!
Como el varón que sabe la voz de las mujeres
en celo, temblorosas cuando al amor incitan,
yo sé la plenitud en que todos los seres
viven de su virtud, y nada solicitan.
Para seguir viviendo la vida que me resta
haced mi voluntad templada, y fuerte y noble,
oh virginales cedros de lírica floresta,
oh próvidas campiñas, oh generoso roble.
Y haced mi corazón fuerte como vosotros
del monte en la frecuencia.
Oh dulces animales que, no sabiendo nada,
bajo la carne sabéis la antigua ciencia
de estar oyendo siempre la soledad sagrada.


Já zabil jej, jak Abela Kain zabil.
Kdo zabil jej, byl zabit sedmkrát.
Ký luzný lásky sen jej, Bože, svábil
pod těžký mlat můj? Bože, já ho zabil,
kdo pomstí jej, ó sám rci, kolikrát!


Sie hat die ganze Nacht gewacht,
Und im Gebet an ihn gedacht.


que todo cuanto existe es un misterio santo,
y una parte del manto, y una parte del manto,
que oculta a nuestros ojos la realidad de Dios


Ímé, Saulnak mondának szolgái,
Egy bölcs hegedőst akarnak keresni,
Ki szépön tudna előtte zöngeni
És énökölni.


seni anlatmaya başlayınca güle


Würdest, ach! zu sehr erschrecken,
Suchtest du hier Süßigkeit!
Lerne Bittres, Bittres schmecken!
Solches der Erdapfel beut.


Amint beszél Trattner, Patzkó,
Most jött ki egy istória.
Nem jó benne, mondja Lackó,
A sok teketória.
Ha semminél több valami,
Csak probatio calami,
Mind az, ami.


Du, öder Hain,
du, wilde Wüstenei,
sagt her, kans sein,
sagt her: wo sind sie drei?
Und, Zephyr, du,
wie denn ihr Andern auch,
weht mir noch einen Hauch
von ihnen zu!


Io foco, io fiamme accenderò mortali,
Onde restin d'Amor gl'incendi estinti.
Saranno i servi in vita, in morte eguali,
Trionferan de' vincitori i vinti.
Avran fine i lor vanti e i nostri mali,
E sarem, pria ch'al lido, a morte spinti.
Fiamme, o voi da cui spero aver la palma,
A voi do queste membra, al Ciel quest'alma".


račiž shovívavě k ní se znáti,
aby v dar se nezvrátila lichý –
hříšný člověk nemůže víc dáti.


Lieber Gott mit Christussohn,
Ach schenk mir doch ein Grammophon.
Ich bin ein ungezognes Kind,
Weil meine Eltern Säufer sind.
Verzeih mir, daß ich gähne.
Beschütze mich in aller Not,
Mach meine Eltern noch nicht tot
Und schenk der Oma Zähne.


Bolognesi, vibrante y encendido
en patriótico ardor, buscaba acaso
que pronta muerte le saltara al paso;
y como hubiera sido
corto ese día para tanta gloria
si Josué paró al sol en su carrera
hasta alcanzar la bíblica victoria,
¡ah! también él lo hubiera detenido
para seguir en la batalla fiera,
hasta haber muerto... ¡ya que no vencido!
¡Y tal lo ve la historia todavía!
En su negro corcel, avanza, avanza
al peligro mayor. Vibra en sus ojos
el sol eterno del Eterno Día;
porque bulle en su pecho la esperanza
de hacerse un pedestal con los despojos
de la propia invasión. Así la espuela
clava al ijar de su corcel, que vuela
relinchando de horror; ¡y así entre el fiero
batallar de la tropa amontonada,
en su diestra viril, brilla el acero
cual si fuera un relámpago hecho espada!
De pronto, por su mente enardecida
cruza en rápido vuelo heroica idea:
si ha de morir, que sea
vendiendo cara su gloriosa vida.
Oprimirá el botón que precipite
el fin de la tragedia: la corriente
eléctrica provoque; y prenda luego
la subterránea mina. Así el desquite
alcanzará de la invasora gente,
que morirá con él... Y corre ciego,
atropellando en su ímpetu furente
mil invasores, que de sangre beodos,
ruedan a discreción. Sobre su frente
brilla el deseo que en su pecho siente:
¡morir, como Sansón, matando a todos!...
Mas ¡ay! que hasta la Muerte apetecida
es a veces también indiferente...
Y falla el hilo eléctrico; y entonces
triste, desesperado de la vida,
vuelve a buscar, entre los roncos bronces
y los filos de acero,
el golpe que abra con mortal herida
su pecho de cruzado caballero.
Y fue entonces también cuando el combate
arreció en torno al héroe; y cuando fiero
clavando en su bridón el acicate
embistió el héroe con mayor embate.
En medio de la horrenda vocería,
cada cual fulminaba entre el tumulto
tanto golpe, que al fin no se sabía,
porque en la confusión quedaba oculto,
quién lo daba, ni quien lo recibía!
La muerte en su corcel llegó de lejos
y a manera de flecha disparada
que va certera al blanco, su mirada
envolvió al héroe en lívidos reflejos;
y la frente del héroe iluminada
siniestramente así, doblose mustia,
con la dulce expresión de un sol marchito
que se hunde en un crepúsculo de angustia.
No se oyó un solo grito...
Sólo se oyó un ruido atropellado:
estrépito de cuerpo que ha rodado;
metálico rumor de armas de guerra;
y del corcel, al punto disparado,
al trote que hizo palpitar la tierra...
Tendido estaba el héroe: ahí, tendido.
Las canas, envolviendo la cabeza
como pálidas nieves de tristeza;
la macilenta faz, en un extraño
fulgor bañada; el corazón, herido...
Breve espacio ocupaba sobre el suelo;
¿mas qué su breve corporal tamaño,
si su alma sola llenaría el cielo?
La Gloria descendió desde la altura
y le ciñó su espléndida corona:
al abrirse las nubes, por la anchura
un trueno, como un grito de amargura,
repercutiendo fue de zona en zona...
Y la Gloria ante el héroe parecía
cauteloso guardián, a la manera
del alba que precede al nuevo día.
La Muerte en su caballo amenazola,
como en la orilla rocallosa y fiera
al Morro enhiesto la quebrada ola:
quísola atropellar, pero fue en vano;
porque la Gloria, aunque mujer, es fuerte.
La Gloria se inclinó, cogió la espada
que el héroe retenía entre la mano:
y preparose a defender armada
el cadáver del último espartano...
¡Y fulguró esa espada de tal suerte
entre las sombras del dolor humano,
que se espantó el caballo de la Muerte!
Volvió la Muerte los abiertos ojos;
y como por do quier que la mirada
espació, apenas encontró despojos,
al verse en triunfo sobre tanta vida,
se sintió de sí misma horrorizada
y fugó en su corcel despavorida...
La Gloria entonces con nerviosa mano
clavó la espada en el purpúreo suelo;
se arrodilló ante el último espartano;
quitose la corona, y fijó en ella
una estrella mayor... ¡Después, al cielo
pudo elevarse con tranquilo vuelo,
porque el alma del muerto era esa estrella!
Y en tanto que la Gloria sosegada
subía al cielo con el alma aquella,
los fúnebres despojos en el suelo
esperaban la póstera morada:
¡y largo tiempo, huérfana y clavada
al pie del héroe, como cruz de duelo,
quedó temblando la vibrante espada!
Tal como, en aras de su amante ruego
ofrendaba a sus dioses, el pagano
de pretérita edad, el corderillo
de sus mejores hatos, en el fuego;
lo deshuesaba con su propia mano;
le arrancaba la piel con su cuchillo;
lo rociaba con vino generoso
y de olientes naranjas con el zumo;
y, luego, en profundísimo reposo,
su oración elevaba envuelta en humo...
Bolognesi también, por la victoria
de su Patria infeliz, quísole al cielo
rendirle el homenaje de su gloria;
y cual si hubiera en su dolor infausto
adivinado de la Patria el duelo,
quiso ofrecerse él mismo en holocausto.
Él, que era digno de la excelsa palma;
él, que tenia su sitial de oro
en imperante altura;
él, que amparaba al sol dentro del alma;
él, que huyó siempre del festín sonoro,
porque era intacto cual la nieve pura;
él, que nunca manchó sus galardones
con ambición menguada y prematura;
él, que pudo escribir en sus blasones
la sacrosanta frase de Pavía,
porque nunca perdió la honra sagrada
que de sus padres heredara un día;
él, que cuando el clarín llenó el espacio,
abandonó, para coger la espada,
la dulce vida del Varón de Horacio;
ese hombre, ese hombre justo, en su heroísmo,
quiso ofrecerse al Dios de sus mayores
por salvar a la Patria; —y así el mismo
que en su vida ejemplar de varón fuerte
tranquila senda recorrió de flores...
cóleras de volcán tuvo en su muerte!...
¡Tal el héroe cayó!
                Y al rudo embate
cien héroes más entre el feral combate
siguieron luego esos gloriosos rastros,
que fulguraron en la lucha fiera...
¡No vencerá la sombra aunque el sol muera;
que, cuando muere el sol, nacen mil astros!
En torno del cadáver, la apretada
tropa, en círculo estrecho,
rechazó al invasor desesperada,
como embota la punta de una espada
la recia cota sobre el firme pecho;
y en torno del cadáver, el hirviente
combate creció más, como una airada
ráfaga que girase repentina...
¡Cuando cae un peñón en un torrente,
el agua de la rápida corriente
en torno del peñón se arremolina!


