Kedvem van énekelni (ritka kedv
Egy idő óta!) s ami több, vigat,
Vagy víg-szomorkást, melyben játszi nedv
(Humor) nevetett s olykor szívre hat.
Ám lássa múzsám, hogyha belekezd
Bolond Istókként, és belészakad
A legderekán, vagy már kezdetin is,
Mielőtt alányomhatta volna: finis.


只供寒士饱诗肠
不伴佳人上绣床
黄蝶似花花似蝶
柴门春尽满田香


Ezzelenza, pertant via che l'azzetta
insemma al mè coeur s'cett ambrosian
el riepilogh di sforz di olter poetta


Da geht der Sturm, ein Umgestalter,
geht durch den Wald und durch die Zeit,
und alles ist wie ohne Alter:
die Landschaft, wie ein Vers im Psalter,
ist Ernst und Wucht und Ewigkeit.


飘飘鸾鹤杳难攀
万里东游海上山
应有世人遥稽首
紫箫馀调落云间


Doch rauscht der Wald im Grunde
Fort durch die Einsamkeit
Und gibt noch immer Kunde
Von unsrer Jugendzeit.


»O Menschenherz, wie ist dein Haus zerfallen!
Wie magst du doch, du Erbe jener Hallen,
Wie magst du wohnen in so wüstem Graus!«
»O neues Jahr, ich bin ja nie daheime!
Ein Wandersmann durchzieh ich ferne Räume,
Es heißt wohl so, es ist doch nicht mein Haus.«


Tak sám, jak výkřik na rtu spícím,
květ, poslední jenž v sadě je,
jak v srdci, léta strádajícím,
kdys na mžik svitlá naděje.


用尽四时周一岁
唯春能见好花开
十千买酒未为贵
既去红芳岂再来


jak první kadidlová vůně
se rodí v obětnice lůně,
když oběť zapaluje čile
mladinká kněžka v říze bílé.


Salimos cuando el sol ya se había ocultado;
y fuimos a un café donde había una orquesta
que nos causó fastidio de nuestra vida honesta
evocándonos sitios que no hemos visitado


Esta ramera triste que no llora,
este desierto de lagos amarillos e infernales,
esta salvación de estrellas secuestradas
son un jardín de intensas bocas
que gritan los contrastes de la noche
así como gritaría Dios si le doliera.
Se ahorcan las manzanas en cajones
donde toda podredumbre se parece a la palabra justo
y más abajo, en medio de una escalera
las piernas temblorosas de una niña
recuerdan que fue anoche el beso de su madre.


Erfreue mich, dafern du lieben kannst,
Und laß dein Herz durch keinen Einwurf stören.
Ja, wo du mich nicht aus der Brust verbannst:
So laß dein Bild mich deine Neigung lehren.


На ступени склонясь, у порога
Ты сидишь, и в руке твоей ключ:
Отомкни только двери чертога,
И ты станешь богат и могуч!
Но отравлен ты злою тревогой
И виденьями дня опьянён,
И во всё, что мечталось дорогой,
Безнадёжно и робко влюблёПодойду я к пределу желаний
На заре беззаботного дня,
И жестокие дни ожиданий
Навсегда отойдут от менНеужели тогда захочу я
Исполненья безумной мечте?
Или так же, безмолвно тоскуя,
Застоюсь на заветной черте?


Ja, wenn ich schaue deine Opferflamme
In eines frommen Auges reiner Glut,
Dann schimmert es, als ob es mich verdamme;
Der scharfe Strahl fährt in mein schuldig Blut.
Wie blendet mich das Licht!
Die Augen darf ich nicht erheben;
Ich darf es nicht,
Und meine Wimper beben.


Dort schläft die Jungfrau. Ihre Stirn ist rein.
Du sollst auf diesen Strassen thätig sein.


So tuneful Insects fed by Morning Dew,
Who in warm Meads the daily Song renew;
(True Poets they) laugh at approaching Want,
And careless sing, and mock the lab'ring Ant;
But soon bleak Colds the wanton Throng surprize,
And the whole Race (ah! too unpity'd) dies:
And yet returning Heat, and sultry Days,
Restore the Species, and new Songsters raise.


Snad ještě stáváš před domem svým krásným
a melodickým hlasem zpíváš čarovným a jasným,
svou připravuješ koupel, v lože zveš,
své šťávy mícháš, prutem těl se tkneš,
lvy krotké a vepře s rozumem lidským
čaruješ posunem kategorickým. –


Wie kommt zu solchem Eingriff doch der Staat?
Der Adel soll behalten was er hat;
Und wie er seine Tugend trägt allein,
Soll er auch seines Lasters Träger sein.


لَو كُنتِ صادِقَةً بِما أَخبَرتِني
لَرَأَيتُ مِنكِ عَلى الصَفاءِ دَليلا
لَسنا نُصَدِّقُكُم وَلَو أَخبرتُمُ
حَتّى نَرى فِعلاً يُصَدِّقُ قيلا


渺渺平湖水
烟波接太空
柳汀垂钓者
坐袅一丝风


I' mi vivea di mia sorte contento,
senza lagrime et senza invidia alcuna,
ché, s' altro amante à piú destra fortuna,
mille piacer' non vaglion un tormento.


All cold the hand that sooth'd Woe's weary head!
All quench'd the eye the pitying tear that shed!
All mute the voice whose pleasing accents stole,
Infusing balm into the rankled soul! —
O Death, why arm with cruelty thy power,
And spare the weed, yet lop the lovely flower!
Why fly thy shafts in lawless error driven!
To Virtue then no more the care of Heaven! —


Es schauet die Burg und den See und das Land,
Gott hüte Haus und Geschlecht vor Brand!
Und will er Flammen ja senden hinein,
So seien es Ströme von Königswein!


És itt alussza álmát ő, a bíbor-
s cobolyméltóság ihletett ura:
Shakespeare... csiszolt ónix-lapok közében,
vállán palást és pallos jobbkezében,
ajkán mosoly, szarkasztikus, fura...


Když jej krok tak ven zas vedl,
Kde ty zadní domky jsou,
S líčenou on tváří shledl
Děvu krásnou, ztracenou.
Zdrávas, roztomilá dcera!
„Díky! počkej, hned jsem tvá!“
A kdo jsi ty?– „Bajadera,
A zde láska sídlo má.“
Ochotně cimbaly ku plesu tluče,
Točí se v kole tak líbě a ruče,
Nahne, skloní se, kytku mu dá.


Soll ich, o Gott! noch länger leben:
So wirst du, was mir gut ist, geben;
Du gibst's, ich hoff auf dich.
Dir, Gott, befehl ich Leib und Seele.
Der Herr Herr, dem ich sie befehle,
Der segne und behüte mich!


Té záhy poznala však smutná duše,
že z dálky rejthar za ní sněhem kluše
a za keř trní, v cestě vedle štěrku
do sněhu spící pokládala dcerku.


Dein Auge glüht und funkelt
Wie Morgensonnenlicht,
Und meines, qualenverdunkelt,
Von fressendem Elend spricht.


Když bouř se hnala kolem nás,
my marně nestáli tu, němi,
my vichry zvali na zápas,
my k nebi vzlétli perutěmi!
Když ze snů zbyl jen fantom bledý –
„Zdar smrti!“ ať zní naposledy!


	Non può già mai avere buon construtto
chi da ragione per volontà si parte,
perché la nave che perde le sarte,
mal si governa in tempestoso flutto.


人争轩冕安在哉
我爱烟霞归去来
鲁望有灵还见笑
更回城郭恋尘埃


¡Oh miserable estado, oh mal tamaño!
Que con llorarla crezca cada día
la causa y la razón por que lloraba!


In starrem Zwang verflossen jene Tage,
In strenge Regeln ängstlich eingeschult,
Indessen meines jungen Herzens Klage
Um frische Luft und Sonnenlicht gebuhlt.


Uměna co pestré proudy duhy zlaté
Zemi kolem pásmem čarovným objímá,
Září nadějnou by srdce žalem jaté
Rozjařovalo se, ochladlé kde dřímá.


Io era ne gli immaturi e teneri anni
quando in ciel tolto a vita più süave
mio padre fu: qui comincior mei danni,


Opuštěná, zimomřivá
v prázdném stojíš pokoji;
opět sprchla snítka suchá,
venku mlha šedá, hluchá
vše v svém halí závoji.


Ein trefflich Buch!


Jak kdysi vidělo, tvé oko starce vidí,
jenž lidstvo miluje a nemiluje lidí,


Das wußte Karl Arnold. Er trieb es mit Maßen
Und scherzte blos mit den himmlischen Basen!
Griff sie, wo sie weich sind, nahm sie aufs Knie,
Aber Débauchen beging er nie.


Den Kuß auf zarte Munde
Laß in Pallast und Hütten uns,
Auf Kissen und auf Polstern
In Busch und Gras gedeihlich sein!


Als einst Fürst Boreas, der Popanz der Natur,
Auf einen Staatsbesuch zum Vetter Pluto fuhr,
Verdarb sein freyer Hauch Alekten
Von ungefehr die hydrische Frisur.
Das war ein Lärm! Die falben Schlangen bleckten
Mit gräßlichem Gezisch den armen Windgott an.
Verzeihen Sie, Madam, rief er, was ich gethan
War ein Versehn. Mit höllevollem Blicke
Speyt ihm die Furie standsmäßig ins Gesicht,
Allein ihr Speichel traf ihn nicht.
Er spritzte wie ein Thau auf ihr Gesicht zurücke
Und gab ihm schnell die schwarzgesprengte Haut,
Vor welcher selbst dem Orkus graut.


Vyhřměly bouře beze škody,
mrazy pálily, ale marně,
jichž jsme ždáli, teď přišly hody,
a píseň obžinek zní švarně.


得得来寻斗野亭
亭今已作镇官厅
壁间多少新诗句
见说当年聚德星


Endtlich stürtzet er in nöthen/
Fält zur erden aller kranck;
Lieb/ vnd leyden jhn wil tödten/
Schencken jhm gar herben tranck.
O der wunder falschen thaten!
Judas gar ein falscher hirt/
Jhn alldorten geht verrathen/
Er alldort gefangen wirdt.


stendi l´arco per me, se vòi ch´io viva,
né ti dispiace aver chi l´alte prove
de la tua certa man racconti e scriva.


ثنيت عنان المدح عجزاً مسلّماً
ولم آلُ جهداً فيه بالنثر النظمِ
ولكنّ رسمي في حقيقة وسم ذا ال
وليّ أتى ينبي عن الفيض بالوسم


al qual non si vedea alcun rimedio
che non andasse in fondo santa Chiesa,
se non fusse la 'mpresa
che fé papa Martin, visto e suo mali;


Ich hebe meine Beute
In meinen Kahn geschwind:
Nun schaukl' uns fort die Woge,
Nun wieg' uns ein der Wind!


A básník, jak by soukal věty,
v nichž každou chvíli nit se trhá,
vypráví neochotně, těžce,
jak Berka přišel s gratulací
a s tímhle divným testamentem.
A Koníř rozsvěcuje světla
víc a víc v očích, v obličeji,
a do paus vět své citoslovce,
poznámky nadšené, smích šťastný
v extasi opilosti metá.


What tho' succeeding poets, as their sire,
Revere his memory, and approve his wit;
Tho' Spenser's elegance and Dryden's fire
His name to ages far remote transmit;


帝乡春日曾舒卷
溪馆秋风每见之
处处云生山似画
年年老去鬓如丝


Я полон дум, когда, закрывши вежды,
Внимаю шум
Младого дня и молодой надежды;
Я полон дуЯ всё с тобой, когда рука неволи
Владеет мной —
И целый день, туманно ли, светло ли, —
Я всё с тобоВот месяц всплыл в своем сияньи дивном
На высоты,
И водомет в лобзаньи непрерывном, —
О, где же ты?


Já věděl o něm, že rád pije.
Já také znal, že před lety
v sad vlastenecké poesie
a krasoumné osvěty
pro slávu drahé otčiny
zasadil mnohý vzácný květ,
i sbírku vlastních novelet
i přeložených z polštiny.
Redaktor mnohý chvěl se kdysi
před jeho básní záplavou,
před strašlivými rukopisy
a tragédií krvavou –
leč poeta ten brzy nechal
všech básní, zbytečných těch tret
a kamsi na náš venkov spěchal,
jej vzdělávat a povznášet –
leč tak, že před velkými padal
a o nich vzletné články psával
a menším podle chuti nadal
– a v příštím čísle odvolával.
V svém okolí tak z chudé nicky
na kapacitu záhy rost’
a směr pak změniv politický
i slavnou měl už budoucnost
– jsouť v světě divné věci možny –
až náhle na povel snad vyšší
aféra jakás u záložny
jej na rok vrhla do zátiší.


兹山多异境
飞仙亦税驾
勿遣俗客来
恐妨笙鹤下


El nem mondhatnám szóval úgyse mindet,
Elmém beszédre bármiként szavaz:
Mi legnagyobb tért, szíveket betölt ma,
Ajakra, nyelvre rá nem férhet az.


Der Taten Gottes sind sehr viel,
Unzählig, neu und alt;
Die sind der Text zum Harfenspiel,
Das hier und droben schallt.


Mint próbálják megint feledni
Gondolat, Szépség csúnya vesztét,
Hogy legyen megint, mi pusztuljon
S a koldus hivést újra-kezdjék.


Heimlich schauern da die Lüfte
Wie von Minnesängerhauch;
Denn in diese heil'gen Grüfte
Stieg die fromme Minne auch.


E con queste a seder bellissim'era,
simile a riguardare ad una dea
la sposa di colui che la rivera


Ich werde dir noch diesen Abend Geißeln senden, die dich befriedigen sollen.


In dem hohen Prunkgemache
auf den seidnen Polsterpfühlen
wälzte sich in Fieberschauern
einsam Spaniens reichster Mann.


Nemať Tebe závistivý křik,
v úctě má Tě věrný katolík;
příznivců k Vám na sta toužně hledí,
úkol Váš, že svatý, dobře vědí;
strom-li každý v půdě upne se,
ovoce jen živné ponese.


On přece věčným účelům
svou slabou silou slouží
a nad svatyní národu
jak orel – strážce krouží.


Gott segnet stündlich uns; Wir fluchen stündlich Gott;
Drum ist von ihm das Heil, von uns Fluch, Noth und Tod.


Ein Dichter schon vor mir 1
Hat dich, du jüngster der Dome,
» Die Kirche ohne Gott « genannt.
Und wahrlich:
Vielleicht hat,
Seit du zu schau'n bist in gepriesener Schönheit,
Kaum ein Herz wahrhaft gläubig in dir gepocht,
Kaum ein Knie zu wahrer Andacht
In dir sich niedergesenkt.
Und so ragst du,
Ob auch täglich von Orgelklang erfüllt und Weihrauchqualm,
Mit deinen Strebepfeilern
Und deinen durchbrochenen Thürmen
Wie ein steinerner Anachronismus empor
Aus glaubensloser Gegenwart.
Dennoch, wie du jetzt vor mir liegst
Mit geschlossenem Thor
In sommerlicher Nachmittagsstille,
Durchschauert Andacht mich.
Stimmungsvoll
Im leichten Schatten deiner Bogengewölbe
Webt Vergangenheit,
Und mit leisem Fittich umkreis't dich
Traumhaft
Der Geist ferner Jahrhunderte.


Hrom za hromem se burně honí,
jak neznala by bouře příměří,
sta ze mračen se žene koní,
sta přívalů se krajem roní –
do naší lípy kdy nám udeří?


Lieblingshelden seines Volkes,
Rittertaten, Aventüren,
Zauberwesen und Dämonen,
Keck umrankt von Märchenblumen –


Ubohý zajíček
Spává na zemi:
Ale můj bratříček
V měkké posteli.


