عذيريَ من ساجي اللواحظ أغيد
يصول بأسياف الجفون ولا يد
غزالٌ يناجيني بلفظٍ معرّب
ولكنه يسطو بلحظٍ مهند
وقدّ روت عن لينه واعتداله
صحاح العوالي مسنداً بعد مسند
إذا قعدت أردافه قام عطفه
فيا طول شجوي من مقيم ومقعد
كلفت به من قبل ما طال قدّه
فطوّله فرطُ العناق المردَّد
وعاينت من فيه العقيقيّ خاتماً
فصغت له باللثم فصّ زبرجد
وحدّثني من ثغره ورضابه
عن الجوهريّ المنتقى والمبرَّد
وكنت حذرت الخود حين تمردت
فأوقعني طرفي لأمرد أمرد
يُخيلُ لي أني له لست عاشقاً
لأنْ ليس لي في حبه من منفد
ولولا الهوى ما بتّ بالدمع غارقاً
عليه وأشكو للورى غلة الصدي
وألثم عطفيه وجفنيه بعد ما
قُتلت برمح منهما ومهند
وأبصر فيما تحت صدغيه من سناً
خيالي خلوقاً تحت محراب مسجد
وربَّ مدام من يديه شربتها
معتعةً تدعو لعيش مجدَّد
إذا جئته تعشو إلى ضوء كاسه
تجد خير نار عندها خيرُ موقد
تحدثك الأنفاس فيها عن اللما
ويأتيك بالأخبار من لم تزَوَّد
فشم بارقاً قد خوَّلتك ولا تشم
لخولة أطلال ببرقة ثهمد
من الّلآءِ خفّت في يمين مديرها
فلو أهرقتها الكأسُ لم تتبدَّدِ
مصعَّدة من حيث تم كيانها
تطافُ علينا في إناءٍ مجسَّد
فأحسنْ بها من كفِّ ساقٍ كأنه
إذا حفَّها محتاب ثوب مورَّد
إذا قهقه الإبريقُ في فمهِ انثنى
فقل في قضيبٍ ماس تحت مغرد
كأنَّ سنا راووقها وصبيبها
حبالُ شعاعِ الشمسِ تفتلُ باليد
كأن بقايا ما نضا من كؤسها
أساوِرُ تبرٍ في معاصمِ خُرَّد
كأن مليكَ الفرسِ صوَّرَ نفسهُ
على جامها عمداً فمنْ يدنُ يسجُدِ
سقى الغيث عني ذلك العيش إنه
تولى هنيءَ الوِرْدِ غير مصرَّد
وفرَّق إلا مقلتي وسهادَها
وجمَّع إلا مهجتي وتجلّدي
وبدرً سرى في طيةِ البينِ متهماً
فيا صاحبي دمعاً لعلكَ منجدي
وقال النسلي بمدنا لجفونه
سهرتِ زماناً يا نواعسُ فارْقدي
حبيبٌ قسمت الشعرَ ما بين حسنهِ
وأوصافِ ملكٍ شامخِ القدرِ أصيد
فلا غزلٌ إلا لهُ من قصيدةٍ
ولا مدحَ إلا للمليكِ المؤيدِ
مليكٌ رأى أن لا مباريَ في الورى
فظلَّ يباري سؤددَ اليومِ بالغد
أخو عزماتٍ في العلى جدَّ جدّها
فلادَدُ منها لا ولا هيَ من دَدِ
سما وعلا حتى كأنَّ ذيولهُ
غمائمُ قد لينت على فرق فرقد
يطوف رجاء المعتفين مقامه
بأبلج هطًّال اليدين ممجَّد
لو اختصمت أهل المكارم في الندى
لقال مقال الحقّ ملكي وفي يدي
ولو قصدته الوحشُ والطيرُ لم تُرَعْ
بمفترسٍ يوماً ولا متصيِّد
كذلكَ فليحفظ تراثَ جدودهِ
مليكٌ بنى فوقَ الأساسِ الموطَّد
توافقتِ الأهواءُ في ذات فضله
فمن حاكمٍ عن علمه ومقلّد
متى شئت يا راعي الكرام وجدته
غمام الندى في دسته قمر الندي
يؤمّ حماهُ طالبٌ بعدَ طالبٍ
فذو الحال يستجدي وذو العلم يقتدي
مباحثُ علمٍ بلدت كلَّ مفصح
على أنها قد فصَّحت كلَّ أبلد
ولفظٌ كأنَّ السحرَ فيه محللٌ
ألم ترَهُ في الذَّوقِ غيرَ معقَّد
كأن النجومَ الزّهرَ في كبد الدّجى
شرارُ لظًى من ذهنه المتوقد
ولا عيبَ فيه غيرُ إسراف جوده
وأنَّ مدَى علياهُ غيرُ محدَّد
تجولُ ثغورُ اللثمِ حولَ بنانه
كما جالَ عقدٌ في ترائب أجيد
هيَ النفسُ ما أفنت ثراءً مفرَّقاً
فعوَّضها إلا بمجدٍ منضَّد
وما المالُ بين الناسِ إلا أزاهرٌ
بروضٍ متى لم تجنَ تهوِ وتفقد
رعى الله أيامَ المؤيد إنها
أحقّ وأولى بالثناءِ المؤيد
حمت وهمت فالناسُ ما بين هاجدٍ
أماناً وداعٍ في الدّجى متهجد
وما عرفتْ يومي ندًى وشجاعة
بأخلاقِ موعودٍ ولا متوَعد
ورُبَّ وغًى موهي السوابغَ حرّها
ويتركُ أعطافَ الحسامِ كمبرد
تيممها الملكُ المؤيدُ وادِعاً
تيممَ منصورِ اللواء مطوَّد
جلت بمساويك الرِّماح جيوشه
خلوفَ العدَى من كلّ ثغرٍ ممهد
وصلت بأوطانِ الشهادةِ بيضهمْ
تماماً كأنَّ البيضَ زُوَّارُ مشهد
تقوم بأيديهم وتركعُ في الطلا
وتسجدُ في بطن الجوادِ المزَرَّد
دَعِ المبتغي نحو الأكارم شافعاً
وجئهُ فقيراً بالرَّجاءِ المجرَّد
هنالكَ تلقى نعمةً إثرَ نعمةٍ
لداعي الندى مثل النداء المؤكد
ومبيضّ آثارِ الصنائع أحمدت
مناقبه أيام كلّ مسود
إذا شامَ رأياً في الملمات كفها
بأفتك من صرف الزمان وأكيد
وإن طلب الأعداء راع جيادهم
فذو السبق في تمحيله كالمقيد
وخلفهم تبكي على الجسد الطلا
بكاءَ لبيدٍ يوم فرقة أربدِ
وقصرَ عن هيجائه شعرُ مادحٍ
فأصغى إلى مدح الوشيج المقصد
وحدَّثنا يومَ الفخار جبينه
أحاديث صدق عن طهارة محتد
ولولا تكاليف العلى وشجونها
لما كان فيها مرصدٌ فوق مرصد
ليهنكَ وِدّ الناصرِ الملك إنهُ
دليلٌ على وصل الهنا المتودّد
أخذْتَ به من كلّ ريبٍ براءَةً
فيالك من أنفالِ رأي مسدَّد
وقطَّعت أسباب الحوادثِ بعدما
علقتَ بحبل من حبال محمد
وهزَّك غصناً في مهمات ملكه
فصان بمسلول وزانَ بمعمد
وما زالت للألقاب في الفضل صالحاً
تشرّفها ما بين مثنى وموحد
كأني بأوطان العراق وقد عنتْ
لشام وأقصى شرقها وكأن قد
ولست إذا عدّ المقالُ بكاهنٍ
ولكنّ من تزجرْ بيمنكَ يرشد
إليك سلكت الخلق سمحاً وباخلاً
وجبت المرامي فدْفدا بعد فدْفدِ
فوفيتني وعدَ الأماني وإنها
سجيةُ إسماعيلَ في صدقِ موعد
وجاد بكَ الدهرُ البخيلُ وطالما
تدفَّقَ عذبُ الماء من قلب جلمد
فيا ليت قومي يعلمون بأنني
تعجلت من نعماك أضعاف مقصدي
وجملت فيك الشعر حتى نظمتهُ
فما البيتُ إلا مثل قصرٍ مشيدِ
وأخملت أرباب القريض كأنني
أدرتُ على أسماعهم كأس مرقدِ
فلا زلت مخدوم المقامِ مخلداً
ومن يكتسب هذا الثناءَ يخلد
شكرتك حتى لم تدعْ ليَ لفظةً
وكدت بأن أشكوكَ في كل مشهد
لأنك قد أوهنت جهدي باللهى
وأنسيتني أهلي وأكثرتَ حسَّدي


«Тихая гостья отшельная…»
Над городом-морокоВя Иванов
Тихая гостья отшельная
В час полуночный
Над городом-мороком
В башню стучится
И медлит робко
У входОтвычное сердце
Жарко дышит,
Горним видением
Объятое…
Из немых глубин
Вознеслась душа
На простор вершин,
Где горят снега,
На отроги скал,
Где орлуют орлы,
Где гибель ликует
Средь вихрей света,
Носясь, хмелея
На буйной волИ дрожит над бездной,
За край цепляясь,
Душа темнодолая…
А в солнечном горне
Уж плавятся крылья —
Дар бескрылой…
И плачет радость,
Прижавшись к камню,
Воздевши очи
ГорПоздняя гостья
Из дебрей пришлая,
На вещем пороге
Зыблется пламенем,
Не знает, можно ль?
Слушает душу
И зрит, слепоокая,
Дивуясь,-
Чуд


e 'n miseria conversato
et en cenner dì' tornare.


Ich habe meinen Bräutigam,
Der mich sich auserkoren,
Meins Herzens Schatz, das Gottes Lamm,
Elendiglich verloren!
Ich hab des Schönsten Angesicht,
Des Liebsten Kuß verscherzet,
Ich habe meines Lebens Licht
(O tausend Weh!) versterzet!


Es scheint so leicht und ist so schwer!
so schwer! ... so schwer!


Wie selig sind, wie reich an Gaben,
Die einen neuen Namen haben.
Du Pfleger über Gottes Haus,
Ach! theil uns solche Namen aus!


Was wir suchen, ach, das wohnet,
Unerkannt
Uns im Herzen, unbelohnet;
Und die Hand
Haschet stets nach äußerm Schimmer.
Was wir nicht umfassen,
Das müssen wir lassen;
Denn wir fassen's sicher nimmer.


Das System bildet Pfade
Durch das Ganze unsrer Besitzung,
Und, fehlten sie, wärs schade,
Es hinderte jede Benützung.
Doch allzu verzweigte Pflege
Wär ein Entgang zunächst,
Denn es ist das Eigne der Wege,
Daß drauf nichts wächst.


So sang der Greis mit Sehermute,
Der aus dem offnen Buch ihm quoll;
Fern, fern glaubt' er die Skythenrute,
Die Gog und Magog binden soll.
Das Jahr, den Enkeln zubeschieden.
Stand vor ihm knospend, rosengleich.
Er selbst ging ein zu Jesu Frieden
In's mehr als tausendjähr'ge Reich.


Thither retir'd from grief and pain,
From envy and ambition's train,
My future days I'd spend,
And in thy pure society,
From pride, deceit, and folly free,
This life of sorrow end.


„On vždy byl dobrý –
Bůh mu to splatí!“
„Rci, nechtěla bys
mužem jej zváti?“


Der Bildner gleichenfalls
Vergleicht sich eben
Dem Reiter, der den Hals
Darangegeben,
Wie Hämmling auch getan,
Ein Held geworden,
Durch seine Manneskraft
Ritter vom Orden.


Ich fiel/ wann fallen kan/ der stäts den Feind bestanden/
Doch hab ich eine Seul im Fallen aufgestellt/
Die Seule meines Siegs. So steht in Teutschen Landen
Mein Wunder-Helden Nahm/ der nimmer nimmer fällt.


Nedočkavě po něm hleděli
jako kruté, krvelačné šelmy,
až tu zřetel jejich zajal velmi
luzný zjev jak s nebe přispělý.


Zle rada sčervenal až po svou pleš.
„Mé díky,“ pravil jízlivě, „mé díky!
Nač obtěžovať vzácné výletníky?
Víc místa bude bez mé přítomnosti
pro vaši šířku, vaše náklonnosti...
a proč tak týrať přeubohou spřež?
Sám suďte, – pane zvěrolékaři!
Nuž díky, – ať se výlet vydaří!“
Tu ,doktor‘ ústa rukou zastínil
a usmál se: „Nu zle jsem nemínil,
já myslel dobře, zvláště pro slečinku;
však nenutím. – Můj hospodáři zlatý,
teď druhou chuť jsem dostal na pečínku!
A což as na děti – což teprv na ty
jde znova hlad, – jest jim to v očích znáti!
A jak jest lačna, chudák, jejich máti!
Nuž druhou večeřičku honem, honem,
ať nejste vinen naším časným skonem!
Tři láhve mělničiny prozatím;
však při těch ještě hlavu neztratím, –
mám na pořádný doušek laskominy;
takž potom šampaňské!“ Šum nastal kolem,


Picciola nube sua gran luce offende,
e poca nebbia oscura il chiaro volto:
il mio, fra nubi, ahi lasso!, e nebbia involto,
più gran chiarezza e maggior lume rende.


Skaldegott schenkte
Kraft mir zu singen
Klingen lass meine klage
Für meinen verlust meinen schweren.


Ты сказала, что Саади
Целовал лишь только в грудПодожди ты, бога ради,
Обучусь когда-нибудь!
Ты пропела: «За Евфратом
Розы лучше смертных дев»Если был бы я богатым,
То другой сложил напеЯ б порезал розы эти,
Ведь одна отрада мне —
Чтобы не было на свете
Лучше милой ШаганИ не мучь меня заветом,
У меня заветов неКоль родился я поэтом,
То целуюсь, как поэ19 декабря 1924


V tom cosi zavadilo o mé čelo.
Já hlavu zved’ – to ptáče, jež se chvělo.
Aj div, já uzřel kolem slunce, květ.


Jeder sein loden brachte
zusamen in ein stuben gar,
der krebs solt kleider schneiden,
und darnach neen offenbar,
der nur hinter sich kroch.
ein bauer sprach: »er tut sich vor uns schamen.«
Und setzten im zu nachte
ein licht zu und giengen darvan,
zu dem der krebs tet kriechen
und stieß es um und zündet an,
das tuch und haus bran also hoch.
die bauren al grimig geloffen kamen.
Als nun verbrun das hause,
den schneider suchtens überal,
den sie forchtsam in grause
in einem loche funnen,
den sie um sein groß missetat
verurteilten mit gmeinem rat
und warfen in ein tiefen brunnen.


Keine Waren bring ich aus der Stadt.
Kühl wird nun der Abend.
Zeige mir den Brunnen,
Draus du trinkest,
Liebes junges Weib!


For she was fair, as fairest flower,
And gentle as the breath of peace;
But now her charms exist no more,
And soon their memory shall cease.


S a nép gyülöng, az óra múl,
Ég már a nász gyertyája,
Elől a vőfél tánczosúl,
S a vig seregnek árja,
Utána ifju és öreg,
Legvégre a pap s két gyerek;
Szép Zolna mondhatatlan
Érzelmi harcz között van.


Lasciamo star Polinor doloroso
e torniamo a Lamecche, al conte Orlando,
ed al Soldan che sta malinconoso,
di Pulinor la grande oste aspettando.
Il conte, di possanza valoroso,
dice al Soldano in sua lingua parlando:
— O signor mio, de nïente dottate;
di vostra gente capitan mi fate.


Fanne vendecta, Amor, fane vendecta
Di questa, oymè! crudel non men che bella!
Tu vedi ben che il valga quella
Che contra te gli tuo' adversar ricepta.
L'archo, la forza, alcuna tua saetta
Costei non cura, anzi è ognhor più ribella.
Non come donna, ma come alma stella
Dispregia quel che altrui più qua dilecta.
Deh! fanne, Amor, vendecta di costei
Che ad un sol guardo la mortal ferita
Fece al mio cor, né mai gli hebbe pietade.


„„Vrrr – zlou to předeš nit!
Přišla jsi krále ošidit:
nevlastní sestru jsi zabila,
údův a očí ji zbavila –
vrrr – zlá to nit!““


Wer da bauet an der Straßen,
Muß sich von jedermann meistern lassen.
Doch stellt ein Kluger sich nicht ans Tor
Und leiht dem Klüglergeschwätz sein Ohr.


Name, den ich höre
Vor der Engel Chöre,
Der mir Jauchzen bringet
Und am schönsten klinget,
Der mich kann ergötzen
Und in Freude setzen,
Name, du alleine
Bleibest, den ich meine.


