Wie? nie dich wiedersehn? – Entsetzlicher Gedanke!
Ström' alle deine Qual auf mich!
Ich fühl', ich fühl' ihn ganz – es ist zu viel – ich wanke –
Ich sterbe, Grausame – für dich!


Toť vůdce Milín, jehož jméno
jedem plní celý dol –
a v lůně otců zlořečeno
ach – úšklibem je kolem kol!


Hallja császár a parancsot,
Jő megyen fel s alá;
Teszi magát mintha nem is
Hallaná, hallaná...


Adunque quello ardor in cui m'invoglio
terminerete omai quando vi piace,
ch'io vi sono entro ognor più ch'i' non soglio:


Milenko jednoho jitra, víš,
čím smutky u vod vibrovaly? –
Já si zde hvízdám v noční tiš –
a Ty jsi v dáli!


Ach, klage den, der mir entzogen
Mit allen meinen Freuden ist!
Dein Liebling ist dir auch entflogen,
Um welchen du so traurig bist!


缭绕孤村一径斜
绿杨深处有人家
翠眉红颊墙头出
淡淡春山浅浅霞


Unten in dem Wiesengrunde
Sucht es einen stillen Ort,
Und des Bächleins Wellen tragen
Seine Grüß' und Seufzer fort.


I smál se kat i kancléř: „Nuž,
to nestane se nikdy už,
dost dlouho žil jsi v postrach všem,
my pošleme tě k stínům těm!“ –
I proklán král, něm s koně spad’;
trůn kancléř vzal a meč vzal kat...
Vidíte rudé ty stíny?


Jetzt stehen so viel Erbe leer,
Man höret Wehklag aller Enden,
Noch kommen keine Gelder her,
Der Allerhöchste woll es wenden.
Ich trag auch die gemeine Schuld
Des Landes billich mit Gedult
Vnd seuffze, wenn ich muß ermässen,
Daß aller Segen hie gebricht,
Inmittels aber kan ich nicht
Mein eigne Händ vnd Füsse fressen.


秋霜春雨不同时
万里今从海外归
已出网罗毛羽在
却寻云迹帖天飞


Je malá naše chaloupka,
v ní není mnoho pohodlí;
však s celým světem nejlíp v ní
až dosud jsme se pohodli.


Köszöni a gazda: „Része legyen benne:
Tölts a tálba anyjok, ha elég nem lenne.”
Akkor híja szépen, hogy üljön közelébb -
Rá is áll az könnyen, bár szabódik elébb.
Éhöket a nagy tál kívánatos ízzel,
Szomjukat a korsó csillapítja vízzel;
Szavuk sem igen van azalatt, míg esznek,
Természete már ez magyar embereknek.


Však to pán Bůh dobře věděl,
když tu krásnou lásku schoval,
že kdyby ji člověk našel,
snad by – nikdy nemiloval!!


V mé hrudi rozvířily sloky písní,
a vážně k trůnu Svobody jsem chvátal blíž
a volně, prost všech ohledův a tísní,
děl: „Jasná bohyně,
ach, kdy můj bědný národ vyslyšíš?


Vor mir ligen falsche Körner,
Wollust, Ehr und Reichtumsdörner
Auf dem Lockheerd dieser Welt.
Die Lockvögel aus der Höllen
Mir manch süsses Liedlein gellen,
Das auf mein Verderb gestellt.
Ach der Tod das Garn bald zücket,
Wie ein Fallstrick uns berücket.


Ach kdyby mne nesli už na hřbitov
a dali do siré země,
však nadešel přece by jeho čas
a musil by přijít ke mně!“


Denn gebracht hat hellre Lichter
Darum er dem Erdengraun,
Daß die Menschenangesichter
Heller sollten um sich schaun.


Autant que moi-même,
En quittant ces lieux,
Cherchez qui vous aime
Et vous plaise mieux !


Dichten ist ein lustig Metier; nur find ich es teuer:
Wie dies Büchlein mir wächst, gehn die Zechinen mir fort.


Also sind wir auch alle sand
in Gottes hand:
Er ist der hirt,
vns füren wirt
Auff grüner aw,
in külem thaw,
daß vns die gute weyd erfraw.


Bende riad...s mint a halál, józan:
Lovag ott áll szembe, az ajtóban.
„Hah! Robogány...” s nem akarna menni. -
„Szeretőm elcsábítója,
Gyere, víjjunk! üt az óra;
Míg le nem győzsz, tiltva neked
Mellette pihenni.”


Wenn in dem Abend die Birken
Blutend in Scharen sich röten,
Als müßte die Sonne sie töten,
So fühle ich Todeslust wirken.


Y tú, que eras descanso a mi querella,
te vas en tanto, sin dejar presente
una cierta esperanza de tu vuelta.


BY Rufus' hall, where Thames polluted flows,
Provok'd, the Genius of the river rose,
And thus exclaim'd — "Have I, ye British swains,
"Have I, for ages, lav'd your fertile plains?
"Given herds, and flocks, and villages increase,
"And fed a richer than the Golden Fleece?
"Have I, ye merchants, with each swelling tide,
"Pour'd Afric's treasure in, and India's pride?
"Lent you the fruit of every nation's toil?
"Made every climate your's, and every soil?
"Yet pilfer'd from the poor, by gaming base,
"Yet must a Wooden Bridge my waves disgrace?
"Tell not to foreign streams the shameful tale,
"And be it publish'd in no Gallic vale. "
He said; — and plunging to his crystal dome,
White o'er his head the circling waters foam.


Точно призрак умирающий,
На степи ковыль качается,
Смотрит Месяц догорающий,
Белой тучкой омрачаетсИ блуждают тени смутные
По пространству неоглядному,
И непрочные, минутные,
Что-то шепчут ветру жадномИ мерцание мелькнувшее
Исчезает за туманами,
Утонувшее минувшее
Возникает над курганамМесяц меркнет, омрачается,
Догорающий и тающий,
И, дрожа, ковыль качается,
Точно призрак умирающи


Buď vůle tvá! My vzpomínali, Mistře,
když červánky se rděly, na řeč tvou,
krev přischlou u srdce a hlavu na tornistře,
ach, na tornistře hlavu ubohou!


A ráno vstal, tak někde k pěti
a něco na zub v kaftanu
každému nesl dobytčeti,
od velké brůny, po hříběti,
až ku starému hafanu.


elif olması gereken insan


Ma non lo voglio al mondo discoprire,
perché di lui non venga l'ultim'ora,
poiché capace alcun mortal non fora
senza morir lo stato mio sentire.


Centifolien! veraltet
Nennt man Euch, im neuen Garten
Wo Ihr siegend einst gewaltet
Mag man Eurer kaum noch warten.


Lange behielt ich deine Witterung
Und jagte hitzig hinter Dirnenrudeln,
Lustkrank, von Qual beweht. Doch du bliebst jung.


Wee Jenny to her Graunie says,
'Will ye go wi' me Graunie?
' I'll eat the apple at the glass,
'I gat frae uncle Johnie:'
She fuff't her pipe wi' sic a lunt,
In wrath she was sae vap'rin,
She notic't na, an aizle brunt
Her braw, new, worset apron
Out thro' that night


Dein Hüften mit deim Schwerd bezir,
das ist ains Königs zirde:
Inn solchem schmuck müs glingen dir
vnd Triumpffirn nach Würde.
Zih einher der Warhait zu gut,
die Elenden bei Recht behut,
entlad sie jrer bürde.


Eine glückliche Ehe vergleich ich dem Pendel der Uhren,
Der aus verschiednem Metall schon im Verhältniß gefügt,
Wenn es im Innern auch spannt im ewigen Wechsel der Wärme,
Nimmer von außen es zeigt, nimmer verwirret die Uhr;
Blinkend erscheint er im Anfang und rostig gedunkelt im Alter,
Doch sein Innres vereint gleiche Vertraulichkeit stets.


boşuna çalıyorsun kapımartık benim değildir,


Der Körper in so fremder Weise
Dünkt ohne Kleider uns so leise,


Za tu jednu napsali to
za cypřišem do kamene:
Nenechávám vás tu, děti,
navždy nějak opuštěné,
na mé srdce vzpomínejte,
po kratičké věru době,
matkou jsem vám přece byla –
přijdu, poberu vás k sobě...


روحٌ شريدةُ
في جغرافيا المكان
تتصل بك
تريد أن تشردَ بك
وتشرد معك
في ضياع ٍ فاتنٍ
تقصر عن وصف ما لا يوصف
فتخسر الملكَ والوصيفات
يستفردُ بكَ إيقاعٌ في الجسد
تصعد بك الموسيقى ويخطفك الولعُ


يا خَليطاً بِالدبسِ أَقصر عَنِ الـ
ـشَرِّ فَقَد قيلَ رابِحُ الشَرِّ خاسِر
وَتَرَفَّق بِالجُندِ فَالجُندُ آبا
ؤُكَ إِن صَحَّ أَنَّكَ اِبنُ عَساكِر


Už tedy konec. Takový je los můj:
se pokořit a do Canossy jít
a prosit... prosit... o zem hlavou bíti
a střevíc papežův pak políbit.


Auf der ein seiten hieng der bock,
auf der andren der wolf; hin über stein und stock
loff das pfert heim zu haus mit großem prangen.
Sein bauer wolt den wolf nur han,
das wolt des bockes bauer nicht geschehen lan,
sprach: »der wolf ist mein, mein bock hat in gefangen«;
Und gaben sich beid in ein recht;
es waren haderkatzen,
verrechten beide mer, dan wert
sie alle drei waren, wolf, geißbock und das pfert.
wer das nit glauben wöl, der geb ein batzen.


«Tutti quanti le vann' oggi blasmando,
E ciaschedun sì le 'ntende a 'ngannare:
Così ciascuna di noi dé pensare
A far che·lla ricchezza i metta bando.


Manu rajskou, ambrosii
čekáš, hledáš – a ten čtverák
mele, mele a jen mele
kulky, prach a granáty.


蛮荒乃有此巑岏
石黛因依碧玉寒
须信佳山如绝色
凭谁貌取一生看


Quanto lo debbe ogni uomo avere a noia,
che per lui certamente noi veggiamo
il diavol fatto dell'anime boia!


Tvůj prapor dosud nad námi se vznáší,
v něm dosud pojíš sílu naši,
v něm jako v mraku hvězda nápis tkví:
,za vlast a víru, krále, čest‘, v něm slávy naší ratolest,
zítřejší vítězství.“ – – –


Subiendo hacia San Félix, donde el río enseña dos dientes,
donde el río enseña, bien cerrados,
los dos puños de Piar exprimiendo la Hazaña,
subiendo hacia San Félix vimos el arco iris
que hacía el arco indio sobre su cuerda de aguas.
Y entonces recordé, amigos,
aquella lección de Historia que leímos en la infancia,
la primera lección de Historia,
en que nuestra leyenda nos inaugura el alma:
Recordad la primera lección:
nos dice que Colón nos descubrió en su tercer viaje
y habla de las corrientes aquellas que detuvieron a Colón.
Simple clase de Historia, clara como una mañana
sencilla como el día de la primera novia,
sueño de las primeras madrugadas,
simple clase de Historia, como un día domingo,
con misa de ocho y ropa almidonada,
clase de Historia que nos cuenta el día
en que venían las carabelas de España,
mientras, ajeno a todo lo que del mar viniera,
para su novia, por los montes, buscaba flores Sorocaima.
Por el estrecho tempestuoso,
las tres carabelas avanzan,
otra vela se iza en las espumas
que abanican las piedras de la costa de Paria,
las tres carabelas vienen
pero del lado de los indios las veinte bocas las aguardan.
Y al enfilar hacia el Océano libre,
una sombra se levanta;
abiertas las piernas sobre el Delta,
aferrado al suelo que sus tesoros guarda,
el Orinoco de sus muslos mojados,
que tiene oro en los pies y el Sol en las espaldas
y la cabeza entre los cielos,
en una mano tiene un arco y con veinte flechas dispara,
y luchan las tres naves por avanzar y en vano
porque en el Delta le rechaza
el viejo indio autónomo
que nació en la Parima y creció en la Guayana,
y tiende el arco indígena, si, tiende el arco iris
y lanza veinte flechas si vuelan veinte garzas...


Ein Dichter bild't sie sich, wie einen Pindus, ein,
Und schreibt er gleich, wie T–, glaubt er Apoll zu seyn.
Er denckt, es könne nichts so grossen Nutzen bringen,
Ja nichts so nöthig seyn, als Wort' in Reime zwingen.


Die Klammern bricht der Feldherr los;
Es kracht das Thor; die Riegel springen;
Giftqualm und Schwefeldünste dringen
Gewitternd aus des Abgrunds Schoß;
Und alle taumeln häuptlings nieder –
Doch siehe, wo die Tiefe klafft,
Da regt sich's, halb wie Menschenglieder,
Halb wie Dämonen; grauenhaft,
Vom Sturm emporgewirbelt, steigen
Drei Weiber auf in wildem Reigen.


客游仙里见君时
拥絮庵中共说诗
别后故人知我否
年几八十病支离


ay


„Ajta, v jakém šperku!“ Žižka
Osloví je s podivením.


Und so war das wenige zu melden,
Wie der sel'ge Muselman sich brüstet:
Paradies der Männer, Glaubenshelden,
Ist hiemit vollkommen ausgerüstet.


Mas tudo isso é tão velho e tão batido
Que ninguém come do pastel funesto,
Nem ouve a missa pelo “falecido”.


Christus ein Gott vom Himmel kam,
Ein Mensch auf Erden wundersam;
Als Gott und Mensch, als Mensch und Gott
Anbetung ward ihm, Schand und Spott;
Zuletzt zu unserer Seligkeit
Ging er durchs Grab zur Herrlichkeit.