Tu dřímá jeden z mužů zvláště chytrých:
Žák Cyprianův, Kapižon pan Friedrich.
Vysoko nosil hlavu, plnou pokroku,
byl jedním z neuznaných proroků.
Že Ambrož svatý byl mu hloupý trošku,
On spolehl se na Ambrože Sošku.
Krom bohosloví státníkem byl, Franto:
Chtěl v parlamentě zavést esperanto!
Sněm „nesmrtnosti“ dřímá zde – ó žal!
(On totiž „nesmrtně“ se blamoval.)
Nepuknout pýchou, moh se ještě skvíti.
Zář mlhovin ať v slávy sen mu svítí!


绿杨垂影覆雕檐
铃铎无声玉漏添
满院月光春似海
六街齐上水晶帘


Das Trinkhorn her! und lasset kreisen
Die dunkle Fluth bei Sangesweisen!
Ein tüchtger Schluck, ein voller Zug,
Thu Jeder, was er kann!
Und ist es um und nicht genug,
So fangt von vornen an!


Ihr edle Flammen
Wecktet mich auf;
Es ging mitsammen
Zu Gott der Lauf.


草书入圣过张颠
笔底龙蛇势宛然
路破草堂铁门限
人来乞字不论钱


Der eine strahlt in lichter Pracht,
Sein Lauf ist ein Triumph;
Des andern hat kein Auge acht,
Er endigt oft im Sumpf.


تستطيع بئر النف
أن تضخ عشرة ملايين برميل يومياً
ولكنها، لا تستطيع أن تض
متنبياً واحداً!!!


bu yüzden en çok


Nincs vége-hossza, mindig újra fák.
Zsibongva-élő összevisszaság
lélekzik és arcodba vág
az ág,
s nem múlanak, csak most kezdődnek el,
a völgybe le, a hegyre fel.
A fák.


Euch, ihr Edlen! hab' ich einst gefunden,
Höhrer Freundschaft Glück durch Euch empfunden,
Tiefer schmerzen heut' der Trennung Wehen,
Freunde! werd' ich bald Euch wiedersehen?


On the chaste moon she fix'd her crystal eyes,
Her ear attentive caught the trembling sounds;
Responsive her lone bosom utter'd sighs,
While the musician pours his lofty strains,
They fill the woods, they echo o'er the plains,
The distant air with heavenly notes resounds.


Fue una clara tarde, triste y soñolienta
tarde de verano. La hiedra asomaba
al muro del parque, negra y polvorienta...


Die hagren Libyer mit den Eisensehnen
Auf Eilkamelen Afrikas beritten.
Die Skythen, die sich kurze Pfeile schnitten,
Ihr Haar in Zöpfen, wie der Pferde Mähnen.


Tengerem ölelő karok
meleg homályu, lágy világa.
Egem az ésszel fölfogott
emberiség világossága.


Y así, con lentitud que no descansa,
por las obras del hombre se hace el tiempo
profusión fabulosa. Cuando rueda
el mundo, tesorero, va sumando
—en cada vuelta gana una hermosura—
a belleza de ayer, belleza inédita.
Sobre sus hombros gráciles las horas
dádivas imprevistas acarrean.
¿Vida? Invención, hallazgo, lo que es
hoy a las cuatro, y a las tres no era.
Gozo de ver que si se marchan unas
trasponiendo la ceja de la tarde,
por el nocturno alcor otras se acercan.
Tiempo, fila de gracias que no cesa.
¡Qué alegría, saber que en cada hora
algo que está viniendo nos espera!
Ninguna ociosa, cada cual su don;
ninguna avara, todo nos lo entregan.
Por las manos que abren somos ricos
y en el regazo, Tierra, de este mundo
dejando van sin pausa
novísimos presentes: diferencias.
¿Flor? Flores. ¡Qué sinfín de flores, flor!
Todo, en lo igual, distinto: primavera.
Cuando se ve la Tierra amanecerse
se siente más feliz. La luz que llega
a estrecharle las obras que este día
la acrece su plural. ¡Es más diversa!
          IV
El cero cae sobre ellas.
Ya no las veo, a las muchas,
las bellísimas, deshechas,
en esa desgarradora
unidad que las confunde,
en la nada, en la escombrera.
Por el escombro busco yo a mis muertos;
más me duele su ser tan invisibles.
Nadie los ve: lo que se ve son formas
truncas; prodigios eran, singulares,
que retornan, vencidos, a su piedra.
Muertos añosos, muertos a lo lejos,
cadáveres perdidos,
en ignorado osario perfecciona
la Tierra, lentamente, su esqueleto.
Su muerte fue hace mucho. Esperanzada
en no morir, su muerte. Ánima dieron
a masas que yacían en canteras.
Muchas piedras llenaron de temblores.
Mineral que camina hacia la imagen,
misteriosa tibieza, ya corriendo
por las vetas del mármol,
cuando, curva tras curva, se le empuja
hacia su más, a ser pecho de ninfa.
Piedra que late así con un latido
de carne que no es suya, entra en el juego
—ruleta son las horas y los días—:
el jugarse a la nada, o a lo eterno
el caudal de sus formas confiado:
el alma de los hombres, sus autores.
Si es su bulto de carne fugitivo,
ella queda detrás, la salvadora
roca, hija de sus manos, fidelísima,
que acepta con marmóreo silencio
augusto compromiso: eternizarlos.
Menos morir, morir así: transbordo
de una carne terrena a bajel pétreo
que zarpa, sin más aire que le impulse
que un soplo, al expirar, último aliento.
Travesía que empieza, rumbo a siempre;
la brújula no sirve, hay otro norte
que no confía a mapas su secreto;
misteriosos pilotos invisibles,
desde tumbas los guían, mareantes
por aguja de fe, según luceros.
Balsa de dioses, ánfora.
Naves de salvación con un polícromo
velamen de vidrieras, y sus cuentos
mármol, que flota porque vista de Venus.
Naos prodigiosas, sin cesar hendiendo
inmóviles, con proas tajadoras
auroras y crepúsculos, espumas
del tumbo de los años; años, olas
por los siglos alzándose y rompiendo.
Peripecia suprema día y noche,
navegar tesonero
empujado por racha que no atregua:
negación del morir, ansia de vida,
dando sus velas, piedras, a los vientos.
Armadas extrañísimas de afanes,
galeras, no de vivos, no de muertos,
tripulaciones de querencias puras,
incansables remeros,
cada cual con su remo, lo que hizo,
soñando en recalar en la celeste
ensenada segura, la que está
detrás, salva, del tiempo.
          V
¡Y todos, ahora, todos,
qué naufragio total, en este escombro!
No tibios, no despedazados miembros
me piden compasión, desde la ruina:
de carne antigua voz antigua, oigo.
Desgarrada blancura, torso abierto,
aquí, a mis pies, informe.
Fue ninfa geométrica, columna.
El corazón que acaban de matarle,
Leucipo, pitagórico,
calculador de sueños, arquitecto,
de su pecho lo fue pasando a mármoles.
Y así, edad tras edad, en estas cándidas
hijas de su diseño
su vivir se salvó. Todo invisible,
su pálpito y su fuego.
Y ellas abstractos bultos se fingían,
pura piedra, columnas sin misterio.
Más duelo, más allá: serafín trunco,
ángel a trozos, roto mensajero.
Quebrada en seis pedazos
sonrisa, que anunciaba, por el suelo.
Entre el polvo guedejas
de rubia piedra, pelo tan sedeño
que el sol se lo atusaba a cada aurora
con sus dedos primeros.
Alas yacen usadas a lo altísimo,
en barro acaba su plumaje célico.
(A estas plumas del ángel desalado
encomendó su vuelo
sobre los siglos el hermano Pablo,
dulce monje cantero).
Sigo escombro adelante, solo, solo.
Hollando voy los restos
de tantas perfecciones abolidas.
Años, siglos, por siglos acudieron
aquí, a posarse en ellas; rezumaban
arcillas o granitos,
linajes de humedad, frescor edénico.
No piso la materia; en su pedriza
piso al mayor dolor, tiempo deshecho.
Tiempo divino que llegó a ser tiempo
poco a poco, mañana tras su aurora,
mediodía camino de su véspero,
estío que se junta con otoño,
primaveras sumadas al invierno.
Años que nada saben de sus números,
llegándose, marchándose sin prisa,
sol que sale, sol puesto,
artificio diario, lenta rueda
que va subiendo al hombre hasta su cielo.
Piso añicos de tiempo.
Camino sobre anhelos hechos trizas,
sobre los días lentos
que le costó al cincel llegar al ángel;
sobre ardorosas noches,
con el ardor ardidas del desvelo
que en la alta madrugada da, por fin,
con el contorno exacto de su empeño...
Hollando voy las horas jubilares:
triunfo, toque final, remate, término
cuando ya, por constancia o por milagro,
obra se acaba que empezó proyecto.
Lo que era suma en un instante es polvo.
¡Qué derroche de siglos, un momento!
No se derrumban piedras, no, ni imágenes;
lo que se viene abajo es esa hueste
de tercos defensores de sus sueños.
Tropa que dio batalla a las milicias
mudas, sin rostro, de la nada; ejército
que matando a un olvido cada día
conquistó lentamente los milenios.
Se abre por fin la tumba a que escaparon;
les llega aquí la muerte de que huyeron.
Ya encontré mi cadáver, el que lloro.
Cadáver de los muertos que vivían
salvados de sus cuerpos pasajeros.
Un gran silencio en el vacío oscuro,
un gran polvo de obras, triste incienso,
canto inaudito, funeral sin nadie.
Yo sólo le recuerdo, al impalpable,
al NO dicho a la muerte, sostenido
contra tiempo y marea: ése es el muerto.
Soy la sombra que busca en la escombrera.
Con sus siete dolores cada una
mil soledades vienen a mi encuentro.
Hay un crucificado que agoniza
en desolado Gólgota de escombros,
de su cruz separado, cara al cielo.
Como no tiene cruz parece un hombre.
Pero aúlla un perro, un infinito perro
—inmenso aullar nocturno ¿desde dónde?—,
voz clamante entre ruinas por su Dueño.


Ein Vogel bunt in Sonderheit,
Des hätt die Königinn ein Freud,
Sie griff nach ihm,
Er sezt sich auf ihr Haare.


A věřím pevně, lepší přijdou časy,
kdy vedle tebe s tváří usmívavou
si usednu a líbaje tvé vlasy
se vypláču nad tvojí drahou hlavou.


Die Wolkenberge schwellen furchtbar höher,
Und schweben langsam feierlich daher!
Ihr schwarzer Schooss eröffnet sich durch Blitze;
Der Aether wird ein weites Feuermeer!


„Toť není on!“ vykřikla Griselda
a síly neměla, by vstala též.


Síla Tvá ať vleje se do všech paží,
vatra žáru nechť vzplane ve všech srdcích,
símě Tvé nechť nejdražší žeň svou sklidí –
sta mužů dalších!


Deh, me fossi io in vece del mio bosso
che fu gectato in nella honesta falda:
ch'aria pur tocco i labra de coralli.


Piangendo senza senno, e senza forza
Esce à la luce il pargoletto infante;
Poi cresce, e in quattro piè d'andar si sforza,
E come un' animal si spinge avante.
Indi il vigore in lui tanto rafforza,
Che tutto il peso suo portan due piante;
E va tanto crescendo à poco à poco,
Che giunge à quella età, ch' è tutta foco.


Geister, Wasser, Blut-Gefässe.
Nimmer, nimmer glaubte man,
Daß so viel im Auge sässe,
Als man kaum erzählen kann.
Mäuslein, Häute, Nerven, Drüsen
Werden uns darin gewiesen.
Kurtz: Es wird des Schöpfers Hand
Wunderbar im Aug' erkannt.


Volaba hacia Inglaterra. Adolescente
como el brezo de Escocia en el verano.
Volvía de un país americano,
con sus nubes flotándole en la frente.
Decía que lo gris es diferente
sobre el valle sajón; que el altiplano
de Inglaterra tiene algo soberano;
que su otoño se gasta dulcemente.
Yo le escuché con prodigiosa calma.
Como se oyen las músicas del alma;
a un ruiseñor a contraluz de un pino.
Después... un golpe de hélice que arranca
rumbo a Inglaterra. Y en la tarde blanca,
la punzadura del dolor divino.


Nem mondom én,
Gyötrődöl eleget!
De hasztalan,
Nincs benne köszönet;
Mert a világ
Koránsem úgy megyen;
Ne álmodozz’
Jó szív, eszed legyen!


Salió mi bello Oriente a sus ventanas:
parose el sol vencido en su carrera,
y fue más largo por mi Celia el día.


Zkrásníte nám život všude
ctnostmi těch, již trpěli,
blaženo vám doma bude
po krvavé koupeli.


Nun freut euch, ihr Hirten, mit mir,
Ich habe den Bräutigam hier.
O glückliche Stunden!
Nun hab ich gefunden,
Den ich gesucht mit steter Begier.


Bántja lelkem a nagy város
Durva zaja,
De jó volna ünnepelni
Odahaza. De jó volna tiszta szívből
- Úgy mint régen -
Fohászkodni,
De jó volna megnyugodni.


öyle telâş telâş uyanıyorum


»Doch«, rief Venusine
»Lazarusens Schwester
Hegte für ihn Minne!


Trübem Dunst entquillt die Sonne,
Zähen grauen Wolkenfetzen ...
Häßlich ist mein Boot geworden,
Alt und morsch mit wirren Netzen.


Ülj vala merevén nagy császár nyeregben,
Fejér vékony patyolat vagyon fejében,
Két csoport kócsagtoll alá áll széltében,
Szakálla merő ősz, halvány személyében.


春坞桃花发
多将野客游
日西殊未散
看望酒缸头


Jezt geh ich an ein schweres Werck
Und habe nun den großen Berg
Von meiner Kunst zurückzulegen;
Gieb Kraft, sonst komm ich nirgends fort.
Ich habe deines Sohnes Wort,
Dies ist mir schon so gut als Seegen.


És lehúnyt szemmel híttalak,
Te testtelen és drága füst,
Hányszor mellemre szíttalak,
Te........ és drága szél,
Mellem remegő függönye
Hányszor dagadt...


Warum ich Royaliste bin,
Das ist sehr simpel:
Als Poet fand ich Ruhms Gewinn,
Frei Segel, freie Wimpel;
Mußt aber alles selber tun,
Konnt niemand fragen;
Der alte Fritz wußt auch zu tun,
Durft ihm niemand was sagen.


per guida, essemplo a tutto 'l popol rio,
ch'a seguir lui ciascun si spogli e privi
d'ogni concupiscenzia e van desio,


Hence, ye profane! I feel a former dread,
A thousand visions float around my head:
Hark! hollow blasts through empty courts resound
And shadowy forms with staring eyes stalk round;
See! moats and bridges, walls and castles rise,
Ghosts, fairies, demons, dance before our eyes;
Lo! magic verse inscribed on golden gate,
And bloody hand that beckons on to fate: —
"And who art thou, thou little page, unfold?
" Say, doth thy lord my Claribel withhold?
"Go tell him straight, Sir Knight, thou must resign
" The captive queen; — for Claribel is mine. "
Away he flies; and now for bloody deeds,
Black suits of armour, masks, and foaming steeds;
The giant falls; his recreant throat I seize,
And from his corslet take the massy keys: —
Dukes, lords, and knights in long procession move,
Released from bondage with my virgin love: —
She comes! she comes! in all the charms of youth,
Unequall'd love, and unsuspected truth!


Der König am Marterpfahle
Schrie laut in Schmerz und Haß:
Der Keiler in der Falle,
Wüßtens die Ferkel alle,
Sie brächen aus dem Stalle –
Herr Fortignang ward blaß.


Laet dusse rede varen
und hebbe eynen vrischen moet,
und wil de reise sparen,
dat dunkt my wesen gudt.
du bist ser wilt von syne
de vroude is dy bereit
wu soldestu bedwyegen
in solker strengicheit?