望中惟有山平远
山外更连天泬寥
好着个亭管烟水
夜凉明月举杯邀


Ich sehe dich mit lässig sichrer Hand
Den feinen Nacken einer Göttin schreiben,
Dazu den Hohn um deine Lippen treiben:
»'s ist nichts dahinter!« oder: »eitler Tand!«


幸自轻阴好片秋
如何馀热未全休
大江欲近风先冷
平野无边草亦愁


Spät ward's dem Vater hinterbracht,
Sein Zorn, sein Mitleid sind erwacht;
Sein Kind Erbarmen bei ihm fand,
Der falsche Schreiber ward verbannt,
Bei Leibesstrafe von Burg und Land.


A začala pak Piu chváliti,
o její kráse hrdě mluvila,
o její ctnosti a pak povídat
se jala švitořivě jako pták
o tom, jak celé město nadšeně
se dneska Pii obdivovalo,
a pojednou jí řekla: „Pomysli,
má sladká lilje, onen mladý muž,
jenž v chrámě včera k tobě přistoupil,
to Sandro Ghizi jest! On vrátil se...
Však trochu pozdě, věru, hledá-li
z let dětských nevěstu! Té vzácnější
si dobyl šlechtic, myslím, hodnější
než kterýkoli Ghizi velké cti,
znak Tolomeů s erbem spojit svým!“


Los besos en los ojos Todo beso
que en los ojos se da, se da en el alma;
beso dulce, castísimo Por eso


Such' keine Weisheit und Erfahrung
In alter Bücher Staub vertieft –
Die allerbeste Offenbarung
Ist: die aus erster Quelle trieft!


Wo so viel Zentner Worte sind, da glaub es nur gar frey,
Das da nicht wol (ich sage viel!) ein Pfund vom Hertzen sey.


晓发梳临水
寒塘坐见秋
乡心正无限
一雁度南楼


Das von dem hohen Ufer,
Woran es sicher sprang,
Hinunter stürzt in Fluten.
Des Stromes rascher Gang


Cosí fuggendo il mondo seco volve,
é mai si posa, né s'arresta o torna,
fin che v'ha ricondotti in poca polve.


أمَسُّوا يَمُرُّ الذِّكرُ منكَ بمَجلسٍ
كَجِيفَةٍٍ نَتنٍ بالرَّوائِح تَقتُلُ
أمسُّو وقد أُخبِرتُ أنكَ عادِلٌ
نعم عن طريقِ الرُّشدِ والخَيرِ تَعدِلُ
أمَسُّو عقوقُ الوالدينِ كَبيرةٌ
وعنه أمامَ لا بُدَّ تُسأَلُ
وما ذنبُ أمٍّ قد تركتَ بُرورَها
أتَترُكها لَهفى ولِلجارِ تَأكُلُ
لقد شهِدَ الجيرانُ فيكَ بِضَربِها
وهذا أبوكَ في الشَّهادَةِ أوَّلُ
أتُنكِرُه إِذ أنَّ طَرفَهُ سالِمٌ
وطرفُكَ من فرطِ التَّلفَّتِ أحوَلُ
وما ذنبُ أشياخٍ جلستَ أمامهم
تَسُبُّهمُ سَبًّا وباللَّعنِ تُكمِلُ


Wie im Garten stille Wandler
Ziehn die Schiffe durch das Meer,
Schätze fordernd, Schätze bringend,
Grüßend, hoffend, hin und her. –


Dies ist der Mann, der sterben kann
Für Gott und Vaterland,
Er läßt nicht ab bis an das Grab
Mit Herz und Mund und Hand.


Vem, amor, autorizar
O sagrado juramento
De até ao final alento
Firmemente te adorar.
De joelhos, no altar
Co’a devida submissão
Resoluto ponho a mão;
Juro nas setas tremendas
De te amar, quer tu me ofendas,
Quer tu me queiras, quer não.


Geht nach dem Morgenland; vernehmt die Weisen,
Die dorten einst in Wort und Werk erklungen.
Sie sollten Gott, den Einzigen, nur preisen
Und wurden doch für ihn nicht ausgesungen.
Die Töne hört, die sich aus Trümmern ringen;
Vernehmt ihr Klagen, und befreiet sie;
Dann wird in Euern Liedern neu erklingen
Des Morgenlandes Gottespoesie!


V
Vampire sind gemeine Biester, Die Venus hat noch heute Priester.


O kéž byste místo toho lidu
v šachtu stlali jeho chudobu,
nezaslouženou tu jeho bídu,
bolestnou tu hladu porobu.


Můj milý Raimunde, již zvyk’ jsem všemu
a věřil ti, že sen to pouhý byl,
a štěstí v širé moře ztracenému
za život svůj, jenž zapad’ – odpustil.


قدم الحبيب من السَّفر
أرأيت بدراً قد سفر
بدر يقر العين ل
كن ما على وجهٍ أثر
كسناء نور الدين ذي ال
أفضال والفضل الأغرّ
دمتم بني حجر الكرا
م لكم فخارٌ معتبر
أهل المعالي والعلو
م لمن وعى ولمن نظر
والنسبة العلياء قد
شيدت بأبناءٍ أخر
شيمٌ زكت من أولٍ
وسعادة لحظت حجر


Zwar, wie er seinen Raht vollbringe,
Das soll kein Sterblicher verstehn.
Es mag sich oft der Lauff der Dinge
Nach allgemeinen Regeln drehn.
Wolan! Er hat die Welt hierniden
Zum Vaterlande mir beschieden,
So teil ich mit ihr Wol und Weh.
Ich will nicht, daß mir zu Gefallen,
Mir Staübchen von dem grossen Allen,
Des Ganzen Ordnung stille steh.


Lihegve dőlt egy ház poros falához,
valahol fönt, az Opera körül.
És jönni látta a boldog jövendőt,
amely szeméről mindent letörül:
a sok-sok szörnyü szomorító képet,
mely rossz órákban rakódott oda. -
Jön, jön feléje a szép régi álom,
az álmodott, a várva-várt csoda!...
Szent fluidumként pergett a szivébe
a lányalaknak fénye, amidőn
továbbhaladt a zajos utca szélén
s végigtekintett sok szép lenge nőn.
Ezek mind: csupa halovány utánzat!
Játékszerek, belül mind csupa kóc.
Úgy imbolyognak festett szívvel, arccal
az élet felszinén, mint a bohóc.
Csak egy-egy vonal, szürke ákom-bákom
mind, nem egyéb az érett férfinek,
ki a mély titkok hieroglifáit
böngészve, hűs mosollyal érti meg!
Ki tudja, hogy a földi szerelemben
ha nem nyerhetjük el, mi kell nekünk:
nem fogadhatjuk el, mi könnyü, olcsó -
mert drága árért fordul ellenünk!...


Lev by zařval, rozjařil se celý,
vztekle by se orel čepýřil,
pak by jako dravci na se vjeli,
ani pánbůh by je nesmířil...


Ach, fragt nur eurer Schönen Herze,
Von dem ihr Blut und Feuer kriegt;
Es weis vielleicht von diesem Schmerze,
Den mir ihr Auge zugefügt,
Ihr Auge, deßen Glut und Lachen
Mir größre Pein als Hofnung machen.


Gott, der Trost und Hoffnung giebet
Und die Menschen hertzlich liebet,
Schick' euch mit gewündschter Ruh
Freud' und Fried im Glauben zu,
Daß sein Geist euch recht regiere
Und in wahre Hoffnung führe,
In die Hoffnung, welche steht,
Wann schon alles untergeht.


(O que se passa na cama
é segredo de quem am)


Pod závějí už zelené jsou řasy,
v nich světlé do dna vlnky zurčí znovu:
z té štěrbiny se smějí zimě asi
a sněhem ne dost zasutému rovu.


Odejít chce Hektor navždy z domu,
kde Patroklu prostřed bitvy hromu
hrůzně obětuje Achilles?
Kdo teď bude učiti tvé děti,
jak se oštěp metá, bozi světí,
Tebe-li nám pojme Orku děs?


Répondez, mes amis : il doit vous être doux
D'avoir pour seuls mentors des enfants comme vous ;
Leur âge, leur humeur, leurs plaisirs sont les vôtres ;
Et ces vainqueurs d'un jour, demain vaincus par d'autres,
Sont, tour à tour parés de modestes rubans,
Vos égaux dans vos jeux, vos maîtres sur les bancs.
Muets, les yeux fixés sur vos heureux émules,
Vous n'êtes point distraits par la peur des férules ;
Jamais un fouet vengeur, effrayant vos esprits,
Ne vous fait oublier ce qu'ils vous ont appris ;
J'écoute mal un sot qui veut que je le craigne,
Et je sais beaucoup mieux ce qu'un ami m'enseigne.
Ainsi, charmante Églé, par toi souvent instruit,
De tes douces leçons je recueille le fruit ;
Tantôt, quand le printemps rend aux bosquets leurs ombres,
Nous parcourons tous deux tes jardins déjà sombres ;
Là, botaniste aimable, en me montrant tes fleurs,
Tu m'apprends leurs vertus, leurs races, leurs couleurs,
Et mon cœur, attentif à des leçons si chères,
Retient surtout les noms des fleurs que tu préfères ;


Přišel – viděl – vyrazili
vysoké „C“ – takto žili
bozi v mytologii –


اِصبِرِ النَفسَّ عِندَ كُلِّ مُلِمٍّ
إِنَّ في الصَبرِ حيلَةَ المُحتالِ
لا تَضيقَنَّ بِالأُمورِ فَقَد
يُكشَفُ غَمّاؤُها بِغَيرِ اِحتيالِ
رُبَّما تَجزَعُ النُفوسُ مِنَ
الأَمرِ لَهُ فَرجَةٌ كَحَلِّ العِقالِ
سَمِعَ اللَهُ لِاِبنِ آدَمَ نوحٍ
رَبُّنا ذو الجَلالِ وَالإِفضالِ
حينَ أوفى بِذي الحَمامَةِ
وَالناسُ جَميعاً في فُلكِهِ كَالعِيالِ
فَهيَ تَجري فيهِ وَتَجتَسِرُ
البَحرَ بِأَقلاعِها كَقِدحِ المُغالي
حابِساً جَوفَهُ عَلَيهِ رَسولاً
مِن خِفافِ الحَمامِ كَالتِمثالُ
فَرَشاها عَلى الرِسالَةِ طوقاً
وَخِضاباً عَلامَةً غَيرَ بالي
فَأَتَتهُ بِالصِدقِ لَمّا رَشاها
وَبِقَطفٍ لَمّا غَدا عِثكالِ
تَصرُخُ الطَيرُ وَالبَريَةُ فيها
مَعَ قَويِّ السِباعِ وَالأَفيالِ
حينَ فيها مِن كُلِّ ما عاشَ
زَوجٌ بينَ ظَهَريِّ غَوارِبٍ كَالجِبالِ
وَلِإِبراهيمَ الموَّفي بِنَذرٍ
اِحتِساباً وَحامِلَ الأَجزالِ
بِكرَهُ لَم يَكُن ليَصبِرَ عَنهُ
لَو رآهُ في مَعشَرٍ اَقتالِ
أَبُنَيَّ إِنّي نَذَرتُكَ لِلَّهِ شَحيطاً
فَاِصبِر فِدىً لَكَ حالي
أَجابَ الغُلامُ أَن قالَ فيهِ
كُلُّ شَيٍ لِلَّهِ غَيرُ اِنتِحالِ
أَبُتي إِنَّني جَزَيتُكَ بِالَّلهِ تَقيّاً
بِهِ عَلى كُلِ حالِ
فَاِقضِ ما قَد نَذَرتَ لِلَّهِ وَاَكفُف
عَن دَمي أَن يَمَسُّهُ سِربالي
وَاِشدُد الصَفدَ لا أَحيدَ عَن
السِكّينِ حَيدَ الأَسيرِ ذي الأَغلالِ
إِنَّني آلَمُ المَحَزَّ وَإِنّي
لا أَمَسُّ الأَذقانَ ذاتَ السِبالِ
وَلَهُ مُديَةٌ تُخايَلُ في اللَحمِ
حَذامٌ حَنِيَّةٌ كالهِلالِ
جَعَلَ اللَهُ جيدَهُ مِن نُحاسٍ
إِذ رَآهُ زَولاً مِنَ الأَزوالِ
بَينَما يَخلَعُ السَرابيلَ عَنهُ
فَكَّهُ رَبُّهُ بِكَبشٍ جُلالِ
قالَ خُذهُ وَأَرسِل اِبنَكَ
إِنّي لِلَّذي قَد فَعَلتُما غَيرُ قالِ
والِدٌ يَتَّقي وَآخَرُ مَولودٍ
فَطارا مِنهُ يَسمَعَ فِعالِ
حَيِّ داودَ وَاِبنَ عادٍ وَموسى
وَفُرَيعٌ بُنيانُهُ بِالثِقالِ
إِنَّني زارِدٌ الحَديدِ الحعَلى الناسِ
دُروعاً سَوابِغَ الأَذيالِ
لا أَرى مَن يُعينَني في حَياتي
غَيرَ نَفسي إلاّ بَني اِسرَلِ
أَيُّما شاطِنٌ عَصاهُ عَكاهُ
ثُمَّ يُلقى في السِجنِ وَالأَغلالِ
وَلَهُ الدينُ واصِباً وَلَهُ المُلكُ
وَحَمدٌ لَهُ عَلى كُلِّ حالِ


Prendi la cetra, et altamente canta
quanta rara virtute in lei fioria,
onde sia conta a la futura etate.


Des niedern Fluges Feind, des armen Reimes Haßer
Fliegt dunkel schwülstig in die Höh
Sein Lied. – Es schimmert wie der Schnee,
Doch löse beide auf, was bleibet übrig? – Waßer.


La calle
se llenó de tomates,
mediodía,
verano,
la luz
se parte
en dos
mitades
de tomate,
corre
por las calles
el jugo.
En diciembre
se desata
el tomate,
invade
las cocinas,
entra por los almuerzos,
se sienta
reposado
en los aparadores,
entre los vasos,
las mantequilleras,
los saleros azules.
Tiene
luz propia,
majestad benigna.
Debemos, por desgracia,
asesinarlo:
se hunde
el cuchillo
en su pulpa viviente,
es una roja
víscera,
un sol
fresco,
profundo,
inagotable,
llena las ensaladas
de Chile,
se casa alegremente
con la clara cebolla,
y para celebrarlo
se deja
caer
aceite,
hijo
esencial del olivo,
sobre sus hemisferios entreabiertos,
agrega
la pimienta
su fragancia,
la sal su magnetismo:
son las bodas
del día,
el perejil
levanta
banderines,
las papas
hierven vigorosamente,
el asado
golpea
con su aroma
en la puerta,
es hora!
vamos!
y sobre
la mesa, en la cintura
del verano,
el tomate,
astro de tierra,
estrella
repetida
y fecunda,
nos muestra
sus circunvoluciones,
sus canales,
la insigne plenitud
y la abundancia
sin hueso,
sin coraza,
sin escamas ni espinas,
nos entrega
el regalo
de su color fogoso
y la totalidad de su frescura.


Der Welle gleich, die fern vom Meeresstrande
Spurlos im weiten Ozean verschwimmt;
Der Flamme ähnlich, die nach kurzem Brande
Zu einem toten Aschenrest verglimmt;
Ein Schatten nur in täuschendem Gewande,
Der, kaum erschienen, auch schon Abschied nimmt;
Dem Walten blinder Kräfte unterthänig, –
Ein Menschenleben, ach, es ist so wenig!


Sorgi, figliuol laomedontèo; nel campo
ti chiamano de' Teucri e degli Achei
gli ottimati a giurar l'ostie percosse
d'un accordo. Alessandro e Menelao
disputeransi colle lunghe lancie
l'acquisto della sposa; e questa e tutte
sue dovizie daransi al vincitore.
Noi patteggiando un'amistà fedele
Ilio securi abiteremo, e in Argo
daran volta gli Achei. Sì disse; e strinse
il cor del vecchio la pietà del figlio.


قالوا لقدْ كسدَ القريضُ فقلتُ بلْ
عاشتْ ضراغمُهُ وماتَ ضباعُهُ
الآنَ طابَ سماعُهُ وتقطَّعَتْ
أطماعُهُ وتعزَّزتْ صنّاعُهُ


Wie bist du, Stern, so funkelnd ob Augsburg mir zu schaun,
Wie Treu' im Blick der Männer, wie Huld im Aug' der Fraun,
Wehmüthig Leuchten sendend den Tagen, die verglommen,
Ein süß Verheißen streuend auf Tage, die noch kommen!


Že k nám šťastně dorazili!““
Volá Žižka, Mikuláš.


Geht auff dem Weg der Erbarkeit,
Denckt, daß jetzt sey die Tageszeit,
Laßt wilde Saufferey und Fressen,
Dardurch wir unser selbst vergessen.