Er spricht's und reicht ihm rasch die Hand;
Rot wird des Douglas bleich Gesicht,
Er senkt sein Aug' und geht hinaus.
Maria Douglas aber spricht:


To vidouc řekla Gopa: „Tvůj jest květ,
a znamením jest lásky paní mé.“


V obec tuto, oslaviti chtivou
Národ a řeč spisy svojími,
Ještě vjíti, mezi jinými,
Bernolák chtěl, ale cestou křivou;


边庭无事羽书稀
闲遣词臣进小诗
共助至尊歌喜事
今年春日得春衣


Krev ti vystoupila z modrých úst –
a ta pěla píseň Života!


Es ist ein Schnee gefallen,
Denn es ist noch nicht Zeit,
Daß von den Blümlein allen,
Daß von den Blümlein allen
Wir werden hoch erfreut.


Komu dal Bůh jaro krásné,
nastřádej si kvítí v hrob;
v čas když slunce v mlze hasne,
jsou již luhy bez ozdob! –


Zašlo všecko v kraje jiné
do neznámé, cizí země,
jenom z dáli ještě temně
nářek zní, pak také hyne.


igaz ugyan meg jártam ám! - -
- - Ennye be vasvilla szemeket vetel r’ám!


Le soufflet au râle asthmatique
Me fait entendre sa musique ;
Le tourne-broche aux dents d'acier
Mêle au concerto domestique
Le tic-tac de son balancier.


Když smutný byl kraj vždy, stejný stále
s modrými kouři,
též nebezpečné se ti zachtělo dále
vírů a bouří,
v křik buřňáků, vítr kde řičí,
i vpřed plachty fičí.


Ik schall ni seggn, wat Peter Kunrad dach.
He stunn dat ganze Stück lank as verbistert,
Un as de Röwerhauptmann mit ęr wegdrog,
Do glinstern em de Parlen vœr den Kopp,
He hęv de Fot, as wull he achterna,
Un ball de Fust – doch glik besunn he sik
Un stell sik anne Wand hin as en Pahl.


Ha! braunlockiger Freund! Dein heiteres Auge wölkt sich!
Deine männliche Wang' rinnt die Thräne hinab! –
Sey uns geklagt! Du lässest nicht harmlos die Freuden der Hylde
Und Eleonore, dein Kind, lieblich und silbergelockt.


Zwei Bübchen sah ich heut, in Lumpen beide,
Eins barfuß, eins mit Stiefeln ausgerüstet,
Danach wohl keine Seele sonst gelüstet –
Fast wie das Messer ohne Griff und Schneide.


Byl den tak vlahý, jakých v březnu málo,
až do prsou to sladké jaro hřálo,
a starý zpěvák, touhu v duši cítě,
pil jeho dech, jak uzdravené dítě,
a naslouchal, jak šumělo to z lesa,
po kterém zlehka teplý vítr vál,
i stihal zrakem skřivánka, jak plesá,
nad polem krouže výš a dál...


né le sirene ancor quando si scosse
invano Ulisse provido al fuggire,
né altro, se alcun se ne può dire
forse più dolce, o di più alte posse:


Jen plakat ne – chci zůstat silným.
Je dobře ti už, bratře, zas?
Těm ale nevěř, kteří pláčí,
jich soucit spíš ti zláme vaz.


mas ¿cómo podrá amor estar secreto
dentro de un alma de esperanza ajena,
si la piedad no esfuerza su paciencia?


Gott Vater, der du aller Dinge
Ein Anfang und ein Schöpfer bist,
Der du mit höchstem Lobgesinge
Von allen Vater wirst gegrüßt:
Gott Vater sei in Ewigkeit
Gelobet und gebenedeit.


Auf glatten Kieseln
Quoll er daher,
Und auf sein Rieseln
Kam Morpheus her.


Und dringen auch noch die und jene
Ereignisse an unser Ohr,
Das wichtigste der Phänomene
Ist Bethmann Hollweg als Major.


¿Cómo, idolatrada mía,
Cuando la noche agradable
A tus brazos me conduce,
Gimes triste y anhelante?
Están ajadas y mustias
Las rosas de tu semblante,
Y en desorden tempestuoso
Trémulo tu seno late.
En vano con tu sonrisa
Pretendes ¡ay! halagarme;
Triste y amarga sonrisa,
Que no puede fascinarme.
¡Yo estar gozoso y tranquilo,
Cuando padece mi amante!
¡Oh! fuera, si lo estuviese
El más vil de los mortales.
No, mujer idolatrada;
Conmigo tus penas parte,
Y llorarás en mi seno,
Y el llanto sabrá aliviarte.
De esta luna silenciosa
A la luz grata y suave,
Al susurro de las hojas,
Que leve céfiro bate,
De tierna melancolía
Siento el corazón llenarse
Y oír la voz me parece
De mi malogrado padre.
Ha un año que al frío sepulcro
Me llevaban los pesares,
Y mi juventud robusta
Cual flor sentí marchitarse.
Fatigábame la vida;
Y al ver la huesa delante,
Quise abreviar mis dolores,
Y en ella precipitarme.
¡Ay! si hubiera ejecutado
Mis proyectos criminales,
Ni gozara de tu vista,
Ni de tu amor inefable.
¡Ángel de paz! Dios piadoso
Te destinó a consolarme...
¿Cómo el hacer mi ventura
Á la tuya no es bastante?
Deja, adorada, que el tiempo
La región impenetrable
Del porvenir nos descubra,
Y no angustiosa te afanes.
¿De la tórtola no escuchas
El arrullo lamentable,
Que en noche tan clara y pura
Dulce resuena en los aires?
Él manda amor: ven, querida,
Y entre mis brazos amantes
Olvida en tierno delirio
Los cuidados y pesares.


Kdes rodnou vísku v dáli,
a ženu, dítě tam –
a zašlý život celý
jak sladký byl by klam – –


„Kdybych prodal přesvědčení:
povězte, co dáte.
Nezmůže ho hladké slovo,
ani tele zlaté.


Das, fortgetrieben von den heim'schen Laren,
Auf mühevoller, ruheloser Flucht,
Durch rauhe Wirklichkeit gelernt, erfahren,
Was andre Frau'n zu denken nie versucht;


Mit wuchtigen Schlägen war der Sturm gefahren,
nun fällt im aufgewühlten Meer zu Tod
die Sonne und in schiefergrauen Scharen
wehn Regenweiber durch des Abends Rot
und schaun der Sonne nach, wie sie verloht.
Die Welt ist still und still verblaßt das Bild.
Da weckt ein Flügelrauschen mich, da droht
ein Schwarm von Adlern über mir, da schrillt
ihr Ruf und reißt mich zu des Himmels blankem Schild.


La luna reina como pocas noches.
Camináis lentamente.
Llevas a tu mujer como si fuera
un ánfora sutil que el tacto rompe.
¿Cómo será? ¿Será niñito el hijo?
¿Sus ojos serán grandes y expresivos?
¿Lo quieres ya sin verle?
Lo quiero ya porque eres tú conmigo;
porque no puede oler sino a nosotros;
porque tiene el color de nuestra carne,
por ser carne de entrambos.
En idilio paterno
camináis bajo el sueño de la luna
con otro amor que la pareja novia;
con un amor que pesa en las entrañas,
no aquel que vuela sin dejar prenderse.
Ya no es anhelo Amor, es fruta hecha.
Y os queréis como quiere
el escultor sus manos.
Hay gratitud en este nuevo amor.
¿Gracias a Dios? ¿decís?, pero pensáis
gracias a ti, además.
Y luego con inmensa y muda voz:
gracias a todo, a todo,
a la luz, al momento, a los jardines,
al cielo, a los volcanes, a los ríos,
al aire que mecía tus cabellos
y a la estrella que vimos en el aire?.
Luego, tú, el padre,
en un silencio breve, pero lleno,
dijiste para ti:
¿Viene del viejo mar, soy como un mito;
acaricié la vida
como un alma pagana;
pero viví también la oscura selva
que tortura a las almas religiosas;
y, al fin, cuando mi edad
es luna, tiempo y muerte,
hago esta flor sencilla
en un vaso muy joven. Soy un loco?
La pareja siguió pensando al hijo.


Mientras venir al mundo determina
su santo Verbo, a quien está postrado
el Serafín en gracia confirmado,
que en el crisol de Dios el oro afina.


廿年宦达为亲荣
亲老那知祸患婴
万种私情难尽释
泪珠都向枕边倾


Jak si mudrc nevšimne hříčky dětí,
které scénu s loutkami hrají před ním,
zmizí všecko před jeho nevyzpytnou,
ledovou tváří.


der zieht durch aller Seelen
und weht in aller Brust –
bis ihm aus tausend Kehlen
die Erde jauchzt in Lust!


Holnapután már valahol
Becskereken
Lovagol egy karcsu fakón:
A deresen.


Signora, siete un poco stanca, oggi,
non è vero? E perché? L'ultimo ballo
vi fece male al cuore, senza fallo,
poi che siete sì pallida! Ne i poggi


清世儒冠不贱贫
一竿谁复钓溪滨
看君双鬓春条绿
策足应须据要津


向人开口便言闲
每一题诗便说山
请俸坐曹食粱肉
又闻满考转官班


Da schmücket sich Kamilla, wie es denen,
Die um den Gatten trauern, sich gebührt.
An ihre Wimpern hängt sie Witwentränen,
In Seufzer wird die schöne Brust geschnürt,
Und nichts versäumt sie, was an Magdalenen
Die Augen locket und die Herzen rührt.
Das Kästlein hüllet sie in ihre Flöre
Und meldet sich dem König zum Gehöre.


Ob wir's erlitten, ob verschuldet
Vergangnes ist nicht abgethan.
Ob losgekämpft und ungeduldet,
Es folgt im Stillen unsrer Bahn.


Majd elővevé a szinehagyta övet,
Lefeszíté róla késheggyel a követ,
Drágakövet, gyöngyöt, mellyel ki volt rakva,
Ezt is, a többihez, kis kosárba rakta.
Arany láncot és még több ily csecse-becsét
Tőn hozzá, minek csak gondolt némi becsét;
Betakarta osztán, szép fehér kendővel,
Sok-rét, hogy semmi ne hulljon ki belőle.


Du Haupt! schütz deinen Leib;
Du Bräutigam! dein Weib;
Du Fels! dein Kirchgebäude;
Du Hirte! deine Weide.
Den Feinden gib zufühlen,
Daß sie auf Jesum zielen.


Rdíce se a šílíce oddávaly se slunci
a jásaly nádherou svých hlubin a klínů.


En el momento en que el tenista lanza magistralmente
su bala, le posee una inocencia totalmente animal;
en el momento
en que el filósofo sorprende una nueva verdad
es una bestia completa.
Anatole France afirmaba
que el sentimiento religioso
es la función de un órgano especial del cuerpo humano
hasta ahora ignorado y se podría
decir también, entonces
que, en el momento exacto en que un tal órgano
funciona plenamente,
tan puro de malicia está el creyente,
que se diría casi un vegetal.
¡Oh alma! ¡Oh pensamiento! ¡Oh Marx! ¡Oh Feüerbach!


Nur in den Wabenhonig hinein
Schnitt ich ein tiefes Loch,
Und wenn ich daran denken tu,
Schmeckt es mir immer noch.


Lillám! midőn szemem nézi
Hajnal tekintetedet,
Ezer grácia ígézi
Elmerűlt képzésemet;


Ráj však prchnul s jablíčky rájskými,
nechav tužbu v srdci mém:
abych někdy této děvě,
dětinského ráje Evě,
být moh’ Adamem.


Der jedem Ding die Bahn gemessen,
Der Sonnen einst an Sonnen band,
Hat seinen Liebling nicht vergessen,
Den Wesenkranz knüpft Gottes Hand.


نَفَى نَومِي وَأَسهَرَني غَليلُ
وَهَمٌّ هاجَهُ حُزنٌ طَويلُ
وَقالوا قَد نَحَلتَ وَكُنتَ جَلداً
وَأَيسَرُ ما مُنيتُ بِهِ النُّحولُ
فَإِن يَكُنِ العَويلُ يَرُدُّ شَيئاً
فَقَد أَعوَلتُ إِن نَفَعَ العَويلُ
وَكانَت لا يُلائِمُها مَبيتٌ
عَلَيها إِن عَتَبتُ وَلا مَقيلُ
وَكُنّا في الصَفاءِ كَماءِ مُزنٍ
تُشابُ بِهِ مُعَتَّقَةٌ شَمولُ
وَأُعجِلُ عَن سُؤالِ الرَكبِ صَحبي
وَأَكرَهُ أَن يُقالَ لَهُم أقيلوا
فَقَد أَصبَحتُ بَعدَكِ لا أُبالي
أَسارَ الرَكبُ أَم طالَ النُزولُ
فَمَن يَكُ بِالقُفولِ قَريرَ عَينٍ
فَما أَمسَيتُ يُعجِبُني القُفولُ
كَأَنَّكَ لَم تُلاقِ الدَهرَ يَوماً
خَليلاً حَينَ يُفرِدُكَ الخَليلُ
فَصَبراً لِلحَوادِثِ كُلُّ حَيٍّ
سَبيلُ الهالِكينَ لَهُ سَبيلُ


Urania gab Dir den Segen;
Ein Musenchor umtanzte Dich,
Sie warfen Blumen dir entgegen; –
Hier dieses Blümchen haschte ich! –


Süß ists's, mit Gedanken gehn,
Die uns zur Geliebten leiten,
Wo von blumbewachsnen Höhn,
Sonnenstrahlen sich verbreiten.