Tuve un tiempo y un día que marchaban conmigo
contando los botones que perdía en los patios.
En el polvo jugaba. Mi camisa rió
segura de echar huesos, uñas, ojos, quijadas
para romper imperios.
Era una perra fiel con climas y con hilos
que llevaba el fulgor de una pupila en sombra.
Mi camisa tenía su vitrina en la sangre
cuando la piedra oculta nueve meses de anemia.
El peón de la esquina varias veces me vio
cómo cuesta lucir pensativo y delgado
la fiesta de una ropa.
Ella contaba entonces con dos mangas,
y entre el yunque y la fragua la alcé como bandera
seguro de volverla a levantar mañana.
El bozo de mis venas crujió de un solo golpe
cuando al pasar dejé mi apócrifo tabaco
de billares y ferias.
Si cuento todo esto, es porque pese a todo
y a toda esta ciudad, guardo mi caserío
de tejas y comadres, casi laringe y canto
de mi propia orfandad.
Y es que a veces de manso se me quema la rabia
y no hay nadie no hay nadie para decir camisa
y luego lucirla todos.
Y voy desnudo, porque de veras qué más da,
calado hasta los huesos qué difícil barrer
las cartas breves.
Mi camisa borracha va a echarse en una silla
como leona flaca en un rosal podado,
mi camisa de estío graduada por mis poros
y el sudor de estar vieja.


إذا استقبحت أمراً فاجتنيه
وما استحسنتَ منه فاجتلبه
ومن آخيته وأردت ألا
يحولَ عن الإخاءِ فلا تعبهُ
وما تبغيهِ فاطلبهُ برفقٍ
وأسبابٍ تيسرُهُ تصبهُ
ودارِ الناسَ تسلم من أذاهم
وتستحل المعاشَ وتستطِبهُ
فليسَ لِمَن يُداري الناسَ أُنساً
وعيشاً رافِهاً ندٌّ وَشِبهُ


Mas tú con puro acento y armonía
tu afrenta, y gimes bárbaros despojos,
yo, triste, mayor daño ausente lloro.


Une princesse attend, dans un cachot sans jour,
Elle expie on ne sait quel criminel amour.


Es hieß ein burger Thalamo,
der het ein zornig weibe,
zenkisch und boshaftig, also
vor irem gron und murren
der gute man kein guten tag nie het.
Das war dem guten man gar schwer,
wie sie peinigt sein leibe,
so kunt doch das nit wenden er.
ir üppiklich anschnurren
er mit gedult ganz überwinden tet.
Eins nachts traumt im, wie sein frau in dem walde
ein großer wolf erhaschet het mit gwalde
bei irem hals und wolt sie auch hintragen,
die schrei um hilf, das es erkracht,
in dem der gut man auferwacht
und tet den traum seim bösen weib ansagen.


Auch noch hier nicht zur Ruh, du Unglückselger? Noch immer
Rollst du bergauf wie einst, da du regiertest, den Stein!


Weiß Gott, was all' für Weh und Leid
Im Magen und im Eingeweid
Die Müßiggänger klagen:
Nur zur Mittags-und Abendszeit,
Wenn er nach Trank und Speise schreit,
Empfind' ich meinen Magen.


Welch Bild der Menschheit! Mit vermeßnem Willen
Wagt ins Unendliche hinein sich Jeder,
Das tägliche Bedürfniß nur zu stillen.


Debajo de un aliso recostado
confuso y pensativo está Fileno,
de lágrimas el rostro todo lleno,
llorando el bien que Amor le había quitado.


Denn der Mensch: der eignen Notdurft Spötter,
ja, so war seit je ein Halbgott er.
Schob er seinen Ursprung drum auf Götter:
Mensch noch nicht, und Tier nicht mehr? !


Lehko nyní zamilovanému;
co se chuďas dříve navzdychal,
a než rýmy svedl předce k čemu,
jako kovář ohně nadmýchal!


e 'n vece di erba verde o lieto fiore
a voi di varie gemme orna l' Isauro
de l' alte sponde sue le spalle e 'l seno.


悬崖千树昼冥冥
一片潭光聚五星
我欲斋心看道箓
移来午夜照疏棂


Má Paní sladká mezi všemi,
mně zastesklo se k večeru
– suggesce hloupá; odpusťte mi!
po čase dobrých trouvèrů.


Dem Beglücker seiner Staaten
Folgen wir zu großen Thaten,
Töne ihm der Rundgesang.


Des fleißes mißgeburt ist trotz und schmeicheley.
Die pflegt die klügsten auch wie pfauen auszukleiden:
Er aber ließ sich bald durch frembden ruhm bescheiden/
Daß keiner zu gelehrt zu einem priester sey.
Der sprachen grosser brunn/ der alten väter schrifften/
Der secten unterscheid/ der schwermer irrlichts-schein/
Und was die staats-sucht offt vor frieden denckt zu stifften/
Schrieb auch in seine brust mit diamanten ein:
Die müsten etwas mehr als Hobbes bürger wissen/
Die Christum von der welt nicht denken außzuschliessen.


S Bohem, pavilonku drahý, s Bohem!
tolik rozkoše nám z tebe dýchalo,
v našem dnešním životě tak strohém
byl’s jak úsměv něžný, srdce okřálo.


Svit, hvězdičko družná,
sviť do jeho skrání,
by se roznítilo
jeho vzpomínání.


Tat auch manche sehr erschrocken,
Hat sie doch sich bald gefügt;
Holder Zorn, verschämtes Stocken
Wird von Schmeichelei besiegt.


Dvé písní znělo, a dvé zkvetlo puků.
Kdo zamyslil se nad jich skromnou zdobou,
kdo v písních tušil moře příštích zvuků
a prales květů cítil z poupat obou,
jež přišly s dobou?


Schau an, mein man, von disem eis
gebar ich dises kneblein weiß.«
der man vermerkt den list mit fleiß
und wol verstant,
das sie ir e het brochen;
Tet doch als nem er sein nicht war.
als der knab alt wurt vierze jar
sprach er: »mein weib, nim war, ich far
in fremde lant
drei jar und etlich wochen.
Den knaben wil ich nemen mit,
das er mein handel lere.«
dem weib gefiel der anschlag nit,
und weret dem man sere.
zu widerbringen er verhieß;
erst sie in ließ
hin füren über mere.


Jak jednou divoce byl vyplašený
kol praskotem a rykem, poděšený
jak po stu letech zas otevřel zrak
a zíral ve plamenů tůni žárnou:
Kol hořel prales a svou výheň parnou
mu dýchal v tvář a kouře černý mrak.


Stane nade hrobem svojich roditelů,
zraky zakalené v zemi upíná;
srdce, hnuto čistou láskou pěstitelů,
necítěné city jeviť počíná.


Bis sie bei dir, du süße Maid,
Ein heimatliches Dach gefunden,
Wo Anmut und Bescheidenheit
Sie nun für alle Zeit gebunden.


Drumb lobet jhn/ du zahmes vieh/
Du wilde zucht beyneben;
Ihr vögel schnell/ so dort/ vnd hie/
Bald hoch/ bald nider schweben:
Ihr König stoltz/ jhr völcker vil/
Ihr Jüngling grün von jahren;
Ia auch kombt her zu diesem spiel
Ihr Alten greiß von haaren.


Sluho, vyveď mi vrance mého,
Ať vychvátím sílu jarou!
Zamnou, kdož srdce zmužilého,
V hájů temno, na poušť divokou!“
Takto volá Drahomíra kníně,
A hned naplní se dvořany síně.


,
то этот будет с корнем вырван


江汉飞飞鸿雁秋
孤羁未足稻粱谋
谁怜独客悲摇落
梦入寒塘月满洲


Para quando a manhã de sol
Para quando o nunca
Seja ontem?


A směle, vesele tvé krásné touze
kus energie, víry, směru dáti
a vštípit ti, že na svobodu nikdo
čekati nesmí, nýbrž si ji bráti...


Středem bělokorých bříz a hnědých buků
valný ručej splývá sklonem žírné půdy,
kde břeh druhý, stádo bloudí v pestrém shluku,
zvonky cinká, drtí oráč hrudy.


Und das Pfäfflein früh und spat
Predigt gut in Feld und Rath;
Springt einst rasch vom Pferd,
Hält im Mund sein Schwert,
Klimmt empor zum Türkenwalle;
Diese Predigt lobten Alle.


Suchst du im Bild nach allen Zügen
des Lebens, wird dir keins genügen.
Das eben ist es: weil's nicht Leben,
kannst du ihm selbst ein Eignes Leben geben.


Il poter tuo dà a' fedel baldanza,
e a' Turchi spavento e gran temenza,
c'hanno sol dubio della tuo possanza.


The claim was made; 't was tried, — it would not stand;
They proved the blood, but were refused the land


Už věky
tak trpí; není konce, Bože!
v kolika synech mřela,
nad mučeníky syny slz proud
už dávno zaplavil by její řeky!


O che col rauco suon s'odano i grilli
salutar la stagion fosca notturna,
o che i galli la face aurea diurna
richiamin poi con gl'importuni strilli,


Můj lovčí zámek spal a chrti moji spali...
Jen sosny šuměly. Po sloupech klenutí
mých sálů vrhaly obrovské stíny z dálí.
Lodi se chystaly v pobřeží k odplutí.
U krbu Orel zabitý. Z těch perutí
krev na koberce blankytné se valí.
Můj šíp jej zasáhnul, když vzpjal se k odplutí
ve vůni mátové jak zbloudil přes mé skály...


In ihr seufz' ich oft mitternächtlich
Herauf zum nachbarlichen Mond,
Daß ich dem Pöbel bin verächtlich,
Der Gold besitzt und besser wohnt.


bis der Wagen alles war.


O herrlich Loos! erst Poesie zu nähren
An ird'scher Liebe, und dann hold verklären


Mért nem vertél meg inkább két szemeddel!
Most sétapálcám nem verné szivem...


Soll uns Unglück überkommen,
Laß es, Gott, uns wohlbestehen,
Fest wie Sterne droben stehen,
Wie wir sanft nach Haus geschwommen,
Also thut im Unglück recht,
Unglück macht oft Menschen schlecht.


Vor meines Vaters Hause
Nicht ferne von dem Strand,
Da liegt ein alter Nachen,
Bedeckt mit Schilf und Sand.


Doch hier schien allzuernst mir die Beschauung,
Um Dich bei Fahnenschwung und Trommelrühren
In lust'ge Zeltengassen einzuführen;
Wie leicht wär's um die ganze Auferbauung
Durch ein Hurra und Lippellied geschehen,
Drum nimm fürlieb auf ernstres Wiedersehen!


Többje volnék a jövőnek,
Az életnek, a terveknek,
A hazámnak, az anyámnak,
Istennek és gondolatnak
És a szeretőmnek.


Die Liebe weckt an diesem Morgen
Den Kummer der verliebten Sorgen
Mit mir gar zeitig wieder auf;
Die Seufzer wachen in dem Munde,
Die Thränen suchen aus dem Grunde
Des Herzens ihren alten Lauf.


Und so im Gras alleine
Das kranke Kindlein blieb,
Frug keiner, was es weine,
Hat jeder seins nur lieb.


per tanto amor l'agricultore è audace
dissotterrar la vite e tòrgli i rami,
assicurato dal verno rapace.


Und diese Angst ist's, die zu dir
Mich heimlich in der Nacht getrieben!
Was frommt mir jede Lebenszier,
Was frommt mir selbst Rodrigos Lieben,
Wenn ich mir zitternd sagen muß,
Nur flüchtig sei des Glückes Gruß,
Und könne wie ein Traum zerstieben?!«


Fühle:
Licht und Regen deines Traumes sind zergangen,
Welt ist aufgerissen,
Abgrund zieht und Himmelsbläue loht,
Sturm ist los
und weht dein Herz in schmelzendes Umfangen,
Bis es grenzenlos zusammensinkt
im Schrei von Lust und Glück und Tod.


Rci, odměníš ten chudý sonet dnes,
jak lichotivě odměnila bys
madrigal něžný ve Versaillu kdys?


A quién le puedo preguntar
qué vine a hacer en este mundo?
Por qué me muevo sin querer,
por qué no puedo estar inmóvil?
Por qué voy rodando sin ruedas,
volando sin alas ni plumas,
y qué me dio por transmigrar
si viven en Chile mis huesos?


»Gott grüß euch Alter! – schmeckt das Pfeifchen?
Weißt her! – Ein Blumentopf
Von rothem Thon, mit goldnen Reifchen? –
Was wollt ihr für den Kopf?«


V práci té svatou mi vůlí dané
Dvě mi kouzla stála ku posile:
Na nebi – duch matky milované,
Na zemi – duch tvůj, mé dítě milé.


Doch zum Aufbruch schon gerüstet,
Weckt er, stoßend in sein Horn,
Aus des holden Lenzes Armen
Seine Krieger, seinen Zorn.


Im mitten sieht man einen Quall
Wie einen Strom entspringen
Und durch die Gassen überall
Mit süßem Rauschen dringen.
Der Strom, der heißt
Der heilge Geist,
Der alle Selgen ewig tränket
Und in das Herze Gotts versenket.


Co to? Z kraje od jihu,
Tam kde mého srdce druže,
Přiletěl mi na knihu
Jeden lístek milé růže?


Wer Ruhm und Ehr erlangen wil, das leckerhaffte Gut,
Hat sonst kein andres Mittel nicht als nur Gehirn und Blut.


Bewegst du o Jesu den innersten Grund,
So öffnet des Glaubens erweiterter Mund;
Erfülle das Herz mit Liebe zu dir,
Und bleibe im Schmerz und Freude bei mir.


Wie dulden es die Städter nur,
Den Trüger stets zu hören?
So wißt: sie mögen seiner Uhr
Den alten Fluch nicht stören.


Trůn i máti náhle zmizly,
Zástup se ku práci strojí,
Zjednat sobě, vlasti blaho,
Plnit rozkaz matky svojí.


Ta zmládne jako v příští Spasitele,
Svobodu navždy smění za jarmo;
tvou na mohylu vděčně vavřín vstele
jak Věštci Slovanstva! – Ne nadarmo
dobilo srdce junácké!


A Vídeň, to je velké město,
to nelze koupiť za vindru;
v něm panny kynou jako těsto,
v něm Leistner chodí v cylindru.


Unto miel sobre pan
    que a mi boca llevo,
imagino el sabor de tu boca
     en la vertical de mi cuerpo.


In einer Nacht, einer finstern Nacht
Hat eine arme Mutter
Ihren Buben umgebracht.


Život vysněný a život vroucí,
obři dva tu spolu zápolí,
z mlhavých vidin zelených do polí,
tam anděl sní a zde zpívají brouci.


Ó jak se dějinami nesla
tu mohutná, tu líbezná,
tu vedla meč, tu rádlo, vesla,
tu pracovná, tam vítězná,
a když zazněly těžké cepy,
v jich rytmus padla velkolepý,
s ní táhla volnosť bezmezná.


IV


西山罝网弥天去
北极苍鹰掠地来
日夜怨啼行不得
雄心一片已成灰


Tak i dnes. – V svém oba tráví sádku,
jejž si upravili na předdvoří,
pod růžovým keřem na sedátku,
vždyť mohutně posud slunko hoří,
nechať spěchá k západu svým letem;
střílíť šípy lupením i květem
a Vltavský písek půdy vrchem
v zlato mění nádherným svým sprchem.


Zoilus mi řekne, že jen prázdno svírám,
za velkými pěvci sporé klásky sbírám.
K vůli němu snad mám s bohem dáti
starým idólům a v staré bohy vírám?
Co mi svět pak! nechť je přemoudřelý,
s děcka úsměvem já prostě na vše zírám;
při tom pavouk jsem, ghazelu sítě
místo much po sluncích pravdy rozprostírám,
u cíle pak dojat krásou, šťastný,
v její zářném, nekonečném slunci zmírám.


Laß sein! was hier verglühet,
Das wird dort reiner glühn.
Laß sein! was hier verblühet,
Das wird dort ewig blühn.