Teď otevřel se výhled do kraje:
je v slunci stopen, mlčí, dřímaje
s vískami svými v klidném údolu,
i s obdélníky polí, skvrnou borů,
i s pruhy cest a stráží topolů
i stádem lenošícím na úhoru –
a slunce hýčká nejčistším jej leskem,
a vzduch se vlní nad ním rozžhavělý –
až nádhera ta zachvátí tě steskem,
a oči přivřeš, aby neviděly...


In schwarzes Bahrtuch hüllten die Berge den Riesenleib,
Der Nordwind ächzt und wimmert, wie 'n altes Leichenweib,
Es rauschen Blätter und Wellen, doch sehn kann sie kein Blick,
Manch flücht'ger Hirsch prallt blutend vom Stamm der Eiche zurück.


Und er sah das Veilchen auf der Weiden
Lieb und herzig, in sich, und bescheiden;
Sah es an mit Liebe und mit Lust,
Wünscht es sich an seine Brust.


Oh, touho bláhová! Oh, ženo s krví chladnou!
S tvou křehkou gracií je brzy hotov král.
A číhá intrika za portiérou zrádnou.
Dnes paní de Choiseul král účes pocuchal.


Ty se mračíš opět,
zrak tvůj by mne zžeh...
Jenom nech mne dopět,
z ňader hlubin všech,
zpěv můj Pána světí,
světa i hvězd kruh –
kopí tvé v zeď letí,
zřím, je srazil Bůh...


تظلم شرطيّ وغمّاز بابه
ومقترفٌ ذنبا أضرّا وشاتما
إذا ثبت الريب استهان بأمره
توهّمَه عرسا فأصبح هائما
ولو ثبت التقوى لبات مكرّما
وأصبح في عزّ مصانا مكرّما
ولكنّه أعطى هواه قيادهُ
فصيّرَ ما يهوى إلى السجن سلما


Co květ toužil, přece vyplněno –
políbením slunce uvadnul –
tobě osud dal však jiné věno –
snové prchli, ty jsi uchřadnul.


Frühling an beiden Seiten
Des schnellen Flusses war,
In allen Höhn und Weiten
Der Himmel wolkenklar.


A to chlumy jen se podobají
davům chocholatých šišáků,
to jen vršky jedlí vyčnívají
jako miliony bodláků.


Clotildgen bild sich viel auf ihre Charmen ein,
Doch denckt sie vielmahl selbst: wie kan es möglich seyn,
Daß sich ein gantzes Heer um meine Gunst bemühet?
Sie weiß fast selber nicht, warum man nach ihr siehet.
Ihr Ansehn und Verstand ist, dünckt mich, gantz gemein,
Und dennoch fallen viel in ihren Sprenckel ein.
Denn tritt das liebe Kind von ungefehr ans Fenster,
So stellen sich dafür am lichten Tag Gespenster.
Bald wird ein Feder-Busch von Haupte gleich gerückt,
Da sich hingegen auch ein armes Würmgen bückt.
Drum soll auch Amor ihr den Liebesdienst erweisen,
Und nun ihr Rechnungs-Rath von Complimenten heissen.
Allein er gab ihr nächst gar deutlich zu verstehn,
Er könte dißmahl nicht in ihre Dienste gehn:
Der Hencker, sprach er, mag dergleichen Amt erwehlen,
Wer wolte wohl bey dir die Complimenten zehlen?
Aus ieden Steine springt ein Spaß-Galan heraus /
Und die belagern recht dein und das Nachbahrs Hauß.
Schau, wie die Männerchen zu gantzen Schaar und Hauffen
Mit krummen Lorenzen vor deine Fenster lauffen.
Sie neigen wahrlich sich so tieff, wie man ersieht,
Wie Puppen, welche man an einen Faden zieht.
Denn ieder der im Gruß will fast den Nacken brechen,
Sucht, wie du selber weist, den andern abzustechen.
Wenn Beutels Rechen-Buch, und hundert andre mehr,
Mir gleich bey solchen Amt zu Dienst und Willen wär,
So würd ich wahrlich doch, bey so gestalten Sachen,
Die Zahlen reichten nicht, kein Facit können machen.
Schrieb ich den Schwall und Schwarm von deinen Charmen auf,
So gieng ein Rieß Pappier in einer Stunde drauf.
Und mein! Wer wolte mir dafür die Kosten zahlen?
Die meisten suchen nur zum Spaß mit dir zu dahlen,
Sie wenden, seh ich wohl, auf dich nicht allzu viel,
Dieweil ein jeder dich umsonst nur haben will.
Dein Beutel aber kan die Mühe nicht belohnen,
Und also wirst du mich mit solchen Dienst verschonen.
Inzwischen weiß ich nicht, ob jetzt Clotildgen lacht
Und ob sie dieser Korb nicht schamroth hat gemacht,
Denn Amor, dünckt mich, hat der Welt gar klar entdecket,
Was hinter selbiger vor Trug und Blendwerck stecket.


Ty chceš, bych duši na hrob němý zvrátil
když ani jedné naděje mi není
zpět dojít, co jsem marným ždáním ztratil?
Mně z hrobu svítá záře povznešení.


Těm, co mi radí k vezdejšímu žití,
kde na chlebové skývě nůž se třpytí
a v slunci krůpěj potu, vzniklá prací,
kdy stížen, sklíčen po práci se vrací
duch lidský jenom k spočinutí těla,
má o ně péči, jiné sotva dělá – –


und sorgt für ein ängstliches Zimmer,
das sie ordnet und schont,
weil es vielleicht noch immer
dasselbe Mädchen bewohnt.


La battaglia era tutta paonazza,
sì che il Mar Rosso pareva in travaglio,
ch'ognun per parer vivo si diguazza:
e' si poteva gittar lo scandaglio
per tutto, in modo nel sangue si guazza,
e poi guardar come e' suol l'ammiraglio
ovver nocchier se cognosce la sonda,
ché della valle trabocca ogni sponda.


Est-il de retraite plus douce
Qu'un sein de mère, et quel abri
Recueille avec moins de secousse
Un cœur fragile endolori ?


Dióle ventura su potente vena,
dístele en cambio tú la ejecutoria
de príncipe famoso de la escena


Indessen wehn, auf ehrnen Piedestalen,
Die Flaggen dreier Monarchien im Winde,
Die von Venedigs altem Ruhme strahlen.


no es posible que el alma lo sintiese
o que, si lo sintiese y os mirase,
entre estas penas gloria no tuviese.


Cuántas lamentaciones ante el muro
coronado de pálidas almenas...
(No estoy seguro...) Un canto de sirenas
o de cadenas... (Ya no estoy seguro...)
Palpitación salada... Y el conjuro
de la aventura... Sobre las arenas,
pasos... (no estoy seguro...), o eran penas,
llagas de sombra sobre el oro puro.
Y eran las nubes y las estaciones...
Y alguien pasaba... Y alguien trasponía
puertas de niebla, alcázares de espanto,
mar con marfil de las constelaciones...
y se ocultaba, y reaparecía,
hijo del gozo con su cruz de llanto...


Ha envejecido, sí, ¡pese a mi estrella!
Harto lo dice ya mi afán doliente,
que hay dolor que al pasar, su horrible huella
graba en el corazón, si no en la frente.


Vzdychat ve tmách večerních,
věčně a z daleka, mé sladké dítě,


Para entrar en palacio las afrentas,
¡oh Licionio!, son grandes, y mayores
las que dentro conservan los favores
y las dichas mentidas y violentas.


Valaha ki tudja,
Mert kínomot látja,
Késő szánakodással jutalmaztatja,
Mondván, immár elmúlt szegénynek bánatja.


Le Nil, géant à barbe blanche
Coiffé de lotus et de joncs,
Versant de son urne qui penche
Des crocodiles pour goujons !


Wecke nicht die Zauberlieder
In der dunklen Tiefe Schoß,
Selbst verzaubert sinkst du nieder,
Und sie lassen dich nicht los.
Tödlich schlingt sich um die Glieder
Sündlich Glühn,
Und verblühn
Müssen Schönheit, Tanz und Lieder,
Ach, ich kenne dich nicht wieder!


Sind wir nun so jung beisammen
In der holden Morgenfruh,
Süßes, rosenrotes Mündchen,
Plaudre, plaudre immerzu!


Es kam der weise Pers von Osten hergeflogen/
Er kam mich zu begrüssen
Mit frembdem Gold/ fiel hin zu meinen Füssen/
In dem er meinen Stern der Mithren vorgezogen. 5


Ihr Todten! könnt ihr uns erscheinen,
Wenn gleich der Leib im Grabe liegt;
Wo auf den modernden Gebeinen
Verwesung, Graus und Schimmel siegt;
Schwebt euer Geist noch um die Grüfte,
Bewohnt ihr noch die tiefen Lüfte:
So laßt doch meinen Wunsch geschehn.
Ach! wollte mir ein Ruf gelingen:
So ließe sich vor allen Dingen
Die hochberühmte Dacier sehn.


Ma i cavalier d'industria,
Che a la città di Gracco
Trasser le pance nitide
E l'inclita viltà,
Dicon – Se il tempo brontola,
Finiam d'empire il sacco;
Poi venga anche il diluvio:
Sarà quel che sarà.


雪霜哀鬓拔还生
桃李新园长未成
五十尚能胜六十
今年又灭去年情


Народные поверья —
Неполные страницы,
Разрозненные перья
От улетевшей птицОна вот тут сидела
На камне самоцветном,
И пела здесь так смело
О сне своем заветноО том заморском крае,
Где Море с Небом слито
Где дума, в вечном Мае
Цветами перевитГде светив зарожденье,
Где завершенье мраков,
Где видит ум сплетенье
Всего как вещих знакоПропела, улетела,
Пред взором лишь зарница,
Лишь видишь — здесь блестела
Воистину Жар-Птиц


إذا ما الصديق جنى واعتذر
وعاود في فعله واستمر
فذاك عدوك لا تلقه
ولا تانسنّ به والحذر
ولو كان مستبصرا منصفا
وقد رابه منك ريب عذر
ولكن حداه على ما أتاه
فساد الطباع ولؤم الظفر


Du gehst verlarvt aufs Carnaval? um nicht erkannt zu seyn
So wasch nur Leda dein Gesicht von aller Schminke rein!


Hans von Sagan war geheißen
Einst ein fröhlicher Gesell,
Der im schönen Lande Preußen
Hat gefochten kühn und schnell.


SENHORA, eu vos dou versos, porque apanho
Das flores dahna um ramalhete agreste
E são versos a flora perfumada,
Que de meu seio a solidão revest
E vós que amais a parasita ardente,
Que abre como um suspiro em pleno maio,
E o aroma que anima o cálix rubro
— Talvez de uma alma perfumoso ensaio,


Hell der Himmel ist erleuchtet,
Sonnenstrahlen hin und her,
Frischer Tau den Rasen feuchtet,
Silbern glänzt das Jagdgewehr.


Oft ward mein Haar, so seidenweich,
Durchwühlt von schönen Händen;
Ich konnt' es, unermeßlich reich,
Zu Ring und Armband spenden.


Mich rief ein Traum so schwer
Aus deinen Mutterarmen,
Seitdem kann nimmermehr
Das kranke Herz erwarmen.


Selig in Freuden ich wäre, der reichste an Gute,
Wollte mein Leiden bedenken die wohlgemute,
Vor Falschem behute;
Und möcht' es gelingen mit Singen dem Mute,
Daß sie mein hüte mit Güte, sie liebe, sie gute.


雨后青山抹黛蛾
渔舟浑不怕风波
夕阳荡桨不归去
为爱溪南柳色多


Dich wird des Jünglings frecher Ton
Marien beigesellen,
Um sichrer vom erträumten Thron
Durch Schande dich zu fällen.


Věz, že rád bych zvěděti si přál,
až vás láska sdruží,
proč as kdosi mlýn náš jmenoval
po kytičce růží.
Rci, zda nebyl žvavý mlýn
přece jen tak pěkně jmín
po prabábě Růži?


Doch lasst's mich trotzdem euch gestehn:
Ihr jammert mich, ihr armen Dichter,
Ihr Groschen- und ihr Dreierlichter,
Von denen zwölf aufs Dutzend gehn.


«Se Deo m'aì», dis Isigrina,
«eo me lemento de puta ostrina,
de un falso sperçurador
che è bandeçà de so signor.
Rainald se caçà in una tana,
et entro la tana se apostà.
Eo me caçai entro la terça part,
de fora romàs la quarta part:
uncha no poti dentro entrar,
ni de fora no poti tornar.
Fora ensì Rainald da l'altra part,
de dreto me venne çença revart,
a ma' meo gra' sì m'aforçà,
entro la via se acolegà:
eo no me podeva corler,
per ço sofrì' quel gref mestier ».
Dis Rainald: «Questo no fes-eo miga:
ella ve dise grant folia.
Ella fo altra mala bestia,
o altra mala cossa pessima
che lì 'l feis intro la tana:
sert ela è paleis putana ».


Der ist fürwar nicht klug,
Der ohn ein Seitenspiel,
Durch einen Selbst-Betrug,
Verschwiegen tantzen will:
Und so wird mein Gedicht
Ein schlechtes Vrtheil fühlen,
Wo die Begierden nicht
Die Sarabande spielen.


Illerde allor, del pome furïosa,
si mosse in modo che serìa incredibile,
sì che mia penna di ridir non l'osa,
che io men meraviglio, e ero visibile.
E similmente Dïana non posa,
tanto che giunse alla pressa terribile,
ché questa, or quella, Silvïana atterra,
tanto che uscì di quella grieve serra.


Ecce Caesar nunc triumphat!
Singt ein christlicher Scholar:
Geht und sagt mal seinem Vater,
Was der Nikomedes war.


Quando seios pubentes estremecem,
Silfos de sonhos de volúpia crescem,
Ondulantes, em formas alvadias...


Tizennégy éves most a kisleány.
Kedves komolyság hamvas homlokán,
És nyilt szemében acélos derű.
Egészen anyja arca volna tán...
Csak bátrabb, merészebb minden vonás,
Elfogulatlanabb a mozdulás:
A belső ívelés, a ritmus más.
Finomka szerkezet, - de minden porcikája: vas
Báj, mely fiús, és szinte férfias.


A Kingly Vestre cloath'd him to the ground,
And Radiant Gold his sacred breasts surround;
But all too thin the Deity to shrow'd;
For heavenly Rays expresly shone through the unable Cloud


Mein Herr/ wann durch die last der auffgelegten bürde
Sein hertze thränen-saltz/ das saltz zu blute würde/
So könte dieses wohl ein zeugniß seiner pein/
Doch keine schilderey so grosser schmertzen seyn.
Denn wem ist nicht bekandt/ wie man um freunde trauret?
Wie lange der verlust von einem kinde dauret?
Zwey aber auff einmahl/ scheint warlich allzuviel/
Wenn sie des himmels schluß und sein verborgnes ziel
Aus unsern augen reist: Noch mehr/ wann ihre gaben
Als wunderwercke sich der welt gewiesen haben/
Und sie ein vater schon auff erden so erhöht/
Daß ihrer jugend baum in vollen früchten steht.
Doch sein gesetztes hertz/ das die gedult regieret/
Wird durch den donnerschlag des todtes zwar gerühret/
Nicht aber unterdrückt; denn seine seele denckt/
Daß Gott und himmel offt im giffte zucker schenckt.
Er hat mit saurer müh den einen lehren müssen/
Wie auch ein tauber kan der reden deutung wissen.
Den andern hat er gar durch fleiß dahin gebracht/
Daß er sich vor der zeit durch sprachen groß gemacht.
Allein der höchste will die lehre selbst vollenden/
Drum müssen beyde sich in seine schule wenden:
Er aber giebet sich mit grossem ruhme drein;
Weil hier auff erden doch nur lauter pfuscher seyn.


Dors, tu le sais, cette terre où nous sommes,
Aride champ qu'on arrose de pleurs,
Produit la ronce où se heurtent les hommes…
Dors, le sommeil est un jardin en fleurs !


Del giro hermoso la luciente Rueda,
que el uno trastornó, y otro lucero;
y que el fin fue del círculo primero,
principio de feliz al que suceda.


Weißt du, verschüchterte Kreatur,
Was Leben heißt und bedeutet?
In den blühenden Frühling tritt hinaus,
Wo die Welt dem Auge sich weitet! ...


»Darf ich mir an Eure Zopfheit
Eine Frage wohl erlauben?«


Muß ich doch meine Würde wahren!
Es ziemt sich für ein Königsherz,
Das seine Größ' will offenbaren,
Nur höchste Lust, nur tiefster Schmerz.


«Ha Lóra nem útál engem,
Add nékem leányodat! -
Kálmán bátya! fogadj vődnek, -
Nem bánod meg dolgodat.
Szeretem én a galambot,
Jobban mintsem éltemet, -
Véle osztom, ha elveszi,
Értékemet, szívemet!»