Du weinest, liebste Chloe? Sieh, o sieh
Rings um Dich die Natur in Sympathie!
Die kleinen süßen Vögel – sieh, sie singen
Nicht länger, neigen Haupt und Schwingen
So traurig nieder! – Jene Wolken wollen weinen,
Abneigend, schauernd, mischend zu den Deinen
Auch ihre Thränen! Jene Bäche fließen
So trauriger! So sanfter murmelnd gießen
Sie Seufzer in Dein Ach! Sieh Schäferinnen
Und Schäfer, wie von ihren Wangen rinnen
Des Mitleids zarte Thränen! – Zauberin!
Phantastisch Mädchen! Allerweicherin!
So rühren kann Dein holder, sanfter Schmerz
Denn Alles, Alles, und nicht Dein liebehartes Herz?


Deslizar de sonhos
de espaços intermináveis
De amores, paixões incontroláveis
Infinitas


Mentre i duo poli e ´l lucido Orione
ti stai mirando, che tra lor si spazia,
più giù qui, dov´io piango, e me risguarda;


كأنَّ التي يومَ الوداعِ تَعرَّضَتْ
هِلالٌ بَدا مَحْقاً على أنَّهُ تِمُّ


Tes yeux étaient verts comme l’eau de l’Égée,
J’ai chanté le pli de tes lèvres, jadis…
D’où vient qu’aujourd’hui tu m’apparais changée,


Berg, der mit seiner Gluht, die aus dem Abgrund steiget,
Dem Himmel selbst gewaltig dräu't;
Der andern zum Verderb sein Eingeweid' ausspeyt,
Und durch sein Beyspiel klärlich zeiget
Der Hofleut' heissen Zorn, der Hofleut' argen Neid:
Was acht' ich ihren Grimm, so lang' er offenbar,
Weil das mich warn't, was mich erschrecket;
Denn aber steh' ich in Gefahr,
Wenn Heucheln ihren Hass, der Schnee dein Feur verstecket.


Das magst du selbst am Kleinsten spüren:
Wo die Schuld gegangen hinaus,
Immer durch dieselbigen Türen
Tritt die Buße zu dir ins Haus.


وَما الناسُ إِلاّ كَالدِيارِ وَأَهلِها
بِها يَومَ حَلّوها وَغَدواً بَلاقِعُ


Nech špičatostí. Nemám zrovna času
let tvého vtipu stíhat. Chci ti říci,
že k Hortensii chováš se jak sedlák
a žalářník. A že to musí přestat.


sağımız sefalet solumuz ölüm


Gieb, schönes Kind, mir deine Hand
Und sieh mich an,
Den Reisenden aus Wehmutland
Und ärmsten Mann.


Naše dědinečka
tichá jako pěna,
kolem do kolečka
nebem ohražena.


Sueño a los más despiertos más pesado,
sobresalto que culpas apareja,
que una locura, en presumida queja,
tiene al entendimiento siempre atado.


Bescheidenheit, ein Schmuck des Manns, steht jedem fein,
Doch doppelt jenem, der Grund hätte, stolz zu sein.


A me convien di maggio stare al fuoco,
né da lui spesso gir troppo lontano,
che come io esco fuori, a mano a mano
convien ch'io torni a riscaldarmi un poco.


Ey da sie schon erbrommen/
Zu feld sich stellens ein/
Starck rühren sie die trommen
Die gelbe kriegerlein.
Sie weit/ vnd breit mit sorgen
Erforschen jhren raub/
So draussen ligt verborgen
In weichem blumen-laub.


يا مُنكراً فَضْلَ بني أحمدٍ
كُنْ لِلَّذي تَسْمعُه مُنْصِتا
هَلْ خاتمُ الرّسْلِ سِوى جدِّهم
أَمْ هَلْ أتَى في غيرِهمْ هَلْ أَتى


Ó, ty, jenž prošel's lásky žárem, rmutem,
jak při polibku tom jen nadechnutém
svou omýváš tu duši jako v lázni!


Já tehdy urvat chtěl tu zralou krásu,
poslední růže dovoněla z vlasů.
Však jak by zpřísněla svým dozráním,
bála se, že ji denně poraním
svou jarní touhou, čistým sněním, mládím,
a v chladném jejím srdci své že schladím.


NOW twenty springs had cloth'd the park with green,
Since LYDIA knew the blossoms of fifteen;
No lovers now her morning hours molest;
And catch her at her toilette half undrest.
The thund'ring knocker wakes the street no more,
Nor chairs, nor coaches crowd the silent door;
Nor at the window all her mornings pass,
Or at the dumb devotion of her glass:
Reclin'd upon her arm she pensive sate,
And curs'd th' inconstancy of man too late.


	Francesco dell'Aceto.
Alessandro di San Piero,


Te la vergine Dora, che sa le sorgive de' fonti
e sa de le genti le cune
cerula irriga, e canta; gli arcani ella canta de l'alpi,
e i carmi de' popoli e l'armi.


Alma mía gentil que te partiste
tan pronto, de esta vida indiferente,
reposa allá en el cielo eternamente
mientras yo, acá en la tierra, ando tan triste.
Si en la etérea región a donde fuiste,
memoria de esta vida se consiente,
no te olvides de aquel amor ardiente
aunque tan puro que en mis ojos viste.
Y si vieras que puede merecerte
algún caso, el dolor que me quedó
del mal irremediable de perderte,
ruega a Dios que tus años acortó,
que tan presto de acá me lleve a verte,
cuan pronto de mis ojos te llevó.


Píseň jednoducha, ale k srdci vchodí,
Že se z projatého bolem srdce rodí.


اِروِ لي
مدحَ النبيِّ الخاتمِ الأوّلِ
وَاِجلُ لي
كأسَ الصَفا من حبِّه قَد مُلي
قَد عَلا
حتَّى رَقى السبعَ الطباقَ العُلا
وَاِنجَلى
لهُ مقامُ القربِ فوقَ الملا
وَاِعتلى
بِروحهِ والجسم حتّى اِجتلى
وَالعلي
قَد خصّهُ بكلِّ وَصفٍ علي
إِذ وَلي
مِن نَظرِ التَقديسِ ما قَد ولي
الأَمين
أَحجمَ عَن صُحبةِ طهَ الأمين
وَالمُعين
صاحَبهُ حيثُ اِنقطاعُ القرين
لا تَمين
إِن قُلتَ هذا سيّد العالمين
أَجملِ
في حقِّه الأمداحَ أو فصّلِ
لا تَلي
بالمدحِ منهُ حبّة الخردلِ
مَن سما
غير أَبي الزهراءِ فوقَ السما
وَاِنتَمى
لِرُؤيةِ الحقِّ بِطرفٍ نَما
إِذ هَمى
عَليهِ مِن سُحبِ الرِضا ما هَمى
أَملِ لي
فَمدحُ خيرِ الخلقِ لم يُمللِ
إِنّ لي
قَلباً بِحبّيه غنيٌّ ملي
جِبرَئيل
سيّدُ أملاكِ السماء الجليل
وَالخَليل
أَفضلُ رُسلِ اللَّه من كلّ جيل
لا مَثيل
مِن ذا وذا لأحمدٍ لا مثيل
وَاِشملِ
سِواهُما في العلوِ والأسفلِ
مَأمَلي
ما فوقهُ إلّا الإله العلي
الكَليم
أَجابهُ بلَن تَراني الكريم
وَالنَعيم
بِرؤيَةِ الرَحمنِ لابنِ الحَطيم
وَالكَريم
قَد خصّهُ بكلِّ فضلٍ عظيم
هاتِ لي
كالمُصطَفى في فضلهِ الأكملِ
وَاِرحلِ
لِلعُلو مهما شئت أو فاِنزلِ
المَسيح
يقولُ أُمُّوا ذا المقامِ الرجيح
في الصَحيح
يَسجدُ للَّه بحمدٍ فسيح
يَستَميح
يُجيبهُ المولى بقولٍ فصيح


A levegő halkan mozdul,
És a haldokló falombrul
Egy levélke hull a földre.
Ez talán az égi válasz,
E halott kép, néma, száraz?
Hátha mégis... nézem eltünődve.


A babička zvolna níže
na kolovrat hlavu sklání –
tichý spánek v náruč pojal
všecko její vzpomínání.


A zas hlavu k prsoum chýlí
jak by cítil lítosť,
že Bůh nebyl duši jeho
vtělil v lidskou bytosť.


De estatura mediana,
Con una voz ni delgada ni gruesa,
Hijo mayor de un profesor primario
Y de una modista de trastienda;
Flaco de nacimiento
Aunque devoto de la buena mesa;
De mejillas escuálidas
Y de más bien abundantes orejas;
Con un rostro cuadrado
En que los ojos se abren apenas
Y una nariz de boxeador mulato
Baja a la boca de ídolo azteca
—Todo esto bañado
Por una luz entre irónica y pérfida—
Ni muy listo ni tonto de remate
Fui lo que fui: una mezcla
De vinagre y de aceite de comer
¡Un embutido de ángel y bestia!


Es ist ein Stern vom erhabenen Himmel gefallen,
Herab in's irdische tolle Getümmel gefallen.


Har/ har/ ich nun hab funden dich/
Rieff laut/ weil ichs verstunde.
Da rieff eß auch; hab funden dich /
Nur Wort auß meinem Munde.
Alß dan zu handt:
Hab erst erkandt/
Weils einerseits nur redte/
Daß nur der schall:
Mit gleichem hall
Mit mir gespielet hette.


毗陵公子醉醺醺
白面迎风向酒痕
几度小红楼上月
有人银烛掩重门


Quando parto da voi, dolce signora,
Scura la terra e grigio il cielo appare,
Odo gufi cantar dentro e di fuora,
E gli alberi non restan di guardare.
Brulli, stupidi in vista e intirizziti,
Guardano a lungo come sbigottiti:
Guardan, crollano il capo e fuggon via,
E tornan sempre. Oh trista compagnia!


Komm, Traumesmädchen, komm zurück
In Deiner lichten Spur,
Mit Deinem Liebethränenblick,
Auch als ein Schatte nur,
Als Traumbild nur, mit Zauberwort,
Und sprich zu meiner Seele
Und schweb und zeige mir den Ort
Und zeig ihn meiner Seele:


»Immer glänz' Ihr Aug' in heiterm Licht,
Engel sollen Sie begleiten,
Schützend Ihr den Weg bereiten,
Daß es nie an Freude Ihr gebricht;
Ruhm auf jedem Schritt Sie leiten
Vor der Welt und Gottes Angesicht.


Tak jeli jsme od noci do svítání,
rty polibky a duše štěstím němy;
den růžemi ověnčil bránu ranní,
noc hvězdnými ji tkala lilijemi.
Mé srdce, vězeň, spalo u tvých nohou,
má duše, motýl, létla pod oblohou
jsouc nešena tvé lásky perutěmi!


Hier liegt ein Artzt begraben von redlichen Gedancken;
Viel hatt' er Patienten und starb für allen Krancken.


Doch was er rief in letzter Not,
Das halbe Wort: Ach allm –
Das hat gewiß getönt vor Gott
Als wie ein ganzer Psalm.


rémora de sublimes hidalguías;
compendio de ese ambiente de bajezas
que respira la España de estos días


Hallgassátok az esték zümjét
S friss sóhaját a reggeleknek:
Budapestnek futós utcáin
S falvak csöndjén dühök remegnek.
Süpped a föld, ha súlyosat hágunk,
Olyat látunk, amit sohse láttunk:
Oldódik a nyári melegben
Fagyos, keserves magyar átkunk.


Vence al fin el amor en tal debate,
porque la que el temor cobarde esconde,
el amor atrevido la publica


Als wär nicht Raum genug in Welt und Leben,
Wo alle echten Menschen Künstler sind.
Und wäre doch mit dem konträren Wind
Jedem ganz unerschöpflich viel gegeben.


邮亭官柳乱啼莺
几处笙歌送客行
歧路东西不同去
春风一样别离情


刺字几漫冠欲尘
向来浮薄自纷纷
尔曹胸次多周孔
忍作铜山破贼文


Kdyby se najednou zjevilo,
že ten plášť – ó bída, bída! –
koupil si tenkráte v Remeši
u nepokřtěného žida!


Nic a všecko! – Moje paní, co tu chceme rozeznávat,
jeden přijímati může, druhý musí všecko dávat.


Až na krev týrán od sveřepých katů
byl Jesus z Nazary, jda na popravu,
že kázal rovnost lidí všech i stavů,
a třikrát pad’, než přišli na Golgatu.


O schöne Welt! So sei in ernstem Zeichen
Begonnen denn der neue Lebenstag!
Es wird die Stirn nicht allzusehr erbleichen,
Auf der, o Tod, dein dunkles Auge lag.


Mentre che 'n questi dolci e cari orrori
Dove 'l novello amor di Damon nacque,
Tra rivi e colli il bel Tirinto giacque,
Seco avesti, o Mulin, tutti gl'onori.


Vmm ein solch volck, dems also geht,
meinen sie, das es sehr wol steht,
Vnd setzen in so schlechten werd
die seligkeit auff diser Erd,


K muži tam na kůlu cestu si otvírá,
bohatým vlasem jej před námi zastírá,
líbá mu na nohou ránu!
Dítě až k ztrhané tváři mu přikládá...
Jediná živá to celého ze stáda –
zastřelte prokletou vránu!“ –


Jmenuj jména Alexandrů, Cýrů,
Kdo kdy k leku, kdo kdy v milém vděku
Veleslávou proslul u člověků,
K němu srovnán v každém spatřiť škýru.