Pomyslil jsem, oč jsem více,
plachý host,
druhů-hroznů v statisíce,
do směsice
planý skvost
vržen, sšlapán, v lisu ztracen,
abych mohl vzplát,
v lidstva číši světlu vrácen
diamanty hrát,
věčně plát; –
vím, že, hrozen sešlapaný, dál se budu vděčně smát!


Von Irland kam sie mit der Flut,
Sie kam von Tipperary;
Sie hatte warmes, rasches Blut,
Die junge Dirn, die Mary.
Und als sie keck ans Ufer sprang,
Da riefen die Matrosen:
»Die Dirne Mary, Gott sei Dank,
Gleicht einer wilden Rosen!«


Fájt, hogy az arcod
Nagyon síma volt a ravatalon:
Hogy törölhette
Arcodról le a drága indulatokat
A Halál, ez a durva Hatalom?


Deh, perché di quel sol mi fusti avaro,
spietato velo, ch'ogni fier dolore,
lo qual mi strugge acerbamente il core,
mi fa sentir a l'alma dolce e caro?


Wo jetzt nur, wie unsre Weisen sagen,
Seelenlos ein Feuerball sich dreht,
Lenkte damals seinen goldnen Wagen
Helios in stiller Majestät.
Diese Höhen füllten Oreaden,
Eine Dryas lebt' in jenem Baum,
Aus den Urnen lieblicher Najaden
Sprang der Ströme Silberschaum.


Vorm Fenster fiel zuckriger Schnee,
Und Zucker tut der Welt nicht weh.


És illatozott csak a nagymise,
színesebb, zúgóbb, nagyobb, mint a többi,
s te érezted, hogy ez a lassú ének
életedet és szívedet betölti.


Ein Mann, der liebt, darf nicht zu blöde sein,
Abschreckend stets ist zuviel Blödigkeit!
Ein Weib, das liebt, darf nicht zu spröde sein,
Abschreckend stets ist zuviel Sprödigkeit!


Potom Branko děkuje se druhům.
„Pozdrav neste,“ šeptá, „mojim luhům,
potěšte mé Slovensko, mé nebe,
že mu dávám Palka místo sebe...


Herr Tsebaoth, den Daniel ersah!
Mein Vater! Schau, was nun dein Knechtchen drängt!
Wo du nicht mir auf diesem Berge hilfst,
Wi ging es mir in diser Hunde grimm?


Klesl zpět; a v malé na to chvíli
onen stín se na tváři mu vložil,
který jeví, že již dospěl k cíli,
pro vezdejší svět že navždy dožil. –


Er blieb nicht stehn von weitem, den Drachen sprang er an,
Ha was ein grimmes Streiten da Held und Wurm begann!
Die Doppelzunge züngelte, der Rachen hauchte heiß,
Der Schuppenschweif umringelte den Volsungssohn im Kreis.


Íbamos en la tarde que caía
rápidamente sobre los caminos.
Su belleza, algo exótica, ponía
aspavientos en ojos campesinos.
—Gozaremos el libro— me decía
de tus epigramáticos y finos
versos. En el crepúsculo moría
un desfile de pájaros marinos...
Debajo de nosotros, la espesura
aprisionaba en forma de herradura
la población. Y de un charco amarillo
surgió la luna de color de argento,
y a lo lejos, con un recogimiento
sentimental, lloraba un caramillo...


حَتّى تَنالَ خُبَّةً مِنَ الخُبَب


Ich seh' noch festlich aus der Nacht den Schiffsrumpf ragen.
Wie Reihen goldener Monde sind die Scheiben
Der Fensterluken leuchtend an den Rumpf geschlagen,
Und ungeheure Wirbel schweren Rauches treiben
Aus den Vulkanen, die den Schiffsleib tragen.


A na věrná prsa má polož hlavu svoji,
oči k nebi pozvedni, bůh kde soudce stojí;
sepni ručky zpanilé ku modlitbě vroucí,
bůh by soudce vyvedl z pustin čaky mroucí
národ, z jehož krve jsme, v zaslíbenou zemi,
kde se volný rodí muž a ne otrok němý.


Rozkoš Říma vešla sem v dům Grakchů
pochlubit se dary vítězů,
dlažbou prostřít vlečky vzácných nachů,
zbádat cenu zlatých řetězů,
které daly s porobené šíje,
když ji římské meče zkosily,
Karthago i hrdá Numantie,
a jež jejich ženy nosily.


Wirff die Augen auch zurücke
Auff das allererste Jahr,
Als dein eingebildtes Glücke
Noch in weitem Felde war,
Hast du da von keiner Lust
Eben als wie itzt gewust.


Und kühn im Rossesbügel
Der Ritter waldwärts zieht,
Und das Gebet nimmt Flügel
Und überfliegt das Lied.


Ein fröhlich Jahr und Wohlbehagen
Dem Fürsten unserm Herrn!
Der auch in unsern alten Tagen
Noch denket an uns gern;


belleville taraflarında güneş açıyor


Und es schlich herbei und es kroch heran,
Das nackende Messer im Mund;
Und es würgte die Schildwachen Mann für Mann,
Und der Meerwölfe Herzblut im Sande zerrann,
Unehrlichen Strohtod jedweder gewann,
Der da schnarchte im grasigen Grund.


Proč‘s přišel? Kdo jsi?


Proč v taký soulad půvabu a vnad,
proč v skvostný purpur oděla’s se, růže,
že udiven je rozjasněný sad
a zrak tvé krásy sotva chápat může?


Ostobának kedvez a sors,
Úgy beszélik, és való.
Útitársnak ezt veszem föl. -
Szólj, miért nem térsz ekédhez?


Kalt und scharf der Thau
Von den Blättern fällt,
Und der Irrwisch hält
Dort die Leuchte blau.


Disse Ulivier: — Leva su, ch'io non mento.
Il giorno è chiaro e 'l sol mostra suo vampo
e della Spagna grande assembramento
viene vêr noi per istrade e per campo.
Credo che Gan ci ha fatto tradimento;
però ti leva, che prendiamo scampo.
La gente mi par tale armata e tanta:
par la fé affricante tutta quanta.


Hát befátylozott szemével,
Kinn e pompás kapunál,
S rosszra fordúlt mértékével
Istenséged őrt mért áll?
“Ah, benn ültem hajdanában,
S szózatom zengő hangjában,
Fennálló székem körűl
Megcsendült sok gyáva fül!


Der heiligen Keuschheit bleibe geweiht
Die Liebe zur himmlischen Ferne!
Dann tragen dich Schwingen der Ewigkeit
Zum angebeteten Sterne.«


Alba cruda, alba ria, che 'l mio bel sole
di braccio mi disciogli,
e 'n bel carro di gigli e di viole
al ciel nel porti, e 'n grembo gli t'avogli;
ohimé, che non mi togli,
ohimé, che non mi svelli
quest'alma insieme con quei chiari velli
e con quei raggi d'or? Ma vienne, o sera,
deh vienne un'altra volta anzi ch'io pera.


Es tu achaque la luz, es tus rigores,
y en llama de cristales falleciste,
que si ha de ser estrago para un triste
aun el cristal presumirá de ardores.


Du aber, Muse, die uns einst gelehrt,
Nur reiner Seelenklang sei liedeswert,
Betäubt vom Schall der Glöcklein und der Zinken,
Ach, lässest trauernd du die Stirne sinken?
Wie lange noch wird dieser dürft'ge Wahn
Sinn und Gedanken des Geschlechts umfahn?
Wann wird, die wieder schlafend liegt im Hag,
Die deutsche Lyrik ihren Meister finden,
Der aus des Mittelalters Dämmergründen
Dornröschen rettet an den lichten Tag?


Er nahm sie bey den Händen,
Bey der schneeweissen Hand,
Er führt sie an das Ende,
Wo er sie funden hat.
Da lag der Ritter verwundet in Tod,
Da stand die schöne Jungfraue,
Ihr Herz litt grosse Noth.


Heb' in meinem letzten Strahle
Noch einmal den Becher hoch.
Glücklich, wer die volle Schale
Hat am Mund und durstet noch.


Proč pak zamyšlený chodíš?
S židem soukromí se vodíš?
Tovaryšů svých se chráníš,
Smutně do koutku se straníš?
Příčina jest tvého žraní,
Aspoň podlé mého zdání:
Že ten veselost svou tratí,
Kdo již z posledního mlátí.


Es stand vor eines Hauses Tor
Ein Esel mit gespitztem Ohr,
Der käute sich sein Bündel Heu
Gedankenvoll und still entzwei. –


Die am Golde sich genügen,
Schmähend euch mit feilen Lügen,
Säend Arglist und Verrat:
In den Kot die Sinnesdirnen!
Hebt zur Sonne eure Stirnen,
Ratet und vollführt die Tat!


pervane olup etrafında dönen ben


Einstens, hört' ich, ging ein Engel durch der Herren Länder fragen,
Ob ihr Boden nicht den Samen auch der Freiheit möchte tragen?
Und er bat um wenig Erde, und er bat um wenig Raum,
Wenig Raum und wenig Erde braucht ein solcher Freiheitsbaum.


Az udvaron csipog künn a baromfi,
bágyadt közönnyel andalog a nap.
A vén kutyánk is lusta már bolyongni,
elnyúl a langyos kőlépcsők alatt.


Kínomat mért nem olthatja
Sem idő, sem ész?
Sőt sebeimet faggatja
Minden orvos kéz.


Da kommt's durch die Felder herübergebraust –
nur locker umschließt noch den Zügel die Faust,
wild flattert das Haar, jede Ader klopft –
dem Roß der Schaum von den Stangen tropft.
Und da er vorbeischießt im rasenden Lauf,
da gellt seine Stimme: »Hinauf! Hinauf!
Auf daß ihr die rettenden Hügel erreicht, –
das Wasser, das Wasser der Sündflut steigt!«


„Poslouchejte, žraločíci, soudruzi a bratři,
ať už kdo nám do rodiny neb dál trochu patří!
Nu tak přece zavřete huby aspoň chvíli,
děda vám cos vyloží, byste vytrávili.


Morgenröthen, welche hier verstrahlen,
Blüh'n in schöner'n Welten schöner auf!
Lieder hie erstummter Nachtigallen
Weckt ein ew'ger Mai in Eden auf – –


O Frau! hie mahltest du die meiste Geistlichkeit,
Nicht weniger den Stand der sogenanten Läyen,
Die ihre Tugenden nur selber benedeyen,
Erhöhn sich immerdar, und fliegen vor der Zeit;
Nur Gottes Gnade macht, daß nicht diß Zeugnis schon
Die Eigen-Liebe nimt, und setzt es auf den Thron.


Amor te dio el aplauso del efeto,
que no es admiración rendir la vida,
a quien sujeta la cerviz al orbe.


Rausche, singe, schöner Fluß!
Dein Gesang wird fortbestehen;
Aber jede Welle muß
Endlich doch im Meer vergehen.


Nor yet less blindly deviates learned pride;
In Aetna burn'd, or drown'd amid the tide:
Boasts of superior sense; then raves to see
(When contradicted) fools less wise than he.
Mates with his great Creator; vainly bold
To make new systems, or to mend the old.
Shapes out a Deity; doubts, then denies:
And drunk with science, curses God and dies.


nackt ... und brenne in der Sonne ...
und wie mit sammetweichen Tüchern flaggt der Wind mir über die gelösten Glieder.


Es setzt sich auf einen Stuhl die Braut,
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Schön Gretchen zog Schuh und Strümpfe ihr aus.
Herzallerliebster, ich kann dich nimmer vergessen.


desen ki denizin tuzu


A semmiségnek mondom a neved,
s a szájamon a bánat fölnevet.


Andělíno, snů mých paní,
myšlének mých souveraino,
z prósy té mám špatné spaní,
blaho mé je zničeno.


Bolestí se rozsevači srdce hnulo,
Ano tolik semene mu pohynulo;
Ale radosť živá čilou duší hýbe,
Ana vidí v zemi dobré, bohulibé
Jak se zrní vzešlé, zrostlé zlatem šatí
A užitkem sterým rozsevači platí.


dež najednó se podivá
a vidí: chlap jak skeda,
tož burkuš, leti protivá,
a rovnó k němo teda.


Šest času pouhých odkrojků –
Co je to? Lze nad tím mluvit,
když jste si doved kytku z nich,
kvítečků slunných uvít.


新丰绿树起黄埃
数骑渔阳探使回
霓裳一曲千峰上
舞破中原始下来


Hoy que tus zapatos
siguen caminando solos por la acera,
quizás echen de menos
el taconeo por los bulevares de Madrid.
Lo sé, porque ayer, mis zapatos añoraban
el repiqueteo de tus zapatos al andar,
que con los míos formaban
esa sinfonía al caminar.
Hoy, como ayer,
mis zapatos,
desde la punta hasta el tacón,
echan de menos a los tuyos.


Ale jsou i vnitřní smutky,
přelétavé chvíle děsu,
mladých zmatků protichůdná
zkřížení, jež utkaly se
elegicky nad hrobem.
Lásky mladé, které byly,
poranivše opustily,
opustivše nepohřbily.


Vylítlo sluníčko,
vylítlo z kalicha,
vidíš, ta slzička –
přece jen osýchá!


狂风利剑戟
火龙困屠宰
莫起落红愁
生意浩云海


Da l'ora ch'ïo avea guardato prima
i' vidi mosso me per tutto l'arco
che fa dal mezzo al fine il primo clima;


أَعيدوا لَنا عَصرَ الجِهادِ مُظَفَّراً
وَزيدوهُ عَصراً مِن جَمالٍ وَزُخرُفِ
وَجِدّوا بِنا إِنَّ الحَياةَ مَنازِلٌ
وَإِنّا سَئِمنا مَنزِلَ المُتَخَلِّفِ
فَيا قُربَ ما بَينَ الحَياةِ وَبَينَنا
إِذا ما تَبَدَّلنا مَطاراً بِمَوقِفِ
أَلا ثَقِّفوا الشَعبَ الَّذي نامَ جَدُّهُ
فَما مَلَكَ الدُنيا كَشَعبٍ مُثَقَّفِ
أَلا فَاِنظُروا دُنيا النُسورِ وَسابِقوا
إِلى المَجدِ فيها كُلَّ نَسرٍ مُرَفرِفِ
دَعوها حَياةً مَن يَبِت راضِياً بِها
يَبِت نِضوَ داءٍ ذي عَقابيلَ مُتلِفِ
أَرى كُلَّ نَهّاضٍ إلى المَجدِ صاعِداً
بِعَزمٍ مَتى يَركَب جَناحَيهِ يَعصِفِ
إِلى الأُفُقِ الأَعلى بَني مِصرَ فَاِنهضوا
سِراعاً وَرُدّوا غارَةَ المُتَخَطِّفِ
إِلى الغايَةِ القُصوى فَسيروا عَلى هُدىً
وَخَلّوا سَبيلَ الحائِرِ المُتَعَسِّفِ


Thy Names, how Infinite they be!
Great Everlasting One!
Boundless thy Might and Majesty,
And Unconfin'd thy Throne.


[Solo.]


Lor han di scogli le superbe fronti,
in me duri pensier l' anim' accoglie;
pochi frutti lor han e molte foglie,
io pochi effetti a gran speranze gionti.


Desejou encontrá-lo ainda guardado,
E repleto da mística doçura
Da mocidade em flor; e na ventura
De se ver por um outro ainda amparado.


Kolossz a szétfolyó,
Állhatlan tengeren,
Kormánytalan hajó
A levegő-egen,
Homokba írott mély sorok,
Az esztelenbe fúlt okok,
A gondolat, mely űrbe vesz:
A földi élet képe ez.


So dringet ängstlich hin und wider
Durch Feld und Busch und Wald mein Blick.
Dich rufen alle meine Lieder;
O komm, Geliebte, mir zurück!