Wie der Blütenblätterschnee
Wolln wir Wirbel drehen,
Wie's der alte Maienbaum
Nimmer noch gesehen.


Wir müssen außgetauschet
Eins vmb das ander seyn,
Wie eine Flut hinrauschet,
Die andre schlegt herein,
So bald wir vns verkriechen
Ein jeder in das Grab
Vnd Todes sind verbliechen,
Sind die vns lösen ab.


مَيثاءَ دارٌ عَفا رَسمُها
فَما إِن تَبَيَّنُ أَسطارَها
وَريعَ الفُؤادُ لِعِرفانِها
وَهاجَت عَلى النَفسِ أَذكارَها
دِيارٌ لِمَيثاءَ حَلَّت بِها
فَقَد باعَدَت مِنكُمُ دارَها
رَأَت أَنَّها رَخصَةٌ في الثِيابِ
وَلَم تَعدُ في السِنِّ أَبكارَها
فَأَعجَبَها ما رَأَت عِندَها
وَأَجشَمَها ذاكَ إِبطارَها
تَنابَشتُها لَم تَكُن خُلَّةً
وَلَم يَعلَمِ الناسُ أَسرارَها
فَبانَت وَقَد أَورَثَت في الفُؤا
دِ صَدعاً يُخالِطُ عَثّارَها
كَصَدعِ الزُجاجَةِ ما يَستَطي
عُ مَن كانَ يَشعَبُ تَجبارَها
فَعِشنا زَماناً وَما بَينَنا
رَسولٌ يُحَدِّثُ أَخبارَها
وَأَصبَحتُ لا أَستَطيعُ الكَلامَ
سِوى أَن أُراجِعَ سِمسارَها
وَصَهباءَ صِرفٍ كَلَونِ الفُصو
صِ باكَرتُ في الصُبحِ سَوّارَها
فَطَوراً تَميلُ بِنا مُرَّةً
وَطَوراً نُعالِجُ إِمرارَها
تَكادُ تُنَشّي وَلَمّا تُذَق
وَتُغشي المَفاصِلَ إِفتارَها
تَدِبُّ لَها فَترَةٌ في العِظامِ
وَتُغشي الذُؤابَةَ فَوّارَها
تَمَزَّزتُها في بَني قابِيا
وَكُنتُ عَلى العِلمِ مُختارَها
إِذا سُمتُ بائِعَها حَقَّهُ
عَنُفتُ وَأَغضَبتُ تُجّارَها
مَعي مَن كَفاني غَلاءَ السِبا
وَسَمعَ القُلوبِ وَإِبصارَها
أَبو مالِكٍ خَيرُ أَشياعِنا
إِذا عَدَّتِ النَفسُ أَقتارَها
وَمُسمِعَتانِ وَصَنّاجَةٌ
تُقَلِّبُ بِالكَفِّ أَوتارَها
وَبَربَطُنا مُعمَلٌ دائِمٌ
فَقَد كادَ يَغلِبُ إِسكارَها
وَذو تومَتَينِ وَقاقُزَّةٌ
يَعُلُّ وَيُسرِعُ تَكرارَها
تُوَفّي لِيَومٍ وَفي لَيلَةٍ
ثَمانينَ نَحسُبُ إِستارَها


Eine gute Frauenseele
Namens Probst in Hundekehle
War noch im besondern klug,
Auch indem sie Karten schlug.


Erlisch nun Sonn' und Sternenzelt
In Nacht und Nebelgraus!
Denn alle Liebe dieser Welt,
Sie löscht das Wort nicht aus.


Und der schneeige Duft zerrinnt.
Leise will sich die Ebene heben . . .
küssend fühl ich den Morgenwind
durch das flatternde Haar mir schweben.


O wachsamer Geist,
Der Wunder beweist,
Erscheine der Seele,
Dein göttliches Oele
Durchströme den Sinn!
Es müß ihm gelingen
Dein Reich zu erringen,
Er sehnt sich dahin.
Der dornichte Steg
Kan Helden erschrekken
Und Tapfere strekken;
Der sandige Weg
Macht müde und matt;
Wer aber Dich hat,
Den machen die Beulen
Nur hurtiger eilen,
Zur bleibenden Stadt.
Drum Streiter-Herz auf!
Auf! ohne Verweilen,
Vollführe den Lauf!


Rám tekint a mindenható:
Én nyugodtan, búsan állok;
Térdre hullván, esdve mondom:
“Igazságot, igazságot!


火伞朱旗总叱开
新凉稍自白苹回
世人枉了嗔风伯
到底烦渠送雨来


Mir ist, als hört' ich Olifant,
Es hallt aus der spanischen Mark,
Es hallt herüber aus Mohrenland
Gewaltig und zauberstark.


Szabadságot vesznek drága áron,
S én ne legyek a véres vásáron,
Én itthon csak kész portékát lessek,
Ne legyek ott, hogy én is fizessek!


So darf ich glauben und vertrauen
Auf meiner Seele Herrlichkeit!
So darf ich auf zum Himmel schauen,
In meines Gottes Ähnlichkeit!


Ogni sorte di vita al saggio piace:
In corte è somma gloria, in casa pace,
Diporto in villa, in mar guadagno; fuore
Della sua patria il ricco porta onore,
Il pover più si cela; quel che ha moglie,
Ha più conforto: chi non l'ha, men doglie.
Son sostegno i figliuoi: queta è l'orbezza,
Robusta è gioventù, saggia è vecchiezza.
Brami dunque ciascun non morir mai,
O di Nestor i dì vincer d'assai.


Den každý se teď něco strhne
a nějaká ta kára zvrhne,
což požitek je pro čtenáře –
ne pro ty, již jsou na té káře.


Vier tausent man, die großen zal,
bedeut uns cristenmenschen al,
die Cristus teglich speiset
mit seinem wort für hungers not.
Cristus du himelisches brot,
dein nam der sei gepreiset!


منازلُ للأحبابِ غُبْرٌ طَوَامسُ
وقد طلعتْ فيها نجومٌ نَواحِسُ
متى ظعنَ الأهلونَ منها وبوَّعَتْ
بساطَ الفيافي نوقُهم والقَنَاعسُ
تَمُجُّ بُراها والأزِمَّةُ كَبْكَبَتْ
قماحدَها للسيرِ وهي تقايس
وقد عَبَثَتْ فيها يدُ الدهرِ والبِلى
وليس بها إلا أثافٍ حوارس
وقد خفقتْ فيها رياحٌ عواصفٌ
تَسِفُّ عليها الرملَ وهي دوارسُ
فأقوتْ وصارتْ للوحوشِ معاقِلاً
ولا اخضرَ فيها مُورِقٌ ومَغَارسُ
ولا باكرتْها المعصراتُ غُدَيَّةً
تُحِم حواشيها شؤونٌ قوالسُ
ولا نسجتْ أيدي الربيعِ غلائِلاً
عليها ولا ماستْ غصونٌ موائِسُ
وقفت بها عصرَ النهارِ مسائلاً
فاعيتْ وقلبي عَذَّبتْهُ الوَسَاوِسُ
عن الظَبيَاتِ التالفاتِ نفوسَنا
عليها من الحسنِ البديعِ ملابسُ
ظباءٌ بقلبي لم يَزَلْنَ سوارحاً
لهُنَّ حَشَائي مَرْتَعٌ وكَنَائِسُ
تصيدُ أسوداً ضارياتٍ جفونُها
وَهُنَّ مِراضٌ فاتراتٌ نواعِسُ
فَمِنْ دون لُقياها رِماحٌ معاطف
وَمِنْ دون ذكراها ليوثٌ عوابسُ
أواصلُها والمُلد والسيفُ لُمَّعٌ
علينا ضحىً لا حَجَّبَتْنَا الحَنَادِسُ
رعى اللهُ دَهْراً بالوصالِ قطعتُه
لياليه بيضٌ ليس هُنَّ دوامِسُ
وقد كان مُخْضَرَّ النباتِ وَلَمْ تَزَلْ
يَعل مراعيه الغمامُ الرواجس
كما سكبتْ كفُّ الأميرِ محمد
غنىً من أياديه غنيّ وبائس
سليلُ سعيد ذي المكارمِ والندى
وَيُورقُ من جَدْواه رَطْبٌ ويابسُ
فَغَرَّدْتُ لما طوقتني يمينُه
قلائدَ غالي الدُّرِ وهي نفائسُ
حَبَا للعُلا طِفلاً فأعْطِي قناعها
تزوجها بِكْراً وما هي دارس
فتى هَمَّهُ في دهرِه العلمُ والسَخَا
وها هو للتقوى وللمجدِ لابسُ
لسانِي مَسْنونٌ بِفِهْرِ هباتِهِ
كما شَحَذَ البيضَ الخفافَ المداوس
وهذا الذي دون البرايا جعلتُه
ملاذي إذا دهري سَطَا وهو عابسُ
إذا أظلَمَ الدَّهرُ الخؤونُ رُجاءَه
علينا فجدواه مُنِيرٌ وقابِسُ
بطلعتِه الدنياءَ رَدَّ شبابَها
وأضحت عروساً وهي شَمْطاءُ عانِسُ
ودم في السعيديينَ نوراً مشعشعاً
تلبيك أحياناً أسودٌ أحامِسُ


Sänger stimmen Ruhmesharfen zu des Meisters Ehrenfeste,
Spielleut' üben sich und Redner, Mimen proben Wort und Geste,
Unterm Meißel klingt der Marmor, stolz, des Dichters Bild zu bringen,
Und wer selbst nicht singt und klinget, läßt die Pfropfe knallend springen.