Ich weih' ihn Gott! und meine Seel'
Erhebt den Herrn! und all mein Geist
Erfreut sich Gottes, meines Heilandes!
Er hat die Blöde seiner Magd
Mit Vaterblick ersehen! Sieh,
Von nun an werden mich lobpreisen
Die Kindeskind'. Der Herr, der Herr
Hat große Ding' an mir gethan,
Der Mächtige! Sein Nam' ist hehr! Sein Herz
Von Menschenhuld und Mitleid wallend
Zu Kindeskind.


Mensch, wo du Tugend wirkst mit Arbeit und mit Müh,
So hast du sie noch nicht, du kriegest noch um sie.


Im Faß singt mannigfaltig
Der Geist des jungen Weins.
Herzblut! du tobst gewaltig,
Doch ist dein Lied nur eins.


Só a morte o diz – mas quem me diz que o diz?


拒霜开遍有馀花
浓绿云中点绛霞
老我归来惊始见
题诗先报阿宜家


işıklar ışıklar içinde atlıkarıncalar


Sie wandern fort im raschen Zug,
Sie kehren summend wieder heim
Und bringen dir im Freudenflug
Von fernen Blumen Honigseim.


Ó, kterak velebná je doba taká,
jak lidské srdce vzrušuje a jímá,
jak k stesku nutí nás a přece láká!
Ach, v každém míru jiskra bouře dřímá!
Je nevystižný tvorstva věčný boj:
mír dá jen smrt! Náš život – stálý vír–
má cenu jenom pro svůj nepokoj,
a smrt je hrozná pro svůj věčný mír. – –


Sossega,
coração! Não desesperes!
Talvez um dia, para além dos dias,
Encontres o que queres porque o quere
Então, livre de falsas nostalgias,
Atingirás a perfeição de sere
Mas pobre
sonho o que só quer não tê-lo!
Pobre esperença a de existir somente!
Como quem passa a mão pelo cabelo
E em si mesmo se sente diferente,
Como faz mal ao sonho o concebê-lo!
Sossega,
coração, contudo! Dorme!
O sossego não quer razão nem caus
Quer só a noite plácida e enorme,
A grande, universal, solente pausa
Antes que tudo em tudo se transform


Du weißt nicht, was das kleine Wesen
So rauh und plötzlich angefaßt –
Doch ist's in seinem Blick zu lesen,
Wie es schon fühlt des Daseins Last.


Así el pesar con la razón decrece,
desesperado el bien; que tal vez cura
a un grande mal la falta de remedio


Sladké přátelství! Božského plamene
Jiskro, hrade cti, koruno vznešené
Duše! k tobě outlý lid se co
K mocnému v syrobě Bohu vine.


Or la speranza più non m'assicura,
e la temenza vuol ch'io mi disfaccia.
Dir più non oso, e sallo chi n'ha cura.


Felhágott már a nap a dél hév pontjára,
Egyenessen omlik lefelé súgára.
Küszködik a bágyadt levegőég s hevűl;
Felfortyant az egész természet merevűl.
A lankadt arató ledűl izzadt fővel,
Hogy majd dolgát kezdje megújúlt erővel.
Az útazó, ki már csak alig lehellett,
Óltja szomját a hűs forrás vize mellett,
A barmok terepély bikkfák alá mennek,
A híves árnyékban kérődzve pihennek.
A madarkák csüngnek a setét lombokról;
Leszáradt a nóta eltikkadt torkokról.
Csupán csak a munkás méhecskék zsibongnak,
Széjjel az illatos rétek között dongnak.
Csupán csak az apró bokrocskák tövében
Zeng a zörgő prücsök a nap ellenében.
A rezzent gyíkocska a gaz között csereg,
Megáll, liheg, száraz torokkal sziszereg.
Sok száz szöcskő ugrál pattanó lábain
A hévtől elaszott fűszálak szárain.
Egyebek mind híves helyeken pihennek,
A dél forró heve elől félre mennek.
Alusznak magok is a híves szellők is:
Eltikkadtak a nap hevétől tán ők is.
Csak némely enyelgő Zefirek játszanak,
Melyek a levelek alól kiugranak,
Cicáznak kerengő szárnnyal a bokrokon,
Lassan elenyésznek a liliomokon.
Jertek ki, óh nyájas fuvallatok, jertek,
Kik az ambróziás rózsákban hevertek;
Szedjetek mennyei szagot kebletekbe,
S úgy szálljatok hozzám e setét berekbe,
Hol a néma fáknak sírva énekelem,
Mint égeti mellyem a forró szerelem.
Ah! most is az a nap forog az eszemben,
Melyen legelőször lobbant fel szívemben,
Melyen rám csillámlott Lilla szempillája,
S tüzétől felgyúladt az Ámor fáklyája.
Ah! azólta nincsen semmi nyúgodalmam:
Még sincs e kínomért legkisebb jutalmam.
Könyörgök, esdeklek néki mindúntalan:
Minden könyörgésem rá nézve hasztalan.
Égek, s égésimet orcámon mutatom:
De az orvoslásra őtet nem hajthatom.
Sírok: de sírásom nincs, kit érdekeljen;
Panaszlok, de arra nincs, aki feleljen.
Ah, kínos állapot! bárcsak valahára
Ennyi fájdalmimnak lehetne határa!
Átkozott perc volt az, amelyben mellettem
Elmenvén, szép gyilkos! reád tekintettem,
S Ámor mosolyogván szelíd nézésedből,
E kegyetlen lángot szívtam ki szemedből.
Vajha az ég vagy oly angyali szemeket,
Vagy oly tigris-szívhez illő érzéseket
Beléd, kedves kínzóm! ne teremtett volna:
Most szívem íly szörnyű tűzben nem lángolna.
Egyenes természet! hát rend szerént mégyen,
Hogy aki mást éget, maga jeges légyen?
Vagy Lilla is így ég? vagy szívem is fázik,
Vagy, vagy a te hitvány törvényed hibázik:
Vagy tán... Mit gondolok! Balgatag szózatok
Hisz égek, lám, mégis vízcseppet hullatok.
Olyan tűz ez, melyet gerjeszthet a jég is,
És lángokkal égvén, vizet áraszt mégis.
Jupiter is mikor esőzik legjobban,
Lángozó villámja mindég akkor lobban:
Hát ugyanezt Ámor nem vihetné végbe,
Holott ő a legfőbb istenség az égbe?
És így hideg lehet Lilla, bár én égek...,
Félre az eszemből, systemás kétségek!
Ámor tanácsából még őt megkérlelem;
Ki tudja, tán gyengébb szívvel bánik velem?
Sírok, panaszkodom, új szókat keresek,
Előtte könyörgést tészek, térdre esek,
Lefestem kínomat sápadtan, mint félholt,
Kincsemnek mondom és... Ah, de már ez mind volt!
Mégis egy jó nézést tőle nem nyerhettem,
Eltűnt, én egy néma kőnek reménykedtem.
Vad szűz! gonosz Ámor! s te vagy ég istene?
Nem, nem: az Erynnis szűlt téged, óh fene!
Tán e nimfádat is a Styxnél nemzetted
S belé az Alektó vad szívét űltetted.
Vesszetek! Vesszetek!... Mit mondok! Óh, talám
Mindkettőt méltatlan szitokkal káromlám?
Ki tudja, ah, talám bennem van a hiba?
Járatlan vagyok még Ámor titkaiba.
Itt űlök, a nap is elhágy már engemet,
S a lelketlen fáknak mondom keservemet;
Pedig tán a kegyes szerelem nevembe
Most sugall legtöbbet ártatlan szépembe.
Keljetek fel, nyájas zefirek! keljetek,
Mondjátok meg néki, hogy hozzá sietek.


O Heimat, Heimat, weicher Klang,
Tönst tief mir in den Ohren!
Ein Kind bin ich in meinem Drang
Und gleiche wohl armen Toren.
Doch berg' ich auch in frommer Scheu
Mein Haupt im Mutterschoße,
Menschheit, dir bin ich zum Tode treu,
Heilige, Ewige, Große.


Ödipus reißt die Augen sich aus, Jokasta erhenkt sich,
Beide schuldlos; das Stück hat sich harmonisch gelöst.


Hinweg von Märkten, Zimmern, Treppenstufen,
Straßenbraus –
Die Waldberge, die Waldberge rufen,
Locken mich hinaus!


Malgré toi, c'est l'absinthe !
Les yeux courent, ô sainte
Pudeur, qui t'immolais,


E da l'ossa che in quei campi la repubblica disperse
Una nube di fumacchi si formava, e fuori emerse


A Svatá Panna usmívá se
dál na matku, jež rozplývá se
slzami ve své úzkosti.


Geist des Trostes und der Gnade,
Die mir liebreich nachgeeilt
Und im ersten Sündenbade
Schon die Seeligkeit ertheilt,
Lege meines Glaubens Siegel,
Leg es zur Verwahrung bey,
Bis es dort auf Salems Hügel
Meiner Stirne Brautschmuck sey.


— O dia
acord
E sobre
o sono mudo
do filho do homem
debruça
o véu da aurora
e a canção de ninar
da noite
mort
1975


E già veder si può, chi ben pon cura,
intra Zefiro e Borea tanta pace,
ch'el ne commincia a rider la Natura;


Surge, nunc surge, nec tantum prolixe
manebis contra me senza pietade,
che vedi quanto umìle a i tuoi piè vegno;
non tanto far che Amor si mova a sdegno
verso la tua gentile umanitade,
dove natura ogni suo sforzo misse.
Non sì pietosi versi al greco Ulisse
gli mandò mai Penelope, né tanti
furon di Tisbe i pianti
o di molti altri, quanto sono i miei:
di tant' odio il perché saper vorrei.
Non Troiol sì con lagrime bagnava
il sigil, se mandava
lettere a sua Criseida, i cui sembianti
ambo gli fece amanti,
com'io lavo di pianto i tristi carmi:
dunque, poi che tu puoi, deh, vogli aitarmi!


Ó, našel Prahu včera Lech,
když prchal války hrůze,
byl milým hostem v srdci Čech,
ne k povraždění luze.


Du fragest mich um Rat, mein Trost Sidonie,
wie du dich laben solst in deinen großen Peinen,
die unerleidlich dir und unerträglich scheinen,
du fragest mich um Rat und klagst mir diß dein Weh'?


谁伴愁人坐月明
苗中儿女舞芦笙
自言颇似江南曲
不是秋笳出塞声


Be thou the  true Merit to befriend,
Praise is lost, who stays till  commend.
Short is the Date, alas, of Modern Rhymes,
And 'tis but just to let 'em live
No longer now that Golden Age appears,
When  surviv'd a ;
Now Length of  (our second Life) is lost,
And bare  is all ev'n That can boast:
Our Sons their Father's  see,
And such as  is, shall  be.
So when the faithful Pencil has design'd
Some  of the Master's Mind,
Where a  leaps out at his command,
And ready Nature waits upon his Hand;
When the ripe Colours  and
And sweetly  into just Shade and Light,
When mellowing Time does full Perfection give,
And each Bold Figure just begins to ;
The  in few Years decay,
And all the bright Creation fades away!


画了梧枝又竹枝
绿阴如水墨淋漓
信人捲去糊窗壁
雨雨风风总不如


Ey/ ey/ waß soll daß seyn?
Bün ich hihr gantz allein?
Der Bluhmen-Pöfel brahlt/
wie von Apell bemahlt.
Die Amstel brohbt im Grund
den qvitten-geelen Mund/
die Sonne blintzt ins Moos/
mein Gott/ wo bleibstu blohß?


Era candido il corvo, e fatto nero
meritamente fu, perché tropp'ebbe
espedita la lingua a dir il vero.


Jetzt ist mein Liedel aus,
Es beißt mich noch eine Laus;
Ich bin so keck und nehm sie,
Und nehm ein Messer und schind sie;
Und stech ihr beide Augen aus,
Jetzt hasts meine liebe Laus.


A než překročí domu prah,
chce matička ten sejmout strach
a v srdce své, tak smutné již,
chce ještě tuto složit tíž.


na svoji skráň si vsadil sám a sobě sám se králem stal –
však nestrpí, by úskokem či mocí jiný kraloval.


Když ho vidí junáci přijíždět,
to by radši viděli saň –
inu vždyť potají
panenky koukají
ze zákrytů po očku naň.


Nun auch der würdige Kastellan,
Die breite Pleureuse am Hute,
Den sieht er langsam, schlurfend nahn,
Wie eine gebrochene Rute;
Noch deckt das Pflaster die dürre Hand,
Versengt erst gestern an Herdes Brand.


Quiero dormir y me inclino
Sin moverme hacia lo oscuro.
Pero el magín es camino
Que traspasa todo muro.
Subiendo está el sol naciente.
Oigo el trote de un caballo.
Despiertan ojos de puente.
No quiero buscar y hallo.
El caballo se me ha ido
Por su vía, tan ajena.
No escucho. Me roza el ruido
Que la luz desencadena.
Sueño, reposo, fatiga.
Caballo, coche, campana.
Vivir no es soñar. Que diga
Si yo finjo mi ventana.
Ya el caballo es pensamiento.
En mí trota y trota fuera.
La ventana da el aliento
De una invasión verdadera.


Zkad vzaly se? – Jsou v krvi, čivech, mase?
Zná duše jich? Jsou pouze děti hmoty?
Či zpívající ony jsou ty noty,
kterými život plně ozývá se?


Každý Máj mu plen svůj nese v květu novém,
rýmy háďata jsou, s nimi by si hrál,
velký citů král, který jest kejklíř slovem.


Allein seit in des Nichtseins Leere
Der Götter bunte Schaar zerstob,
Seit sich die heil'ge Gotteslehre
Am Kreuz auf Golgatha erhob;


Szent Ferenc zengő, hallelujás nyelvén
Szerettem volna hozzá szólani -
S nem jött ajkamra szó.
Legyintettem lemondón, szomorún.
Otthagytam kis madár-testvéremet,
Sorstalan sorsa voltam én neki,
De sorstalan sors az én sorsom is:
Sem elzúzni, sem fölemelni nem tud
A tehetetlen, az ügyefogyott,
A gyáva kéz!