Borra el humo las crueles cicatrices,
difumina las viejas decepciones,
oculta en su espesura cada sorda derrota,
pues fueron simplemente las piedras del camino,
de ese agreste sendero sin retorno
que me condujo a ti.
Y en esta hora final en que la tarde muere
y el humo se disipa, barrido por el viento,
sólo queda limpiar las bodegas del alma,
vaciarlas de oscuras presunciones
y entreabrir las ventanas a esta nueva promesa,
a este viento de amor que las estancias llena.


„Tak,“ hřímá k žalářníkovi,
Jejž hned přivolat dal,
„Tak-li jsi, drzý otroku,
Můj rozkaz vykonal?“


Cep a kosa – věru na nich
celý leží statek,
věru čas a mohli slavit
by zas pěkný sňatek!


Cheruskas Fürst an der Spitze,
So ziehen sie in den Streit,
Vernichten wie rächende Blitze
Die römische Herrlichkeit.


Én feléd nézek két szememmel
s a szájam zárt, mert titka van.
S feléd lengetem két kezemmel
a szívem, amely nyitva van.


Pero en las zonas ínfimas del ojo
no ocurre nada, no, sólo esta luz
—ay, hermano Francisco,
esta alegría,
única, riente claridad del alma.
Un disfrutar en corro de presencias,
de todos los pronombres —antes turbios
por la gruesa efusión de su egoísmo—
de mí y de Él y de nosotros tres
¡siempre tres!
mientras nos recreamos hondamente
en este buen candor que todo ignora,
en esta aguda ingenuidad del ánimo
que se pone a soñar a pleno sol
y sueña los pretéritos de moho,
la antigua rosa ausente
y el promedio fruto de mañana,
como un espejo del revés, opaco,
que al consultar la hondura de la imagen
le arrancara otro espejo por respuesta.
Mirad con qué pueril austeridad graciosa
distribuye los mundos en el caos,
los echa a andar acordes como autómatas;
al impulso didáctico del índice
oscuramente
¡hop!
los apostrofa
y saca de ellos cintas de sorpresas
que en un juego sinfónico articula,
mezclando en la insistencia de los ritmos
¡planta-semila-planta!
¡planta-semila-planta!
su tierna brisa, sus follajes tiernos,
su luna azul, descalza, entre la nieve,
sus mares plácidos de cobre
y mil y un encantadores gorgoritos.
Después, en un crescendo insostenible,
mirad cómo dispara cielo arriba,
desde el mar,
el tiro prodigioso de la carne
que aún a la alta nube menoscaba
con el vuelo del pájaro,
estalla en él como un cohete herido
y en sonoras estrellas precipita
su desbandada pólvora de plumas.


Jaké tajné, divné žití
Žije perla, skrytá v moři,
Jako hvězda utopená,
Jako srdce zhaslé v hoři.


Heil England, dir, du edles Land,
Du starkes, mächtges, reiches,
Wo Kraft vermählt sich dem Verstand,
Ein Bündnis wie kein gleiches.


No mais alto, cercado de arvoredo,
Viram precipitar líquida prata,
Branda sangria de áspero rochedo,
Que pelo vale abaixo se desata:
Assentaram-se ao pé do alto penedo,
Depois que a fresca linfa a sede mata,
Por descansar e entanto o brando vento
Trazia, roubado às flores, suave alento.


Von Weissenburg eine weite Reis,
Der ein gut Gesell zum andern seit:
»Wie weit münd wir noch reisen?«
»Wir wollen ziehn zum heiligen Grab,
Der Hauptmann habs ihnen verheissen.


AUthor of life and light, Great Power above!
Parent of all, whose very self is love!
Shall flatt'ring reason make a faint essay
To paint one spark of thy eternal ray?
Not all the years that in creation roll,
Not all the finer organs of the soul;
The heart of man grows speechless in thy praise,
While angels, lost in silent wonder, gaze.
Soon as the morning trembles through the sky,
To wake the world, we view thy piercing eye;
The tuneful lark, elated, leaves her nest,
The sun's warm lustre beaming on her breast:
Through worlds untold the morning hymns resound
Till Heav'n's high arch re-echoes back the sound.


Jednu kytku od studánky,
druhou přines od praménku,
abych zase žila, snila:
nebyla jsem dlouho venku.


Alors, c'est le poème en vers,
Le rythme du pied qu'on déchausse
Suscitant des rythmes divers,
Alors c'est le poème en vers ;
La chemise qui glisse vers
La cheville, ou que le bras hausse,
Alors c'est le poème en vers,
Le rythme du pied qu'on déchausse.


Forsi ch'el bene virà po' lo danno:
e se nel tempo serò di godere,
poi ne pigerò per l'amplo del panno.


晨鸡三叫末开关
留滞行人更解鞍
却上月明高处立
晓风吹面作清寒


„Nechte toho, dohrajete sotva,
druh dřív druha znaví,
lesť mu silou, naděj tvoje kotva!“
moudrý krčmář praví:
„Nechte toho, jděte spat,
ty jsi znaven, on má hlad“...
Ach, jak často kolikrát
na to, co zde šlapu tvoji zem,
Bože, vzpomněl jsem!


A klid ten v pasekách, klid, jenž spí v celé kráse
pochmurné jeseně, tak dojal duši tvou,
že nyní vykřiknout, že musíš, tobě zdá se
a chtěl bys vyznati zde lásku bláznivou!...


Mit Tuch, von dem du jene Nacht
Geheiligt jeden Faden!
O, erste deutsche Fahnenwacht
Auf deutschen Barrikaden!
Du rissest es aus langer Schmach
Empor zu neuer Schöne!
In einer Nacht, auf einen Schlag
Rein wuschen's deine Söhne!


Getsemaní es tu lecho vespertino,
yace inviolada tu hermosura inerte,
y en alas de su amor, inmenso y fuerte,
Dios te eleva al calor del Sol divino.


A ki művészpályát óhajt, tövisit ne tekintse,
Bátran törjön elő s tűnnek az éji ködök.
Síkos az út s meredek, szük az élet: szökni tanúlj, mert
Gyors az idő, megelőz, s hasztalan áldozatod.


So ein muntrer kühner Krieger
Wird nicht wieder sein;
Über alles ward er Sieger,
Haut' es kurz und klein.


Als die Juden den Herrn gefangen nahmen,
Da laufen die Jünger davon,
Den Petrus hat einer am Mantel ertapt:
»Glatzkopf, jezt hab ich dich schon.«


Und also wird er ferner noch
Mich wissen zu regieren;
Er wird mich schützen und sehr hoch
In sichre Örter führen;
Mein Haupt wird über meine Feind
Ob sie gleich hoch erhaben seind,
Allzeit erhöhet bleiben.


Szegény Zoil irígykedik,
Hogy én hogy érek annyira?
Hogy írok annyi Verseket?
Holott sokakba fő fejem. -
Epeszd magad’ szegény Zoil,
Gyötörd fejed’ keservesen.
De tudd-meg azt, szegény Zoil!
Szegény szokott irígyleni.


Má bolesť oheň jest, jímž srdce mé se čistí,
jak vichr, který pryč rve svadlých květů listí.


¡Néctar fatal!, licor envenenado,
acepta, al recibir mi despedida,
el brindis postrimer ¡Llenad mi copa!


Doch welches der Heere zum Sang mich geweiht?
Du wirst es enthüllen, Allrichterin Zeit!
Wenn über dem Sarg mir die Grabrose blüht,
Sing' ich wohl mit einem der Heere mein Lied.


Jak darmo srdce hoří,
mé srdce plamenné!
co v světě tužbu zmoří?
níž darmo srdce hoří;
co v světě lásku zkoří?
krom lásky odměnné.
Jak darmo srdce hoří,
mé srdce plamenné!


Az óra jő; nagy útra kelt
A férj s míg odajár,
Kart hitfelejtő nője honn
Egy újabb hősre tár.


Ihr Lüfte, lehrt mich, wie ich finde,
Die Reime zu diesem Lied,
Das mit dem lenzigen Winde
Durch alle Adern mir zieht!


I ruský císař? Také ruský císař,


Und wenn dich das Irdische vergaß,
zu der stillen Erde sag: Ich rinne.
Zu dem raschen Wasser sprich: Ich bin.


O Freüd, ein neüer Himmel!
O Freüd, ein neüer Erdenkreis,
Davon der Welt Gewimmel
Das weinigste zu sagen weis,
Da man im steten Lentzen
Uningeschlossen lebt,
Nicht in gewissen Grentzen
Alß auf der Erden schwebt,
Nein, da man nach gefallen
In Gott erfreüet sich,
Der Alles ist in allen
Und herschet ewiglich.


Weest du wa't Finster klickt? weest du wa't deit?
Spring ik bi Leefste rin, spring du na de Weid! –


Geduld erhält das Leben,
Vermehrt der Jahre Zahl,
Vertreibt und dämpft darneben
Manch Angst und Herzensqual;
Ist wie ein schönes Licht,
Davon, wer an ihr hanget,
Mit Gottes Hilf erlanget
Ein fröhlichs Angesicht.


Vstaň, vstaň! Co uslyším? Že Palaméd


Sie kreisen dem Mann am Steuer dort
Um seine wirren Locken,
Sie treiben auf den Wellen fort,
Umhüllt von Schaumesflocken.


Restará talvez
o que dizer de nós
do que tentamos ser


il mio stato felice vuol dir questo,
or che mi trovo il mio signor davante;
quello, il timor che sarà d'altra presto.


Zvon:
Není marným hran mých rým
samot synům, vyhnancům,
bludným, zbožným, znaveným,
mamonu něm zním.


Aus Teutschland bin ich! seh'n Sie's nicht
An meinem hageren Gesicht?
An meinem Rock und Hosen?


Jen smutek obavy se vkrádá
v ten lásky sen opojný náš,
že budem snad se navždy loučit,
že mládím svým mne přetrváš.


سئمت نفسيَ الحياة وملت
وكذا الحر في زماني يسأم
لا أرى اينما أقلب وجهي
غير قيد من النفاق تحكم
ووجوه سحقاً لها من وجوه
ورؤوس أحرى بها أن تهشم
وأناس ما بين غر جهول
وسفيه على الكرام تهجم
وحفاة من الورى وجياع
ليس في الناس من يرق ويرحم
إن شر الدواب من لا يفهم
والذي لا يرى الأصم الأبكم
هو حال أراده الله للنا
س لأمر به المهيمن أعلم
لا رجاء في من تفرنج منا
لا ولا في أخي القديم المعمم
طال تمثيلنا الشقاء على الأر
ض فحتى متى الرواية تختم
ومتى تسدل الستارة والأر
ض بمن فوق سطحها تتحطم


Смертный, избранный богиней,
Чтобы свергнуть гнет оков,
Проклинает мир прекрасный
Светлых эллинских богоГордый лик богини гневной,
Бури яростный полеПолный мра Раскаты грома…
И исчез Венерин гроИ певец один на воле,
И простор лугов окрест,
И у ног его долина,
Перед ним высокий кресМеркнут розовые горы,
Веет миром от лугов,
Веет миром от старинных
Острокрыших городкоНа холмах в лучах заката
Купы мирные дерев,
И растет спокойный, стройный,
Примиряющий напеИ чуть слышен вздох органа
В глубине резных церквей,
Точно отблеск золотистый
Умирающих луче


O Homer, du klagest recht;
Denn wo 1 Macht und Hoheit steiget,
Ist die Poesie zu schlecht,
Daß sie nichts, als Schüler, zeiget.
Friedrich pflanzt ein Königreich;
Wir vergessen unsre Reimen,
Oder, so wir ja Was träumen,
Ist's kaum seiner Jugend gleich,
Weil er längst vorbeigegangen,
Wo wir denken anzufangen.


Tu stojíš nad udicí
jak růže před květem –
půl pannou luzných lící,
a půl jsi dítětem.


Über ihr mit gleichen Flügeln schwebet,
Hebt die Nacht von ihrem Auge weg,
Daß sie auch für alle heilig lebet,
Nimmt sie Schwindel von dem Himmelssteg.


Wie manchen Freund hab ich gekannt,
Der sich bey gleichen Kräften fand;
Und gleichwohl längst vor mir erblichen?
In frischer Jugend, voller Saft,
Verlohr so mancher Geist und Kraft,
Ist mancher schnell der Welt entwichen.
Auch manch Geschwister wird vermißt,
Das mir sehr jung entrissen ist.


Kommt das Maienweibchen,
trägt ein weißes Kleidchen,
trägt ein grünes Kränzchen,
sagt zu unserm Hänschen:
Eia, Hans,
komm zum Tanz!
Einen Schritt Frau Nixe,
einen Schritt Herr Nix,
Ringeldireih, Ringeldireih,
Dienerchen,
Knix!


能回箭锋射自己
方肯竿头进步行
道得未生前一句
始信虚空解讲经


رأت أقوامها اغتصبت بلادي
فنازعت الحجى وغزت فؤادي
تقاتلني النواعس عن فتور
فقلبي واللواحظ في جهاد
أهيم بها ولم أحفل بعقب
وأهواها وإن عكست مرادي
أعظم شأنها حين اقترابي
وأحفظ عهدها حين ابتعادي
وقالوا إنها زرقاء عين
فقلت القبح كله في السواد


لكَ الوَيْلَ لا فَاجِرٌ تُتَّقَى
ولا كُنْتَ في النَّاسِ بَراً تَقِيّا
تَرُوحُ وتَغْدُو عَلَى الزَّعْم في
طِلابِ العُلَى والعُلَى ما تَهيّا
وَقَدْ نَالَ فَوْقَ الّذِي تَبْتَغِي
مِنَ النّاسِ من لَيْسَ في النَّاسِ شَيّا


Welch thron? Was Kron? Welch Printz, der uns besitzt?
Welch Duppelzwölf? Was donnert, rufft und blitzt?
Brenn Sibenfeur! Kristalle, gläsern Meer!
Ruff tag und nacht, beaugtes Virthirheer!
Welch Buch ist dis? Versigelt sibenfach?
Das Lamm entschleust, Triumf! sein Sibenach.
Harfft, harfft und harfft das Neulid prachterhöht!
Auf, Engel, auf, di ihr noch völlig steht!
Auf, Menschen, auf! Auf, was mit uns belebt!
Belobt das Lamm, das uns mit sich erhebt!


Das vngehewre Reich der Hellen
Gedenckt am meisten mich zu fellen,
Der alte Drache nimmt sein Gifft
Mir einen Mordstich beyzubringen,
Sein gantzes Heer wil mich verschlingen,
Durch alles was die Seele trifft.


Prý jsem černovidec, pesimista...
Hle, jdu po ulicích, po náměstích,
na věže se dívám, staré domy,
na jiskřivé cestičky ty v parku –
těší mě ten úsměv staré Prahy
sám se umívám tak volně, lehce,
ale přiznávám se, to je všecko,
co mě těší při tom putování –
zajde slunce, tragická ta Praha
zasmuší se znovu – toť už osud.


玉勒雕鞍燕北春
闲愁空自惜芳尘
杨花入户还飞去
应笑虚帏翠被新


O Frühling! Frühling, dem die Welt entlodert,
Du führst im Schild ein Röslein ohne Dorn;
Dass uns das Herz nicht ganz vermorscht und modert,
Stösst du noch immer in dein Wunderhorn.
Noch immer lässt du deine Nachtigallen
Ins Frühroth schlagen, wie zur Zeit Homers,
Und hebst empor die Engel, die gefallen,
Die kranken Söhne Fausts und Ahasvers.


Ty, který’s tam nechal své srdce bez víry zemřít,
sepni své ruce a šeptej, dlouho, až v hodiny noční:


¿Qué es el amor? ¿Habrá quien no lo sienta?
Mas definirlo es ya harto cosa grave
¿Quién puede del misterio dar la clave?
¿Quién lo infinito limitar intenta?


Wenn dieser leute hochberühmte schriften
Einiges mittel wieder den vergiften
Veneris abschoß wüsten anzustiften/
Dem zu entgehen/


Mich greift die Langeweile,
Ich schreibe keine Zeile,
Kein Vogel gedeiht in solcher Luft,
Wo alles nur nach Gelde ruft;
Wo alles raset nach Gewinn,
Kommt einem gar kein Lied in Sinn;
Die Bäume stehen öd' und leer,
Man hört kein einzig Zwitschern mehr!