北飞鸿雁南飞燕
扰扰俱非自在身
莫向孤亭南北望
野花江草最愁人


Státy zbrojí. Hrozí vojna.
Roj zlých zvěstí vzduchem vane.
Nejistota! Rozechvění!
Nikdo neví, co se stane!


Ciascun de stare a questo fo contento,
Così gettarno la ventura a sorte,
E Mandricardo fuor rimase ispento,
E quindi se libroì dolente a morte.
Turbato se ne va, che sembra un vento,
Per piano e monte caminando forte.
Tanto andò, che a Parigi gionse un giorno,
Ove Agramante ha già lo assedio intorno.


[Das Jahr ist tot und leer von seinen Winden,
Das wie ein Mantel hängt voll Wassertriefen,
Und ewig Wetter, die sich klagend winden
Aus Tiefen wolkig wieder zu den Tiefen.]


O süsser wind/ O süsser Blast!
Von beyden her geblasen:
Erleuchte meinen Sünden-last/
Heil meine Wund/ vnd Masen.
Ach mache mich der Sünden loß/
Der Bürden vnerträglich:
Blaß auff die ketten/ band/ vnd schloß/
Mit seufftzen vnaußsprechlich.


Un fängt't an to frier'n,
denn is ehr Holt all;
un as de Koh dot wir,
dunn so flickten s' den Stall.


O dem betrübtem Stande!
das kränkt mich/ was mich süßt/
wird nu der Tau zum Brande
der durch die Lippen fließt.


扰扰州城一弹丸
灯光疏冷月光寒
杖行犹恐人相识
紫褐圆绦著道冠


Ich bitte zum Dank für ein ganzes Leben:
Mir sollst du den Sohn der Sarah geben.«


Heißt das als fleißiger Schreiber
Ein neues Buch gemacht,
Ihr grausamen Überkneiper
Beide auf Numero acht?


Atmosféra není u nás čistá,
cosi páchne tu a dusí nás.
Ach, to větry pouští dozajista
ziskuchtivosti a lichvy ďas.


Já umím nést hanu a potupu,
i Tvoje rány chci snésti,
vše na světě zapřu, co pro radost
a mučivá Tvoje žárlivost
mi založí velké štěstí.


Ihr Reime fort: Ihr Söhne reiner Sinnen,
Du seelge Krafft der anderen Geburt,
Seyd wolgemuth, steigt freudig an den Port,
Ihr Schüler ihr, so Lehrer selbst beginnen.
Wenn mancher Geist der Krafft wird werden innen,
Die aus euch strahlt und weist ihm euren Hort,
Denn wird er schreyn: Auf! Auf! itzt last uns fort,
Itzt wollen wir im Wesen sammt zurinnen.
Wer inner sich das Scheide Wasser hat,
Dadurch die Seel auflöst die Ding im Wesen,
Wird euern Kern stracks brechen in der That,
Und Gott in Ihm, Natur in ihn sich lesen.
Was hör ich: ab: gebt den Phaleucus stat,
Wer ihn nicht hört: bleibt mit Euch ungenesen!


Přesvědčte mě! volal Hus a dostal hranici.
Přesvědčte je! rozum chce. A naši kubíci
samozřejmosti té takto rozumněli:
vyřízli jim jazyk. Aby pokoj měli.


Des schwarzen Himmels große Grabesglocke
Dreht trüb sich rund um deine Winterzeit.
Und es erstickt der Schneefall, dicke Flocke,
Was unten in den Gräbern weint und schreit.


Jsem chudý akrobat vysoko v oblacích
a vy jste – dobráci, zmámení silou chtění,
bych náhle falešně do výše ruce zdvih’
a padl na dlažbu k sensaci ukončení.


Na jednu kartu všecko vsadit mohu,
vždyť ničeho jsem neměl na té zemi
a vyhraji-li, sláva pánubohu
a prohrám-li, pak hůř už nebude mi.


Již lidu starý svět odpovídá –
obrací k němu jícny svých děl.
Lid necouvá. Ví, kdo děla hlídá.
Co ztratit lze? Té bídy úděl?


— Et l'arbre fuit avec stupeur
Comme une ombre lente et furtive.
Dans la vespérale torpeur,
Je fouette ma jument rétive.


Ty, v plášť Harolda dumu svou jenžs tajil,
buď se mnou též, jsem dítě doby tvojí
a volnosť písně, jak ty, vždy jsem hájil.


Das Mohrle ließ aus allen Taschen
Ihr Lachen los wie aus Weinflaschen,


to světlo změní se mu v žár,
jenž jeho bytnosť stráví
a bídě v oběť poslední
myšlenku mu zadáví.


秋水微茫鸿雁哀
短桥曲渚锦林开
疏林欲下斜阳色
一抹青山入望来


五湖小寇如饥禽
一疏轻摇朝野心
但使使君能信赏
何愁竖子不成擒


أمفارقي طفلاً أشبْتَ مَفارقي
إذْ كنتَ محبوباً إلى محبوبي
فجرَتْ أنابيبُ الدموعِ عوالياً
كالرمحِ أنبوباً على أنبوبِ


ليتَ مَن يَسألُ جيرانَ النّقَا
هَل لنَا بعد افتراقٍ مُلْتَقَى
عانَنَا الدّهرُ فأضحَى شملُنا
بَعدَ ما كان جَميعاً فرقَا
وَهيَ الأيّامُ من عَادَاتِهَا
رَدّ صَفوِ العيشِ طرْقاً رَنَقَا
كُلّ شَيءٍ غيّرتْ منّي النّوى
بَعدكُم إلاّ الجَوَى والحُرقَا
خَان فيكُم حُسنُ صَبرِي وَوفَى
لكُمُ الدّمعُ فآلى لا رَقَا
لَيتَ مَن يغبِطُ أبناءَ الهوَى
ذاقَ ما يَلقَوْنَ فيهِ من شَقَا


Ty však pohlédni hlouběj.
Po denní práci hloubej,
proč skonal tento pták.
Ne smrt, zřím život ptačí.
A odtud bázliv stáčí
se k lidem udolaným můj zamlžený zrak.


Zur schönern Vorzeit flieht aus düstrer Hülle
Der Gegenwart mein sehnsuchtsvoller Blick,
Und goldnes Licht und heitre Lebensfülle,
Bringt schnell ihr Bild dem Trauernden zurück!


Čněl Kristus jako maják na svém kříži,
a záře z jeho vycházela hlavy
jak ze slunce, že kolem širé davy
své zraky mohly otevřít jen stíží.


Die Zeit ist schlimm, die Welt ist karg,
Die Besten weggerafft,
Die Erde wird ein großer Sarg
Der Freiheit und der Kraft.
Doch Mut! – Wenn auch die Tyrannei
Die deutsche Flur zertrat:
In vielen Herzen, still und treu,
Keimt noch des Guten Saat.


in ihrem Herzen. Von der Lust
sich hinzugeben an die innern Zeichen:
Die Eltern meinten, sie hinaufzureichen,
der Drohende mit der Juwelenbrust
empfing sie scheinbar: Doch sie ging durch alle,
klein wie sie war, aus jeder Hand hinaus
und in ihr Los, das, höher als die Halle,
schon fertig war, und schwerer als das Haus.


Obratem proběh Sever, Jih,
od Země prahu do Nebes,
i z Rozkoše se klínu líh.
Hurrá, hop! včera jako dnes.


Studenten, unsere Zukunft einst
Hängt ab von eurem Werden,
Ob's freund- und friedlich wird dereinst,
Ob's heimlich wird auf Erden.
Und Eins noch hänget von euch ab,
Ob man lebendig muß ins Grab! –


Es schnurrt mein Tagebuch
Am Bratenwender:
Nichts schreibt sich leichter voll
Als ein Kalender.


Da Adam wacht und sucht, wo findet er ein Weib?
Da Adam liegt und schläft, gibt ihm ein Weib sein Leib.
Ein fromes Weib gibt Gott, die Vorsicht thut es nicht;
Rührt Gott das Hertze nicht, irrt Ohr, und fehlt Gesicht.


Durch den Koran hab ich alles,
Was mir je gelang, gemacht.


Ja, Damon schläft und kommt nicht wieder,
Ach Nahme, der ergözt und schröckt,
Ach würdestu durch meine Lieder,
Ja durch mein Blut nur aufgeweckt,
Ich würde beide gern verschwenden.
O Rache, nimm dies treue Blut
Von mehr als eines Enckels Händen
Und mache so die Blutschuld gut!


V nejjasnější spanilosti
Lidi okouzlí, a outlá
Srdce mládenců a panen
K lásce nejvroucnější vzbudí.


Aar und Geier nisten nur
Auf der Felsen Rücken,
Wo kein Sterblicher die Spur
In den Sand mag drücken.


梦入零陵见旧丘
忽闻瑶瑟不胜愁
觉来一片空山雨
散落潇湘万叶秋


Als ich weinend so lag, ringsum von furchtbaren
Künftigkeiten geschreckt; Siehe da trat das Bild
Meiner sterbenden Freundin
Vor mein bebendes Angesicht.


»O seht die Blume, die da blüht,
Die Blume weiß und rot!
Der Kelch ist von der Lilie,
Ein Herz darinnen loht.
Nun ist die ganze Erde licht,
Wir fürchten Schmerz und Trauern nicht
Und fürchten nicht den Tod.


Lago Budi, sombrío, pesada piedra oscura,
agua entre grandes bosques insepulta,
allí te abrías como puerta subterránea
cerca del solitario mar del fin del mundo.
Galopábamos por la infinita arena
junto a las millonarias espumas derramadas,
ni una casa, ni un hombre, ni un caballo,
sólo el tiempo pasaba y aquella orilla verde
y blanca, aquel océano.
Luego hacia las colinas y, de pronto,
el lago, el agua dura y escondida,
compacta luz, alhaja del anillo terrestre.
Un vuelo blanco y negro: los cisnes ahuyentaron
largos cuellos nocturnos, patas de cuero rojo,
y la nieve serena volando sobre el mundo.
Oh vuelo desde el agua equivalente,
mil cuerpos destinados a la inmóvil belleza
como la transparente permanencia del lago.
De pronto todo fue carrera sobre el agua,
movimiento, sonido, torres de luna llena,
y luego alas salvajes que desde el torbellino
se hicieron orden, vuelo, magnitud sacudida,
y luego ausencia, un temblor blanco en el vacío.


pak množilo se, prodalo se,
jak větru písek na dunách.
a nedáš-li si dobrý pozor,
zahyneš ve lži a tmách.


Ülj fel, lovag, ülj fel, az okos jószágra;
Röpülj haza röptön szép Magyarországra,
Hagyd te a rablókat, ne keresd a híred:
Boldogságodat úgy még tán utoléred!
De, noha szerelme kétszeresen vonja:
„Nem lehet! addig már lehetetlen” - mondja,
„Valamíg a rablót rendre le nem vágom:
Hogy csúfra ne légyek idegen országon!”


Wo bist du nur zu dieser Stund'
Da wir so oft von Herzensgrund
Gespräch und Kuß getauschet?
Wo bist du nur, und denkst du mein,
Nun wieder dir ums Kämmerlein
Die Lind' im Nachtwind rauschet?


En ese instante apareció el fulgor:
del cielo y del mar.


Bez zlata jsi jak beze zbraně,
Jak nahý trním jdeš pozemskou poutí.
Tatíčku, mluvili jste planě:
Vše v světě zbohatnouti!“


Mein Kind sieh an die Brüste mein,
Kein Sünder laß verloren seyn.


Woher, o Herz, der Wehmuth Spur?
Wohl war der Tag nicht einsam,
Doch Abendruh erquicket nur
Von Herz zu Herz gemeinsam.
Was ungetheilt im Innern klang
Flieg' hin im Lied', und frage
Ob einsam ein Gemüth dem Sang
Ein still Willkommen sage?


Entré en la sala de baño
cubierto con la sábana de arriba
Dibujé tu nombre en el espejo
brumoso por el vapor de la ducha
Salí de la sala de baño
y miré nuestra cama vacía
Entonces sopló un viento terrible
y se volaron las líneas de mis manos
las manos de mi cuerpo
y mi cuerpo entero aún tibio de ti
Ahora soy la sábana ambulante
el fantasma recién nacido
que te busca de dormitorio en dormitorio


Preciso te tocar


Ayer no me miraste,
intentando taponar la sangre
que brota de tu herida,
creyendo que te curabas mejor sola.
Yo, así, no puedo, necesito de tu cura,
fíjate hasta que punto te necesito
que mi sangre se esconde
cuando intenta curarme otra.


So ging's auf Kolbergs grüner Au,
Juchheididei! Juchheididei!
Mit Tod und Leben nicht zu genau,
Juchhei! Juchhei! Juchhei!
Und manchen Franzen haben
Sie nach dem Tanz begraben:
Der Tanz ging ihnen zu mächtig
Auf Kolbergs grüner Au.


Estirar os braços
Ao sol nalgum lugar,
E até que morra o dia
Dançar, pular, cantar!
Depois sob uma árvore,
Quando já entardeceu,
Enquanto a noite vem
- Negra como eu -
Descansa É o que quero!


Pria che tu trafiggesti i santi piedi,
eri ferro crudele e dispiatato;
or se' tanto bramato
che nel cor di ciascun stai e risiedi.
O santo chiovo, da Dio grazia chiedi
che ciascun cristian ch'egli ha fallato
per te sia perdonato,
ché impetrerai ciò che tu lui richiedi!
E campa noi da quei crudeli spiedi,
coi quai ci uccide quel nostro aversario,
e dacci il fele amaro
che ci fa sostener cotante pene.
Tu se' quel grande onore e quel gran bene,
el quale aver nissun s'allegra o vanta,
se non la Terra Santa,
che digna fu di te esser dotata.
E per nome è chiamata,
ed io il dico, el bel col di Valdelsa,
ove si mostra tua bellezza eccelsa.


Ja natürlich auch vom künstlerischen
Standpunkt. Denn ich weiß die Rücken
So nach Gold und Lederton zu mischen,
Daß sie wie ein Bild die Stube schmücken.


Y qué decir de nuestra madre España,
este país de todos los demonios
en donde el mal gobierno, la pobreza
no son, sin más, pobreza y mal gobierno
sino un estado místico del hombre,
¿la absolución final de nuestra historia?
De todas las historias de la Historia
sin duda la más triste es la de España,
porque termina mal. Como si el hombre
harto ya de luchar con sus demonios,
decidiese encargarles el gobierno
y la administración de su pobreza.
Nuestra famosa inmemorial pobreza,
cuyo origen se pierde en las historias
que dicen que no es culpa del gobierno
sino terrible maldición de España,
triste precio pagado a los demonios
con hambre y con trabajo de sus hombres.
A menudo he pensado en esos hombres,
a menudo ha pensado en la pobreza
de este país de todos los demonios.
Y a menudo he pensado en otra historia
distinta y menos simple, en otra España
en donde sí que importa un mal gobierno.
Quiero creer que nuestro mal gobierno
es un vulgar negocio de los hombres
y no una metafísica, que España
debe y puede salir de la pobreza,
que es tiempo, aún para cambiar su historia
antes que se la llevan los demonios.
Porque quiero creer que no hay demonios.
Son hombres los que pagan al gobierno,
los empresarios de la falsa historia,
son hombres quienes han vendido al hombre,
los que han convertido a la pobreza
y secuestrado la salud de España.
Pido que España expulse a esos demonios.
Que la pobreza suba hasta el gobierno.
Que sea del hombre el dueño de su historia.


Denn es sind die Tränenperlen
Des Jehuda ben Halevy,
Die er ob dem Untergang
Von Jerusalem geweinet –


Wirff Meine Fehler hinter dich
Und hindre das Verderben,
Mit Gnad' und Segen kröhne Mich,
Laß Mich dein' Huld erwerben.
Mein Artz und Meister sei bereit,
Du bist ja, der zur rechten Zeit
Uns retten kan vom Sterben.


Já půjdu, Paříži, na půdu tvoji svatou,
do zdí tvých.
Já vnesu v tebe duši věčné vzňatou
vyštvaných.


Wer in der Ewigkeit die Wahrheit wil bekennen,
Muß, eh er in sie geht, gantz mit der Welt verbrennen.


Drobné děje s vrchů, plání:
žert i stesk i žal,
jež jsem cestou zhlédl maní,
když jsem do rodných se strání
snivě zatoulal.


An dem, im Anblick noch entzückt,
Der späte Schüler steht
Und in des Meisters Seele blickt
Und stumm von dannen geht,
Indeß sein Herz den seltnen Geist
Mit lautem Puls glückselig preist.


Und wenn du uns vor Schmach mit diesen
Geschenken deiner Gunst gerettet,
So möge dir am Rand des Niesen
Auf Alpenrosen hingebettet,
Erscheinen was dich ewig kettet:
Auf daß du senkst den Wagenthron,
Erscheine dir ein hingesunkener,
Von Lieb und Wein und Schlummer trunkener,
Ein schnarchender Endymion!