Verano. Vacaciones. Maduran los frutales;
despiertan los sentidos al sol del mediodía
y la cigüeña vuela al nido que solía.
De verdes a dorados se tiñen los trigales,
las ninfas de las fuentes juegan con los cristales
del agua y sus destellos son soles de alegría.
Las bochornosas noches, los prolongados días,
los estrellados cielos, efluvios de jarales...
Los cantos de cigarra en calurosas siestas,
los juegos de los niños detrás de una cancela;
florecen las muchachas, despiertan los amores
que surgen de las bodas, los juegos y las fiestas.
En un baúl perdidas las fotos de la abuela
de cuando en otros tiempos derramaba fulgores.
   Amarillos de otoño. El cielo ceniciento
pregona una llovizna. Una tardía rosa
en el rosal se mece y una hormiga afanosa
regresa con la carga a su oscuro aposento.
El olmo de mi calle se ha puesto amarillento
y vuelve a desnudarse en la tarde ventosa;
en un rincón se ha muerto la bella mariposa
y al amor de la lumbre se cuenta un viejo cuento.
Regresan los pastores con sus grandes rebaños;
de la bodega salen aromas de los mostos;
ocres, pardos, se han vuelto los recuerdos de antaño; —
bajan los aguaceros por senderos angostos
y Ceres se ha dormido igual que cada año
y sueña dulcemente con lejanos agostos.
   Ha llegado el invierno, la nieve lo pregona;
blanco pañuelo cubre la cúspide morada
de la lejana sierra. Se escucha la balada
que el hambriento rebaño triste lamento entona.
Aves invernadoras sus nidos abandonan
y engrosan armoniosas la innúmera bandada,
su flecha al sur apunta al fin de la jornada;
y un gris a mi cabeza le pinta una corona.
A lo lejos se escucha que un tren silbando viene,
yo estoy aquí esperando en un banco sentado
de la cuarta estación. Dispuesto, preparado,
ligero de equipaje ya nada me retiene,
ya nada obstaculiza mi último viaje
en el último tren. Es todo mi bagaje.


A szikra, mit szerelmünk
Oltárán ápolánk,
Élesztő napsugárként
Világit most reánk.


Má hlava šedá, bláhová
se probouzela poznova,
až chýlilo se k ránu
a v pause mezi ševely
mé smysly mluvit slyšely
řeč sošky z porculánu.


Wie sonst ein Gärtner Arm und Hand
Am liebsten nach dem Baume strecket,
Wo ihm die Frucht, die er so köstlich fand,
Fast stündlich neue Lust erwecket!
Wie sich des Winzers Lüsternheit
Beständig nach den Reben sehnet,
Zu welchen sonst der Trauben Süßigkeit,
Seit vielen Jahren schon den Leckermund gewöhnet.


Gott, der Trost und Hoffnung giebet
Und die Menschen hertzlich liebet,
Schick' euch mit gewündschter Ruh
Freud' und Fried im Glauben zu,
Daß sein Geist euch recht regiere
Und in wahre Hoffnung führe,
In die Hoffnung, welche steht,
Wann schon alles untergeht.


Admirant leur pas qui trébuche,
Elle voit le long peloton
Des musiciens en baudruche
Et des poëtes en carton,


Ich gab dem Wirt mein Ehrenwort,
Ihn nächstens zu bezahlen;
Und damit reist ich weiter fort
Nach China und Bengalen.


Verdeggia un ramo sol con poca foglia,
e fra téma e speranza sto suspesa,
se mi lo lasci il verno o mi lo toglia.


Trüen lieben Eidgenossen, min Leben verlur ich mit,
Sie hand ihr Ordnung gstossen, wir mögens zu brechen nit;


La ceniza que cae es su ventura;
el humo que se eleva su esperanza;
lo que arderá después su loco anhelo


Ó, zpátky, převozníku,
z těch smutných tvojich řek,
já zapomněl jsem v mžiku,
když Smrti hnát mě vlek’
na jednu z živých výsknout,
na jedny rety vtisknout
svůj slední polibek!


'Tis raging noon; and, vertical, the sun
Shoots thro' th' expanding air a torrid gleam.
O'er heaven and earth, far as the darted eye
Can pierce, a dazling deluge reigns; and all
From pole to pole is undistinguish'd blaze.
Down to the dusty earth the sight, o'erpower'd,
Stoops for relief; but thence ascending streams,
And keen reflection pain. Burnt to the heart
Are the refreshless fields; their arid hue
Adds a new fever to the sickening soul:
And o'er their slippery surface wary treads
The foot of thirsty pilgrim, often dipt
In a cross rill, presenting to his wish
A living draught: he seels before he drinks!
Echo no more returns the sandy sound
Of sharpening scythe; the mower, sinking, heaps
O'er him the humid hay, with flowers perfum'd;
And scarce a chirping grashopper is heard
Thro' the dumb mead. Distressful nature pants.
The desart reddens; and the stubborn rock,
Split to the center, sweats at every pore.
The very streams look languid from afar;
Or, thro' the fervid glade, impetuous hurl
Into the shelter of the crackling grove.


Ó bohův úděle, jak rvu se o tě,
jda v stínu Achilla! Ji nechci darem
jen z rukou cizích v pouze mrtvé hmotě.


...Probudil se život na vší straně,
ohlásiv se v řeči všeliké,
vzešlo slunce nad borové stráně
hořící a velmi veliké...


Fern erblick ich den Mohn; er glüht. Doch komm ich dir näher,
Ach, so seh ich zu bald, daß du die Rose nur lügst.


Neun Schwaben gingen über lant,
die kamen allesant
in einen grünen walt,
darin sie funden balt
in einer dorenhecken
Ein hasen ligen in dem gras
und der entschlafen was
mit offen augen hart,
sam glesern und verstart;
sein oren tet er strecken.
Sie hielten rat,
sie wolten spat
ein küne tat
all neun beweisen schiere
an diesem grausamen und wilden tiere.
all neun heten ein langen spieß,
den namen sie gewiß
stunden al zittret schan
nach einander daran,
den hasen woltens schrecken.


Za pultem země, v ruce vážky práva,
jež prokletí snad pavučinou kryje,
kmet dřímá. Věky se mu nedostává
juž překupníků, z kterých kupec žije.
Ten kupec žije přec však, ve snu věčném
obrazy skvostně kvetou v závody –
ba nevzpomíná ve úsměvu vděčném
na hloupé překupníky – národy.


Os tresloucados do volante— ó vendaval —voam velozes e ferozesà caça de carne humanOlhos de abutrefisgam de rua em ruaalguma oferta de acasRindo brancura de dentesmil poderes aceleramrumo à vítima entrevistO mundo que lhes pertencetomam ao revés — de assaltSangramdespedaçammatamE ombros erguidos prosseguemvitoriosos pressurosospara os aplausos da seitde Pousada do ser (1982)


Ihn, ihn laß tun und walten,
Er ist ein weiser Fürst
Und wird sich so verhalten,
Daß du dich wundern wirst,
Wenn er, wie ihm gebühret,
Mit wunderbarem Rat
Das Werk hinausgeführet,
Das dich bekümmert hat.


Dem Wurm ist Gott für dir so vielmal mehr bewogen,
Als vielmahl mehr du dich für Gott ihm vorgezogen.


Der Mond – und das mag ihm Herodes danken! –
Verspart sein Bestes auf die liebe Nacht.
Frau Ramlerin verzehrt bei Tag die Franken,
Die sie zu Nachtzeit eingebracht.


¿En dónde vi la alegría derramada
—Playa Girón sobre la sangre fresca?
Escuela de combate: pescadores,
niños nautas, pizarrón en fiesta.
Hay pueblos tristes como en todas partes,
pero el cubano tiene una madera
oscuramente alegre, una fuente de sol,
un surtidor de agua.
Escándalo y ternura al mismo tiempo,
vocifera, se llena, se derrama.


Éjfél felé a jó falusi doktor
Öreg kezét megráztam; új szivar;
Mentem, s mint úti csöndes fák a hótól,
Lelkem versek terhétől lett bizarr,
S hazasiettem írni, írni, írni,
Hiába csalt a csíkos dunnaágy,
S kacagtam, ha lágy rímbe tudtam sírni
Tündér fájdalmad, édes ifju vágy!


que te quiero mucho.


Mlčení, v něm skrytá síla,
život rybí obestýlá
v eremitské šaty,
oblasť plynná, safírová,
čas, jenž míjí, v pouta svírá,
užaslý a svatý.


Eu, na meiguice eterna, que os invade,
Leio toda a pureza e castidade
Que prendem num só laço os corações.