Zachvěl se. – Ó, snad se leká!
Peklo víří v jeho lebce,
stírá pot a okem těká
nepokojně po jízbě. – –
Chudá jízba, – holé stěny,
malá Lidka na kolébce,
nad kolébkou zavěseny
staré housle dřímají.


Mluvily nad přísahy všeho světa!
Jasněji, nežli kypící proud slov,
Jež po vyřčení zapomíná sketa –
Neb s ohlasem i najdou v srdci rov,
Co kapka, kterou orkán v moře metá –
Ne přísahy tak, pravou láskou spiatých:
To slovo, jímž tak mrzce hřeší svět,
Je hanbou lásky, svadlýť pouze květ,
Nehoden jmena oněch citů svatých.


O, der schwarze Engel, der leise aus dem Innern des Baums trat,
Da wir sanfte Gespielen am Abend waren,
Am Rand des bläulichen Brunnens.
Ruhig war unser Schritt, die runden Augen in der braunen Kühle des Herbstes,
O, die purpurne Süße der Sterne.


»Auf! auf! die junge Fürstin ist erwacht!
Schlaftrunkne Kämmrer, habt des Amtes acht;
Du mit dem Saphirbecken Genziane,
Zwergweide du mit deiner Seidenfahne,
Das Amt, das Amt, ihr Blumen allzumal,
Die Fürstin wacht, bald tritt sie in den Saal!«


O Friederich! O Friederich!
Ich war erstaunlich liederlich.
Im rötlichen Wein ist alles verschlemmt,
Der Rock, die Hose, der Hut und das Hemd.


Man hat gehört bey aller Zeit von bösen Zeiten sagen;
Die Sitten mag, die Zeiten nicht, wer witzig ist, beklagen.


Ještě tu před povozy dvé mladších zbývalo pánů;
v rozpaku stáli jakéms, ku pryčce, kalesce hledíce,
Bohdana Živsa mladý až pak do kočáru pobídnul.
Avšak Výhoňové v tom s pryčky se ozvala důtka:
„Bohdane, sem před nás! U kočího tu dosti je místa.
Chceš do kočáru vlézt, panu doktoru zůstavě kozlík?!“


Nun weißt du meine Plagen
Und Satans, meines Feindes, List.
Wenn meinen Geist zu nagen,
Er emsig und bemühet ist,
Da hat er tausend Künste,
Von dir mich abzuziehn:
Bald treibt er mir die Dünste
Des Zweifels in den Sinn,
Bald nimmt er mir dein Meinen
Und Wollen aus der Acht
Und lehrt mich ganz verneinen,
Was du doch fest gemacht.


A plným právem. Věrolomný barbar
smluv nedodržel. Angličany pouštěl
do přístavů svých, zbrojil bez přestání –
tu nelze Francii přec klidně mlčet!


Ich ward und ward zum rechten weg gerafft!
Du schenktest mir auch täglich neue Krafft!
Was du gewollst, das wolt ich mir erwehlen,
Und mich mit dir in deiner Braut vermählen.


Meine Lippen wollen brennen,
Seelenhirt, nach deinem Kus.
Willstdu ferner mich ni kennen?
Alles Leben wird verdrus.
Wann du kaum auf mich wilst blikken,
Wilstdu wider weg dich rükken.


Ein beweglicher Körper erfreut mich, ewig gewendet
Erst nach Norden und dann ernst nach der Tiefe hinab.
Doch ein andrer gefällt mir nicht so; er gehorchet den Winden,
Und sein ganzes Talent löst sich in Bücklingen auf.


Bey uns ist gar ein ander Brauch.


Coração, et
Coração, tu não me enganes
Todo o teu mal vem dali;
Tu palpitando te explicas,
Tape tape, tipe ti:


Vernunft mit ihrem Überlegen
Ist blind an Gott und seinen Wegen;
Ei glaube doch und folge nur,
So triffst du leicht die rechte Spur!


A quella vecchia che l'odiava quanto
femina odiare alcun nimico possa,
nudo in mano lo dier, legato tanto,
che non si scioglierà per una scossa;
et ella, per vendetta del suo pianto,
gli andò facendo la persona rossa
con un stimulo aguzzo ch'un villano,
che quivi si trovò, le pose in mano.


Fan l'ecco tucc i fraa alla provvidenza
e al mezz termen del Pader General,
e Zenever, che in punt de obbedienza
el corr ladin pussee d'on servizial,
appenna l'ha sentii la soa sentenza
el va a cercà el patron dell'animal,
e el le catta suj oeuv che l'eva adree
a dinn di Franzescan tant che sia assee.


Oh, fühle selbst die Glut, die du entfachst,
Sei selbst so glücklich, wie du glücklich machst!


Ein langes Leben wird doch gleichwohl kurtz geschätzet/
Das seiner Güte nach noch länger können seyn.
Wenn mich nun die Natur in tiefes Trauren setzet/
So nimmt die Tugend mich mit diesen Trost-Spruch ein:
Daß/ wenn der Eltern Tod der Kinder Hertz will brechen/
Der Eltern Seeligkeit sie kan zufrieden sprechen.


Nem parancsol ott viczespány,
Sem a szolgabiró,
Robotára senkit nem hajt
Ispány vagy tiszttartó.
Szép élet! sat.


Verso l'altera e ricca tenda i passi
la bella coppia immantinente torse:
giunto u' per larga porta entro in lei vassi,
gli occhi per tutto raggirando porse,
e di lucenti alabastrini sassi
un gran pilastro in mezzo alzato scorse,
sovra del qual scolpita in treccia e 'n gonna
si vedea vaga e giovinetta donna.


Sie hat einen andern genommen,
Ich war draußen in Schlacht und Sieg,
Nun ist alles anders gekommen,
Ich wollt, 's wär wieder erst Krieg.


棒头有眼师辨取
响里寻文我不知
前日少陵祠上过
秋花秋鸟总如诗


Weg mit diesen Bildern,
So die Seelen quälen,
Die sich unsern Herrn erwehlen!
Auf die grosse Frage:
Wo ist zum Exempel,
Auf der Welt ein Geistes-Tempel?
Zeig' ich dich
Männiglich,
Bild der wahren Ehe,
Theure Dorothee.


Ein Tag, ein Blutschwert? Nein, das ist
Der Mörderin zu schön.
»Zusammen soll in edlem Zwist
Das Volk sie sterben sehn?


Nuž, bohové, tu gemma, nad kterou Ofír nemá;
skvost, jejžto nade vše mé srdce cení,
přijměte – hněvu svého na smíření!


林深晴日少
天在白云中
水气多为雨
山光直似空


a ještě krouží, zlobí se,
když zvon už dávno ztiší se...


Entkleidet euch/ belaubten Bäume!
Grün trauret nicht der Preussen Land.
Ihr Schätze der Natur seyd Träume
Vor unsern unglückseelgen Stand.
Der Himmel läßt den Frühling werden;
Uns wird das Hertz vor Schrecken kalt.
Die rauhe Zeit muß von der Erden/
Und nimt in uns den Aufenthalt.


日夕寒烟生
鸣蛩响衰草
古道无人行
空山白云老


Schaffen – Schaffen – Schaffen –
Vom Früh- zum Nachtgeläut!
Schaffen – Schaffen – Schaffen,
Wie zur Straf' gefangne Leut'!
Band und Zwickel und Saum,
Saum und Zwickel und Band,
Bis vom ewigen Bücken mir schwindig wird,
Bis das Hirn mir starrt und die Hand!


Nachmals rühmt' ich das Begnügen
Deiner Eltern, deine Wiegen,
Deiner Pflege grosse Trew,
Wie erfrewt du angekommen,
Wie man dich hab' auffgenommen
Nur mit Lieb' und Lust-Geschrey.


Die Intosh kommen, die Quarries kommen,
Die Söhne Lord Glengarrys kommen,
Es kommen die Douglas und Mac Gregore
Mit kurzem Schwert und langem Rohre,
Und Jack und Tom und Bobby kommen
Und haben die blaue Blume genommen.


Alcaer, Edenburg, Jerusalemer,
Oxfurter, Ulmer, ihr wundervocal!
Gabt ihr das wesen dem Ende der Römer?
Ward ihr das Lilgische Josaphatsthal?
Alle di Völker auf Erden sein munter!
A.llem E.lende I.st Ö.sterreich U.nter.
A.llem E.rdkreisse I.st Ö.sterreich U.nter.
Ferdinand liget dort ohne krone:
Friderich sitzet hir auf dem throne.


Ich traut auff Wolffenbüttel,
mein starck vnd festes Schloss:
Itzt hilffts mich nicht ein Tüttel,
dazu mein weisses Ross,
Dahinder ich zu Fuss mus ghan:
die schwerter hants zerhawen,
die Katz frist jtzt danon.


Alle gläubig-frommen Seelen,
Die da seine Gluth nicht kennen,
Muss der Pilger wahrer Liebe
Falsche und Ungläub'ge nennen.
Der du nimmer siehst, es könne
Wein nur seine Lippe seyn!
Sieh doch in mein trunk'nes Auge:
Gleich dem Glas' ist's voll von Wein.


Deh, potess'io, signor, come Leandro,
varcar il mar di vostre lodi belle,
e girmene cantando or queste or quelle,
qual cigno su per l'acque di Meandro.


Den s tebou za to, to je triumf slávy,
to vyplnění snů všech vítězné,
to ruka moje na kšticích tvé hlavy.
to jásání a štěstí bezmezné,
to hosanna, to života cíl pravý!


Werd' fromm, geliebter Knabe!
Dann harr' ich dort einst dein,
Dann wird dein Weg zum Grabe
Bestreut mit Rosen seyn.


Vkročil v háje klenbu šumnou, tmavou,
prošel kněží, vojska směsicí,
zajatci, jenž se skloněnou hlavou
k hořící se brali hranici.
Stichly zpěvy, utajil se ruch,
k nohoum boha klesnul Hakon s tělem,
a pak s hrdým čelem
vzpřímil se a mračen stál jak nad ním bůh.


Oddaná vroucnost k zlatému Slunci,
jíž Otec-Obr laškuje s mladičkým zeleným listím!


Wie dankbar wird der Ant dir sein,
läßt du ihn wachsen und gedeihn, –


In: CORREIA, Raimund Poesias completa Or pre e notas Múcio Leã São Paulo: E Nacional, 194 1, 22


Herr Docter, seggt de Ol un richt sik höger,
De Been wüllt man ni jümmer as de Kopp,
Doch is dat Hart noch sund as Fisch int Water;
Un œwerhaupt, dat mutt ik rein ut seggn:
De Docters sünd mi as en Dorn int Og,
Ik löv, de hebbt de Krankheit in ęr Kruken.
Denn – nix vœr ungut – nęhm ik Em man sülbn,
He is eerst wücke Węken hier int Kaspel,
Nu kumt aln Koppel Krankheit achterna.
Wat wussen wi vun Gripp un galstrisch Fewer,
Vun Reimertissen un de annern Dinger!
Harrn wi mal Snœv, so neemn wi wat to sweten,
Dat Lifweh eet man weg, vœr Koppweh sleep man,
Un gegen Anwass hölp en isen Spaden –
Wa is dat nu mit David achtern Dik?


Doch dein Lieben zu vergessen
Einst bei andrer Augen Schein,
Glaube mir, ich werde dessen
Nun und nimmer fähig sein.


Ten mladý hoch, tak mladý hoch,
odešel v šírý svět,
teď stýská se, ach stýská mu,
a vrátil by se hned.


Darf sich der arme Mensch erheben,
Vor dir, Allmächtiger, der Staub?
Bor dir, der alles ihm gegeben,
Worauf er pocht, als einen Raub?


La niña les sonríe y mira agradecida.
Dentro de poco ella también podrá volar
al cielo donde fueron ya todos sus hermanos,
hacia el descanso eterno. ¡Qué dulce reposar!
— Hunde tu espada fuerte sobre mi cuerpo débil.
Por ti daré la vida, por ti y por los demás,
para que no os devore el odio en vuestra frente
y al fin todos hermanos tengáis la ansiada paz.
El gladiador vacila. Aquella humilde niña
le había demostrado su error, su loco afán.
Se siente tan culpable que el brazo no obedece.
No quiere dar el golpe que le ha de traspasar.
Un clamor de disgusto se eleva en las tribunas.
Le reclaman la muerte que se negaba a dar
y avergonzado y triste gruesas lágrimas vierte.
Mirando está a la niña que reza sin cesar.
—¡Criminales, canallas!, grita el fuerte romano.
¿A una niña inocente tendré yo que inmolar?
Sois peores que fieras, despiadados, malditos.
Bajad vosotros mismos, conmigo aquí a luchar.
El coraje y el odio corre por las tribunas.
Piden la muerte de ambos. Los patricios también
y el Pretor da la orden de que se abran las jaulas
de los cuatro leones que con más hambre estén.
Se han abierto las jaulas, los leones se acercan.
El gladiador romano trata de defender
con su cuerpo a la niña que le anima y conforta,
rezando al Padre Eterno que le done la fe.
Los leones atacan por los cuatro costados.
Al león que de frente imponente saltó
le acuchilla en el vientre y al segundo entretiene
con la red que a sus fauces como trampa arrojó.
Pero en vano, entretanto los leones restantes
saltan sobre la niña y una herida mortal
se desgrana en su frene como rosa marchita,
deshojada en el circo de la Roma imperial.
El gladiador se vuelve. A sus pies ha expirado
la inocente chiquilla, blanca flor celestial
y un perfume de rosas, esparcido en el aire
se ha extendido hasta el cielo, donde va a reposar.
Los leones acechan. El descuido le pierde
y se lanzan enormes con sus garras sobre él,
destrozando sus muslos y tendones calientes.
En un charco de sangre muere el valiente aquel.
Los aplausos retumban en el circo romano
y en señal de alegría con gran admiración
hay aplauden las turbas la esplendidez augusta
del Pretor que dio a Roma la excelente función.