I řekli jsme matkám: „Oh, pozdravujte své dcery
a pozdravujte jich muže budoucí, v patriarchálních zvycích
k své slávě a králů a církví kdož vlekou dál galejní koule,
jež poddanskou ozdobou budou jejich rodinným hrobkám.“


Und ich lachte und dachte: der Urväter fröhliche Art
Hat sich trotz alldem mein Volk immer noch treulich bewahrt.


Gleich dem verstoßnen Königskinde
Germania frierend sitzt im Wald,
Das Haar zerzaust: ein Spiel der Winde
Ist ihre rührende Gestalt.


Welcome, ye gentle tribe, your sports pursue,
Welcome again to Delia, and to me:
Your peaceful councils on my roof renew,
And plan your settlements from danger free.


Však moře hlubina
se bouří nezpění,
nechť padá břeh i hráz,


Ihm schlug im Sturze nicht des Gewissens Puls,
Er schnob noch Mord und Frevel und Flammenwuth;
Doch bald entsank die Heldenlarv', es
Schrumpfte der Prahler in eigne Kleinheit.


»Quedaos en aquesa playa,
de mis pensamientos puerto,
quejaos de mi desventura
y no echéis la culpa al viento.
Y tú, mi dulce suspiro,
rompe los aires, ardiendo,
visita a mi esposa bella,
y en el mar de Argel te espero.
¿De quién me quejo con tan grande
                extremo,
si ayudo yo a mi daño con mi remo?»


Du bist doch Helffer in der Noht,
Bei dir ist Raht zu finden,
Du kanst die Krankheit, ja den Tod
Gantz siegreich überwinden.
Du schlägst zu Zeiten eine Beül'
Und kanst jedoch dieselb in Eil'
Als unser Artz verbinden.


Ist der Tag der Erd entwichen,
So verwehrt dein Bild die Ruh;
Kommt ein Ostwind hergestrichen;
Kehr ich ihm das Antliz zu;
Denn mich deucht, er bringe mir
Manchen sanften Kuß von dir.


Wer treibet auß getreid/ vnd gras/
Wer lockets an die Sonnen?
Weils in der erd verwirret saß/
Wer hats hinauß gesponnen?
Wer scherpfft den ähren jhre spitz?
Wer thut die körnle zehlen?
Wo nemmens doch die kunst/ vnd witz/
Daß nie der art verfehlen?
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


Grün deine Federn am Hut, mein Kind,
Blau deine Augen im Kopfe sind:
Wie kannst du so was wagen!?
Grün paßt nicht zu blau,
Wird dir prompt und genau
Ein jeder Professor sagen.


静处知君解策勋
炉香袅袅起微云
岸巾不住寻青士
攲枕还应对墨君


Ich nenne dich mit allen Namen,
Die je von Liebeslippen kamen,
Ich grüße dich mit jedem Laut,
Den du mir je geküßt vom Munde,
Ich nenne dich im Herzengrunde,
Lieb, ewig teuer, Schwester, Braut!


És már a támadásra jelt ád a szörnyü kard
Véres tusára látni fölkelni a magyart.
Mint két üvöltő szélvész, mindkettő iszonyú,
Ront egymás ellenébe hős Béla és Batú.


Poi nel margine estremo
tremolar mi parean liquidi marmi,
e da vermiglia nube un dolce vento
giostrar, non con altre armi,
che con fermezza e con vigor sopremo
di soffio non mai spento
né mai per pioggia scemo,
con riposo pigliar sol nel tormento.
E era in strana foggia
sospiri il soffio, e lagrime la pioggia:
così feroce e afflitto,
e ripercosso più, sempre più invitto,
assalì spesso d'alabastro nave,
solcante un mar soave,
che d'oro avea il coperto,
e le finestre in fronte di zafiri,
onde e al rostro in rubini e perle aperto
di sottil fiamma giri
vincitrice sperava, e in tanta gloria
lieto s'arrese il vento a la vittoria.


A prsty jemnými Noc sbírajíc
stišené tóny, rozstříknuté, jde
v tmách strnulých, v hvězd bílých záchvěvech
a s klidem zašlého jde, s Tajemstvím.


Ty úsměv jen máš pro ten svět,
já odnaučil již se smát,
já s rozbitým se vracím zpět,
člun tvůj chce teprv v běh se dát.


Es fraß nicht und hielt Winterschlaf;
Streichelnd, wenn man den Nacken traf,


Глухой глухого звал к суду судьи глухого,
Глухой кричал: «Моя им сведена корова»—
«Помилуй,— возопил глухой тому в ответ,—
Сей пустошью владел еще покойный дед»Судья решил: «Почто ж идти вам брат на брата,
Не тот и не другой, а девка виновата»


يُقاتِل بِاللَحظِ مَحبوبُنا
وَبالسَيف وَالرُمح أَمضى قِتالِ
فَطَوراً يَصيدُ ظِباءَ السِناء
وَطَوراً يَصيدُ أُسودَ الرِجالِ


    Desatarei a fantasia em cauda de pavão num ciclo de matizes, entregarei a alma ao poder do enxame das rimas imprevista
    Ânsia de ouvir de novo como me calarão das colunas das revistas esses que sob a árvore nutriz es-
    cavam com seus focinhos as raíze


Stell auf und wirf die Sehnsuchtsangeln
Und henck den Freyheitsköder dran;
Das Glücke läst es dir nicht mangeln,
Denn sieh, ein treues Herz beißt an.
Ein solcher Fang ist hoch zu schäzen,
Zumahl wer unsre Zeit bedenckt,
Wo mancher mit vergoldten Nezen
Forellen sucht und Frösche fängt.


Schickte mir in bester Ruh
Gähling zu
Schwäres Creutz/ und Leyden,
Mir den Weg zum Undergang
Mit Bezwang
Also abzuschneiden;
Dann weil ich im Glückes-Stand
Stäts verbeint geblieben/
Hat Er mich mit scharffer Hand
Zu dem Joch getrieben. 3


Po bouři, která vše plnila děsem,
po prudké bouři kráčel jsem lesem.
Jak šel jsem večerem, vydrážděn, chor,
v mlhy se zahalil majestát hor,
šedivá mlha vše clonila zraku.
Z daleka slyšel jsem hučení vlaku.


尽道孤根逗暖回
缘何春至未胚胎
东皇想是怜孤独
留与群芳作伴开


Unsway'd by Fashion's dull unseemly jest,
Still to the bosom let your infant cling,
There banquet oft, an ever-welcome guest,
Unblam'd inebriate at that healthful spring.


Třpyt sněhu, úběl mléka
plá v tobě, nepodajnost ryzích duší,
vše, čehož člověk moderní se leká.


Nem vagyunk-e hűk eléggé?
Vagy szegény a szív szerelme?
Nem tiéd-e minden érzet -
Nem tiéd-e minden elme?


Já revoluce jsem tamborem,
svět potřebuje korektury –
hned při stvoření byl sfušován
mým špatným přítelem s hůry.


手把芙蓉花
笑坐西华寺
香风吹白莲
十年今一至


gözleri griyle karışık mavi


春逐啼莺去不留
一川风雨满山秋
笙歌不到愁人耳
若听笙歌更泪流


za zamčenými ústy čeká láska
a jen se vrhnout v náruč shledání,
až rozplyne se ledová tvá maska
v jásotu srdce, jež se nebrání.


Vidím tam různotu skupení,
velkosti, tvarů a záře –
to musí různé osoby
být, kde jsou různé tváře!


Jak vejce Kolumbovo je ten taj,
jenž poslední se zdá být a je prvý.
Hloub ke dnu jen, ať spadne maska, báj,
je pouze život v nervech, svalstvu, v krvi!


Skalina mě kryje. Ještě čas.
Dlouze políbil ji nyní zas,
vánkem zaletěl sem její smích.
Hudba smíchu doznívá a skoná,
ohlas její na mém srdci ztich‘.
Bože, je to Ona!


Da schwieg der Herr Regierungsrat,
Und nicht wenig war ich verwundert:
Sie scheinen ein sehr gescheiter Mann
Für unser verrückt Jahrhundert!


归期无准卜钱多
自读浑天应世歌
转恐郎心同易卦
单单拆拆变如何


春泥滑滑封行路
春水溶溶没野蔬
独坐不愁无酒饮
林间山鸟自提壶


Já tvoji šij, noc vlny obejímá,
a oba svoji uspáváme muku;
jen po tmě hledám tvoji malou ruku,
jež nudy balvany mi s čela snímá.


Libster Vater! Als mein blühen
Alles Genf nach sich wolt zihen,
Und gleich siben Monden aus,
Fil des Satans sturm ins haus,
Ohne Recht, Gewissen, Wissen:
WEIS und BLAU wird hingerissen,
Das Genf spilte di Figur
Recht der Babylonschen Huhr.
Joseph ward sein Rokk entzogen,
Den ihm Gott gab huldgewogen.


Che nessuna persona far potesse,
Perciò ch'i' non volli anche sua contezza:
Sì era dritto ch'i' me ne pentesse.


Cuando de mi camino atrás volviendo
miro, Señora, en mi preciso daño,
tal es mi pena y mi dolor tamaño
que me siento en angustias feneciendo.


Teskný je člověka osud, však velký je s Anděly zápas
o cestu tajemnou, jež vede až v ohniska boží,
největší chvíle pak, kdy Věčnost se k duši až sklání
a echa svá v její záhadná ložiska střásá...
nad sudbu vratkou těla, jez dovede zradit,
slavnější sudbou zní úděl silného ducha,
jenž vidí pralesem hmoty a světa svárlivého
skutečný kosmos, pradávnou duše vlast...
nad jiskřivé dary, jež minuty opojují,
ale jichž ztráta dovede stonat v nás leta,
chvíle je ticha, kdy večerní zvon tam v hluši
v městečku moravském a v centru starého světa
zvěstuje duši jedinou pravdu bytí.
Ale nikdy dosud
mateřská mluva nedala většího žáru,
kouzelnější se nerozeplála silou,
než v tomto chorálu, velkém a slavném jak bouře!
Ó díky, mysliteli, že zvolil’s nejsladší hudbu
pro slovo a pravdu a zákon, jímž chtěla Věčnost
shovívavá a milostiplná ke světu nevděčnému
promluvit ústy prorokovými!


né mai Charon, che l'alme nostre varca,
trovosse da stracheza tanto offeso,
e forza gli fu far magior la barca;


Und die Sonne blickt durch der Zweige Grün
Und malt auf den glänzenden Matten
Der Bäume gigantische Schatten;
Und zwei Wanderer sieht er die Straße ziehn,
Will eilenden Laufes vorüberfliehn,
Da hört er die Worte sie sagen:
»Jetzt wird er ans Kreuz geschlagen.«


Aquí está vuestra vega, monte y selva;
yo soy vuestro pastor, y vos mi dueño,
vos mi ganado y yo vuestro perdido.


Tú que hueles la flor de la bella palabra
acaso no comprendas las mías sin aroma.
Tú que buscas el agua que corre transparente
no has de beber mis aguas rojas.


— Cada vez, vejo as coisas mais escuras.
— Ouça-me a história e, na memória, grave-a.
Maximiliano afirma entre mil juras:


Nacht/ wir lassen dir die Wahl/
Ob dein blauer Himmels-Saal/
Oder diese treue Stadt
Izt mehr helle Lichter hat.


Proč? Byl to soucit se mnou, s ubožákem,
či všední frašky akt jen poslední?
Či štěstí záblesk, jenž se mihnul ptákem?
Co nutilo ji: Jen se ohlédni!?


Eine Grotte liegt an Naxos Hafen,
So bequem vom Felsenwall verschanzt,
So mit braunen Ulmen rings umpflanzt,
Daß sich Stürme ließen da verschlafen.
In der Grotte ruht ein süßes Kind,
Schön wie Nymphen und Dryaden sind,
Ruht noch, da des Morgens helle Stunden
Alles schon vom Schlaf entbunden.


Cantiamo due sorelle
Della sorella pia
Del nostro Gallo altero;
Ch'in lei poser le stelle
Tutto 'l miglior che sia
Sotto al divino impero;
E congiurate féro
Del ciel l'esempio fido:
Perché la nostra etade
D'onore e di bontade
Dentro il francesco nido
Togliesse all'altre il grido.


Dein Mund, o Jesu, soll allein
Das Ende meiner Liebe sein.
Und ob sich zwar die Seraphinen,
Ihn zu berühren, nicht erkühnen,
Schätz ich doch mich dazu geboren,
Weil du mich hast zur Braut erkoren.


Der Bäume Schatten stirbt wie Rauch, wie blasser,
Im nebeltrüben Wasser,
Wann aus den Lüften tief versteckt im Laube
Süss klagt die Turteltaube.


Nur den schönen Daphnis trawret/
Daphnis hie vergraben ligt:
Daphnis ligt im stein vermawret/
Daphnis nunmehr spielet nicht.
Eia lasset euch bedingen/
Groß/ vnd kleine vögelein;
Eia thut von hertzen klingen
Lauter trübe liedelein.


Ueber mir in festem Fug
Die gewölbte Himmelshalle;
Sternenzug und Wolkenflug,
Wechseln all' und wandern alle!


Auras, perfumes de junquillo, trino
de aves amigas, rodeadme: siento
el antiguo placer, aquel contento
que en tiempo a mis amores; imagino
de mi joven cantor sonar vecino
el palpitante, apasionado acento
y las yerbas temblar que sacudía
su planta cuando a mí se aparecía.
¿Quién no tiene recuerdos deliciosos
de edad mejor ¡ay!, aunque joven sea?
Siempre el pasado tiempo nos recrea
velado de atractivos misteriosos;
por esos de la infancia venturosos
diera el joven el brillo que rodea
su lozana existencia, y cada hora
presente por pasado... ¡Ley traidora!
¿Qué son nuestros recuerdos, son delirio,
infortunio, ventura, desconsuelo?
¿Cuál intento será que tuvo el cielo
darnos en ellos bien, darnos martirio?
Cuando veo que un blanco, débil lirio,
de los mezquinos que produce el suelo,
mi antiguo amor despierta, impulsa, enciende,
¡oh! exclamo ¡santo Dios!, ¿quién os
comprende?
¿Qué ven, qué escuchan, pobre Carolina,
en la luz y el silencio ojos y oído?
¿Qué hay en la flor, que hay en la sombra, el ruido
que penetra en tu ser y te fascina?
Sobre la copa de la misma encina
el sol que tantas veces ha lucido,
la brisa de la antigua primavera,
¿por qué te agitan cual por vez primera?
Yo nada sé; filósofos profundos
que los misterios de la vida entienden,
sabrán de aquellos que el espacio hienden
en recuerdos espíritus fecundos;
yo las leyes ignoro de esos mundos
que los sabios dignísimos comprenden;
pero sé que en la tierra, peregrinos,
hay espíritus mil que son divinos.
Si fábrica de barro contrahecha
a quien faltó la esencia para un alma,
hombre estúpido, cuerpo siempre en calma,
la vida del espíritu desecha;
si juzga que de tierra sola es hecha
la criatura, que aspira a eterna palma,
es porque, en piel humana, ser de bruto
a su reino animal paga tributo.
Pero vosotras que gozáis, criaturas,
la inspiración real del sentimiento,
no os mofaréis porque en la luz y el viento
mi amor habite, y en las flores puras;
la yerba que tapiza las llanuras,
la nube que atraviesa el firmamento,
hacen surgir memorias olvidadas
en las almas por siempre enamoradas.
Duermen como la oruga-mariposa,
se ocultan sin cesar, como la luna,
decrecen, como el mar, pero ninguna
muere aunque mengua, velase o reposa;
se reaniman al sol, la noche hermosa
las hace aparecer una por una
y, cuando más lejanas de la idea,
las lleva al corazón recia marea.
Auras, perfumes de junquillos, trino
de aves amigas, me agitáis, os siento,
de espíritus ocultos sois aliento,
sois guardadores de mi amor divino:
venid al valle triste en que imagino
sonar de mi cantor el tierno acento;
¡placeres, dadme, en la ilusión hermosa
ya que en la realidad no soy dichosa!