Wolle du, in stillem Selbstbeschränken
Dich bedenken
Und mit ernstem Muthe dich versenken,
In dein innerst und wahrhaftigst Ich!
Wühle in der hingeschwundnen Zeiten
Seligkeiten,
Die du, kaum erschienen, sahst entgleiten,
Einem Traum gleich, der am Morgen wich!
Wiederhole dir versunkner Tage
Schmerzenklage
Und sie werde dir zur stolzen Frage:
»Woher ward mir Rettung als durch mich?« –
Und dann tritt dem Schicksal kühn entgegen:
Nicht erlegen
Bist du seinen grimmen Wetterschlägen,
Seine Härte hat dir Nichts geraubt!
Wer in der Begeistrung Flammenstunden
Sich gefunden,
Hat für alle Zeiten überwunden,
Lorbeerhaft der Dornkranz ihn umlaubt!
Ob sein Kahn, den Klippen rings umragen,
Sturmzerschlagen,
Rettend wird die Fluth ihn strandwärts tragen,
Der da kräftig an sich selber glaubt!


Hrobníku, vstávej – s hrobečkem
nemožno déle otálet:
už třetí den se na márách
z mrtvého tílka dělá led.


Che v’habbia, o d’honestate e di bellezza
donna real, tra noi specchio e ricetto,
rapace man, del ciel contrario aspetto,
tolto quel che più il volgo ama ed apprezza;


Byl hodný hoch... I v otce svého dům
mne vlídně zval a já k nim přicházel,
mne jako krajana se ujali
a v dobách nejtrudnějších za mnohé
jim děkoval jsem. Z bídy nejkrutší
mne vytrhli a nevím, nebýt jich,
kde byl bych dnes... Tak žít jsem začal znovu.
Zde poznal jsem i Adu Clermontovu.


Euch mißfällt mein Dichten, weil ich
Immer nur das eine singe?
Nur von Rosen, Lenz und Liebe,
Nachtigall und Weine singe?


Jesus ist der liebste Ton,
Den mir alle Welt kann singen.
Ja, ich bin im Himmel schon,
Wenn ich Jesum hör erklingen.
Jesus ist meins Herzens Freud
Und mein ewge Seligkeit.


Než to však přijde, – tajně pěsti
dál budou mocným hroziti;
mít jistý chléb je přece štěstí
a škoda pouta rozbiti.


Sieh, wie sich alles auftut: so sind wir;
denn wir sind nichts als solche Seligkeit.
Was Blut und Dunkel war in einem Tier,
das wuchs in uns zur Seele an und schreit


V těžkém vedru jihu, jež jak plamen pálí,
černý stín se kmitá na úpatí skály.
Do nejhlubších útrob žárem nasycena
sálá v úsvit žlutá, kamenná ta stěna;
v ní se ani za noc úpal neochladí,
jest jak žhoucí zdivo, které peklo hradí.
Stín, jenž tmí se před ní, ostrou záři smuše –
zdaž to černý přízrak proklatcovy duše?
Zdaž to zlobný démon, jemuž spásy není,
přikutý k té skále k mukám zatracení?
Není stínem pouhým, není kletou duší:
jest to černý otrok, jenž tu skálu kruší,
silné paže zdvíhá, spouští třeskem hromu,
dobývaje kvádru ze žlutého lomu.
Od úsvitu v soumrak buší v znoji tváří,
aby zbudován byl palác otrokáři
pyšně, nerozborně, aby trval věky...
Buší. I ten ocel v ruce zdá se měkký,
by se vedral v ledví skále vzdorující,
jež, kdy pot se na ni řine s jeho lící,
zdá se, že jej hltá, prahnouc snad, by na ni
krev svou také vylil z pukajících dlaní.
Skála však ni kapky nevypustí k díku
do studánky vyschlé, v těchu pracovníku,
krutá, bezmilostná maří jeho sílu;
jak by zloduch jakýs klnul jeho dílu,
nezdrtí on skály, ona jej však drtí!
Schvácen padá na ni, unaven až k smrti;
skleslý, s těžkým dechem, v beznadějném hoři
na tu hroznou skálu zří a zahovoří;
„Tvrdá’s jak můj osud, nepřemohu tebe!“
V tom svůj úpal vánkem jemně mírní nebe,
vonná svěžest dýše zlahozeným vzduchem,
a když otrok vzhlédne s nadějnějším vzruchem,
spatří muže, jenž tu stojí nenadále
jako divem; za ním na výslunné skále
není stínu; není na bělostném rouše
ani sledu prachu z pusté, zprahlé souše,
ani známky mdloby není v jasné líci,
jenom tichý soucit, sladce smiřující,
z oka velebného usmívá se tklivě;
pod brunátným vlasem pne se zádumčivě
čelo majestátné – sinavé má skvrny,
jak by je kdys byly rozbodaly trny...
A když na poutníka otrok hledí s žasem,
dí on tiše vážným, srdcejemným hlasem:
„Půjč mi, dobrý muži, nástroje své kuté,
zabuším si hravě do té skály žluté.
Dopřej mi té malé, dětské kratochvíle!
Oddechnu si při ní po svém těžkém díle.“
Diví se těm slovům černoch zlopocený.
„To že je ti hříčkou – lámat skalní stěny?
Nejtěžší to prací, těžkou je to mukou!
Zde máš hrot a perlík.“ – Poutník štíhlou rukou
po nástrojích sáhne. Na dlani však jemné –
proč je znamení tam zříti rudě temné,
velkou jízvu, hlubší než ty nad obrvím?
Udeří tu lehce v skálu rázem prvým –
zachvěla se skála v hloub až k země jádru;
druhý úder – a již balvan tvarem kvádru
souměrně se štěpí ode spousty skalné.
Po třetí on skále v boky žhavě palné
vráží hrotem, – ejhle, tu se prýští náhle
pramen jako křišťál do studánky zprahlé.
Nástroje pak poutník mlčky klade stranou,
zdvíhá ruku sledem rány znamenanou
jako ku pozdravu, jako k rozžehnání,
a již dál chce jíti širopustou plání.
„Stůj!“ naň žasna volá dělník tmavolící;
„an jsi pánem kouzel, rač, o rač mi říci,
čím, když hravě drtíš skály nerozborné,
zranil’s na krev ty své ruce divotvorné?
Jaká vzdorovala zázračné tvé síle
tvrdost neoblomná v stokrát těžším díle,
než jest dílo toto?“ – Cizinec tu stane,
jeho zrak je rosný, mluva jeho vane
jako povzdech duše ponořené v muce:
„Na srdcích se lidských zranily mé ruce!
Oblomiti k lásce srdce v ňadrech lidí,
již druh druha ničí a se nenávidí –
toť můj úkol těžký, po věku jenž mnohém
dosud nedokonán! Bratře můj; buď s Bohem!“
Odvrátiv své líce, v dálku pouště kráčí;
otrok za ním hledí s žehnáním a v pláči.


Doch was kann ihn so bewegen?
Aufgeregt scheint sein Gehirn!
Und das Käppchen ganz verwegen
Drückt er hastig in die Stirn.
Nun beginnt er gar zu pfeifen,
Horch! das Lied vom Prinz Eugen;
Seinen weißen Busenstreifen
Seh' ich auf und niedergehn.


Und zwischen die Trauben von Küssen hin schlang
Sich, ähnlich den Reben, Gespräch und Gesang.
Kein Weinstock auf Erden verdienet den Ruf
Von diesem, den Liebe beim Hagedorn schuf.


Kdybychom všichni, kolik je nás,
za ruce vzali se spolem
a ohraničili sluneční jas
velikým kolem,
kde by se vzal, tu by se vzal
uprostřed kola malý spasitel
a ten by všemu světu lámal a rozdával
božího daru kukuřičnou žluť i žitnou běl,
a byly by to zlaté chleby domácí
a nestáli by kolem žebráci.


Tu odešla ta milá,
ji všady hledal zrak,
neb duší domu byla,
snad nejvíc truchlil pták.


Ich will mich setzen
Und stets ergetzen
Zu deinen Füssen/
Laß doch geniessen
Dein süsses Manna deiner armen Magd.
Laß mich nichts hören/
Als deine Lehren/
Und nichts Verlangen/
Als zu umfangen
Dich meinen Bräut'gam/ wie du mir hast zugesagt.


E con le truci Eumenidi
Le care Grazie avvinse;
E di crudele immagine
La tua bellezza tinse!


	Ma, poi che ciò m'è tolto, ed io poggiare
per me stessa non posso ove conviene,
sì che l'opra e lo stil vadan di pare,


冷蕊疏花雪半干
溪风岭月共盘桓
不随桃李争春色
独向山林守岁寒


修竹夹清池
一亭山之西
长生人已去
谁能汩其泥


Tak důrazně prohlásil se Lev.
A sněm u velikém volá pohnutí:
„„Sláva Lvu velikomyslnému! Sláva!
Mdlých a nebohých zastává práva.““
A sám Tigr vstana všem k užasnutí,
Hněvivou rozdrážděn žlučí
Strašlivě zahučí:
„Dovol, králi, ať se rovněž oslavím.
Proti dětí, žen a starců vrahům
Přiblížím se k lidským prahům,
A té výpravě se v čelo postavím.“
Tak se prohlásil podobně Pard,
Hyena, Vlk, Leopard;
A Lev král k té pomstonosné oběti
Kruté pochválil předsevzetí.


Es drängte mich hinaus aufs Land,
Dort, wo mein Puppenhäuschen stand.