J'aime une jeune fille blonde,
Elle est belle avec ses yeux bleus,
Comme Vénus sortant de l'onde,
Comme Marie entrant aux cieux !


Ki láta bort, zöldet, mint drágakő?
És híg aranyt, mely nyakba önthető?
Somló, Tokaj, halljátok a panaszt:
Fösvény hegyek! nekünk nem szűrtök azt.
Csapláros, méregkeverő!
Legjobb borodból adj elő.
Cudar biz ez; de ám igyunk,
Hiszen magyar költők vagyunk.


Schaw auff den Strom der krummen Deimen,
Er rinnt nicht mehr so grün verdeckt
Mit Wolcken-an gewachsnen Bäumen,
Daß Labiaw vmbher fast bleckt.


归到城门欲发更
马头惟有暮鸦迎
小窗了却观书课
几首残诗旋补成


K obloze záře plné svůj toužný pohled obrátil;
mlčky potom ke Skalce tiché jsme kráčeli dále.


Ó, té hudby, rajské hudby,
kterou tento dlouhý klacek,
milý Otče dobrotivý,
ze svých útrob vydává!


Rukama lomí Tamar k plamenům,
za milosť, slitování boha prosí,
ramena obnažená vzhůru pne,
krůpěje slzí žhavou půdu rosí,
se hlavy rve si krásný černý vlas,
před lidmi na kolena kvílíc kleká,
otci by z hrůzy žáru pomohli,
zakliná, pláče, semo tamo těká,
zmítá se holubicí raněnou,
slibuje zlato, s těla šperky trhá,
s labutí šíje perly odvijí,
mezi lid lesklou rukou darem vrhá,
zoufalé křiky k otci vysylá,
bolestným zrakem hledí k němu vzhůru –
není však, kdo by živlům vychvátil,
za zlato kdo by zahnal smrti chmuru.


Abseits war ich gegangen,
Wo in die Wildnis,
In aufgehügelte, todstille Wildnis,
Sich die Pfade verlieren –
Wo Menschenwesen
Und Menschensprache
Unheimisch dem krautkargen Felsen
Und der nackten Steinklippe,
Den verzwergten Halmen,
Die spärlich sprießen
Zu Füßen der Hügel ...
Wo die Einsamkeit wohnt
Und die Weltentsagung,
Ihre ernstere Tochter ...


Mit solchem Edlen Schmuck geziert
Ward ich, die Braut, Dir zugeführt,
Vnd Dir zur Rechten Hand gestellet.
Wie hast Du da mich angeblickt!
Wie freundlich Dich zu mir gesellet!
Du hast mich an dein Hertz gedrückt,
Nicht vnterlassen mich zu küssen
Vnd deinen Armen einzuschliessen.


Daß sich die Beiden finden,
Ihr Menschen, betet viel.
Wenn, die jetzt einsam wandern,
Treffen, Einer den Andern,
Ist alle Welt am Ziel.


Jde jako dech, leč kde zavane, drtí;
jak vichr silný on je lidské duši,
je nesmrtelný, pouze kdo jej tuší,
leč kdo jej poznal, v ráz podléhá smrti.


Což jest slast zemská? Na horoucím krůpěje stříbru;
Sotva leješ ji, tudíž do vzduchu marně prchá.


Vy přijdete! Byť k štěstí, muce,
Vás čekal mnou jen slzí proud –:
Vždyť – kdo by Vás, kdo mne tak prudce
a vroucněji moh’ obejmout?! –


Az ige a szövétnek, égi lánggal
Nappallá lesz az éj hatalma által.
Köd s rém alak szétfoszlik, elsuhan...
Csak buzgalom- s hő áhitattal égesd;
Előtted felderít homályost, kétest...
S a földi pályán futhatsz biztosan!


Спасибо! Лирой вдохновенной
Ты мне опять напомнил дни,
Когда, не зная мысли пленной,
Ты вынес, отрок дерзновенный,
Свои алмазные огнА я, по-прежнему смиренный,
Забытый, кинутый в тени,
Стою коленопреклоненный
И, красотою умиленный,
Зажег вечерние огн


Doch als er sie schleudern will hinein,
Verwickelt, o Todespein!
Ihr Horn sich ihm in die Kleider:
Nun liegen Zieg und Schneider
Tief unter dem Krempenstein!


Должно быть, жизнь и хороша,
Да что поймешь ты в ней, спеша
Между купелию и моргом,
Когда мытарится душа
То отвращеньем, то восторгом?
Непостижимостей свинец
Все толще, над мечтой понурой —
Вот и дуреешь наконец,
Как любознательный кузнец
Над просветительной брошюроПора не быть, а пребывать,
Пора не бодрствовать, а спать,
Как спит зародыш крутолобый,
И мягкой вечностью опять
Обволокнуться, как утробо


Hor che contempla 'n duo contrari 'nsieme
ch'amando vive e che 'l soverchio ardore
da un humor freddo ha la sua forza 'nterna,


a voi deve ogni lingua dotta e chiara
rendervi lode, poi che 'n voi s'accoglie
virtù, che 'l fosco mio sgombra e rischiara.


V okénko mrazík sněženky dýše,
v pestrou je splétá kytici...
Do vody lije olovo tiše
v chudičké žena světnici –
och, jak se srdce radostně vzruší,
sotva že zdárný úlitek tuší
ve vodě zlobně šumící!


O weib so gar verblendet!
So gar von lieb entäugt!
Die schrifft bleibt vnverwendet/
Die warheit nimmer leugt:
Wan du noch suchst in steinen/
Im grab/ vnd todtenruh/
Schon geht auff besten beinen/
Vnd mehr nit stirbet nu.


Do Hůrky na pouť šli jsme v neděli.


长讶诗人巧夺胎
天心月胁句中来
更将花谱通香谱
输与博山烘炭煤


De Wörner Klocken lüd de Prędigt ut.
Se summt ut wider Feern un mank de Im,
De œwert Feld hin drivt vun Blöt to Blöt.
Denn klœtert wücke Wagens langs den Weg:
De Pęr sünd nich to sehn int lange Korn,
Man blot de Köpp, un Minschen achterhęr,
As wenn se sęgeln op en See vun Weten.
So jagt se een na't anner wit vœrbi,
De Schall un Schin vertreckt sik jümmer wider,
Un Allns is wedder still as inne Kark.


Köszöntő köszöntést kell ma késziteni,
Mert készet késő lesz a sajtostul venni,
Mely ez esztendőben görbén nyomtattatott,
S harmincz évek óta a ponyván hányatott;
Hogy születésnapod azzal ünnepeljem,
S vastag érdemedet oszlopra emeljem.
Abrincsra fogok ma egy koszorut fűzni.
S fonnyadt repkény közé borcsapokat tűzni.
Sánta Pegasusom hegyre akart vinni,
Vinne bár Neszmélyre, hol bort lehet inni,
Mert utálom Castal vízízű forrását,
Az hamar elcsapja az embernek h ... t.
Bibas vinum, frater, in te nunc est ordó:
Csak legjobb forrás az óval teljes hordó.
Collégám Apolló! tégy ma hamar csodát,
Hold szarvára akaszsz egy sivító dudát,
Hogy elfújjam rajta köszöntő nótámat,
S érdemed hirdetni feltátsam a számat:


A zemru, Bůh až bude chtít,
a raděj’ smrt, než v hříchu žít,
za ženu Korriganu mít!“


Hoch aus mildem Glanze
Streut im leichten Tanze
Mir das Eichhorn Laub und Moos;
Fink' und Amsel rauschen
Durch die Zweig' und lauschen
Rings im jungen Maigesproß.


Vergine, per la qual felice è detta
l'umana spezie, già d'error sì carca,
fatta per te più grata e più perfetta.


Und dahin gehaucht ward dieser Engel,
Den die Kindlichkeit so hold verschönt!
Diese Rechte, die den Palmenstengel
Zart umfasst, der Ueberwinder krönt!


O que ouviu os meus versos disse-me: Que tem isso de novo?
Todos sabem que uma flor é uma flor e uma árvore é uma árvor
Mas eu respondi, nem todos, ningué
Porque todos amam as flores por serem belas, e eu sou diferent
E todos amam as árvores por serem verdes e darem sombra, mas eu nã
Eu amo as flores por serem flores, directament
Eu amo as árvores por serem árvores, sem o meu pensament


Mint nagy útra indult büszke hadi gálya,
Melynek a viharban eltört árbocfája,
Útat, irányt vesztve, reménységhagyottan
Tévedez fölötte urrá lett habokban,


Du süßer Knabe du, wie herzlich lieb ich dich!
Wie hab ich dich so gern, wie hoch erfreust du mich!
Ach, laß mich doch gelangen,
Daß ich dich, wie ich will,
Mag herzen und umfangen
Ohn alle Maß und Ziel.


Poi disse: – Omè, e´ mi ricorda bene
ch´i´ fu´, l´altrier, gran pezza seguitata
da un, non so se tu quel desso sene
che ora m´hai così vituperata;
e ben so io che, per donarli pene,
inverso lui mi rivolsi crucciata,
e ´l dardo mio a lui forte lanciava,
veggendo pur ched e´ mi seguitava.


So wandeln wir einher mit froher Botschaft,
Und nichts hinfort
Soll uns Verfängliches als schöne Augen
Und schönes Haar sein!


Wenn du willst grades Wegs ins ewge Leben gehn,
So laß die Welt und dich zur linken Seiten stehn.


Ta však nazvedla se zkrvácená, bledá,
ruka křečovitě vzpjala se, cos hledá!


Verrat – ihr habt's gesprochen,
Verrat – ihr habt's erkannt.
Es sei mit euch gebrochen;
Die Brücken sind verbrannt.
Doch habt ihr selbst vergessen,
Wie ihr das Volk verkauft,
Wie ihr euch auf Kongressen
Um Kronen habt gerauft?


Freylich mach ich öfters Grillen,
Aber alles doch im Stillen
Und dabey nicht ohne Lust,
Weil du allzeit meine Sinnen
Durch dein artiges Beginnen
Auch entfernt ergözen must.


A opět okouzlil okrslek drahý ton
a spravedlivý vznět jak božíhodu zvon
a nyní ustala i rosa krápat s nebe
a víly ku stráni toužebné rámě vztáhly,
již se klas nepohnul, sněť obdivovat sebe
pojednou přestala, uroníc v pohnutí
proud květů nádherných v nejčistším vzplanutí
s pylem tak zlatitým, že sprchnul jiskrami.
A vůně přemnohé ze všech stran prudce táhly
a ob čas rybky kmit vidět nad vodami.


Fleiß und Arbeit lob' ich nicht.
Fleiß und Arbeit lob' ein Bauer.
Ja, der Bauer selber spricht,
Fleiß und Arbeit wird ihm sauer.
Faul zu sein, sei meine Pflicht;
Diese Pflicht ermüdet nicht.


Wie mancher auf der Geige fiedelt,
Meint er, er habe sich angesiedelt;
Auch in natürlicher Wissenschaft,
Da übt er seine geringe Kraft
Und glaubt, auf seiner Violin
Ein anderer, dritter Orpheus zu syn.
Jeder streicht zu, versucht sein Glück,
Es ist zuletzt eine Katzenmusik.


Spíš Amalech snad, k Rafidim jenž kvapí,
nás přepadne a choré zrubá hlavy;
vždyť tupí hlupci, s ozdobnou jen kapí
jsou Káleb s Josuem, již vodí davy.


A rosszra most már berendezkedem.
A régi megszokott rend ez nekem.
Az élő rossz, mely esik, havazik
tavasztul télig, téltül tavaszig...


A řekla věž: O s Bohem, sestro věrná,
má žalost jedině jest bezeměrná,
teď sama jsem, již navždy sama, sama!
již ztichla provždy hudba listí známá,
jsem sirá teď v té výši větrné.


Auch werden wir Prozent und Zins dort wagen müssen,
Hier zahlt den Zinsfuß man mit seinen eignen Füßen.


Kde jste, milé, bratrské vy rody,
zmlklé naše haluze a kmeny?
Dávno zavřely se dravé vody
nad vašimi smrtelnými steny.


Wi gings der ersten Welt, dem Zehen heilger Glider?
Was Gott mit ihnen sprach, lif der Vernunfft zuwider.
Wi anders fil und fil, als ider offt gedacht?
Doch ward des Höchsten Rath darunter fortgebracht.


Die Hände – schwer –; – schwer wie ein bleiern Lot
sanken sie mir – in deinen Schoß hernieder –
(Mein Mund – derweil – sog Küsse aus der leeren Luft ...)
und ruhten da – die Hände – immer wieder – –


Seyd lustig und fröhlich
Ihr Handwerksgesellen,
Denn es kommt die Zeit,
Die uns all erfreut;
Sie ist schon da!


Byl měsíc Ramazan. Ve skalách za Mostarem,
na hercegovské vsi, nás došel služby čas.
Povozem najatým my k městu vraceli se
únavou serpentin, když slunce žár již has’.


Mdlou záři táhneš města ulicemi,
proud její roníš v horskou šedou ves
a šírými se chýlíš perutěmi
nad řeky, moře, pole, Iuka, les,
měsíčná noci.