Amen


Zatím Vláďa k oknu přistoupil,
ke sklu čelo tiskl, v pole širá
zahleděl se chmurný. Soumrak byl,
na západě bouře mračna sbírá,
stíny hromadí se, po aleji
řadou černých stromů přicházejí,
z houštin sadů, z polí dalekých
rozvlálo se těžké roucho jich.
Vláďovi se zdálo, ve tmě oné
mrazivé i všechen život tone.
Na zdi domu, v samo zápraží
vlnami proud její doráží.
V hloubi jeho duše o myšlenku
stín a světlo válčí zas a zas.
Bezděky se zachvěl. Od tmy venku
k světlu obrátil se v zářný jas.
Světlo! lampy hoří! Plamenem
v pohledu naň svůdně upřeném
plápolá to. Půvabem svým září,
bílou šíjí, úsměvem svých tváří
mladá jeho žínka. K němu vztáhla
svoje úbělové paže. Znáhla
v očích se mu štěstím rozjasnilo, –
jak by rázem odvanuto bylo
všechno to, co vzrušuje a bolí,
šero duše, stíny smutných polí.
Mocí oslnil a vábí ho
bílý odlesk těla jejího.


To je však pouhý sen
jak vše, co s tebou žiji,
je to jen z lásky a iluzí
utkaná pohádka,
když z hlubin očí tvých sladkých
úsměvy piji,
čekaje den ze dne věrně
na tato cukrátka.


L'amicizia fedel mai non si muta,
benché l'amico suo vegga mutato,
né all'amor l'amor vende o commuta.


Marte restò in Italia a preparare
la milizia di Parma e di Cremona;
Venere disse che volea tentare
di far venir un re quivi in persona;
e passando dov'Arno ha foce in mare,
si fe' da le Nereidi a la Gorgona
portar, e quindi a l'isola de' Sardi
ricca di cacio e d'uomini bugiardi.


K tomu Tigr dokládá:
„Ať si, kdo chce, ve šílenství upadá,
A vystoupí jako herec:
Já zůstanu starověrec;
Člověka vždy vrah,
Nikdý nevkročím na jeho prah.
Za hanbu bych kladl sobě,
Kdybych v nutné času době
Ve svátek a v neděli
Lidem chystati měl veselí.
Já jich na věky nenávidím,
A se prohlašuji bez okolku,
Že v hereckém spolku
Spásu zvířat nevidím.“


deh! volgi gli occhi al mio dolente stato
e largo a me comparti il tuo favore;
e di periglio omai trammi e d'errore,
ch'a te 'l guardarmi e l'aitarmi è dato.


Igual que el firmamento
son los amantes,
porque tienen su firma
en el sentimiento,
y su universo
en el beso,
y su casa en la casa
del corazón.
Al corazón por ser poesía
van las musas,
y detrás de las sílabas
se van las rimas.
Rimas para tus ojos,
rimas para tus labios,
rimas para tu boca,
rimas para tu piel,
rimas que son llama
en la llama donde llama el amor.


De jaj ám erdőn is kis madárfiúknak!
Szegények, az anyjuk nincs honn, hova bújnak:
Hát pedig itt is a fa legtetejében
A griffmadár fészke ingadoz a szélben.


"O, dearest Alwin, now no more
" My father disapproves our flame;
"No longer we thy loss deplore,
" Or tremble to pronounce thy name.


Poi vidi il gran platonico Plotino,
che, credendosi in ozio viver salvo,
prevento fu dal suo fero destino,


Jetzt fürchtet man sich tausendfach
Und sieht besorgt die Ruhmestaten
Und glaubt beim Zischen der Granaten,
Sie schlagen in das eigne Dach.


A cítí šerem jakés cizí oko,
že lačně hltá její všecky vnady,
a to ji pálí, hlodá přehluboko.


Verdunklerin der hellen Sonn /
verleiterin der Freud und Wonn /
die keusche Weißheit pflegt zu geben!
du Gall im Zucker-süssen Safft /
den schöne Wissen schafft verschafft!
du Tod dem Tugend-Helden-Leben!
und wär dirs noch ein Höllen-Pein /
muß Tugend doch geliebet seyn!


O daß von Siena noch so vil
Der Bernardini wären/
Deren diß ainig End vnd Zihl
Dise Gesponß zu ehren.
Er schencket jhr all sein gebür/
Lust/ hoffnung/ freud vnd schmertzen:
Vnd wie ich sing/ sein liebsten Ring
Ein Adamant im Hertzen.


Das ist vielleicht das Ganze, sieh:
zu wissen, daß es
nur Seifenblasen sind,
und doch an ihrem bunten Spiel
sich freun zu können
harmlos wie ein Kind!


Odcházím, nepřijdu již,
brána se zavřela, cesta čeká,
do ruky berlu, do hlavy tíž
a v oko slzu nadčlověka,
belhavým krokem do tmy blíž.
Msta opět nad lebkou mojí prázdnou,
čekající blesku pravdu celou,
nad lebkou bídnou, zkamenělou,
žene mě zarostlou cestou sráznou.
Já chci tak –! Kdosi mě zastavil,
štval k bráně lidí zpět
a stopu pracnou smyl.
V bráně mi znova dají pouta,
znova žebrat, znova se chvět
na schodech žití, v stínu kouta!
Bůh mě to zastavil?A proč mi nedá
s balvanem klidu svou passivnost sdílet!
Hlava má marně svou pustinu hledá,
ó proč nemohu, nemohu šílet?
Rozmetat intellekt,
štěstím pak ztiší se hlava bledá!


Svit jitra pablesk první smavý
když květům sypal do skráně,
rád slýchal jsem vždy od vis à vis
romanci starou z Bretagne.


»Kumm, wi will'n mal drinken, Brauder!
Un Champagne möt dat sin.
Un, Markür, wat giwwt för Fauder?
Bring' mal 'n gauden Arm vull 'rin.


Fama è tra noi, Dirce crudel, che volto
fu da Medusa in selce il mauro Atlante;
or io cangiato a' tuoi begli occhi avante
ho il cor in foco e 'n freddo marmo il volto.


Sie heißen es Jeder
Willkommen am Land!
Und murmeln dazwischen:
O sehet doch Gottes Hand!


The angry Shepherd in a Pett,
Gives o'er his wheedling Arts,
And from his Shoulder throws the Net,
Resolv'd he wou'd a Supper get
By Force, if not by Parts.


Und Gottes Friede schwebet mild
Um die geweihte Stätte,
Der Meister steht vor seinem Bild
Mit dankendem Gebete.


مَرَّتْ عَلَى طُولِ المَدَى حِجَجِي
وَكَمْ شَكَوْتُ فَلَمْ تُصْغُوا إِلى حُجَجِي
يا سَاكِني جِلَّقَ قَدْ طَابَ عِنْدَكُمْ
نَشْرُ الفَرادِيسِ فَأْتُوا الصَّبَّ بِالفَرَجِ
باب السلامة مردودٌ لِعَاشقكُم
والنَّصرُ مِنْكُمْ عَلَيْه في الهَوَى الحَرجِ
خطبتُ وصلَكُم في جامعٍ لِهَوى
وقُمتُ مُبتَدِرَ الساعاتِ وَالدرَجِ
طَابَتْ بِذِكْرِكُمُ الدُّنْيا بأَجْمَعِهَا
لِمَا تحمَّل مِنْكُمْ عَاطِر الأَرجِ
أَنْتُمْ وَأَنْتُمْ وَأَنْتُمُ مَسْمَعِي نَظَرِي
قَلْبِي فإِنْ تَرْتَضُوا مَا قُلْتُ يَا فَرَجِي


يا جُنودَ البَرِّ وَالبحرِ اشهَدوا
وَاِسمَعوا منّي كُلَيماتٍ فِصاح
ذي يدي قَد مزَّقتها لُقَمٌ
تُجتَنى من فَوقِ أَطرافِ الرماح
ذاكَ جسمي رَسمَ الدهرُ على
كلِّ عضوٍ منه أهوالَ الكفاح
إنَّني عِفتُ تكاليفَ العُلا
بينكم وَالعَيشَ في ظلِّ الصِفاح
رحِمَ اللَهُ وَزيراً عاملاً
مُلِئَت فخراً يداهُ فَاِستَراح


Wenn so die süße dunkle Glut
Von deinen Augen weht,
O halt es, Mädchen, mir zu gut,
Daß sie mir zündet tief ins Blut,
Und auch mein Herz in Flammen steht.


Azarosa fortuna; cruel, violenta
zozobra; sinsabor; desabrimientos;
risa en la playa y, en el mar, tormenta


Tanto valiente amor tuviste preso
en el testuz tenaz y atormentado,
que me aflige el pensar que lo has trocado
en llanto y en dolor y en grave peso.
Tú naciste huracán de plomo espeso,
ardentísima luz, aire angustiado,
y la noche del tiempo ya ha empezado
a crecerte en la carne y en el hueso.
Doblarás tu cabeza, ya vencida,
tus nobles huesos quedarán desiertos
y en seca flor tu sangre convertida.
Y unos aires oscuros, largos, yertos
empujarán tu corazón sin vida
al misterioso túnel de los muertos.


Wir Menschen sind so sehr verschieden:
Der eine liebt den stillen Frieden,
Der andre liebt den Ruhm, der dritte liebt den Scherz,
Und welcher Mensch kann für sein Herz?
Dies hat ihm die Natur gegeben –
Der beste Vorsatz müsse leben!


Práce mě ztuží
veselá,
v tváři zas růží
nadělá.


Ариадниной мамочкВуаль светло-зеленая с сиреневыми мушками
Была слегка приподнята над розовыми ушкамВуаль была чуть влажная, она была чуть теплая,
И ты мне улыбалася, красивая и добрая:
Смотрела в очи ласково, смотрела в очи грезово,
Тревожила уснувшее и улыбалась розовИ я не слышал улицы со звонами и гамами,
И сердце откликалося взволнованными гаммамШла ночь, шурша кокетливо и шлейфами, и тканями,
Мы бархатною сказкою сердца друг другу ранилАтласные пожатия: рождения и гибели:
Отливы: содрогания: кружения и прибыли:
Да разве тут до улицы со звонами и шумами?!Да разве тут до города с пытающими думами?!Кумирню строил в сердце я, я строил в сердце пагоды…
Ах, губки эти алые и сочные, как ягоды!
Расстались: для чего, спроси: я долго грезил в комнате:
О, глазки в слезках-капельках, мои глаза вы помните?
Вы помните? вы верите? вы ждете! вы, кудесные!
Оне неповторяемы мгновенности чудесные!Я требую настойчиво, приказываю пламенно:
Исчезни, все мне чуждое! исчезни, город каменный!
Исчезни все, гнетущее! исчезни, вся вселенная!
Все краткое! все хрупкое! все мелкое! все тленное!
А мы, моя красавица, утопимся в забвении,
Очаровав порывностью бесстрасное мгновение!


Tou zatvrzelou cestou zpět se ohlédni,
kde přátelství tvá všecka rozváta,
kde vzpomněl někdo, přítel poslední,
než růže opadly, že kvetla poupata.


A daleko jest odtud k skále Dračí,
kde domov náš; – ó kéž tvá Milost ráčí
nám poskytnouti v hradu útulek,
jen šerý kout na chodbě kdesi v stínu,
kam zavěšuje pavouk pavučinu,
klín pod schody, ach, všecko je nám vděk.
Ó smiluj se! Náš sbor, jenž skály láme
a zlato v nich, i my, jenž vybíráme
z vod bílé perly s leskem měsíčným,
my všickni, jak nás dole vidíš v roji,
tě překvapíme k brzké svatbě tvojí,
ó pane, darem přesličným!“


Feledve minden földiséget
Egy gondolatnak lángja éget,
Hatalmas vágya megrohan:
Az üdvözítő kínok árán
Meghalni boldogan!


Ó dopadejte v křiku, zpěvu žalmů
čím silnější, tím lepší duši lék,
z muk vašich zříme vyrůstati palmu,
jež chladí v žáru palných myšlenek.


És már mostan ám nem játszom
Én már nagy fiúnak látszom
Mostan nekem nincs játékom
Nincs játékom, nincs játékom
De még akkor volt játékom.


Questo elmo e questa spada Durlindana.
e questo buon destrier tanto corrente
per me li guadagnai alla fontana,
quando feri' quel re così possente.
Deh, riniega tua fé, ch'è rea e vana,
e torna a Cristo padre onnipotente:
battezati a mia fé, franco barone,
e lassa star Trevigante e Macone. —


Ne, není možno. – Tyto krásné zraky,
tu tvář již dávno, dávno kryje země.
Pojď, dítě, sem a přitul blíž se ke mně,
chceš, budu o něm tobě vyprávěti? –
To bylo v čas, když ještě jako děti –
pod přísným dozorem svých professorů
v lavicích dusných tiše, bez hovoru
jsme sédali. My vždycky spolu byli,
my spolu hrávali jsme, žili, snili
a stejně protivným nám vždycky býval
ten školní život... Jako bouřný příval
nás oba žití vír v svou náruč strhl...
On v plné důvěře se ve svět vrhl –,
šel s tváří zářící v ty hrozné vlny...
A záhy poznal, že jest život plný
jen sklamání a nikde že již není
ten zlatý paprsk štěstí, vykoupení,
jenž mohl by nám tmu tu osvítiti...


Jak bude dále – těžko říci,
prý svět cos někde projedná.
A jinak kanou v národ spící
jen slova nezodpovědná.


Laß dich von Jesu blindlings führen,
Verleugne dich und liebe nur,
Hüt dich vor allem Spekulieren,
Ein Kindersinn trifft leicht die Spur;
Und wenn Vernunft dir Zweifel macht,
So gib nicht auf ihr Zweifeln acht!


Jehova Jesus Jah! Mein Christ thrönt neu in Adam,
Von seinem Kühlmann an bis zu dem Jüngstgericht.
Der Zepter, Schwerd und eisern Rutte
Erndt alle Welt vom Westen bis zum Ost!
Der Satan ligt mit seinem hauff im pfuhle,
Und erndtet auch di Erstling Gottes Rach.
Der Morgenstern, den er verschertzt, geht auf
Weit herrlicher, als er aufging!
Zur rechten ist di Sonn, zur linken ist der Mond!
Der härinn sakk des falls ist gar durch Christ verzehret.


Mých bratří bolest za ně spaluje mne,
svým srdcem radost jejich promítám,
svítání vidím v jejich noci temné
a vteřiny jak věky počítám.


Als noch, verkannt und sehr gering,
Unser Herr auf der Erde ging
Und viele Jünger sich zu ihm fanden,
Die sehr selten sein Wort verstanden,
Liebt' er sich gar über die Maßen,
Seinen Hof zu halten auf der Straßen,
Weil unter des Himmels Angesicht
Man immer besser und freier spricht.
Er ließ sie da die höchsten Lehren
Aus seinem heiligen Munde hören;
Besonders durch Gleichnis und Exempel
Macht' er einen jeden Markt zum Tempel.


漏声透入碧窗纱
人静鞦韆影半斜
沉麝不烧金鸭冷
淡云笼月照梨花


¡Pobrecilla sonámbula!
Pareces, en tu ruta de novicia,
ir diciendo al azar: «No me hagáis daño;
temo que me maltrate una caricia».
Devuelves su matiz inmaculado
al paisaje ilusorio en que te posas
y restituyes en su integridad
inocente a los hombres y a las cosas.
Así cruzas el mundo,
con ingrávidos pies, y en transparencia
de éxtasis se adelgaza tu perfil,
y vas diciendo: «Marcho en la clemencia,
soy la virginidad del panorama
y la clara embriaguez de tu conciencia».


Rosou jak vínem voní celý les,
ve zracích, v bocích, v ňadrech skryt je ples.
Kdo pije, moudrý je, jak láska ví,
že milost padá k lidem do trávy.


Bewahr dir aus den Kindertagen
Ein welk gewordenes Ideal,
Es wird die kalte Welt dich fragen:
»Warum bist du nicht auch so kahl?«


Die so stille und so prächtig
Festgezimmert hat gestanden,
Ist zertrümmert, ist zerborsten
In unzählige Demanten.


Drum sollst du, frohe Liebe, klingen,
Daß alle Welt in Wonne sei,
Mit allen Himmelschören singen:
Ihr dunkle Menschen eilt herbei!
O eilet euch im Licht zu baden!
Der Glanz des Himmels strahlt herein,
Und jeder Jammer, jeder Schaden
Der Nacht soll weggeleuchtet sein!


Durmo ou não? Passam juntas em minha alma
Coisas da alma e da vida em confusão,
Nesta mistura atribulada e calma
Em que não sei se durmo ou nã
Sou dois seres e duas consciências
Como dois homens indo braço-dad
Sonolento revolvo omnisciências,
Turbulentamente estagnad
Mas, lento, vago, emerjo de meu doi
Dispert Enfim: sou um, na realidad
Espreguiço-m Estou be Porquê depois,
De quê, esta vaga saudade?