Ich will sie ihm geben, er trinke dafür
Am nächsten Sonntag ein gutes Bier,
Dies Geld hier, ich trag' es mit Beben,
Man nahm mir im Traum drum das Leben!«


Tot ist nun, die mich erzog und stillte,
Tot ist nun die jugendliche Welt,
Diese Brust, die einst ein Himmel füllte,
Tot und dürftig, wie ein Stoppelfeld;
Ach! es singt der Frühling meinen Sorgen
Noch, wie einst, ein freundlich tröstend Lied,
Aber hin ist meines Lebens Morgen,
Meines Herzens Frühling ist verblüht.


Ha őszi eső kopogott,
nem én voltam a vagyonod
és dalaimat nem én súgtam?”


花时闷见联绵雨
云入人家水毁堤
昨日春风源上路
可怜红锦枉抛泥


„„Tvá v tom vůle, neodolám moci,
Zalká děva neohrožená;
Ať mne zavraždí tvoji otroci,
Tať má prosba k tobě jediná:
Jeden volím s otcem osud míti,
Ráda zdělím s milkem tmavý hrob;
Oslaveni budeme se zříti
V krajích, kde již není lidských zlob.““


Eya stark und freche Wellen,
Eya stark und stolze Wind',
Ihr mich nimmer sollet fällen,
Euch zu stehn, ich bin gesinnt,
Seelen, Seelen muß ich haben,
Sattle dich nur hölzern Roß,
Du must über Wellen traben,
Auf ihr Segel, Anker los!«


Azt akará, annak tudott örülni,
Hogy a magyart ő fogja eltörülni,
De Rákóczi a magyarság nevébe’
Kurucokkal állott neki elébe.


عَلِّلاني وعلِّلا صاحبيّ
وآسقياني منَ المُروّقِ ريّا
إِنَّ فينا القيان يَعزِفنَ بالدُ
فِ لفتياننا وعيشاً رخيّا
يتبارَين في النَعيم ويصُببنَ
خِلالَ القرونِ مِسكاً ذكيّا
إِنما هُمهنّ أَن يَتحلَّين سُ
موطاً وسُنبلاً فارسياً
من سموط المرجان فُصِّلَ بالشّذ
رِ فأَحسِن بحليِهنَّ حُليّا
وفتىً يضربُ الكتيبةَ بالسَيفِ
اذا كانتِ السيوفُ عِصيا
إِننا لا نُسَرُّ في غيرِ نجدٍ
إِنَّ فينا بها فتىً خزرجيّا
يدفعُ الضَيمَ والظُلامةَ عنه
فَتَجافي عنه لنا يامَنيّا
أَبلغِ الحارثَ بن ظالمٍ الرِعديد
والناذر النُذور عَلِيَّا
أنِما يَقتلُ النيام ولا يقتلُ
يُقظانَ ذا سلاحٍ كمِيّا
ومعي شِكَّتي معابلُ كالجمرِ
وأعددت صارماً مَشرفيّا
لو هَبطتَ البلادَ انسيَتُكَ
القتلَ كما يُنسيء النَسيء النَسِيّا


An deinem Kleide, schwarz und fadenscheinend,
War jeder Fleck ein heimlich Ehrenmal,
Du frommer Dieb am Eignen! ohne Wahl
Das Schlechteste dir noch genugsam meinend.
Mann ohne Falsch und mit der offnen Hand,
Drin wie Demant der Witwe Heller blinken,
Sanft soll der Tau auf deinen Hügel sinken,
Und leicht, leicht sei dir das geweihte Land!


Er hatte sich an meine Brust gelegt,
Und sprach zu mir von tausend süßen Sachen:
Mein weibisch Herz, durch jedes Wort bewegt,
Vermochte kaum, den Sieg ihm schwer zu machen;
Er bat zu schön um Lindrung seiner Qual,
Ein glühend Roth umfärbte seine Wangen:
Er küßt', und seufzt', und küßte so viel Mal,
Bis wir zugleich zu seufzen angefangen.


雨馀溪涨急机舂
缘岸人家柳弄风
路转源深行步缓
青山映水野桃红


e intro 'l petto darmi d'uno istrale
e quel passarmi per mezzo del core,
ch'a' colpi di Cupido arme non vale.


E tal espécie de abutre,
Voraz ave de rapina,
De cadáveres se nutre
Ou por mau instinto ou sina.


飞龙已废前朝榜
万岁新更此地颜
何事游人浑不解
叩门犹问冶城山


Tranquilamente la comida observo:
son cuatro hombres y una mujer vieja.
Ellos están caídos sobre el plato,
comen con rapidez y silenciosos.
Con cada cucharada me parece
que se tragan también un pensamiento.
Y en camisa los cuatro, recogidas
las mangas hasta el codo, y en la espalda
las equis negras de los tiradores.
Ella atiende a los cuatro como puede,
solícita, nerviosa, hasta con miedo.
Se ve que con el último bocado
se han de ir a dormir sin más palabras.
La única alegría de la mesa
es un sifón azul que está en el medio.


Drum laß sie klingen
Zu ihrem Sonnenglanz die Sonnenaare,
Auf leisen Schwingen
Durchflattre du der Birken grüne Haare,
In stillen Hainen
Mit süßen Philomelen
Sollst du dein süßes Leid erzählen
Und still beweinen.


Když slunéčko se chystá
již ku nočnímu snění,
vám tiskne v hladké čelo
poslední políbení.


Rukou holou za tuhého mrazu
nesa studený kov berlu SVOU,
VELEKNĚZ do chrámu všel bez úrazu
skončiv s věrci cestu velikou;
ku zármutku mnohým zástupům
nepojal vše množství Boží dům.


Enfim da bela amante acompanhados,
Encobertos da amiga noite escura,
Das cousas necessárias carregados,
Ao mar chegamos: mas (ah forte dura!)
Não eram inda os mais ali chegados,
E a temer começamos a ventura,
Em que ter não se deve confiança,
Porque é de vidro a mais firme esperança.


nezelenají se a nekvetou v lednu
kalina, lípa, javor ni buk.
tak holý když sedneš si pod cizí střechu,
o všecko obrán, ale nezbaven dechu,
v zápasu o píseň jsi suk jen a suk.


昔年归去觐松楸
里社亲朋共劝酬
屈指今过十八载
故□强半是荒丘


A píseň světničkou se nese
jak zabloudilý v skalách sten,
strach v hrdle starcově se třese
jak pták, kdy v křídlo poraněn.


Es ist nit allewege Festabend,
Der Tod kömmt und bringet den Abend;
Und bindt uns mit einem festen Band,
Daß er uns bringe in das ander Land.


Konečně byl jsem nucen jí říci,
co jsem si nechával k posledu:
„Má drahá, pozítří odjedu.
Pošlu ti z Paříže pohlednici.“


al celo del excelso rey de España,
al seguro consejo y pecho ardiente,
inclina el duro orgullo de su frente,
medroso, y su pujanza, a tal hazaña.


Esta que a rayos de su acero fuerte
justifica los golpes de su herida,
dando la muerte nos reparte vida
y vida nos anuncia entre la muerte.


Eingeschlossen war Valencia,
Konnte kaum sich länger wahren,
Weil sich die Almoraviden
Zögernd nicht zum Beistand wandten.
Da dies sah ein alter Maure:
Auf des höchsten Turmes Warte
Stieg er schweigend da, noch einmal
Zu beschauen Stadt und Lande.
Und wie sie herauf so leuchten,
Brach das Herz ihm bei dem Glanze;
Gramvoll mit prophet'schem Munde
Also von dem Turme sprach er:
»O Valencia, o Valencia,
Würd'ge Herrscherin der Lande,
Deine heitre Pracht muß sinken,
So sich Gott nicht dein erbarmet!
Die vier Felsen, drauf du thronest,
Würden, wenn sie könnten, klagen,
Deine festen Mauern seh ich
Von dem wilden Anlauf wanken,
Deine Türme, die so trostreich
Über Land und Völker ragen,
Werden unaufhaltsam stürzen,
Deine Zinnen, gleich Kristallen,
Ihren Wunderglanz verlöschen,
Und dein mächt'ger Guadalaviar
Wird aus seinen Ufern steigen,
Trüben jeden Bach im Lande.
In den trocknen Wasserkünsten
Funkeln nimmermehr die Strahlen,
Rings in deinen schönen Gärten,
Die fortan verwildernd ranken,
Werden Hirsche einsam grasen,
Alles fröhl'che Grün zernagend.
Keinen Duft mehr haucht die Luft her,
Wo vieltausend Blumen standen,
Muß das Glühen all verblühen;
Wo jetzt Schiffe kommen, fahren,
Liegt verödet Strand und Hafen,
Und vom weiten Bergeskranze,
Den du mächtig einst beherrschtest,
Schlagen blutrot auf die Flammen,
Daß das Qualmen dich erblindet
Rings von deiner Länder Brande,
Bis, als eine Todeswunde
Alles Volk dich hat verlassen. –
O Valencia, o Valencia,
Helf dir Gott in jenen Tagen!
Oft schon hab ich es verkündet,
Was ich weinend jetzt beklage.«


Ich glaube gar, sie lesens
Mir ab von dem Gesicht,
Als ob sie's alle wissen,
Und das dürfen sie doch nicht.


„Přinesu, a budeš s ní si hráti.“


A hős, ki ily jutalmat
Ily véres bért talált,
Nem tudja elviselni
A kétszeres halált.


Černoboh tiskárnu zřídil,
Košuth hned se tisknout jal,
Dělal peněz miliony,
Více nežli mnohý král.
Od boku mu více nešel
Služný Mefistofeles –
A konečně na svém plášti
V zem Tureckou Fausta nes.