Amynth, der sich mit Wünschen quälte,
Weil ihm zu seinem Zeitvertreib
Ein Regiment, ein schönes Weib
Und eine Tonne Golds noch fehlte,
Lag einst bey düsterm Sternenlicht
Und sann auf glänzende Projecte,
Als ihn ein mystisches Gesicht
Aus seinen Phantasien weckte.
Ihm rief ein sanfter Ton: Amynth!
Und als er aus dem Bette blickte,
Sah er das schönste Götterkind,
Das je des Barden Aug entzückte.
Sie hielt in ihrer rechten Hand
Ein Füllhorn und ein Ordensband
Und schien ihm freundlich mit der Linken
An ihre weiße Brust zu winken.
Wer bist du? rief er, durch die Macht
Des Winks von seiner Angst entbunden.
Allein, itzt schlug es Mitternacht,
Und schnell war die Gestalt verschwunden.
Allmählig, wie der Tag, erwacht
Amynth und trocknet sich die Stirne.
Wo bist du, rief er, holde Dirne?
Schuf Morpheus dich zu meiner Quaal?
Doch nein – ein leeres Ideal
Kann keine solche Glut entzünden.
Wohlan, mir bleibt nur eine Wahl,
Zu sterben oder dich zu finden.
Er sattelt seinen Bucephal,
Trabt rüstig über Berg und Thal,
Und kurz, nachdem er einen Blinden
Und ein paar Kinder umgerannt,
Warf ihn der wilde Gaul vom Rücken
Und floh, Gott weiß in welches Land.
Ein Held muß sich in alles schicken;
Er setzt zu Fuß die Reise fort
Und glaubt entzückt, bald hie, bald dort,
Den trauten Irrwisch zu erblicken;
Doch wenn er ihm entgegenläuft,
Zerfließt er, wie die Seifenblase,
Nach der ein rascher Knabe greift.
Itzt winkt ihm eine stille Straße
In einen dunkeln Palmenhayn;
Hier schlummert er im weichen Grase
Vom langen Zug ermattet ein,
Und sieht die flüchtige Sylphide
In einem silbernen Talar
Mit weißen Rosen in dem Haar;
Ihr Gruß war ernste Huld und Friede.
Er rafft sich auf, sie schwirrt davon;
Er jagt sie, wie Latonens Sohn
Einst Daphnen, über Stock und Stengel;
Itzt hascht er sie; doch schnell zerrinnt
Das holde Traumbild, und Amynth –
Umarmet einen Todesengel.


Muž ten líbí se mi, za ruku jej chopím,
vezmem’ s sebou živou vodu nadšení,
práce silná bude štítem nám i kopím,
pozdravíme nový věk v tom znamení.
Z hradu v zakletí ty božské děvy obě
ať si vysvobodí...“ – ...„Budiž, tak se děj!“
kynul Čas, „jdi, synu milý, k lepší době
národu list nový hvězdou znamenej!“


Man führt ihn unter Sang und Klang
Zu Bremen zum Tor hinaus,
Zwei Raben fliegen hinterher,
Zwei andre fliegen voraus.


I že jsem kdy s tebou cítil,
čím plál zrak tvůj holubičí,
zapomeň!
Zpomínka jen srdce zničí,
zapomeň!


Pro tebe často píseň moje nezní,
neb mně se dechu někdy nedostává.
To hrdlo pevně štěstí naše vězní,
a hlava brání jeho tichá práva.
Nač by ti lhala píseň moje hravá,
když smutek náhlý nitro zalije?
Mně včera divná přišla zvenčí zpráva:
Pod sněhem pták se nejlíp ukryje.


万岁千秋奉明主
坐令四海如虞唐
一门累叶凌烟阁
功业汾阳异姓王


Col suo maestro Amore
Ebbe un dì desiderio
Argomentar questo infelice core.
Il crudo Amor fe' l'argomento in Ferio,
Ma il cauto cor s'ascose,
Onde in Celarent ad Amor rispose.
Ma invan quello a celarsi alor si accinse,
Ché il vide Amor, e in Barbara il convinse.


Zas na moři se koráb plaví,
jak racek v tlumě druhů svých,
a vánek s vlajkami se baví
na štíhlých stěžnů vrcholcích;
však dojede-li šťastně cíle?
Slyš, pestré pleny s lanoví
a vlny moře potměšilé
vždy šumí jen. „Kdo ví, kdo ví!“ –


Szív a szívtől, - szülőjétől
A még nevendék legény,
A deli férj kedvesétől,
S kisdeditől, óh szegény!
A jó barát barátjától,
Vérétől az atyafi,
A birtokos birtokától,
Honjától a hazafi,


Kdybych tě jak živ jen nebyl byl znal,
Nebyl byl víry k tvým slovům jen dal,
Nikdý y přes tvůj práh přešel:
Nikdý bych nebyl co zločinec zde
Na místě popravním, v mladosti své,
Od kata ohavně sešel.


Boldog idő lehetett, mikoron sem szolga, sem úr még
Nem vala; eggyenlők lévén az egész haza minden
Gyermeki, mint testvér s azoneggy anya szülte rokonság.


Was ich besitz', ist nicht im Kasten;
Wil jemand meinen Gütern an,
Der muß mein Leben selbst antasten,
Ist dieß nun hin, was darff ich dann?
Ein ander halt auff Geldt vnd Gut,
Ich liebe Kunst vnd freyen Muth.


„Slunéčko ty boží
na nebeské báni,
ustaň ve svém běhu,
láska se ti klaní.


Ты смирен, мой жених, осанист и прекрасен,
Со всеми ты своим молчанием согласеОднако за тебя не выйду я вовек:
Ты статуя, а мне потребен челове


E ainda tão pequena e pobre É vê-la,
Com os pés nus sobre a terra negra e dura;
À cabeça trazendo, em vez da estrela,
A bilha de água que ela mal segura!


¿Qué prendas de orador en ti se ven?
Zazoso acento, gesto pastoril,
el metal de la voz cual de sartén,


Löschet nicht, was schon erloschen
Und dreschet nicht, was schon abgedroschen.
Nicht auf Gräber sollt euren Sitz ihr setzen,
Am Lebendigen sollt euren Witz ihr wetzen,
Allen Verständigen zum Ergötzen.
Jach und gelinde,
Gemach und geschwinde
Sollt ihr segeln bei gutem und schlechtem Winde.
Seid nicht zu plump und gradheraus;
Nur ein Tölpel fällt mit der Thür ins Haus,
Und schüttet alles auf einmal aus.
Dies Gleichniß merkt euch für den Witz:
Was ist schneller als der Blitz,
Und doch durchläuft er seine Pfade
Im Zickzack und nicht gerade.
Ging' er gradewegs so eilig,
Würd' er langweilig.


Deus me defenda de pensar, de leve,
Em faltar o respeito ao venerando
Vovô da imprensa, muito menos, quando,
É papai apesar da muita neve.


- "Não quero o vosso dinheiro
  Pois vos custou a ganha"


بأَبِي زائراً أتانِيَ جُنْحاً
لا وِداداً منه فعنّى ومَنّى
زاده ضِنَّةً بموضعه الما
لكِ قلبي بُخلاً عليَّ وضَنّا
لَم يُنِلنِي شيئاً وعند رُقادي
أَنّه جاءني فَأَغنى وأقنى
صَدَّ صُبحاً والعينُ منِّيَ يَقْظى
وسرى واصلاً وعينِيَ وَسْنى
وجفا بالنّهار من بعد أن خي
يِلَ لِي أنّه أتانِيَ وَهْنا
زَوْرَةٌ ما درى بها ذلك الزّا
ئرُ رَبْعِي فكيف يوجب مَنّا
هو لاهٍ عنها وما بتُّ فيه
لم يُحِطْهُ عِلْماً ولم يكُ ظَنّا
فهْيَ تعليلةٌ لصبٍّ عليلٍ
أوْ خداعٌ يُهْدى لقلبي المُعَنَّى
فهي مثلُ السّراب أو مثلُ لفظٍ
ما له حاصلٌ ولا فيه مَعْنى


Marně chci přímo plout, zmítám se vztekle;
do úst mi vjelo:


Und kommt die liebe Sommerszeit,
Wie hoch wird da mein Herz erfreut,
Wenn ich vor meinem Acker steh,
Und so viel tausend Aehren seh!


Tu z temna hlubiny té,
kde poklady jsou skryté,
ke světlu vzhůru hledě,
osudu v dlani sedě
tak mezi nebem-zemí
se všemi nadějemi,
jen více miluji Tě,
Ty velikánské dítě.


Že odpustkům se posmívali
a proti kněžstvu láji štvali,
má bez odkladu na nich kat
popravčí dílo vykonat. –


Und als inmitten des Stroms der Kahn,
Da hub Roland zum zweiten an:
»Nichts Halbes thu' ein ganzer Mann,
Der ganz vollende, was er begann!«
Der Ferge seufzt: »Verständlich!
Doch wann kommt Neues endlich?«


哦诗只道更无题
物物秋来总是诗
著意染须玄尚白
梳头得虱素成缁


Vždy plný úzkosti a prázdna ve své duši
jsem toužil po srdci, jež možno obejmouti,
v něž bytosť vnoří se a jsoucnosť svoji zruší,
já toužil tajemství to žití postihnouti,
a býti ženskosti a duši lásky blíž –
to dávno již.


Kamo můj bičík zavládá,
statisíc perel napadá.


Ciascun marito, a mio giudizio, deve
sempre spiar se la sua donna l'ama;
saper s'onore o biasmo ne riceve,
se per lei bestia, o se pur uom si chiama.
L'incarco de le corna è lo più lieve
ch'al mondo sia, se ben l'uom tanto infama:
lo vede quasi tutta l'altra gente;
e chi l'ha in capo, mai non se lo sente.


Vždyť prchlo již, co mne tak děsně hnětlo...
Nech záclony, nesnesu denní světlo,
ty omdlel bys, mé kdybys viděl tělo –
je samá rána, a jak zhubenělo!...


S'io fossi sei o sette
Secoli addietro nato,
A studïar Pandette
Già non mi sarei dato;
Oh m'avrei scelto pure
Più dolci cure !
 Cura all'armi e allo stile
Dolce d'amor ponendo
Un trovator gentile,
Un paladin tremendo,
Se fossi allora nato,
Io sarei stato.
 Allo Studio di Pisa
Non m'avrebber costretto
A sciupar tempo, in guisa
Di volgar giovinetto,
Come feci finora
Per mia malora.
 Ma in opere d'ingegno,
Non men che della mano
Fatto già forte e degno
D'uscir del gregge umano,
Andrei per l'ampia terra
A farvi guerra
 A farvi guerra agli empi4,
A briganti, a ladroni,
Lasciando eterni esempi
Ai futuri campioni
Di mia prodezza,
E gentilezza.
 Sì, di mia gentilezza:
Perchè un ladro incontrando
Se tal gli avrei carezza
Avventata col brando,
Da batterlo sul suolo
D'un colpo solo,
 In cambio se avvenuto
Mi fossi a una donzella,
Man ponendo al liuto,
La mia canzon più bella
A lei che si fa rossa
Tosto avrei mossa.
 Non si pensi per questo,
Che a un tratto io m'innamori;
Troppo error manifesto
É l'esser pago ai fiori,
Che ti vengan per via
Veduti pria.
 Anzi in mio cor sommessa
Parla una voce arcana
Di certa principessa,
Che in terra ignota e strana,
Premio del valor mio
Mi serba Iddio.
 Così per lungo errare,
Dopo infinita pena,
A un'isola oltre mare
Tocco di incanti piena,
E non sì tosto a terra,
Eccomi in guerra.
 M'assalgono dragoni,
Strigi ed arpie funeste
E pallide gorgoni
E serpenti con creste
E, con adunche mani,
Giganti immani.
 Ben sette giorni e sette
Io duro ad ammazzarne,
Ed a trinciar polpette
Di quella sozza carne,
Sol quando niun più resta
Smetto la festa.
 E' fu dura a dir vero
Ed aspra la contesa;
Se prode assai non ero,
Altro di quella impresa
Non poteami seguire
Che di morire.
 Ma fosse qui finita;
Or viene appunto il bello.
Ivi un giardin m'invita
A entrar; ma sul cancello
Trovo una tetra Sfinge,
Che mi respinge.
 Peste vomita e foco,
Ed io l'ammazzo a un tratto;
E passo nel bel loco,
Che con tal arte è fatto,
Ch'io non vel posso dire,
Nè voi capire.
 Ariosto ha descritto,
Cred'io, questo giardino,
Quindi io tiro diritto,
Chè lungo è il mio cammino
E di guardar l'Orlando
Vi raccomando.
 Or per diversi errori,
Fra quanto può Natura
In alberi ed in fiori
Far meglio e con più cura,
Vengo ad un praticello
Dov'è un castello.
 Qui appunto nel palazzo
Sta la mia bella sposa,
Che or siede ad un terrazzo
Con fronte in veli ascosa
Pur mentre un dolce canto
Io levo intanto.
 La mia bella canzone
In lei tosto fa breccia;
Se per cuore un mattone
Non ha, vi diè tal freccia,
Che non tosto guarita
N'è la ferita.
 Scendon le ancelle allora
Che a entrar mi fanno invito
In quell'alta dimora
Che par d'oro forbito,
Io con gentil decoro
Vo dietro a loro.
 Tosto la bella appare,
Ma sempre ha il volto ascoso;
Chi il vel la vede alzare
Quegli sarà suo sposo;
Frattanto io vo' la mano
Baciarle invano.
 Ella dice: "Non tocca
Baciarmi a te la mano
Che puoi baciarmi in bocca
O mio sposo e sovrano!… "
Quindi il velo si toglie
E al sen m'accoglie.
 Or come il vel s'ha tolto
E ch'io la miro fiso,
Te in quel leggiadro volto,
Te appunto in lei ravviso,
O mia recente e bella
Traditorella.
 Nè me invaghir potea
Altra sembianza invero,
Chè alla mia bella idea
Rispondono col vero
Solo le tue fattezze,
Le tue bellezze.
 Ma s'ella ha l'occhio uguale,
La gota, il labbro, il crine,
Ha spirto più leale,
Più soave e più fine;
Non è a la tua maniera
Costei leggera.
 Ella non ha un'amica
Di quelle tue cotante,
Che tosto mal le dica
Del suo fedele amante;
Nel suo cor, benchè indegno,
Io solo regno.
 Così per sua bellezza,
E mio gentil valore,
Scambievole vaghezza
Si desta in noi d'amore,
Nè cesserà codesto
Speriam sì presto.
 Oh fossi allora nato,
Allora e non adesso!
Che per essere amato
Ora l'ingegno spesso
O valor altro eguale
A nulla vale.
 Or l'abito elegante
E lo stival sottile,
Qualche po' di contante
E il garbo signorile
D'amore ti fan degno
Più che l'ingegno.
 Oh fossi nato allora
Che il cor gentil fu in prezzo!
Capisco che a quest'ora
Sarei morto da un pezzo;
Ma poi questo malanno
Non è gran danno:
 Almen, se or fossi morto,
Prima sarei vissuto;
E invece or dubbio porto
Che tanto a dì compiuto
Nemmen dire si possa
Sulla mia fossa.


-Yo presto sombra cuando el sol calienta,
rasgo del aire el torbellino fiero
y el bien que hago mi verdor sustenta


Wend' ich meine Blicke lieber
Albanesischen Gestalten
Trunken zu! Beim Gott der Liebe,
Schöner sind sie wohl als jene!
Welche Tracht! Der Vorwelt Weiber
Sind sie, oder gar der Fabel,
Und an solchem Busen nur
Konnt' ein groß Geschlecht entstehen.