Az ajka itt mar édesen,
A haja ide lebben,
Az egész asszony itt pusztít,
Itt, itt: az én szivemben.
Bosszút itt áll az életért,
Aknát itt ás a multnak.
Véres szivemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.


Und ich vermache dem Sittenwart
Und Glaubensvogt zu Stuttegard
Ein Paar Pistolen (doch nicht geladen),
Kann seiner Frau damit Furcht einjagen.


All' Euer girrendes Herzeleid
Thut lange nicht so weh,
Wie Winterkälte im dünnen Kleid,
Die bloßen Füße im Schnee.


Vorsicht ist keine Schande,
Suche nicht freiwillig die Gefahr;
Bedenk, du bist notwendig deinem Lande,
Bis dein Sohn sechzehn Jahr.


Weil ein mensch nach der zeite
sein arbeit und weisheite,
geschicklikeit und vernunft
gar muß verlaßen in zukunft,
eim andern ungenoßen,
Der nicht arbeit ein stücke:
das ist ie ein bös glücke,
das wirt dem menschen von
seiner arbeit ein schnöder lon;
solt des nit sein verdroßen?
Vil beßer ist geseßen,
frölich trinken und eßen,
dem menschen ane quel,
das stets guter ding sei sein sel
von seiner arbeit schwere.
das kumt vom herren here:
welcher mensch got gefelt,
dem selben er auf ert zustelt
weisheit, vernunft und freude,
das er frolock und geude,
in seiner arbeit blü;
dem sünder geit er sorg und mü,
das er eim andren spare
und er von hinnen fare.«
Ecclesiastes spricht
im andren; und mit dem gedicht
ist mein kunst hie beschloßen.


Perche debbo veder minor fortezza
adesso in voi: ch io la vedessi allhora?
mostrate a questo Can vostra prodezza
a questo Can che glihuomini divora
un magnanimo cor morte non prezza
presta o tarda che sia: pur che ben mora
ma dubitar non posso ove voi sete
che fatto sempre vincitor m havete


Hast du des Daseins tiefste Qual empfunden?
Kam über dich einmal der milde Schmerz,
Der zu dir schreit aus deiner Seele Wunden?


أَلا لَست في شَيءٍ فَروحاً مُعاوِياً
وَلا المُشفِقات يَتَّبِعنَ الجَوارِيا
وَلا خَيرَ فيما كَذَّبَ المَرءُ نَفسَهُ
وَتَقوالِهِ لِلشَيءِ يا لَيتَ ذا لِيا
وَإِن أَعجَبَتكَ الدَهرَ حالٌ مِن اِمرِئٍ
فَدَعهُ وَواكِل حالَهُ وَاللَيالِيا
يَرُحنَ عَلَيهِ أَو يُغَيِّرنَ ما بِهِ
وَإِن لَم يَكُن في جَوفِهِ العَيشُ وانِيا
فَطَأ مُعرِضاً إِنَّ الحُتوفَ كَثيرَةٌ
وَإِنَّكَ لا تُبقي بِنَفسِكَ باقِيا
لَعَمرُكَ ما يَدري اِمرُؤٌ كَيفَ يَتَّقي
إِذا هُوَ لَم يَجعَل لَهُ اللَهَ واقِيا
كَفى حَزَناً أَن يَرحَلَ القَومُ غُدوَةً
وَأُصبِحَ في عَليا الإِلاهَةِ ثاوِيا


„Dočkej času, porozumíš
tajné řeči mé,
přilítne-li Vesna
v srdce toužebné.


Wer durch Gaben bey dem Richter denckt zu helffen seinen Sachen,
Suche lieber durch das schencken auß dem Feinde Freund zu machen.


Ó, jak se těšil, že radostí divou
se rozzpívá nad naší moravskou nivou
tralala lala, chachachý chá –
zatím to severák mocný dýchá.
Ubohý skřivánku!


Ich nutze alles, was das Leben beut,
Mit Schmerzen ringen, mit den Freuden kosen
Und flechten in den Dornenkranz die Rosen,
Das heißt ein Leben, das sich selbst erneut.


Miért ne mondjam őt is el,
A hű fegyvernököt?
A harminczkettedik nemest,
Ki együtt halt velök.


Tibennetek él lelkem jobb fele:
ó, gyújtsatok a lomha éjjelen
tüzet vele!


,A v onom světla bydlí sám a sám?‘
„Ne, miláčku, Smrt u nohou mu sedí
a tiše patří v náruč hvězdným tmám.“


Cuando la lluvia pasa y la ciudad se eleva
y el pájaro vuela por un amarillo iluminado
donde un ocre y un rayo dorado se desprenden
como de hojas otoñales lavadas por el agua
gotas que abandonó la lluvia sobre un vidrio
alentadas por una luz interna
son pequeñas esferas o universos del agua
donde el color es incoloro pero tiene
dos o tres azules y un naranja
que parecen temblar
Estas rápidas gotas de la dicha
bajo el hálito de una breve existencia luminosa
se quedan asombradas en el puro corazón de la alegría
o trazan resbalando diminutos y delgados ríos
como siguiendo la estela despeinada de otras gotas
que encontradas son un pequeño mundo
una transparente cúpula
donde brilla la luz


„Šťastné a veselé vánoce!“
Žid mručí cos o věře,
– však židovka ruku prostrčí,
než zavře zas ty dvéře.


Zwölff Stern vmb jhr glorwürdige Haupt
Ringsweiß heroben schweben;
Dann jhn allein ist es erlaubt
Dasselbig vmbzugeben.
Kein Schwerdt/ kein Stab/ kein Gwalt tribab
So steiff thuns hie verharzen:
Sie liessen ehe/ der Himmel zwee/
Ja sambtlich alle fahzen.


Mstitel se blíží,
Vzhůru, Poláci!
Zbraně se chopte,
Polští rodáci!
Už jeho pomstu
Zkusili Prusi,
Napoleon teď
K soudu zve Rusy.
Slyšte, Poláci,
Svobody zvon:
Mstitel se blíží,
Napoleon!


Der zweygestammte Wunder-Held
Begrüßte diesen Erden-Kloß;
Der Völcker Trost/ das Licht der Welt
Lag in Marien reiner Schoß.
Stellt trübe Zähren ein/ und hemmt das düstre Weinen/
Hier sieht man in der Nacht die hellste Sonne scheinen.


Ya soy feliz, ya tengo un hijo, ya no estoy solo por completo en este mundo.
Ya existe un ser que me acompaña, ya tengo un sitio asegurado en el futuro.
Cuando mi vida estaba sola, todo era en ella indefinido y vagabundo.
El universo era de arena; los días eran como el viento y como el humo.
Desde que estoy acompañado, todo se vuelve más preciso y más seguro.
Y entre las cosas recobradas tengo descanso, tengo sombra y tengo rumbo.
Vivo en la tierra como el árbol; tengo cimientos en la tierra como el muro.
Y estoy fundado en esta vida con todo el peso de la frente y de los puños.
Mi corazón estaba seco, mi corazón en este yermo estaba mustio.
Pero por fin ha retoñado, y en este yermo ha dado flor y ha dado fruto.
Al florecer y al dar su fruto de bendición, mi corazón mira y se asombra.
No sé si el mundo es el de siempre, pero lo cierto es que lo veo en otra forma.
Todo es más bello y más profundo, todo es más vivo y más perfecto que hasta ahora.
Todo conmueve con más fuerza, todo se imprime con más fuerza en la memoria.
Los elementos renovados están sujetos dulcemente a nuevas normas.
El agua es limpia, el fuego dócil, el aire diáfano y la tierra luminosa.
Todos los seres son tan míos que no los puedo distinguir de mi persona.
Desde el gusano hasta la estrella, desde la piedra que no siente hasta la rosa.
El universo recupera su voz de niño y su mirada candorosa.
Con todo el ser en los sentidos, yo estoy pendiente de sus ojos y su boca.
Desde que soy padre de un hijo, vivo en la tierra con el alma y con el cuerpo.
Y en este mundo de los hombres ya tengo parte, ya no soy un forastero.
Siento que todas mis raíces están hundidas como garras en el suelo.
Y que del centro de la tierra sube a mis labios un temblor de sangre y fuego.
Abro los ojos y descubro que ya no hay ser con quien no tenga parentesco.
Hasta los hombres más lejanos son mis hermanos en la carne y en los huesos.
En cada voz me reconozco y encuentro un aire familiar en cada gesto.
Veo mi huella en cada huella y oigo el latido de mi pecho en cada pecho.
Ya no me siento desterrado, ya no contemplo el universo desde lejos.
Ahora vivo en este mundo, y en este mundo soy feliz y estoy despierto.
Siento algo así como si el alma y el corazón hubieran dado un hondo grito.
Y en ese grito me arrancaran lo más perfecto y lo más puro de mí mismo.
Un sol que no es el de este mundo llena mi ser con su calor desconocido.
Y con su luz maravillosa me alumbra el alma, el corazón y los sentidos.
Ya estoy seguro para siempre contra la fuerza silenciosa del olvido.
Porque ya tengo un eco eterno, porque ya tengo para siempre un eco vivo.
Ya ni la muerte poderosa tendrá poder sobre mi nombre y mi apellido.
Porque este río que hoy empieza los llevará con emoción de siglo en siglo.
Eco de carne de mi carne, que ha de rodar como una piedra en el abismo.
Río de sangre de mi sangre, que ha de correr por este mundo como un río.
Desde que soy padre de un hijo, vivo escuchando los lejanos corazones.
Y adivinando los gemidos de los que sufren más allá del horizonte.
Ninguna queja se me oculta, ninguna lágrima furtiva se me esconde.
Estoy atento a las miradas, a los latidos, a los gestos y a las voces.
Comunicado con el mundo, siento sus penas y comparto sus dolores.
Y un gran deseo de profunda fraternidad me llena el pecho hasta los bordes.
Quiero que todos en la tierra sean felices como yo, que nadie llore.
Quiero que cesen las querellas y que haya paz y comprensión entre los hombres.
Que hasta las puertas más hostiles giren un día con amor sobre sus goznes.
Y que el amor entre por ellas, y que la vida verdadera empiece entonces.


Flohn einst Griechen hierher, in friedlichem Kloster sich bergend,
Ein Arkadien hier, Tempe vergaßen sie leicht;
Eure Natur hat euch der mildeste Himmel gesegnet,
Eure Kapelle hat euch Dominichino geweiht.


Die Welt ist garstig alt; drum trägt sie schöne Muster;
Damit sie scheine schön, muß flicken Schneider, Schuster.


阿连闻说有归期
准拟俱来赋此诗
已是欲行还小住
纵令频合故伤离


Von diesem zeugen ja so viel berühmte Männer,
Dieß lehrst du ebenfalls/ Geehrt - und Hoher Gönner! Der Herr von Ewigkeit und Held von Israel,
Der zierte deinen Leib mit einer feinen Seel:
Die Jahre nahmen zu, so wie der Geist in dir,
Es hielt dir die Vernunft stets ihre Schönheit für:
Und durch derselben Trieb trugst du ein groß Verlangen,
Der Tugend nachzugehn, und nur durch sie zu prangen.
Es sah dein tiefer Witz der Tugend Würde an,
Und wie man sich durch sie gefällig machen kan.
Du wußtest, daß sie Neid, Zeit, Tod und Moder höhnet,
Und sich allein durch sich verewiget und krönet.
Des Baumes gute Art beweißt er durch die Frucht,
Und wer die Tugend trägt, der sinnet, denkt und sucht,
Wenn es von nöthen ist, sie auch nicht zu verschweigen,
Und will sie sonder Ruhm durch Wort und Werke zeigen.
Dieß hast du, Theurer Mann! durch dich sehr wohl probirt,
Die Tugend hat man stets an deinem Thun verspührt.
Dein Geist stieg über sich nach jenen Himmels-Zinnen,
Du gabst auch dein Gemüth, dein Herz und deine Sinnen,
Der Tugend gänzlich hin, und richtest deinen Stand
Nach ihren Regeln ein. Du suchtest, wie bekannt,
Der grossen Geren-Stadt zu dienen und zu nützen,
Und hier der Themis Arm und Stuhl zu unterstützen.
Die Tugend liebest du in deinem Richter-Amt,
Der Rath, die Policey, die Bürger insgesamt
Bekräftigen mein Wort. Sie müssen frey gestehen,
Daß sie ein Tugend-Bild an ihrem Brückner sehen.
Drum ist dein Rathschluß gut, drum ist dein Urtheil recht,
Wer kennet dich noch mehr? Ihr Waysen! ja ihr sprecht,
Daß ihr ein Vater-Herz an eurem Brückner wisset,
Wovor ihr mit Begier der Allmacht danken müsset.


A počká, až mu přijdu otevřít
a přijde ke mně o samotě snít...
Kdo byl to, nevím. Myslel jsem si jen,
že poutník moh' to jíti unaven,
jejž uvítat jsem vždycky tak si přál! – –


Auch mahnt sein Himmelblau zugleich
Mich heimlich süßer Art,
Daß mir ein ganzes Himmelreich
In deiner Liebe ward.


Novemberabend kühlt und feuchtet.
Die Ferne stirbt in Dämmerduft.
Mit mattem Blinzeln nur durchleuchtet
Ein Stern die nebeltrübe Luft.


Die Lieb' hat ihre Wieg' in dir.
Jedweder Fisch, jedwede Muschel brennet;
Neptun wird rasend selbst vor mir,
Daß er der Ceres, wie ein Pferd, nachrennet.
Ja, des verliebten Alpheus Bach
Kreucht durch's Meer Arethusen nach.


Dejž, ať již odpykána naše vina!


Tú le diste esa ardiente simetría
de los labios, con brasa de tu hondura,
y en dos enormes cauces de negrura,
simas de infinitud, luz de tu día;
esos bultos de nieve, que bullía
al soliviar del lino la tersura,
y, prodigios de exacta arquitectura,
dos columnas que cantan tu armonía.
Ay, tú, Señor, le diste esa ladera
que en un álabe dulce se derrama,
miel secreta en el humo entredorado.
¿A qué tu poderosa mano espera?
Mortal belleza eternidad reclama.
¡Dale la eternidad que le has negado!


Warte nur mein liebes Kind!
Morgen wollen wir dreschen geschwind


أَيا مَولايَ مَجدَ الدينِ يا مَن
إِلَيهِ وَمنهُ بَثّي وَاِشتِكائي
دَعَوتُكَ مُستَجيراً مِن زَماني
بِجودِ يدَيكَ فَاِصغُ إِلى دُعائي
أَتَنساني وَأَنتَ كَفيلُ رِزقي
وَعِندَكَ إِن مَرِضتُ شِفاءُ دائي
وَرَأيُكَ عُدَّتي لِغَدي وَيومي
وَذَخري في الشَدائِدِ وَالرَخاءِ
فَيا مَولايَ هَل حُدِّثتَ عَنّي
بِأَنّي مِن مَلائِكَةِ السَماءِ
وَأَنَّ وَظائِفَ التَسبيحِ قوتي
وَما أَحيا عَليهِ مِنَ الدُعاءِ
وَأَنّي قَد غَنيتُ عَنِ الطَعامِ ال
لَذي هُوَ مِن ضَروراتِ البَقاءِ
وَهَل في الناسِ لَو أَنصَفتَ خَلقٌ
يَعيشُ كَما أَعيشُ مِنَ الهَواءِ
فَلا في جُملَةِ الأَحرارِ أُدعى
وَلا بَينَ العَبيدِ وَلا الإِماءِ
وَلا أُقصى كَما تُقصى الأَعادي
وَلا أُدنى دُنُوَّ الأَولِياءِ
فَلا يُجرونَ ذِكري في رُسومِ ال
صِلاتِ وَلا دَساتيرِ العَطاءِ
فَلا في هَؤُلاءِ إِذا سَمَحتُم
تَعُدُّني وَلا في هَوئلاءِ
مَتى أَحكَمتُ لي فيكُم رَجاءً
حَلَلتُم بِالإِياسِ عُرى رَجائي
أَلَم يَملَأ بَسيطَ الأَرضِ مَدحي
وَأَقطارَ السَماءِ لَكُم دُعاءِ
أَلَم أَنظِم لَكُم دُرَرَ المَعاني
أَلَم أَنسُج لَكُم حُلَلَ الثَناءِ
وَهَل أَحَدٌ يَقومُ لَكُم مَقامي
وَيُغني في مَديحِكُمُ غِناءِ
مَتى تَجني يَدي ثَمَرَ إِمتِداحٍ
سَقَيتُ غُروسَهُ ماءَ الوَلاءِ
وَلَولا خِسَّةُ الأَيّامِ كانَت
تُباعُ عُلوقُ شِعري بِالغَلاءِ
أَما لي فيكُمُ إِلّا عَناءٌ
مُضافٌ لِلشَقاءِ إِلى غَناءِ
وَأَثقالٌ أَهُدُّ بِهِنَّ ظَهري
لَقَد عَرَّضتُ نَفسي لِلبَلاءِ
سَعيتُ إِلى الغِنى وَجَهَدتُ نَفسي
فَلَم أَحصُل عَلى غَيرِ العَناءِ
فَزالَت راحَةُ الفُقَراءِ عَنّي
وَلَم أَظفَر بِعيشِ الأَغنِياءِ


قُولا لِسَاقٍ قَسا عَنا فَيترُكَها
كأساً دِهَاقا غدَت تَرنو لجُلاَّسِ
لا تحبِسِ الكاسَ عنا وهي مترَعَةٌ
فالكاسُ في الرَّاحِ غيرُ الرَّاحِ في الكَاسِ


By vám Bůh odplatil
za vaše starání,
za každé slovíčko,
za každé usmání.