Es reizt mich nicht die Hoffnung an
Der himmelischen Freuden,
Auch bringt mich nicht auf diese Bahn
Die Furcht der ewgen Leiden.


昔人行役功名误
嗟我何为久未回
落尽繁花有青子
期君烟雨上池台


Vorbotin, schau nach deiner weissen Elle!
Ihr dreistükk mus in meine feuerprob.
Schau hir, Gottlob! Dis steht von deinem messen!
Di schal ist hin: der kern gehöhrt zur Schrifft.
Du sihest mich nun Gottes Schoskind bleiben:
Dein leid aus neid war deiner Menschheit schädlich.


Pasasteis como pasan por el roble
las hojas que arrebata en primavera
pedrisco intempestivo;
pasasteis, hijos de mi raza noble,
vestida el alma de infantil eusquera,
pasasteis al archivo
de mármol funeral de una iglesiuca
que en el regazo recogido y verde
del Pirineo vasco
al tibio sol del monte se acurruca.
Abajo, el Bidasoa va y se pierde
en la mar; un peñasco
recoge de sus olas el gemido,
que pasan, tal las hojas rumorosas,
tal vosotros, oscuros
hijos sumisos del hogar henchido
de silenciosa tradición. Las fosas
que a vuestros huesos, puros,
blancos, les dan de última cuna lecho,
fosas que abrió el cañón en sorda guerra,
no escucharán el canto
de la materna lluvia que el helecho
deja caer en vuestra patria tierra
como celeste llanto...
No escucharán la esquila de la vaca
que en la ladera, al pie del caserío,
dobla su cuello al suelo,
ni a lo lejos la voz de la resaca
de la mar que amamanta a vuestro río
y es canto de consuelo.
Fuisteis como corderos, en los ojos
guardando la sonrisa dolorida
—lágrimas del ocaso—,
de vuestras madres —el alma de hinojos—,
¡y en la agonía de la paz la vida
rendisteis al acaso!...
¿Por qué? ¿Por qué? Jamás esta pregunta
terrible torturó vuestra inocencia;
nacisteis... nadie sabe
por qué ni para qué... ara la yunta,
y el campo que ara es toda su conciencia,
y canta y vuela el ave...
¡Orhoit Gutaz! Pedís nuestro recuerdo
y una lección nos dais de mansedumbre;
calle el porqué..., vivamos
como habéis muerto, sin porqué, es lo cuerdo...
los ríos a la mar..., es la costumbre
y con ella pasamos...


III


Srdce! v středu bájí
tvých se nymfa tají,
do hlubin se dívá,
bolest, lásku, tuchu,
živlů řev, šept duchů
zpívá.


onu bekliyoruz bir kişi olmak için


Quando el fructo su l'arbor non matura,
per poco caldo resta, o poco umore,
ché ogni cosa da l'umido e il calore
piglia augumento e per lor mezo dura.


Los pequeños vacíos,
las secas y ya heladas
huellas de otros amores
lleno, triste, dejando
un angustioso hueco
dentro de mí.
¿Es la muerte este cielo
interior de mi alma?
Plenitud negativa,
riqueza de lo dado,
memoria de tesoros
que aún más me pertenecen,
al ser de quienes quiero.
Estoy tan repartido
y a un tiempo tan intacto,
que olvidaron sus fuentes
todos los ríos del alma.


Lampami třese, zní to ostrým hlasem
jak výsměch. Vzpomínáš si? – Ano, časem!


Ein Froschchor quakt von unten am Fluß.
Die Nacht schwemmte fort des Tages Verdruß
Und hat jeder Lust ein Lied erdacht.


Pero viéndola Apeles dividida
con diversa color, tan diligente
corrió el pincel, que indivisiblemente
dejó la de Protógenes partida.


Morgens Kommen besang, oder das Abendroth,
Oder, wenn ich den Fall eines der blühenden
Heldensöhne beseufzte,
Dem im Felde sein Hügel 1 stieg;


خيالُ الحقلِ إنسانٌ
نقيّ الدين والمذهبْ
كريمُ النفسِ والمنبتْ
بسيطُ الوجهِ لا يقْطِبْ
وليس يشدّه جاهٌ
ولا مالٌ ولا منصبْ
خيالُ الحقلِ حرٌّ في
محيطٍ خيرهُ يُنهبْ
نجيبُ الأرضِ والكدِّ
فما شرّقَ أو غرّبْ
مدادُ العمرِ صوّامٌ
فلا يأكلُ أو يشربْ
خيالُ الحقلِ يحمينا
و لا يُعيي ولا يتعبْ
ويحمي زرعنا من كلْ
لِ ما يُتلف أو يُعطبْ
فهل نحتاجُ حرّاساً
ينامون عن المطلبْ؟!
خيالُ الحقلِ سلطانٌ
إذا غالبَ لا يُغلبْ
إذا ما جيّش النجمَ
فما للّيل من مَهْربْ
وإنْ هوْ أوقف الأرضَ
فما للشّمسِ من مغربْ
فخيرُ الخصم أنْ يُسحبْ
وخيرُ الواهِ أنْ يُحْجَبْ
فهل نحتاجُ من ليسَ
له نابٌ ولا مخلبْ؟!
فتمسي أرضُنا في عهْ
دهِ فرجاً لمن يرغبْ
كأنّه فوقنا نسرٌ
وعند الجارِ كالأرنبْ
خيالُ الحقلِ شيخٌ يُبْ
رزُ الحقَّ ولا يُرهِبْ
فلا يُوردنا النارَ
ولمْ نهفُ ولمْ نُذنبْ
ولا يسْطو على الأعما
رِ والأنفاسُ لم تنضِبْ
أيُجزَى الناسُ باسم الل
هِ والميزان لم يُنصب؟!
فهل نحتاج من يُفتي
وفتواهُ بنا تذهبْ؟!
خيالُ الحقلِ يَقضي بي
ننا بالحقّ إنْ نطلبْ
يرى الحقَّ بعينيهِ
وليس بأعينِ المَكسَبْ
فهل نأتي بشيطانٍ
لينجو كلُّ منْ أذنبْ؟!
خيالُ الحقلِ أستاذٌ
اذا غنّى له نطرَبْ
فهلْ نأتي بأصوات
كما الغربان إذ تنعَبْ؟!
وإنْ صاحبْتهُ العمر
فلن تشقى ولن تتعبْ
أنصحبُ من اذا استغنى
سيلدُغنا كما العقربْ؟!
خيالُ الحقلِ ما خانَ
وإنْ قالَ فلا يكذبْ
ومؤتمنٌ على تاري
خِنا الأبعدِ والأقربْ
ولولا أنّه يكتبْ
فما يُبقيك يا يعربْ
خيالُ الحقلِ يكفينا
فنمتازُ ولا نرسبْ
فلا يدعو إلى بيتٍ
وفي الدّرس كمنْ يلعبْ
خيالُ الحقلِ بالعلمِ
يداوينا ولا ينصَبْ
خيالُ الحقلِ بالروحِ
يُفدّينا فلا تعجبْ
وكلّ خيالِ حقلٍ وال
قلوبُ لربّها أقربْ


che la porta del Ciel, per noi serrata,
apristi, onde fu salva tanta gente,
ch'era nel sen di Abram giù religata


Wie? soll das Stroh dein Lager seyn?
Laß dir den Tausch belieben,
Komm nimm davor mein Herze ein,
Ich hab es dir verschrieben.
Ach! schenke mir dein Angesicht,
Zieh ein, verschmäh mein Bitten nicht,
Bleib doch nicht drausen stehen;
Ich muß dich bey mir sehen.


Hierinnen, hast du recht.
Allein,
Wenn zwey verliebte Herzen
Aufs zärtlichste zusammen scherzen;
So muß ich doch der Nächste seyn.
Denn, laß mich mit meinem Bilde
In dem Ehstands Lust-Gesülde
Nicht sehn und merken;
So wird gewiß
Das Ehstands-Paradieß,
Der Dornen Wachsthum stärken.
Drum wo ich bey Verlobten bin,
Da fleucht das Weh wie Spreu dahin.


A se mnou na sta chudiny
zpívalo nebi slávu,
a každý srdce pokořil,
ne roucho jen a hlavu.


累石封泥一饷间
层岩叠嶂尽回环
真形惟有山常在
何事徒劳作假山


Schaue, wie sich Haupt und Glied,
Fleisch und Bein so künstlich fügen;
Wie sich Flächs und Sehne zieht,
Wie die vollen Musculn liegen?
Gieb auf deiner Adern Menge,
Und des Blutes Kreislauf acht.
Den das Herz mit reger Macht,
Durch sein spritzendes Gedränge,
In die kleinsten Fasern treibt,
Daß kein Pünktchen saftlos bleibt.


Und wenn der Richter am Steuer saß
Und schaut' in die Wogen glatt,
Da dachte der Richter an dies und das,
Nur nicht an seine Stadt.


A moje zase přepikantní...!


Ach, daheim der Mondstrahl überm Flieder!
– Hörst du nicht der Gartentüre Klinke? –
Liebste, steig die hellen Stufen nieder,
Und ich steh' im Hohlweg unten, winke.


Señas me da mi ardor de fuego eterno,
y de tan larga y congojosa historia
sólo será escritor mi llanto tierno.