Als ich die Kirche besuchte, da wurden die jährigen Konsuln
Eben gewählt durchs Los, wie es die Sitte gebeut:
Freilich, es war nur ein ländliches Paar, nicht Cajus und Cäsar;
Doch sie versprachen dem Volk wieder ein friedliches Jahr.


Plakalo dítko studené perličky,
perličky jemu očka stížily;
i sklonilo se na hrob své matičky,
a lůžko bílé sněhy přikryly.


Für ein Volk, getreu und bieder,
Für ein schönes, freies Recht
Kämpften heiß einst deine Lieder,
Kühn, wie Helden im Gefecht.


O půlnoci v červnu svítí
od těch dob vždy chrámu koby,
roj světlušek modrou září
mučenníků lebky zdobí.


A nechť je to – stařec bledý
než můj člun v tmy provodí –
a nechť je to naposledy,
pro věčnost to lahodí.


Perdida la razón, goza a su modo,
y nunca estar en su razón le agrada;
que el vino es todo, la razón es nada,
y sólo vive al empinar el codo


Fogják tehát az aktorok,
A pápához indúlnak,
Uccu a sok prókátorok
Mind kifelé nyomúlnak.
De míg erre rámehettek,
Ezer pennát is megettek
A felső parlamenten.


丈夫存行迹
慇勤为数来
莫作浮萍草
逐浪不知回


Ach klesá voj křesťanský,
Ač slavně bojoval –
I zhynul mladý Ludvík,
Uhrů a Čechů král.


Sì che, se 'l prince del famoso monte
Risveglia in me soa minima favilla,
Porgerò forsi cum voce tranquilla
più dolce rime e cum più lieta fronte,


Puk skryl se pod list bílé azalky,
gnom v missalu chce život svatých čísti,
co nejdřív elfy začnou stříbro přísti
z měsíce v chvíli sladké zahálky.


Спи, любезное дитя,
В недрах мира и покою;
Спи, мой друг, поколь стрелою
Время быстрое, летя
В бездну вечности ужасной,
Не промчит зари твоей
Тихих и прекрасных дней;
Спи, доколе взор твой ясный
Не встречал тоски и бед,
И доколь путей к веселью
Ты не ставишь трудной целью:
Сердце с жадностью не ждет
Славы, почестей, побеСпи, доколе весь твой свет
Ограничен колыбельСпи, дитя, — твой сладкий сон
Вспоминает человека,
Как сыпал спокойно он
В недрах золотого векКак твои приятны дни!
Как завидны мне они!
Там мечи раздоров блещут,
Растравляя бунтов яд;
Там пожары, язвы, глад
Смерть в поля и грады мещут;
А тебе, меж грозных туч,
Светит тихий солнца луВсё вокруг тебя спокойно,
Всё приятно, тихо, стройнТы откроешь кроткий взор —
И пробудятся утехи,
Игры, радости и смехТы заснул — и весь твой двор
Прикорнул вкруг колыбели:
У голов сны милы сели,
Задремал желаний рой,
Резвым утомясь порханьем,
Сам зефир заснул с тобой;
И едва своим дыханьем
Он колеблет полог твоВсё с тобою утихает,
Всё как будто в пеленах;
Лишь улыбка на устах
У тебя не засыпает
И вещает ясно мне,
Что ты счастлив и во снСпи, дитя, друг милый мой!
Спи, доколь твой век так нежен,
Придет время, что сон твой,
Так не будет безмятежеЗолотой твой век пройдет:
Век тебя железный ждет;
Ждут тебя сердца жестоки,
Ложна дружба, ложна честь;
Ждут развраты и пороки,
Чтоб тебе погибель сплестВек наступит тот унылый;
Ты в пространный свет войдешь —
Тьмы в нем горестей найдешь;
И тогда уж, друг мой милый,
Так спокойно не заснеш


„Dennice, Víly,
Hocha ochránit,
Zlé pak ubránit,
Již otočily;
Nás zapudí!“


Como los sueños, más allá
  de la idea del tiempo,
hechos sueños de sueño os llevo,
  días de Pagsanján.


Oh ! personne ! À présent je suis de trop au monde,
Et j’ai hâte, et j’ai peur d’amasser mes instants ;
Je trompe une espérance !… En vain je la seconde ;
Importune et mourante, on peut vivre longtemps !


Zuversicht, wie ein Berg so groß, dem Tadel verschanzt sein,
Vielverliebt in sich selbst: daran erkenn ich den Geck.


Boldog kövek! Buták! Ti mélyen alvók!
És emlékezni nem tudó ajtók!
Üvegharang! Te süket énekű!


Une femme (grand Dieu ! faut-il à la mémoire
Conserver le récit de cette horrible histoire ?),
Une femme avait vu, par ces cœurs inhumains,
Un reste d’aliment arraché de ses mains.
Des biens que lui ravit la fortune cruelle,
Un enfant lui restait, prêt à périr comme elle :
Furieuse, elle approche, avec un coutelas,
De ce fils innocent qui lui tendait les bras :
Son enfance, sa voix, sa misère, et ses charmes,
À sa mère en fureur arrachent mille larmes ;
Elle tourne sur lui son visage effrayé,
Plein d’amour, de regret, de rage, de pitié ;
Trois fois le fer échappe à sa main défaillante.
La rage enfin l’emporte ; et, d’une voix tremblante,
Détestant son hymen et sa fécondité :
« Cher et malheureux fils que mes flancs ont porté,
Dit-elle, c’est en vain que tu reçus la vie ;
Les tyrans ou la faim l’auraient bientôt ravie.
Et pourquoi vivrais-tu ? Pour aller dans Paris,
Errant et malheureux, pleurer sur ses débris ?
Meurs, avant de sentir mes maux et ta misère ;
Rends-moi le jour, le sang, que t’a donné ta mère
Que mon sein malheureux te serve de tombeau,
Et que Paris du moins voie un crime nouveau. »
En achevant ces mots, furieuse, égarée,
Dans les flancs de son fils sa main désespérée
Enfonce, en frémissant, le parricide acier,
Porte le corps sanglant auprès de son foyer,
Et, d’un bras que poussait sa faim impitoyable,
Prépare avidement ce repas effroyable.


O Seele, du mußt Gott dein Wollen, Lieben, Denken
Und was du bist und hast, zu eigen ewig schenken.
Geh gründlich aus dir aus und innig in ihn ein,
So wirst du ewiglich des Höchsten Lustspiel sein!


十里香烟夹路岐
少年争草步虚词
不知天上原无用
只礼身中一字师


坐稳蒲团一事无
上方月色出扶疏
老僧偏有南楼兴
笑指峰头玩玉壶


Hvězdičky, hvězdičky,
překrásně svítíte:
to že snad tak blízko
Pánbíčka bydlíte.


Dem schlauesten Hebräer in B**
Dem kein Betrug zu schwer, kein Kniff zu schimpflich schien,
Dem Juden, der im Lügen,
Im Schachern und Betriegen,
Trotz Galgen und Gefahr,
Mehr als ein Jude war,
Dem Helden in der Kunst zu brellen,
Kams ein – – – Was gibt der Geiz nicht seinen Sklaven ein!
Von Frankreichs Witzigen den Witzigsten zu schnellen.
Wer kann das sonst als – – – – sein?
Recht, V** wars, der von dem schrecklichen Oedip,
Den saubern Witz bis zu Montperniaden trieb.
Schon war die Schlinge schlau geschlungen;
Schon war sein Fuß dem Unglück wankend nah,
Schon schien die List dem Juden als gelungen,
Als der Betrieger schnell sich selbst gefangen sah.
Sagt Musen, welcher Gott stand hier dem Dichter bei,
Und wies ihm unverhüllt verhüllte Schelmerei?
Wer sonst, als der fürs Geld den frommen Tor betrog, Wenn er vom Dreifuß selbst Orakelsprüche log?
Er, der Betrug und List aus eigner Übung kennet,
Durch den V** gebrannt, und jeder Dichter brennet.
Ja, ja, du wachtest selbst für deinen braven Sohn,
Apoll, und Spott und Reu ward seines Feindes Lohn.
Du selbst – – doch wackrer Gott dich aus dem Spiel zu lassen,
Und kurz und gut den Grund zu fassen,
Warum die List,
Dem Juden nicht gelungen ist;
So fällt die Antwort ohngefähr:
Herr V ** war ein größrer Schelm als er.


Ha visszajön meg is bánja,
Elbúcsúzhat harangszóval.
De ha tűz van megint jöhet,
Megint jöhet harangszóval.


Nun glühe, Phallus, und zünde die Sonne.
Komme, der Rasen treibt Wärme und Saft,
Komme, der Garten treibt heiße Bäume,
Honigäpfel liegen zu Paaren,
In zwei Teichen steht dunkel geschrieben
Das Alter der Sonne, das Alter der Erde.


E tuas falas divinas
Em que amor lânguida afinas
Em que lânguido sonhar?
E dormindo sem receio
Por que geme no teu seio
Ansioso suspirar?


So must Du auff Mittel dencken,
Wie der Streit werd' abgethan
Und die Hertzen seyn zu lencken
Auff die stille Friedens-Bahn,
Wie Gerechtigkeit und Trew
Wieder auffzurichten sey.


Ma già tre volte e quattro il mio Signore
Velocemente il gabinetto scorse
Col crin disciolto e su gli omeri sparso,
Quale a Cuma solea l'orribil maga
Quando agitata dal possente Nume
Vaticinar s'udìa. Così dal capo
Evaporar lasciò degli olj sparsi
Il nocivo fermento, e de le polvi
Che roder gli potrien la molle cute,
O d'atroce emicrania a lui le tempia
Trafigger anco. Or egli avvolto in lino
Candido siede. Avanti a lui lo specchio
Altero sembra di raccor nel seno
L'imagin diva: e stassi agli occhi suoi
Severo esplorator de la tua mano
O di bel crin volubile Architetto.
Mille d'intorno a lui volano odori
Che a le varie manteche ama rapire
L'auretta dolce, intorno ai vasi ugnendo
Le leggerissim'ale di farfalla.
Tu chiedi in prima a lui qual più gli aggrada
Sparger sul crin, se il gelsomino, o il biondo
Fior d'arancio piuttosto, o la giunchiglia,
O l'ambra preziosa agli avi nostri.


略彴溪桥小径斜
竹篱茅舍两三家
红梅似与诗人约
腊雪初消始看花


Werden wir auch sonst nichts lassen,
(Dann sich um das Eigenthum
Niemand schlagen wird und hassen)
So bleibt doch ein guter Ruhm,
Den der Tod uns nicht kan sterben
Und kein Mensch mit Geld erwerben.


Dir Seliger! dank ich nicht nur ein Leben,
Den Unterricht zum Leben nicht allein,
Zum Lehrer mehr, als Vater mir gegeben,
War noch dein Amt, zum Sterben das zu seyn 3 .


— Mais oui, j'y crois et j'y croirai toujours, j'espère.
Car tous les ans et l'an passé, lorsque mon père
Était là, j'eus toujours un jouet, un bonbon.
Aussi — je suis si pauvre et Jésus est si bon ! —
Je crois bien, cette fois, — faut-il que je le dise ? —
Que Noël va me faire une belle surprise.


Až jako člunař, jenž ztratil své veslo,
zahynul, zapadl, utonul v hloubí;
však jeho dílo se v paprscích vzneslo
dnes mezi národa chlouby.


Však mládě v prvním výletu
pták starý brává pod správu –
nuž, drahý pane profesor,
na pivo, nebo na kávu? –


    To mar the bright, the perfect flow'r,
       But all is beautiful and still —
    And golden sands proclaim the hour
       Which brings no il
    Sleep on, sleep on, some fairy dream
       Perchance is woven in thy sleep —
    But, O, thy spirit, calm, serene,
       Must wake to wee
                    Tamerlane


„Jen ostrý za dne dech a hněvy pána,
za noci tvrdé lůžka kamení,
vždyť růměncem se vždycky věnčí rána
a růže trnové má znamení.“


In das Blau,
In das Silber
Ragt der gelbaschige Kopf des Ertrunkenen.
Und der Schwan zieht reglos vorbei,
Reglos die Reflexe der Wolken.


Wäre wie der alte Baum,
Den der wilde Sturm gespalten
Bis zur Wurzel, daß er kaum
Kann sich überm Abgrund halten.


O isola del sole,
O isola d'eroi madre, Sicilia,
Fausta accogli la prole
Di lui che la tirannica vigilia


Nem vagyok én ellenséged,
Sem hitszegő csapodár;
Hív lelket adok én néked,
Míg koporsóm bé nem zár.


Dein Aug' ist dunkelmeeresblau und schwarz sind deine Brauen,
Du bist die allerschönste Frau in allen Erdengauen!
Wie schal, wie reizlos ist das Weib daheim im Land der Franken,
Ihr Blick ist matt und arm ihr Leib und ihre Glieder kranken.


Jehovah, nun bleibt dein mein wundervirunddreissig,
Das di Propheten stehn im Ost und Nord erfüllt!
Nun sigen di Virhundertundacht Monden,
Zu trutz der Höll und allen Welttyrannen.
Dein rätzel ligt in ihnen offenbahr:
Si heissen recht der Kühlpropheten schlüssel.
Der Moses mit dem Lamm thut seine dekke weg:
Er kommt zu mir mit Aron freudigst nider.
Das dunkle Wort der Christaposteln klährt!
Si würken leiblich mit di grosse Widerbringung.


Sír vala, gyönge fiát dobogó kebelére szorítván,
S álla borúlt napként Mária népe között.
Sírjon-e, mond a büszke magyar, fejedelme magyarnak?
Sírjon-e kit nagy nép szent koronája födez?
S lángjai közt nem kérd ő múltkori sérvet, ölő kínt;
Halni rohan, küzd, győz; s Mária védve vagyon.