Wie stolz von seinem Thron herab
Er Judas Schriftgelehrten
Erlaubnis zu dem Handkuß gab
Und sie ihm Treue schwörten –
Und alles Volk im Staube tief
Hosianna dem Gesalbten! rief.


Byl deset let již písařem
a očekával každým dnem
tu přeblaženou chviličku,
kdy chytne ňákou službičku.


Aus der blauen Tiefe ruft das Geſtern:
Sind im Licht noch manche meiner Schweſtern?


Gold ist dein treflichs Haar, Gold deiner Augen Licht,
Gold dein gemalter Mund, Gold deine schöne Wangen,
der Hals, die Brust, der Leib und was uns macht Verlangen,
Gold ist die Rede selbst, die deine Zunge spricht,


Ein Süßlieb, schwarzlaub'ge Linde
Schwüle, kühle, süße Glut,
Feuermark in Eises Rinde
Hüpfend Kind in freud'gem Blut.


Aber Anna treibt den Zelter,
Zitternd vor dem Mondenstrahl,
Vor dem himmlischen Vergelter,
Und dem zürnenden Gemahl.


Kaskady plynou akkordů, stékají od skály k skále,
protihra, výpad a útok a odrazy mísí se v uchu,
života báseň hořící k nebesům vatrou svou stále
vítězná, jásavá, slavná v průsvitném vzduchu,
kam ještě dále?!


Ode vrátek k vrátkům
létly na pochvaty,
slétly na okence
Kresinovy chaty.


Zda jednou se k nám opět vrátí,
s ní volnosť, vzlet a nadšení?
Ó pohleď, slunce právě zlatí
zjev luzný její – v kameni!
Vchod střeží k Libušinu městu,
co Lumír ukazuje cestu,
kde Vyšehrad sní v mlčení.


Zas noci červnové s tichými blesky jdou.
Jsou jasné, zamlklé, s měsíčným polosvitem,
dech trávy požaté zas táhne zahradou
a větřík dřímavý se zlehka vlní žitem.


Ha, ha, ha! toť rázné vyražení!
Jaký praskot, pláč a zvonů znění –
Nech jen hořet, milovaný hochu,
Staneš se snad druhým Herostratem,
Aneb jako Néro pekla dlátem
Urobíš si historickou sochu!


Ma vergognar di mia onta m'inora,
e m'allegra doler del meo dolore;
e quanto loco più brutto fue lora,
più, ch'io ne son partito, hami savore;
poi voi, tradolze e beata Maria,
non guardando mia grande e vil bassezza,
in vostra altezza altera, oltra penseri,
a vostro cavaleri
mi convitaste, e mi degnaste amare,
e del secol retrare,
che loco è de bruttezza e de falsìa,
Ahi, quant'ho che sbaldisca e che far gioia,
poi piacer ho de noia,
bella vita de croia,
d'avoltro amor tanto compiuta amanza,
e de tutta onta orranza,
santa religion de mondan loco,
e de l'enfernal foco
spero compiuta ed eternal dolcezza!


Tal el Rey: -¿Quién detiene mi carroza? Aquel hombre
se acercó respetuosos, y, en lugar de su nombre,
-¡Quién te ha dado más tierras que tu padre!- le dijo


Der zweite tönte darauf;
Da zogen viel muntere Sterne
Den dunklen Himmel herauf
Und blitzten in duftiger Ferne.


Drum bitt ich dich aus Herzens-Grund,
O Herr der Herrlichkeiten
Du wollest mich zur Todes-Stund
Durch deinen Geist bereiten.
Gieb, daß ich sey bey Tag und Nacht
Auf meine Sterbens-Zeit bedacht,
Damit ich nicht verderbe.


Seht! wie die Deutschen Erd' und Staub verachten
und nach dem Himmel unauffhörlich trachten;
Hier seyn Poeten/ die mit ihrem singen
Eure bezwingen.


Gondban, bánatban terekök ballagnak,
Pest felé mennek, senkitől nem tartnak.
Szintén Öllőnél vitézök jutának,
Terekökben sokat ők levágának.


Zří v občanu vždy pouze poplatníka
a institucí svojich nevolníka.


jed’ maso syrové, ba teplou krev i píval,
měl divý vlas i vous a zle se ve svět díval –
ten praot barbarský byl přec jen šťastnější...


Sprezzi mondana forma, a Dio gli affetti
Orni sana la mente, e se l' offese
Beltà di fuor, l' interno hor lo diletti.


Dientes, lenguas, labios.
Voces que palpitan
en fonemas diferentes
             como pianos.
Músculos que besan y que cantan
               y que recorren
todas las grafías,
desde la hoja nueva hasta la tierra,
cada uno y todos estos árboles del bosque
germánico e indoeuropeo.
La saliva es un metalenguaje.
No necesita colores.
Una gigantesca ola muda de vocales,
labios, lengua y dientes,
voces que palpitan.
Ramas y temblor frente a la boca del invierno
esto es mi cuerpo
aprendiendo a pronunciar tu nombre.


Ist mein Hertze gleich verliebet
In ein schlechtes Mägdelein,
Die mich tröstet und betrübet,
Soll ich darumb unrecht seyn?
Liebste, deiner Schönheit Liecht
Mindert sich durch Einfalt nicht.


Ecco dunque quel sonetto,
Che da me desiderate,
Se sia bello, mi rimetto
A voi dotto amico Vate.


11. Wers mit der warheit meynt/
Der ſagt ich bin gewogen/
Der ſagt ich bin dein feind/
Der hat gewiß gelogen.


Půlnoční vítr když listí rve,
temná zášť vkrádá se do krve.
Soucitná slova jsou pro tebe cizí,
něha i radost za tebou mizí
naposled – po prvé?


Doch manchmal, ohne Wunsch, Gedanke, Ziel,
Im Alltagstreiben, mitten im Gewühl
Der Großstadt, aus dem tausendstimmgen Chor,
Dem wirren Chaos, schlägt es an mein Ohr
Wie Märchenklang, waldduftig, nächtigkühl,
Und Bilder seh ich, nie geahnt zuvor.


Je mehr du Würtze reibst, ie lieblicher sie schmeckt:
Je mehr du Feuer störst, ie weiter es sich streckt:
Je mehr das Schiff beschwert, ie sicherer es geht;
Je mehr der Baum geprest, ie ruhiger er steht;
Je mehr man Eysen braucht; ie mehr blinckt es herfür:
Je mehr man Silber schmeltzt; ie mehr gläntzt seine Zier.
So ist die Tugend auch, ie mehr man sie wil neiden,
Je mächtiger sie wird, und stärckt sich durch ihr Leiden.


Das liebe Wort, das wir vernommen,
Sagt uns, dass Güte unser Leben,
Dass Hass und bitt'rer Neid entschweben
Und enden, wann der Tod gekommen.


Con l'aiuto di Quel che visse insonte
e quatro Vangelisti prima chiamo
e i quatro dottor di santa chiesa
e 'l cantor che a Gulia ruppe la fronte
e 'l savio de' Proverbi a costui ramo
e Pagol che bandì con tromba accesa
e quel d'Aquino, che fé tanta impresa
nella sacra Scrittura a farne chiari,
Grisostimo, Dominico e Bernardo
e tutti quei che 'l dardo
teolago hanno tratto, santi cari,
mi faccin forte e libero d'accidia,
ch'i' possa raccontar che cosa è invidia.


大晁富丽比南金
令弟清新敌楚琳
死却庐陵老居士
二苏那得有知音


Ché·lle limosine che son dovute
A' vecchi o magagnati san' possanza,
A cui la morte seria gran salute,


Mráz bílé květy zlehka v okně kreslí,
v mou duši žaly z upomínek klesly.


O mesmo mestre que as leis
Doutrora tanto estudou,
E que mereceu de reis
As honras de que gozou,
Poderia hoje aprender
Impossíveis de se crer.


随月出山去
寻云相伴归
春晨花上露
芳气著人衣


Dondequiera que mueras viviendo,
dondequiera.
Tomando chocolate o comiendo madroños,
dondequiera.
Horneando la ausencia o caminando a gatas,
dondequiera.
En la melancolía o en los ásperos mares,
dondequiera.
Mirando lagartijas o rompiendo aguijones,
dondequiera.
En el canto del gallo o en los dientes de un peine,
dondequiera.
Dondequiera que vivas muriendo,
dondequiera,
eres amigo mío,
dondequiera.


Nun dieses machet, Süsser Hort,
Daß ich auch liege fort vnd fort
In Liebe gegen Dir gefangen:
Mein Hertze brennet stets nach Dir,
Du hast die Adern mir durchgangen,
Komm, süsser Mund, komm, edle Zier!
Komm, hoch gewünschtes frewden-Oehle!
Komm, meiner Seelen liebste Seele!


Ragiunto avea la luna ogni suo corno
quando tornammo, e lei non volle intrare
dentro alle porte di quel luogo adorno.


Und wenn das Mädchen erst schreiben kann,
Dann reist er wieder, wird Doktor dann;
Und sitzt bei Büchern und bei dem Wein,
Ihr Brieflein tröstet ihn doch allein,
Gar heimlich.


Sentant, subtile bête !
Qu'au-dessus de sa tête,
Près de son fin museau


Utiší tu běsnou vřavu,
v níž se život potácí,
ochladí mou žhavou hlavu,
ale srdce zkrvácí.


Dostih’ jsem se při zpívání...
Milý bože, kdy to bylo,
že se mi, – už nevím ani, –
posledně to přihodilo!


O wie drückt mich's! Himmel, wie!
Hier, hier, in der linken Seite.
Sieh nur selbst: mir glaubst du nie;
Doch was glaubt ihr klugen Leute!


Jde na půlnoc již. Co to znamená?
Co hlásají ty žhavé jazyky?
Jdi blíže k ohni, spatříš, rozeznáš,
jak zasálaly silné stožáry,
jak od nich z beček smoly tekoucí
a z nakupených suchých pometel
se vyvalují proudy ohnivé
a vyšlehují v sloupech plamenných,
když náraz větru na ně udeřil.
Vzduch chvěje se a ohně hukotem
jen roste ještě noci divokost.
Jak černí ďáblové se míhají
ty postavy tam kolem plamenů. –
Vstal živou sopkou Radhošť, velikán –
a pod ním kryje širou krajinu
svým roztaženým, černým rubášem
noc svatojanská. Radhošť vévodí
jak za svých časů ještě pohanských,
kdy lidé z daleka se scházeli
a Radhošťově modle z dobytka
své podávali žertvy zápalné. –
Ta modla v napřímené pravici
roh držela, v nějž vodu vlévali.
Když za nedlouho voda zmizela,
rok suchý, plodný z toho věstili;
když v rohu vlhkost zůstala,
rok mokrý, nuzný dala poznati.


Der Tugend Kranz umgrüne deine Locken.


枢密院家家赐宴
金符三品事奔趋
教坊白马驮身后
光禄红箫送酒车


أتُغريها بسفكِ دمي سديفُ
وديني في الهوى الدينُ الحنيفُ
إذاً لا كان لي شعرٌ رقيقٌ
تمنّى بَعضَهُ الشابُ الظريف
أرى الحمراءَ جناتٍ فأصبُو
إلى وادٍ لهُ ظلٌّ وريف
كذا ابنُ الجهمِ حنّ إلى دجيلٍ
وقد صَرَعَتهُ في حَلبَ السيوف


Fuggesi Alcina, e sua misera gente
arsa e presa riman, rotta e sommersa.
D'aver Ruggier perduto ella si sente
via più doler che d'altra cosa aversa:
notte e dì per lui geme amaramente,
e lacrime per lui dagli occhi versa;
e per dar fine a tanto aspro martìre,
spesso si duol di non poter morire.


»Woran erkenn ich den besten Staat?« Woran du die beste
Frau kennst! daran, mein Freund, daß man von beiden nicht spricht.


Heine sírjánál ma éjfélkor
Fehér paripa nyihog,
Zörgő csontos gazdáját várja:
Henrik úr lovagolni fog.


De még se higy vakon, mert az idő csalárd!
Még zúz, jég fedheti az ébredő határt,
A tél boszút állhat a füvön, levelen,
Mely bizván, legelsőbb, földön, fán megjelen.


Como el que lanza el amante,
Cuando el horizonte oculta
El bajel, en que su amada
Los desiertos mares surca
Para no volver. Ansioso
Lleva sus miradas mudas
A los montes apartados,
Cuyas cumbres aun relumbran,
A los ya enlutados bosques,
A las calladas llanuras,
A los altos campanarios
Que entre nieblas se dibujan.
Retardar el despedirse
De la perspectiva augusta
Que presenta el universo,
Parece que sólo busca,
Y al notar que poco a poco
La luz menguante y confusa
Del crepúsculo confunde
La escena que la circunda,
Piensa ya ver de la muerte
La terrible sombra, en cuya
Obscuridad para siempre
Corre a hundirse, y se atribula.
Sus pensamientos penetran
Los doctos frailes, y endulzan
Con eternas esperanzas
Su meditación profunda
    * * *
Entre dos luces llegaron
A Valladolid, y turba
Desordenada en las calles
Con sordo rumor circula.
De Alonso López Vivero
Por la calle y casa cruzan,
Donde viven sus criados,
Donde llora su viuda.
Aquéllos, como canalla
Que si al poderoso adula,
En cuanto le ve caído
Feroz le escarnece y burla,
De la cabalgata el paso
Atajan con negra furia,
Y con denuestos y voces
Al ilustre preso insultan.
Este, furioso (presente
El tiempo pasado juzga,
Que aun conserva el poderío,
Que aun domina a la fortuna)
Lleva soberbio la mano
A buscar en su cintura
La guarnición de la espada...
Mes ¡ay! en vano la busca.
Va preso... espada no lleva...
¡Ah!... Lo advierte, y furibunda
Mirada va a dar al cielo,
Mas se anonada y conturba.
Queda. con los ojos fijas,
Parece su faz difunta;
Tiembla, y en sudor helado
Sus miembros todos se inundan.
Delante se halla un espectro...
¡ Un espectro!... Sí: la mula
Algo ve también ; esquiva
Se recela, empina y bufa.
¿ De Alonso López Vivero
Ha salido de la tumba
La sombra? De duque el Maestre
Ante sí la vió no hay duda.
En confesión se lo dijo
Aquella noche con muchas
Lágrimas al padre Espina...
De Dios la venganza es justa.
Con el cuento de la lanza
A palos abre la turba
Estúñiga, denodado,
Y la atropella y asusta;
Y en salvo al ilustre preso
Condujo a la casa suya:
En que estaba preparada
Una capilla segura,
Donde pasó el Condestable,
Con la espiritual ayuda,
Noche serena, pidiendo
A Dios perdón de sus culpas.
Cenó, durmió cortos ratos,
Repitió también algunas
Trovas del famoso Mena,
Que pintan como locuras
Las mudanzas ambiciones:
Oró con fervor; en suma
Fué un cristiano, un caballero,
Un hombre de fe y de alcurnia.
    * * *
Entre tanto, el que parece
Ser el reo, a quien la dura
Sentencia estaba leída,
Y a quien la cuchilla aguda
Del verdugo amenazaba,
Era el Rey... ¡Mísero! lucha,
Náufrago desventurado,
En airado mar de angustias.
Ama a. Don Alvaro, mira
Su sentencia como injusta;
De la Reina y de los Grandes
Se la ha arrancado la furia.
Que su trono se desploma,
Y hasta su existencia juzga,
Y que, al morir el Maestre,
Abrazadas irán juntas
El alma de aquel amigo
Y el alma afligida suya.
¡Grande mal es la flaqueza
En hombre que cetro empuña!
Revolcándose en su lecho,
Rasgando sus vestiduras,
Paseándose sin tino
Por la cámara, que alumbra
Una lámpara medrosa,
Que en el cortinaje abulta
Vagas sombras... ¡infelice
¡Qué noche pasó!... Que ocupa
Ve un rincón de aquella sala,
De pie con la boca muda,
Su físico Fernán Gómez,
A él se va, las manos juntas,
Y suplicante le dice:
«Si es que mi salud procuras,
Anda a ver al Condestable,
Así Dios te dé su ayuda»,
El bachiller respondióle:
«Le debo mercedes muchas,
Perdone vueseñoría;
No oso verle en tal angustia».
Conmovido el Rey, en llanto
Rompió y en voces confusas,
Que el alma a Gómez partieron,
Según dicen cartas suyas.
Entró al estruendo la Reina
En la cámara, cual una
Aparición, como maga
Que viene a doblar astuta
Los encantos y conjuros
Con que alto preso asegura,
Y con que la empresa afirma,
De que pende su fortuna.
Calló el Rey, quedó de mármol
Al verla: ella le pregunta:
«Qué es esto?» Y oyendo, «Nada».
Retiróse muy adusta.
Largo rato el Rey estuvo,
Cual ligado por la oculta
Fuerza del prestigio. Luego
Torna a más reñida pugna
De afectos: la amistad vence,
Llama con voz resoluta
A Solís, su maestresala,
Dícele: «Al momento busca
A Diego Estúñiga, y dile...»
En su garganta se anuda
La voz, porque entra la Reina
Otra vez... calla y trasuda.
La Reina a Solís llevóse,
Y el Rey abrió con presura
El balcón, cual si quisiese
Gozar del aura nocturna:
Y el trono, cetro y corona
Maldiciendo en voces mudas,
Ojos de lágrimas llenos
Clavó en la menguante luna.