Oh mar, dame tu cólera tremenda,
Yo me pasé la vida perdonando,
Porque entendía, mar, yo me fui dando:
«Piedad, piedad para el que más ofenda».
Vulgaridad, vulgaridad me acosa.
Ah, me han comprado la ciudad y el hombre.
Hazme tener tu cólera sin nombre:
Ya me fatiga esta misión de rosa.
¿Ves al vulgar? Ese vulgar me apena,
Me falta el aire y donde falta quedo,
Quisiera no entender, pero no puedo:
Es la vulgaridad que me envenena.
Me empobrecí porque entender abruma,
Me empobrecí porque entender sofoca,
¡Bendecida la fuerza de la roca!
Yo tengo el corazón como la espuma.
Mar, yo soñaba ser como tú eres,
Allá en las tardes que la vida mía
Bajo las horas cálidas se abría...
Ah, yo soñaba ser como tú eres.
Mírame aquí, pequeña, miserable,
Todo dolor me vence, todo sueño;
Mar, dame, dame el inefable empeño
De tornarme soberbia, inalcanzable.
Dame tu sal, tu yodo, tu fiereza.
¡Aire de mar!... ¡Oh, tempestad! ¡Oh enojo!
Desdichada de mí, soy un abrojo,
Y muero, mar, sucumbo en mi pobreza.
Y el alma mía es como el mar, es eso,
Ah, la ciudad la pudre y la equivoca;
Pequeña vida que dolor provoca,
¡Que pueda libertarme de su peso!
Vuele mi empeño, mi esperanza vuele...
La vida mía debió ser horrible,
Debió ser una arteria incontenible
Y apenas es cicatriz que siempre duele.


Mama wünscht dir Glücke,
Und der Ludwig zeigt
Schon in seinem Blicke,
Was der Mund verschweigt.


Das Lied der Zukunft! Es tönt und klingt;
auf silberschimmernden Flügeln schwingt
es sich in die dunkelste Kammer
und strömt wie liebliche Maienluft
und haucht wie schwellender Rosen Duft
in des Elends erstickenden Jammer.


Es ist gewiß und gantz unleugbar wahr,
Die Bibel selbst spricht offenbar:
Gott findet Seine Lust an Menschen-Kindern.
Der Herr hat Wohlgefallen
An denen allen,
Die Ihn nur fürchten, Ihm vertrauen,
Und die auf seine Güte bauen.
Darum soll mich hinfort kein Zweifel mehr verhindern,
Und nichts soll mich hinfort von meinem Vorsatz bringen,
In Gottes Wercken Gott mit Freuden zu besingen.


Van itt barátság? Nagy ritkán találni
Egymás felé vonzódó lelkeket
S azoknak is elég egy félreértés,
Egy rágalom – s mindennek vége lett! –
Akit szeretsz, ahhoz maradj, maradj hű,
Bocsáss meg néki a bántalmakér’,
E durva, rossz, e hűtelen világban
Lelked maradjon mindig hófehér!


Ich hab in der Welt nur ihn geliebt,
Nur ihn, dem jetzt man den Tod doch gibt.
Bei klingendem Spiele wird paradiert,
Dazu bin auch ich kommandiert.


O starcke lieb!
O hertzen dieb!
Waß wilt mit mir viel pochen?
Vergebens mich
Setz wieder dich:
Mein Seel hast du durchstochen.


»Geliebte«, sprach er, »selig sind die Toten
So in dem Herrn entschliefen, treue Boten,
Von ihrer Sendung rastend.« Dann entstieg
Das Wort, gewaltig wie des Jordans Wallen,
Mild wie die Luft in Horebs Zederhallen,
Als er bezeugte des Gerechten Sieg.


Pod námi všecko. – Syčí kdos či tleská?
I z lauru posled zbude suchý vích,
nechť orlu sluší výborně jho mezka! –
Nám stačí stisk dvou paží bratrských!


Již spojily se v hrnoucím se davu,
již dmou se řadou padajících splavů –
jen přeletěla řada jedna, druhá
hned v patách za ní žene se a ztuha,
by rychle vyhnula se řadě třetí,
jež rozkacena prudce za ní letí.


Vegyétek: ez az őszi morfium.
A haláltusán enyhít, úgy lehet.


Kam se poděla ctnost, čistota lásky a
Krásné věrnosti květ! Zmizely se světa
Mravy, zemřely plody
Cti a ourodné svobody.


Zwei Journale gibt er heraus, wohl dreie; verwahret
Nur die Papiere, denn ihn treibet der Hunger auf Raub.


Son calme regard qu'il promène
Sur la campagne hier en fleur,
Aime ces tas de chair humaine
Broyés, sans forme ni couleur,


Er sah im wachen Traum die Not,
Den Schwarm der Feinde, der Raben,
Die Banner gesunken, die Edlen tot,
Den Herrn im Eis begraben.


Eins Bauren Sohn hätt' sich vermessen,
Er wollt ein gute Buttermilch essen,
Ein auserwählte Milch, ein hochgelobte Milch,
Ein abgefeimte Milch, des Milry Milch, ein gute Buttermilch.


de Homens Que São Como Lugares Mal Situados(1998)


Vnitř raněný se havran skryl,
svá těžká křídla zastavil,
to nový stín
pad’ ve tmy klín.


zbuď, zhrdej papoušky módy a chasou
ničemů perfidních, již s pravdou, krásou
se snaží laškovat s heterou jak.