Jamás verás tu trono derribado:
mientras haya en el mundo sentimiento,
Bellini, no serás rey destronado;


Nun schläft sie dort im Kühlen. Es schneit auf sie,
Und thaut auf sie! Es duften im Mondenschein
Aus ihrem Rasen Ernstgedanken,
Schauern um dich, wie Gesäusel Gottes.


Der streifte durch das ganze Land,
Mit Wagen, Roß und Mann,
Und wo er was zu kapern fand,
Da macht' er frisch sich d'ran.
Wips! hatt' er's weg, wips! ging er
Und schleppt' es heim auf seine Burg.


夏日日长不可论
扶桑万里过昆仑
青天尽闭蛟龙雨
赤气遥冲虎豹门


Entrückt der Grambeschwerde,
Die sich durch's Leben spinnt,
Liegst du in fremder Erde
So fern von Deinem Kind!
Seit manchem langen Jahre
Bist du, was todt man heißt,
Allein bei deiner Bahre
Weilt sinnend noch mein Geist.


Sie liebt die höchsten Spitzen,
Nicht Schloß, nicht Riegel kann
Vor ihrem Anfall schützen,
Der Harnisch – lockt sie an.


Erinnre dich zum öftern meiner Huld
Und nähre sie mit süßem Angedencken!
Du wirst betrübt, dies ist des Abschieds Schuld,
So muß ich dich zum ersten Mahle kräncken,
Und fordert mich der erste Gang von hier,
So sterb ich dir.


摩挲石柱藓痕斑
亡国如鸿去不还
无复切云三百尺
祗传风铎在人间


Checht mou jizbou, hon a spěch,
vichr třese okenicí,
číš se chví mi na ústech.
Máte pravdu, pekelníci!
Checht mou jizbou, hon a spěch...
Kráse, lásce vítězící
přípitek můj s klidnou lící –
Dvanáct hučí s věží všech!


Auf den Fildern 1 , unter den Bäumen,
Wo die goldnen Äpfel sind,
Wo der Kohl wie Silber glänzet,
Spielte sie, ein lichtes Kind.


Du fragst mich, Stern der Winternacht,
Ob ich von süßem Weine glüh';
O freu dich, wie ich duftend blüh'!
Mein blühend Herz beim Röslein wacht,
Gern thät' es sich mit Worten kund,
So lebenswarm, wie Tropfen Blut,
Doch schließt das Röschen schon den Mund,
Und thut da kühlend mir so gut;
Die Augen füllt ein süßer Drang,
O Liebesthau, o frommer Dank!


一夜春雷动石泉
桃花新涨已连天
幽人悟得朝宗理
兴在滔滔百折前


Hat uns denn ein Bund vereinet,
Wie ihn jeder Tag gebiert,
Wo geküßt, gelacht, geweinet,
Endlich auch geschieden wird?


Doch des Schlummers süße Schlinge
Hält die Wacht am Wall umfahn,
Rost zerfraß des Kriegers Klinge,
Seiner Flinte fehlt der Hahn.


Denn lange genug sang Bartmar den Zwist
Der Menschenbeherrscher. Und sind sie denn noch,
Wie vormal, entzweit? und knüpfet sie nicht
Des Friedens erquickendes Band?


Was haben wir denn da gefunden?
Wir wissen weder oben noch unten.


Ver è che disiato avrei assai
d'essere stato della loro schiera,
se con onor potesse esser giammai.


Au court sermon qui suit sur un thème un peu rance,
On somnole sans trop pourtant d’irrévérence.


Ich bin so glücklich, bin so froh;
Ein Weiblein darf ich lieben,
Ganz, wie einst König Salomo
Sein liebstes Weib beschrieben.


Warlich, ich muß derer lachen,
Die so breit und hoch sich machen,
Haben doch kein Zeysig Nest,
Da man nicht dabey gewest.


Doch wo des Abends zitternd zarte Töne
Unnennbar schmerzlich singen vom Entsagen,
Und wo die Dinge, die verschwimmen, tragen


Warum ich nur von Lieben
die Blätter voll geschrieben/
warum mein Buch verzärtlet lacht:
möcht' einer wundernd fragen.
Drüm wil ich selber sagen
was mich darzu hat angebracht:


Die Schmeichler sind nur Freund' aus Schertz,
Und schlimmer als ein Feind der draut;
Der diesen fürchtet, hat kein Hertz,
Und keinen Witz, der Jenen traut.


Es lauscht der Wald.
Komm bald, komm bald,
Eh' noch verschallt im Lärm des neuen Tages
Der Quelle Murmeln, und verhallt.


Der Fortgang muß sich enden
In deiner Neider Lust,
In deinen sichern Händen
Ist lauter Trost bewust.


Du hast dein Herz aus Feuer gebaut und tief,
Glühend schlief ich dort, wo noch keiner schlief.
Zierliche Dinger sind deine Hände, doch ihre Gaben wiegen schwer,
Mein Leben und mein Tod liegen bei dir.


J'écoutais, regardant les cieux
Où s'allume la chrysoprase,
Et je marchais, silencieux,
D'un pas léger, sur l'herbe rase.


Und als das Korn gedroschen war,
Rief das Kind noch immerdar:
Mutter, ach Mutter! es hungert mich,
Gieb mir Brod, sonst sterbe ich.


Teď jméno nejsladší bych chtěl mít v řeči svojí
a vedle Vašeho je nad ty verše dát,
a v zracích toužících, jež vzhlédnout k Vám se bojí,
třpyt míti mámivý těch hvězdných myriád
a jejich čistotu, jíž v oblacích jen tonou,
jak já bych tonout chtěl v tom Vašem ovzduší,
a vzít si svěží květ pod Vašich ňader sponou
neb zlíbat ručku Vám, byť za trest nejtužší –;


Was hast du denn darvon, daß sich das Rosen-Feld
Der Wangen also rauh, als wie ein Dornpusch stellt?
Und daß der schöne Mund, der sonst so süsse lacht,
Mir alle Frölichkeit zu lauter nichte macht?


Halált leheltem ajkaikrul
S most az enyészet sírni hajt;
De gyásztörvénye meg nem indul,
Nem érti a könnyet, sohajt.


Chyba lávky! – srdcím našich slečen
nikdo není tolik nebezpečen
jako právě – hezký autor jich!


“Szent üdvösségére késztetem Nagyságát!
tekíntse sorsomnak, mély nyomorúságát!
három gyermekemnek boldogtalanságát,
s állya el Mátyásnak szörnyű gonoszságát!


Tak pěli pasci tito prostomile,
A poskytli mu dary ku posile.
A když vzal Ježíšek je s úsměvem,
Šli pastýřové domů s prozpěvem.


Wüßt' ich es nicht, daß du gewiß
In jener Räume Finsternis
Liegst schlummernd wie ein Embrio verborgen:
Dann möcht' ich schaudernd mein Gesicht
Verbergen vor der Sonne Licht,
Vergehn wie Regenlache vor dem Morgen.


Sara'ne tu però di me contenta
se 'l servo tuo, per te mal conosciuto,
soccorso attende e nolli porgi aiuto?


V celém živobytí
Jednou se mi chtělo,
Když děvče ani já
Peníze nemělo.


Quält euch doch nicht durch solche Sucht,
Und schonet eures armen Lebens.
Jagt alle Sorgen in die Flucht,
Denn sie sind wahrlich ganz vergebens.
Ihr freßt euch selber vor Verdruß;
Das Herz, wie dort mit scharfen Zungen
Die Leber jenes Tityus
Von Plutons Geyern ward verschlungen.


Buď hrdým conquistadorem, jenž strojí
loď bohatýrskou, aby v mlžné dáli
svět dobyl bajných krás; chtěj v bouři, boji
plout odvážně za svými ideály.


Hierumm seh vnd stell jhn bald wider
in gstalt wie man dir gibt die glider:
Ach das die selbig zeit bald käme,
dz was du haltst Got zu jm näme!


汝到庐山山到汝
更谁别我庐山去
出门问取岭头风
大道腾腾无本据


شكراً لأنعم مولانا التي فضلت
جهد الثناء فأبدى وجه معترف
لو لم أكن للغنى أبغي تطلبها
طلبتها كونها نوعاً من الشرف


Cuba, palmar vendido,
sueño descuartizado,
duro mapa de azúcar y de olvido...
¿Dónde, fino venado,
de bosque en bosque y bosque perseguido,
bosque hallarás en que lamer la sangre
de tu abierto costado?
Al abismo colérico
de tu incansable pecho acantilado,
me asomo y siento el lúgubre
latir del agua insomne;
siento cada latido
como de un mar en diástole,
como de un mar en sístole,
como de un mar concéntrico,
de un mar como en sí mismo derramado.
Lo saben ya, lo han visto
las mulatas con hombros de caoba,
las guitarras con vientres de mulata;
lo repiten, lo han visto
las noches en el puerto,
donde bajo un gran cielo de hojalata
flota un velero muerto.
Lo saben el tambor y el cocodrilo,
los choferes, el Vista
de la Aduana, el turista
de asombro militante;
lo aprendió la botella
en cuyo fondo se ahoga una estrella;
lo aprendieron, lo han visto
la calle con un niño de cien años,
el ron, el bar, la rosa, el marinero
y la mujer que pasa de repente,
en el pecho clavado
un puñal de aguardiente.
Cuba, tu caña miro
gemir, crecer ansiosa,
larga, larga, como un largo suspiro.
Medio a medio del aire
el humo amargo de tu incendio aspiro;
allí su cuerno erigen,
deshaciéndose en mínimos relámpagos,
pequeños diablos que convoca y cita
la Ambición con su trompa innumerable.
Allí su negra pólvora vistiendo
el joven de cobarde dinamita
que asesina sonriendo,
y el cacique tonante, breve Júpiter,
mandarín bien mandado,
que estalla de improviso, sube, sube
y cuando más destella,
maromero en la punta de una nube,
¡ay! también de improviso baja, baja
y en la roca se estrella,
cadáver sin discurso ni mortaja.
Allí el tragón avaro,
uña y pezuña a fondo en la carroña,
y el general de charretera y moña
que el Olimpo trepó sin un disparo,
y el doctor de musgosa calavera,
siempre de espaldas a la primavera...
Afuera está el vecino.
Tiene el teléfono y el submarino.
Tiene una flota bárbara, una flota
bárbara... Tiene una montaña de oro
y un mirador y un coro
de águilas y una nube de soldados
ciegos, sordos, armados
por el miedo y el odio. (Sus banderas
empastadas en sangre, un fisiológico
hedor esparcen que demora el vuelo
de las moscas). Afuera está el vecino,
rodeado de fieras
nocturnas, enviando embajadores,
carne de buey en latas, pugilistas,
convoyes, balas, tuercas, armadores,
efebos onanistas,
ruedas para centrales, chimeneas
con humo ya, zapatos de piel dura,
chicle, tabaco rubio, gasolina,
ciclones, cambios de temperatura,
y también desde luego,
tropas de infantería de marina,
porque es útil (a veces) hacer fuego...
¿Qué más, qué más? El campo roto y
ciego
vomitando sus sombras al camino
bajo la fusta de los mayorales,
y la ciudad caída, sin destino,
de smoking en el club, o sumergida,
lenta, viscosa, en fiebres y hospitales,
donde mueren soñando con la vida
gentes ya de proyectos animales...
¡Y nada más? —preguntan
gargantas y gargantas que se juntan.
Ahí está Juan Descalzo. Todavía
su noche espera el día.
Ahí está Juan Montuno,
en la bandurria el vegetal suspiro,
múltiple el canto y uno.
Está Juan Negro, hermano
de Juan Blanco, los dos la misma mano.
Está, quiero decir, Juan Pueblo, sangre
nuestra diseminada y numerosa:
estoy yo con mi canto,
estás tú con tu rosa
y tú con tu sonrisa
y tú con tu mirada
y hasta tú con tu llanto
de punta —cada lágrima una espada—.
Habla Juan Pueblo, dice:
—Alto Martí tu azul estrella enciende.
Tu lengua principal corte la bruma.
El fuego sacro en la montaña prende.
Habla Juan Pueblo, dice:
—Maceo de metal, machete amigo,
rayo, campana, espejo,
herido vas, tu rojo rastro sigo.
Otra vez Peralejo
bien pudiera marcar con dura llama
no la piel del león domado y viejo,
sino el ala del pájaro sangriento
que desde el alto Norte desparrama
muerte, gusano y muerte, cruz y muerte,
lágrima y muerte, muerte y sepultura,
muerte y microbio, muerte y bayoneta,
muerte y estribo, muerte y herradura,
muerte de arma secreta,
muerte del muerto herido solitario,
muerte del joven de verde corona,
muerte del inocente campanario;
muerte prevista, prevista,
ensayada en Las Vegas,
con aviones a chorro y bombas ciegas.
Habla Juan Pueblo, dice:
—A mitad del camino,
¡ay! sólo ayer la marcha se detuvo;
siniestro golpe a derribarnos vino,
golpe siniestro el ímpetu contuvo.
Mas el hijo, que apenas
supo del padre el nombre al mármol hecho—,
si heredó las cadenas,
también del padre el corazón metálico
trajo con él, le brilla
como una flor de bronce sobre el pecho.
Solar y coronado
de vengativas rosas,
de su fulgor armado,
la vieja marcha el viejo niño emprende:
en foso, almena, muro,
el hierro marca, ofende
y en la noche reparte el fuego puro...
Brilla Maceo en su cenit seguro.
Alto Martí su azul estrella enciende.


Ergeuss von neuem du, mein Auge,
Freudenthränen!
Du, meine Harfe,
Preise den Herrn!


Y así, en mi mal gigante, te he excedido,
pues sin haber tus hechos heredado,
cual tú, menos tus llantos, he caído.


Truchlý sice, ale zbožný! –
Oči bych ti zatlačil
sám, – sám v rubáš oblek’ bílý, –
sám i tobě rakev sbil!


Bedeutungslos erschallt der Menge
Geschäft'ger Lärm zu mir empor;
Was weiß ich von des Tags Gedränge?
Ich weiß nur, daß ich dich verlor.


Za dědinou statek malý,
rádi ho tam uhlídali.


AS when, in splendid Robes, a courtly Maid
Begins the Dance at Ball or Masquerade;
The Pearls and Di'monds shine with mingled Light,
And glitt'ring Pendants blaze against the Sight.


Molte bandiere inanzi e molte dietro,
che di diverse insegne eran dipinte,
spiegate accompagnavano il ferètro;
le quai già tolte a mille schiere vinte,
e guadagnate a Cesare et a Pietro
avean le forze ch'or giaceano estinte.
Scudi v'erano molti, che di degni
guerrieri, a chi fur tolti, aveano i segni.


Jako hvězda na obloze jasné
Stkvít se budeš v kůru Anjelském,
Osloní tě slunce boží krásné
Pléšícýho v spolku přátelském.


Kennt ihr den unglückselgen,
Den übermüthgen Mann,
Den wunderbaren, welchen
Niemand begreifen kann!


今宵高枕处
白石含青萝
人喧虽稍息
鸟声其奈何


Die Welt, die ist ein Buch, ein ieder eine Letter;
Die Länder sind der Bund; die Zeiten sind die Blätter.
In diesem findt man mehr bethört als kluge Sachen;
In diesem findt man mehr zum klagen als zum lachen;
In diesem findt man mehr zu meiden als zu üben;
In diesem findt man mehr zu hassen als zu lieben.


Viz ten sad, jak krásný jesti:
mnoho růží na něm květe,
mnoho stromů v něm se živí,
mnoho červů krásu hněte.


Mensch, deinen Gott alleine lieb,
Sonst bist du wahrlich schon ein Dieb,
Weil du, was Gottes ist, Gott raubest!
Dein Herz gehöret Gott nur zu,
In ihm such Freud', in ihm such Ruh,
Bedenk es recht, wenn du es glaubest!