Stile alto et dolce a la materia mesta
nel vostro mondo sai che se desdice;
hor odi et nota et la memoria desta


Všude zloba! Nechci meškat v dálce!
Všude boj, i zde, a nikde klid!
Zpět! Mé srdce zvyklo věčné válce,
kterou s křivdou bojuje můj lid;
nechať ústrk mi, nechť smrt je díkem,
jsem a budu práva nájezdníkem,
doma hořím, zde bych na led styd’.


Бесцельный путь синеет предо мной,
Далекий путь, потоками изрытый,
А дальше — мрак; и в этом мраке скрытый,
Парит судеб Вершитель роково


e voglio anzi ch'in tutto si consume
la vita mia, che rimanermi mai
di mirar quelle luci al mondo sole.


Mit freudiger und ehrfurchtsvoller Feyer
Betretet jetzt die junge Flur,
Und bethet heilig an vor dem geweihten Schleyer;
Es ist die Brautnacht der Natur.


Warum er hier, das konnte Keiner sagen.
Er lebte nun seit vierzig Jahren schon,
Im Sommer heiß, im Winter hoch den Kragen,
Auf diesem allerliebsten kleinen Thron.
Die einen sprachen, daß in frühern Tagen
Ihn sehr gekannt Herr Levy Nathansohn.
Die andern meinten, daß vielleicht Madame ...
Wie heißt das alte Wort? ... Cherchez la femme!


Schwermutsvoller wallt und trüber
Mir die Stunde jetzt vorüber,
Da er hier mich einst entzückt
An sein klopfend Herz gedrückt.


A — O Sertão principia
Depois que acaba a terra,
Ou, sendo mais exato,
Onde começa a pedr
E segue o Sertão-Alto:
Pejeú, Moxotó,
Onde termina o mundo
E então começa o so
Ou desce o Sertão-Baixo
Do rio São Francisco,
Que ostenta uma paisagem
De pássaros e bicho
Embora o tempo durma
Os sonos da estiagem,
Nas curtas invernadas
O verde abre a folhage
E quando as águas descem
Das cabeceiras curvas,
A pedra ressuscita
Lavrada pelas chuva


V tom jednal jsem jen přirozeně,
co země, o níž rozmlouváš;
vždyť ráj po krátké časů změně
jest jediný jen domov náš,
tam spěje touha moje všecka,
tam sny i děsné zápasy.
Co život – prázdné ohlasy,
sen, jejž zapomní pamět dětská;
zde krátké jenom zastavení,
než k další pouti nasadí
si hvězdná křídla duše v snění.
Co zkusila zde utrpení,
vše pozděj ráj, vše nahradí.
A k němu jde můj všecken cit.


Sie prüft am Schwert die Schneide,
sie tritt zum Pulverfaß,
sie zählt mit stummem Neide
den Sand im Stundenglas:


Da lieg ich lahm, zerschmettert mein Gebein;
Im Abgrund lieg ich, finster, ganz allein.
Ich stöhne, zitternd strecken sich die Arme:
Ist droben keiner, der sich mein erbarme?
Ist ausgeloschen aller Sterne Schimmern?
Ich höre nur dein monotones Wimmern,
Du Unrastseele, ewger Jude Wind!


Wenn Stürme je in meinen Pilgertagen
Mich von dem vorgemeßnen Pfade schlagen,
So komm' ich still an diesen Ort herab,
Und setze mich, um Licht und Muth und Kräfte
Zu meines Lebens ernstestem Geschäfte,
Hier an dein unbekanntes Grab.


Und der verarmten Mutter
Ist nun Entsagung Pflicht;
Sie folgt ihm mit dem Herzen,
Ihr Aug erreicht ihn nicht.


Es ist in tausend Stücke zersprungen.
Ach weh! Frau Mutter, wie weh!


Nun fährst du wohl empor, wenn so zuzeiten
Im stillen Mondeslichte durch die Saiten
Ein leises, wehmutsvolles Klagen geht
Von einem Hauch, der aus der Heimat weht.


Odstrčiti číš je mnohdy snadno,
zcela jistě opatrno, radno,
kdo však mužem jest, dopíjí na dno,


南山击缶正乌乌
东市匆匆坐一书
说道中兴无过事
太阳侵蚀总缘渠


Was aber will ich Arme doch beginnen?
Was plag' ich doch durch Klagen meine Sinnen?
Es ist um mich gethan.
Die Jugend heißt mich ferner sein und leben,
Und der, so mir das Leben hat gegeben,
Macht, daß ich nicht mehr leben kann.


Cerber, che' luoghi tenebrosi e bassi
guardi da' spirti ch'innumati al sonno
vengon da' corpi consumati e lassi,


Weil er nun ganz alleine,
Greift er den Knappen an,
Der mit dem klaren Scheine,
Die Fremden reizen kann;
Stößt nach der Gurgel frei,
Der schreit, Gewalt zu sparen,
Er will ihm offenbahren,
Was ihm annehmlich sey.


Ich liege still im dunkeln Krankenbett,
Leichenscheine wanken durch das Zimmer,
Draußen sanken gelbe Abendwolken.


Elle pensait, si le vain bruit
D’une voix douce et cadencée,
Comme le ruisseau qui gémit,
Peut faire croire à la pensée.


Scherza de gli anni in su 'l più verde Aprile
Quasi in bel prato che Natura infiori,
Di sue pompe natie ricca, e de' fiori
Di novella beltà, Donna gentile,


Sbor pěvců odletěl. Kde drozdů, sýkorek
ples jásal, havranů jen slyšíš divý skřek,
a kde se jahod nach chvěl vůně zátopou,
vřes, uschlé borůvčí ti praská pod stopou.


驱驰万里且归休
三十馀年只漫游
已死舒何叫不起
霜松雪桂一山秋


دع النائم اليقظان لا تستقه خمرا
وأهرق عليه النار إن شئت والجمرا
ومزّق غيابات الكرى عن جفونه
فقد أقسم السفاح أن يخنق الفجرا
وهذا النئوم اليعربيّ كما ترى
يصارع بالأوهام أحداثه الحمرا
يعيش على الماضي السحيق فليته
يمدّ له من نسج عزمته عمرا
وما الأمس إلا اليوم ضيّعته سدى
ولم ترعَ فيه اللَه والمجد والذكرا
وما أنا في الأحياء إن زال حاضري
ولم أدخر مجدا ولم أحتقب فخرا
فقل لفتى الأعراب والسيف مصلت
على رأسه وثبا إلى الحرب لا سكرا
عهدتك سبّاق الأماني فلا تكن
لدى المحنة الحمقاء أسوان مزورا
سألتك يابن الخالدين بحق من
يسمونه فرعون في المجد أو عمرا
كم ارتاعت الدنيا التي كنت ربّها
بجحفلكَ الجرار تزجيه مغبرا
وكم قوّضت يمناك عرشا موطّدا
تخادعه مكراً لتحطمه كبرا
وكم شرقت من فيض نورك أمّةٌ
غفا قلبا جهلا وناظرها سحرا
أقمت وهدّمت الممالك طائراً
على صهوة التاريخ منطلقاً حرّا
فماذا دعى عينيك فاظلم نورها
وأطبقتها خوفا وأنركتها ذعرا
أفق فالحياة المجد والمجد وثبةٌ
تعَفِّر وجه الدهر مسعورة حرّى
أفق فاليد الشلّاء موت وجودها
ولن يعرف العلياء من يرهب القهرا
وهذه يد السفاح ما زال سيفها
خضيباً يبارى الموت في حربه الكبرى
أراق دماء المشرق ظلما وغاله
ومزّقهُ بطشا وحطّمه جورا
وما زال يستشرى على الأرض داؤُه
وأوّل ما يدنى الردى داءٌ استشرى
فكن أنت يابن الشرق للداء حاسما
وأطعمه نار السيف لا تألُه بترا
فما آمن التاريخ إلا بماجد
يحقّر في آماله الموت والدهرا


O Hoffnung! Irrthum! Wahnsinn! Eitles Streben!
In kalten ewgen Sternen war beschlossen
Das Leid, das sich seitdem um mich ergossen.


Ring, an Vermögen arm, Ring, an der Kunst nit reich,
Ring, sieh' zu, daß dich nicht dein Vorwitz mache bleich.
Ring, reise nun denn hin, Ring, reiche dich der Rechten,


až ohlasy vše splynou pak
jediném bouřném ve hlaholu,
od země výš až do oblak
zní v jedné symfonii spolu:


 e lo bel viso e 'l morbido sguardare:
che·l mi teria in gran consolamento,
veggendo la mia donna in ghiora stare.


A tak jsem tě uzřel, ó země! Nad mořem, v stříbře jež hra,
světla jak úsměv bílý, dlíš, Diorozená!
Olivou bují tvé stráně. Břehy jsou z mechové mhly,
dcer olympských růžové paty by měkčej v chlad koupele šly.
Z údolí hudba i z hájů: to Charitky, při zvucích strun,
hymnus Radostem pějí, jež jasný vytvořil um.
Jdou bílé průvody přísné s jalůvkou obětní v před
k oltářům, špalda kde dýmá i posvátný mokvá med,
zatím co na svahu hory, o kopí opřen a štít,
sní mladík ve zbroji zářné, jak proslavit sebe a lid.
Ó pravé ty Ctnosti kraji! Kde Hrdina vykročil v dál
za ženou vážných očí, ne tou, jež barví si tvář,
kde rusí bohové mladí rukou, jíž vzňatá chví krev,
rozepínali pasy smrtelných pozemských děv,
jak tvým jsem zahořel stát se! V tvých vod se ponořit zdroj,
kam nebeský Vozataj smáčí zlatem okutou oj!
Ó pokojné krásy matko! Tvé mramorné rámě já práh
na svojí ucítit šíji, svůj neklid, úzkost i strach
pod fialkovým tvým dechem zřít v lehký se rozplývat kouř,
jak Východu vanutí vlahé na nebi rozhání bouř.


Hoj, což bída, nouze!
Vetchá naše chýže?
Pojď na ňadra, chudá ženo,
přitul k nim se blíže!


De maigres figures de pierre
Gisant dans les iris épais,
Les mains jointes, suivent en paix
Le rêve qui clôt leur paupière.


1. deß Herrn General Leutenants Duc' de Amalfi Fürstl. Gn.
2. deß Herrn Pfaltzgraven und Churf. Carl Ludwigs Durchl.
3. deß Herrn Generaliss. Hochfürstl. Durchl.


Laß endlich auf des Lammes Tisch'
In deinem Reich uns essen,
Wo tausend Gaben mild' und frisch
Du selbst uns wirst zumessen:
Da wird man schmekken Freud' und Ehr',
Und wir, HERR, wollen nimmermehr
Zu preisen dich vergessen.


Fritz Lemk süht sick de Sak bedächtig an;
Dat Ding em woll gefallen kann.
Irst kratzt hei sick 'ne Tidlang acht're Uhren.
»Ih«, seggt hei, »wat sall ick noch länger luren!«
Kriggt d'rup den annern Juden bi den Kragen
Un fängt ganz ruhig an, up desen lostauslagen.
»Sall slahn hir warden, denn slag' jeder sinen,
Sleihst du mi minen Juden, slag ick dinen.«


¿Cuál es la gloria de la vida, ahora
que no hay gloria ninguna,
sino la empobrecida realidad?
¿Acaso conocer que el desengaño
no te ha arrancado ese deseo hondo
de vivir más?
La gloria de la vida fue creer
que existía lo eterno;
o, acaso, fue la gloria de la vida
aquel poder sencillo
de crear, con el claro pensamiento,
la fiel eternidad.
La gloria de la vida, y su fracaso.


Como San Sebastián, blanco de dardos,
muero y renazco en noche y mediodía.
Nada importan la herida y la agonía,
los ramos del dolor, los goces tardos.
Mi escudo de palomas y de nardos,
el corazón, en blanca hechicería,
resguarda para canto y melodía.
Los honderos se harán tristes y tardos.
Golondrinas de miel han de vendarme
y antiguas brujas han de perdonarme
al fin aquella juventud de cielo.
Porque hasta el mal ya sabe que soy mansa
y que sólo he arrojado en mi balanza,
versos, amor, silencio y desconsuelo.


V tom zeleném se po pás koupá
druž srpem trávu žnoucích děv
a v modrém na křídlech se houpá
a vznáší se a k slunci stoupá
sbor skřivánkův a tká svůj zpěv.


Wird Herakles seine Säulen reinigen nie von dieser Brut?
Diese beiden Fische schwimmen durch ein Meer von Menschenblut.


Waß? Philippus grosser Sohn
Hielte sie erst für den Lohn
Seiner strengen Thaten,
Ließ sich Jovis Ammons Kind
Nennen von dem Hoffgesind
Vnd von den Soldaten.


I obrátiv rychle slova
Ptám se v lásky nevoli:
Tedy mám tě věčně míjet?
Ona šeptla: Nikoli.


Eins ist, was altergraue Zeiten lehren,
Und lehrt die Sonne, die erst heut getagt:
Des Menschen ewges Los, es heißt: entbehren,
Und kein Besitz, als den du dir versagt.


Der Himmel hat von Sonnen
Noch eine große Schar,
Es ist von allen Wonnen
Die Erde noch nicht bar.


Nur du allein giebst Frieden und Wonnelust;
O wende nicht dein göttliches Vateraug'
Von deinem Kind, das sich hinaussehnt
Ueber die Enge des düst'ren Lebens.


Wage dennoch nicht zu singen,
wie mein Glück sich mir enthüllte;
möcht' es doch zu arm gelingen,
was so reich sich mir erfüllte.


Er ist des Kleinmuths Sieg und Zwinger,
Hebt mein Gemüth empor zu dir,
Von Gottes rechten Hand ein Finger,
Und schreibt dich tieff ins Hertz hinein.


Wen wahrhaft die Natur zum wirklichen Dichter gebildet,
Der wird emsig und voll Eifers erlernen die Kunst:
Nicht, weil nie er die Kunst ausgrübelte, stümpert der Stümper,
Nein – weil ihm die Natur weigert den tiefen Impuls.


Hogy meredekjén bátorítson,
Szerelme mély mezőkre tárul,
Ilyenkor egy-egy üstökösláng
Lelkünkbe hull a homlokárul.


Che la sua fama, la virtù, l'ardire
Che regna in lui, nel mondo in tanta pace
Sempre la tenga e mai la lassi gire.


Evropští bozi se rodí
na zádech otrockých davů,
vztyčují v pýše svůj profil
v raženém zlatě.


Hoy que ya sé lo que vales,
hija del sol y del viento,
que helarse mi sangre siento
con las brisas invernales;
Hoy diera, en la tierra hispana,
el oro que el mundo encierra,
por un puño de tierra
de mi tierra Borincana.


Ha majd egy szép napon,
Egyet füttyentve rád,
Te izzó Babylon,
Fülledt poros világ.


Což zdí těch mrtvých chlad, kam uzavře mne pán,
než smrtí zdlouhavou mně konec bude dán,
ta plíseň hrobová tě, milý, neděsí?


Nach langer Arbeit Glücklichem Vollbringen
Mit süßem Nichts die Tage zu verträumen,
Bei jedem flüchtigen Genuß zu säumen,
Am Großen sich ergötzend und Geringen:


Chytil jsem rybu. V objetí ruky
vzpíná se, dusí v objetí žhavém.
O šupin stříbro nebeské luky
křesají blesky na jasu plavém,