بِإِحرازِكَ الفَضلَ الَّذي بَهَرَ الخَلقا
فَرَعتَ ذُرى المَجدِ الَّتي لَم تَكُن تُرقا
وَمَن مَهَرَ العَلياءَ حِلماً وَنائِلاً
وَمَحمِيَةً كانَت حَلالاً لَهُ طِلقا
وَقَد زِدتَها مِنَ التَقِيَّةِ نِحلَةً
فَكُنتَ الأَعَفَّ الأَحلَمَ الأَكرَمَ الأَتقا
مَعاني مَعالٍ فُقتَ لَمّا اِبتَدَعتَها
وَأَعيا الوَرى ما جَلَّ مِنها وَما دَقّا
رَكِبتَ إِلى المَجدِ الرَوامِسَ وَاِمتَطَوا
عَرامِسَ ما أَبقى الكَلالُ بِها طِرقا
وَحُجَّتُهُم كانَت لِإِشكالِ طُرقِهِ
فَأَلّا وَقَد أَوضَحتَ لِلسالِكِ الطُرقا
وَمُستَبَقٍ لِلأَكرَمينَ بِمَركَضٍ
تَرى الوَفرَ مُقنىً فيهِ وَالشُكرَ مُستَبقا
عَلَوتَ بِهِ الأَجوادَ طُرّاً مَكارِماً
وَفُتَّ بِهِ الأَمجادَ قاطِبَةً سَبقا
كَأَنَّكَ لا تَرجو لِذا الفَخرِ أَن يُرى
مُحِقّاً إِذا لَم تُفنِ ما حُزتَهُ مَحقا
وَما زِلتَ ذا الفَضلِ الَّذي صاقَبَ السُهى
عُلُوّاً وَذا القَولِ الَّذي جانَبَ المَذقا
جَلا عَن جَميعِ المُسلِمينَ غِياثُهُم
خُطوباً تَحَدَّتهُم بِأَسهُمِها رَشقا
خَليلٌ أَتى مَأتى الخَليلِ بنِ آزَرٍ
مِنَ الحِلمِ وَالإِغضاءِ قَد آزَرَ الخَلقا
فَأَبقى عَلى الجانينَ عَفواً وَرَأفَةً
وَجادَ عَلى العافينَ عَفواً فَما أَبقا
وَقَد تَلِدُ المَعروفَ أَيدٍ كَثيرَةٌ
وَلَكِنَّها مِن قَبلِهِ تُكثِرُ الطَلقا
سَريعٌ إِلى أُكرومَةٍ وَحَمِيَّةٍ
فَلَو رافَقَتهُ الريحُ قالَت لَهُ رِفقا
يَفيضُ نَدىً فيمَن أَطاعَ وَمَن عَصى
أَتَتهُ سُطاهُ مِثلَ أَنعُمِهِ دَفقا
مِنَ الأُسرَةِ الشُمِّ الَّذينَ تَحَمَّلوا
إِلى كُلِّ ذِكرٍ طَيِّبٍ كُلَّ ما شَقّا
وَذَبّوا عَنِ الأَعراضِ عِلماً بِأَنَّها
بِغَيرِ مِياهِ البَذلِ وَالعَدلِ لا تَبقا
بَهاليلُ كَم أَسدَوا إِلى الدَهرِ مِنَّةً
وَسَدّوا بِها خَرقاً وَسادوا بِها خِرقا
رَأَيتُ الَّذي يَبغي مَداكَ كَناصِبٍ
حَبائِلَهُ جَهلاً لِيَقتَنِصَ العَنقا
مَلَكتَ مِنَ الآفاقِ غَرباً وَقِبلَةً
فَأَنشَأتَ عَزماً يَطلُبُ الشامَ وَالشَرقا
وَقَد دَبَّ مِن أَقصى المَشارِقِ حَيَّةٌ
لَها لَدَغاتٌ لا تُداوى وَلا تُرقا
فَطَبَّقَ تِلكَ الأَرضَ ظُلماً وَظُلمَةً
فَكُن فَلَقاً يَجلو دَجوجِيَّهُ فَلقا
فَمِن دونِ دينٍ قَد تَوَلَّيتَ نَصرَهُ
قَبائِلَ مِن قَيسٍ وَقَحطانَ ما تُلقا
هُمُ سَلَبوا كِسرى بنَ ساسانَ مُلكَهُ
وَقَبلَهُمُ عَقَّ المُلوكَ وَما عُقّا
وَذادوا عَلى اليَرموكِ ذادَةَ قَيصَرٍ
بِكُلِّ حُسامٍ يَمنَعُ الناطِقَ النُطقا
يُبالِغُ في نَهيِ الطُغاةِ وَلَم يَقُل
وَيَقسو لَدى الحَربِ العَوانِ وإِن رَقّا
وَلا شَكَّ أَنَّ التُركَ يَنسَونَ رَميَهُم
بِطَعنٍ بِهِ أَنسَيتَ صَنهاجَةَ الزَرقا
أَلا فَاِرمِهِم مِنهُم بِكُلِّ بنِ حُرَّةٍ
يَهيمُ بِيَومِ الرَوعِ مِن مَهدِهِ عِشقا
تَطيحُ بِهِ شَقّاءُ يُجنَبُ خَلفَها
إِلى كُلِّ حَربٍ عِثيَرٌ قَطُّ ماشُقّا
جَريءٍ يَرى الإِقدامَ حَقّاً عَلى الفَتى
فَيَحمِلُ وِقرَ العَودِ مِن نَجدَةٍ حِقّا
يَحُثُّ الجَوادَ الأَعوَجِيَّ وَما وَنى
وَيُسقي الحُسامَ المَشرَفِيَّ وَما اِستَسقى
مِنَ القَومِ بَزّوا رَبَّةَ الرومِ نَفسَها
بِمَنزِلِها الأَقصى وَما بَلَغوا العُمقا
رَمَيتَ مِنَ العَزمِ الوَحيِّ بِلادَها
بِصاعِقَةٍ ما خِلتُها بَعدَها تَبقا
بَعَثتَ لَهُم مِن كُلِّ خَرقٍ وَقُلَّةٍ
صَوارِمَ أَعيَت مَن يَسُدُّ لَها خَرقا
فَأَجرَت سُيولاً مِن دِماءِ حُماتِهِم
أَماتَت بِها الفُرّارَ مِن وَقعِها غَرقا
وَلَم نَرَ سَيلاً قَبلَهُ فاضَ مِن دَمٍ
وَلا قُضُباً هِندِيَّةً قَتَلَت خَنقا
وَقَد طالَما أَخَّرتَ جَيشاً عَنِ العِدى
وَأَرسَلتَ رَأياً مِثلَ باعِثِهِ صَدقا
فَأَذهَبتَ بِالإيعادِ شِقَّ نُفوسِهِم
وَغادَرتَ مِنها لِلظُبى وَالقَنا شِقّا
وَلَو شِئتَ لَم تَترُك لِبيضٍ مِنَ الظُبى
وَزُرقٍ مِنَ الخِرصانِ في مُهجَةٍ رِزقا
وَلَكِن أَراكَ الحَزمُ أَنَّ وُرودَها
دَمَ المارِقِ الغاوي لِهَيبَتَها أَبقا
قَرَعتَ الرَزايا بِالرَزايا وَلَم تَكُن
بِمُستَعمِلٍ في مَوضِعِ الشِدَّةِ الرِفقا
وَعايَنتَ ما تَحتَ الغُيوبِ فِراسَةً
وَفَجرُ اليَقينِ في دُجى الشَكِّ ما اِنشَقّا
فَلَو كانَ ظَنُّ الجاهِلِيَّةِ صادِقاً
كَظَنِّكَ لَم تَسأَل سَطيحاً وَلا شِقّا
مَساعٍ بِأَدناهُنَّ تُستَعبَدُ العُلى
وَقَبلَكَ لَم يَملِك لَها أَحَدٌ رِقّا
تَحَقَّقَها الأَدنَونَ سَمعاً وَرُؤيَةً
وَأُشعِرَها الأَقصَونَ مِن عَرفِها نَشقا
وَأَنجُمُ عَزمٍ أَشرَقَ المُلكُ مُذ بَدَت
فَدامَت لَهُ وَقفاً وَدُمتَ لَها أُفقا
بِإِنعامِكَ اِستَغنَيتُ عَن كُلِّ مُنعِمٍ
وَمَن ظَلَّ تَحتَ الغَيثِ لَم يَشِمِ البَرقا
أَبَت لِيَ ذاكَ ديمَةٌ ناصِرِيَّةٌ
تَفوقُ الحَيا نَفعاً وَتَكثُرُهُ وَدقا
وَصائِنُ مَدحي عَن مَعاشِرَ لا يَرى
أَسَفُّهُمُ بَينَ النَدى وَالرَدى فَرقا
ذَوي المَلَقِ المُنجابِ عَن غَيرِ بُغيَةٍ
وَكَم عَدِمَ الإِحسانَ مَن حَسَّنَ المَلقا
وَسائِلُ ما أَجدَت لَدَيهِم كَأَنَّها
مَسائِلُ مِن عِلمٍ عَلى جاهِلٍ تُلقا
سَقى اللَهُ آمالاً سَما بي طُموحُها
إِلى الذَروَةِ العَلياءِ وَالعُروَةِ الوُثقا
تَرَكتُ أَكُفّاً قَرمَطَ البُخلُ رِفدَها
وَعُذتُ بِكَفٍّ في النَدى تُحسِنُ المَشقا
فَأَمَّنتَ سِرباً كانَ قِدماً مُرَوَّعاً
وَأَصفَيتَ شِرباً كُنتُ أَعهُدُهُ رَنقا
وَأَحمَدتَني الأَيّامَ مِن بَعدِ ذَمِّها
عَلى أَنَّ دَهراً عاقَني عَنكَ قَد عَقّا
وَلَو كانَ جِسمي مِثلَ عَزمِيَ لَم أُنِخ
قَلائِصَ يُلوي بِالحَصى وَخدُها سَحقا
جَديلِيَّةً وُرقاً إِذا جَدَّ جِدُّها
إِلى غايَةٍ ظُنَّت هَديلِيَّةً وُرقا
خَليلَ أَميرِ المُؤمِنينَ بِكَ اِعتَلى
مَقالي وَقِدماً كانَ كَالحَرَضِ المُلقا
فَجاوَزتُ في مَدحيكَ لَمّا نَظَمتُهُ
فُحولاً مَضَوا ما كُنتَ أَرجو لَهُم لَحقا
وَصِرتُ إِذا ما قالَةُ الشِعرِ قُلِّبَت
بَضائِعُهُم أُلفيتُ أَنفَسَهُم عِلقا
وَلا حَمدَ لي في حُسنِ قَولي وَصِدقِهِ
وَلَكِنَّهُ لِلمُلهِمي الفَضلَ وَالصِدقا
وَقَد تُشكَرُ الأَرضُ العَميمُ نَباتُها
وَإِن كانَ مِن فِعلِ الغَمامِ الَّذي أَسقا
إِذا طَلَبَ المَملوكُ عِتقَ مَليكِهِ
أَبى لِيَ ما أَولَيتَ أَن أَطلُبَ العِتقا
فَلا زالَ هَذا العيدُ يَأتي وَيَنقَضي
وَجَدُّكَ قاضٍ أَنَّ شانِئَكَ الأَشقا
فَمُنذُ مَلَكتَ الدَهرَ لا زِلتَ رَبَّهُ
غَدا فِعلُهُ فينا مِنِ اِسمِكَ مُشتَقّا
وَما هُوَ لِلإِحسانِ أَهلاً وَإِنَّما
تَخَلَّفَهُ خَوفاً فَصارَ لَهُ خُلقا
فَدُمتَ مُوَقّىً في الأَجَلَّينِ صَرفَهُ
فَكَم أَردَيا بُطلاً وَكَم أَحيَيا حَقّا
لَقَد أَشبَهاكَ هِزَّةً وَنَزاهَةً
وَلا عَجَبٌ لِلفَرعِ أَن يُشبِهَ العِرقا
بَقيتَ وَإِن سيءَ العِدى لِتَراهُما
وَلا مِنبَرٌ إِلّا بِأَمرِهِما يُرقا
وَلا زِلتَ ما كَرَّ الجَديدانِ ساحِباً
مَلابِسَ مِن فَخرٍ لِغَيرِكَ ما حُقّا


Tu ptactvo, jehož v libém vábí máji
Tvé tichá hojnost krajiny,
Y sladké krmě, jakož v žádném háji,
Y šťastné dojde rodiny.
Tvůj svatý vrch a husté stinné listí
Byt bezpečný mu před ostříži jistí.


Pas un bateau qui bouge,


Můj přítel, který v našem umění
vždy lpí na theorii ctihodné
(on ještě, básníka než ocení,
zda genij to, či talent rozhodne),


Aus dem Leid zur ew'gen Wonne
Lenken Engel deinen Schritt,
Aus der Nacht zur hellen Sonne,
Selbst ein Engel, walle mit.


»Wohl kamst du durch; so ging es allenfalls.«
Mach's einer nach und breche nicht den Hals.


Encontrei um anel,uma oferta,


Du hattest tiefer nicht empfunden,
Doch klarer, was auch ich empfand,
Und lächeltest, bis mir geschwunden
Die Täuschung, die dich nie umwand.