Нос на квинте,
      щелки-глазки,
грусть в походке,
       мрачный видиПетр Иванович Салазкин —
от природы
    самокритиПристает
       ко всем,
       сипя:
— Сбоку,
        спереди гляжу ли,
должен
   вам
    раскрыть себя,
я —
 бродяга,
     вор
      и жулиПасть —
      не пожелать врагу, —
мямлит
   он
    в своем кругу,
в гладь
   зеркал
     уныло глядя, —
с этой мордой
      я
         могу
зверски
   превратить в рагу
даже
 собственного дядРазве
    освещает ум
пару глазок,
     тупо зрячих?
Ясно —
   мне
     казенных сумм
не довериш     Я
      растрачПосмотрите
       мне
          в глаза —
не в лицо гляжу,
       а мимЯ,
    как я уже сказал,
безусловно
    подхалима!
Что за рот, —
     не рот,
        а щелПальцы потные
         червятсЯ — холуй,
    и вообще
жажду
  самобичеватьс —
А на самом деле он
зря грустит,
    на облик плачПетр Иваныч
     наделен
уймой
  самых лучших качестЗубы — цел      Все сполнСолнцем
    лысина лоснится,
превосходная спина,
симпатичные
      ресниц— Петр Иваныч,
       меньше прыти,
оглядитесь,
    мрачный нытик!
Нет ли
   черт
    приятных
         сзади?
Нам ведь
      нужен
      самокритик,
а не
 самоистязатель!


Reá vala metszve tudós gyenge kézzel,
Egy felfordult méhkas tele lépes mézzel,
Zeng-dong kerülette a méhek rajzatja,
Látszik, kis hajlékát mellyik mint tapasztja.


الما تعجبي وترى بطيطا
من اللائين في الحِجج الخوالي


Die Gräfin Wackebarth ist, wie ein jeder weiß,
Schön, stolz und voller Witz, bei ihrer Augen Blitz
Wird es den Pagen, wirds den Exzellenzen heiß.


Jene finstern Zeiten kannten
Keine – – sche Censur:
Und ihr hellen Protestanten
Rühmt euch geistiger Cultur?!


Jetzt als Priester von der Thalia,
Trieb er allerlei Skandalia,
Zog von Dorf zu Dorf herum
Und entsetzt das Publikum.


Již měsíc bílé noci vyšel v sad,
kde s větví vzkvetlých třešní sníh se řine.
Pod verandou z dvou dýmek kouř se vine.
S princeznou noční zde se milovat


al qual portò la manna. Il vin col fele
gusti; così mutata, la tua vigna
oggi t'ha dato aceto aspro e crudele.


Insihe weislich alle dinge,
Auch gutt und bös und was es bringe.
Der fromm und böse laufft ans zil
Mit jammern, furcht, nicht wi er wil.
Der fromm und böse wird begraben,
Und müssen gleich verwesung haben.
Es ist der Tod der Heilgen Ruh:
Den bösen Unruh dort und Nuh.
Auch beider zeit ist gleich zuschätzen:
Doch ungleich ist ihr leid, ergetzen.


Risponde il capitan: – Come hai per uso,
mostri amico voler e saggia mente;
ma quel che dubbio lasci, or fia conchiuso.
Uscirem contra a la nemica gente,
né già star deve in muro o 'n vallo chiuso
il campo domator de l'Oriente.
Sia da quegli empi il valor nostro esperto
ne la più aperta luce, in loco aperto.


Ojos, si el corazón con llanto os ciega,
corazón, si los ojos con el fuego,
un contrario abrasado, y otro frío,


地近峰低俗惯游
不知绝景冠吴州
从今合与名山等
左辖题诗翠岭头


Nem szólok, és nem szól ő,
Mindketten hallgatunk.
Csak szűnk verése mondja:
Mi boldogok vagyunk!


Wie starbst du, Heinz, so frühe,
Und warst noch kaum ein Mann?
Mich reut nicht meine Mühe,
Ich seh' dich gerne an,


Bey krummen Gesellen
Ist nöthig das stellen,
Ist übel zu deuten
Bey Biedermans-Leuten.


Alquante cose de uno adolescente arretino:
Pietro, studioso in questa facultà e in pittura.


Wo find ich deines Vaters Haus
Säuberliches Mägdlein?
Geh das Gäßlein ab und aus,
Schweig still und laß dein Fragen seyn.


Mit Muth hab ichs ertragen,
Und habe kaum geweint –
In gut und bösen Tagen
Warst du mein bester Freund!


الفضلُ تَقاسمهُ الرسلُ
والكلُّ بأحمدَ مكتملُ
فَعلُن فَعلُن فعلن فعلُ
وَله خبباً تعدو الإبلُ


فَإِن كُنتَ بِالشورى مَلَكتَ أُمورَهُم
فَكَيفَ بِهَذا وَالمُشيرونَ غُيَّبُ
وَإِن كُنتَ بِالقُربى حَجَجتَ خَصيمَهُم
فَغَيرُكَ أَولى بِالنَبِيِّ وَأَقرَبُ


Встречаюсь я с осьмнадцатой весноВ последний раз, быть может, я с тобой,
Задумчиво внимая шум дубравный,
Над озером иду рука с рукоГде вы, лета беспечности недавной?
С надеждами во цвете юных лет,
Мой милый друг, мы входим в новый свет;
Но там удел назначен нам не равный,
И розно наш оставим в жизни слеТебе рукой Фортуны своенравной
Указан путь и счастливый и славный,—
Моя стезя печальна и темна;
И нежная краса тебе дана,
И нравиться блестящий дар природы,
И быстрый ум, и верный, милый нрав;
Ты сотворен для сладостной свободы,
Для радости, для славы, для забаОни пришли, твои златые годы,
Огня любви прелестная порСпеши любить и, счастливый вчера,
Сегодня вновь будь счастлив осторожно;
Амур велит — и завтра, если можно,
Вновь миртами красавицу вепчай…
О, скольких слез, предвижу, ты виновник!
Измены друг и ветреный любовник,
Будь верен всем — пленяйся и пленяА мой удел… но пасмурным туманом
Зачем же мне грядущее скрывать?
Увы! нельзя мне вечным жить обманом
И счастья тень, забывшись, обниматВся жизнь моя — печальный мрак ненастьДве-три весны, младенцем, может быть,
Я счастлив был, не понимая счастья;
Они прошли, но можно ль их забытОни прошли, и скорбными глазами
Смотря на путь, оставленный навек,—
На краткий путь, усыпанный цветами,
Которым я так весело протек,
Я слезы лью, я трачу век напрасно,
Мучительным желанием горТвоя заря — заря весны прекрасной;
Моя ж, мой друг,— осенняя зарЯ знал любовь, но я не знал надежды,
Страдал один, в безмолвии любиБезумный сон покинул томны вежды,
Но мрачные я грезы не забыДуша полна невольной, грустной думой;
Мне кажется: на жизненном пиру
Один с тоской явлюсь я, гость угрюмый,
Явлюсь на час — и одинок умрИ не придет друг сердца незабвенный
В последний миг мой томный взор сомкнуть,
И не придет на холм уединенный
В последний раз любовию вздохнуть!
Ужель моя пройдет пустынно младость?
Иль мне чужда счастливая любовь?
Ужель умру, не ведая, что радость?
Зачем же жизнь дана мне от богов?
Чего мне ждать? В рядах забытый воин,
Среди толпы затерянный певец,
Каких наград я в будущем достоин
И счастия какой возьму венец?
Но что? Стыжусь! Нет, ропот — униженье
Нет, праведно богов определенье!
Ужель лишь мне не ведать ясных дней?
Нет! и в слезах сокрыто наслажденье,
И в жизни сей мне будет утешенье
Мой скромный дар и счастие друзе


Wem wäre nicht ihr Lied ans Herz gedrungen,
Ihr grollend, rührend Lied von unsrer Schande?
Doch sprecht, wann sind bei uns der Freien Bande
Von eines Sängers Liede je gesprungen?


لقد هاج لي الوجد
غزال دائم الصد
أنيق الحسن مياس
مليح الخد والقد
له وجه هلالي
إذا ما لاح في المرد
ففي مقلته سحرٌ
وفي الريقة كالشهد
إذا ما سمته الوصل
بلا بر ولا رفد
تخافاني فقد ذبت
من الفكرة والوجد
يقولون سلا عنه
وقد حال عن العهد
وما بي سلوة عنه
ولكن قل ما عندي
إلى من أشتكي ما بي
من الإفلاس والجهد
لقد أتعبني الدهر
بقصد شر ما قصد
فداخلت ذوي الأعما
ل في هزل وفي جد
فلم أربح من الحرص
سوى الغربة والكد
تقمّصت من الحرف
قميصا باقيا بعدي
طرازاه من الحرما
ن اوالخيبة قد تعدي
وكّماه من الإفلا
س منسوجان كالبرد
على أني بحمد الل
ه في بيت من المجد
بفخري ببني ساسا
ن أهل الشكر والحمد
ملوك لهم الأرض
فمن غور إلى تحد
وأبناء العماليق
كمثل الدر في العقد
هم السادة والذاد
ة أهل الحل والشد
بهاليل محاويل
معاديل عن المكدي
أحبّاء ألبّاء
أطبّاء بمن يحدي
لهم أرض خراسان
وقاسان إلى السد
إلى الساحل فالزاب
ج والسند إلى الهند
إلى الشامات والماها
ت في قرب وفي بعد
إذا ما أعوز السير
على القوّاد والجند
حذارا لأعاديهم
من الأعراب والكرد
قطعنا ذلك الخوف
بلا سيف ولا غمد
ومن خاف أعاديه
بنافي الخوف يستعدي
لنا الفخر على الخلق
بلبس الدلق في البرد
وبالترميد في القمي
ن يوم البرق والرعد
وبالنفخ وبالزنق
وبالنودل في الوقد
وبالحاجور والمكلو
ذ إذ شدّت من الزند
وشد البغلة الدهماء فع
ل البطل النجد
وبالميسر والمخط
ر في جمع وفي حشد
وقصّ في الشغاثات
بتضريب له أفدي
وبالكاز إذا أذع
ن بالهبرة والفرد
وتحويد الغداوات
بتدميع على الخدّ
ومنّا البانوانيّ
إذا صنّف بالعقد
ومنّا كل إسطيل
من المبرمة النكد
ومن يستعرض الناس
ومن يشحذُ بالقصد
ومن أحلافنا قوم
فمن مولى ومن عبد
ومن ينفذ سرماطا
ومن يرزق بالكد
وألميّ وكحّال
ومن يلعب بالقرد
ومن يعبث بالهال
ج في الفصلين والفصد
وعدّاد سفوفيّ
مليح الوصف والعد
وصوفيّ له سمت
يهذ القول في الزهد
فلو أبصرنا الخشني
كالآطام في الخلد
بها ليل بني الغربة
في الأعشاش كالأسد
وقد عدنا من الكدي
ذة مقتولين بالبعد
يحيّى بعضنا بعضا
إذا مات من الدرد
وقد قمنا بتصفيق
وتعديد إلى النهد
وألقينا الشقاعات
بتجريد على وكد
وأظهرنا البتيكات
وما في ذاك من بد
فهذا يطبخ القدر
وذا يحسنُ في الوقد
وهذا يصلح المحل
س بالريحان والرند
فقشّمنا وبادرنا
إلى الأشنان والسعد
ودارت بيننا الكاس
على الخطة والنرد
وأصمينا وبخّرنا
بلا عود ولا ند
ولكنّا تضارطنا
بإيقا على عمد
على بشباشة الخشني
أبي موسى بلا رد
وطنحرنا وشرشرنا
بلا حرّ ولا برد
وعنّانا فألهانا
أخا الصبوة والفقد
فغنّانا لمن دار
خلت بالرمل من دعد
يقول الأحنف البائ
س قد حوصرت في جلدي
فلولا خشية الناس
ومطل النقد بالوعد
لما تبت من الشحذ
منَ المهدِ إلى اللحد


Oh quante altre spurcizie a dietro lasso,
di che s’ungono il viso, quando al sonno
se acconcia il steso fianco, e il ciglio basso!


Tak já světu krásu tuto v lomu
Ukazuji jen a v písmenách,
I tu ve slovích a ve jmenách
Ujmu činím dílu nejednomu:


青山入湖湖水青
菱花白白照船棂
山头急雨船须住
水面凉风酒易醒


Io mi contento, e questa morte rara
stata me è de letitia e di dolceza:
ché angustia cum honor mai non fu amara.


Tak šeptala a ruce povznesla,
a velkým hlasem hřmícím jako zvon,
a s tváří nadšenou pak zvolala:
„Chci zraky upírat na hory ty,
od kterých spása, pomoc přichází!
Jak hory se všech stran Jerusalem
obkličují, tak jímá se všech stran
Bůh lid svůj věrný! Radost vyšlehá
teď k nebi nevýslovná! Vydává
hrob velký kořisť svou, a žije zas
ten zrazený a zavražděný lid!“


mdlý oddech šeříkův i loubí modré stíny,
v nichž jednou bílý žár ve žhavém písku usne,
a libel malachit kroužících nad lekníny
ve vlhku teplých par a v lázni vůní dusné;


Du linder Hauch, der meinen Busen kühlt,
Und ach, so weich um meine Wangen säuselt,
Hobst du vielleicht auch ihre zarte Brust?


tak i Králík boje vidí,
nepřátely sobě tvoře;
teď se hrne na sta lidí,
již se valí příkořenství moře,
smrt co orel lítá;
však náš nepřivítá
Aiax vrahů k boji,
hrůzou pláče, zmítá
hymny po pokoji.


Als hab' ich mit starckem Entschluß
Den blöden Forcht-Teuffel veracht/
Hingegen durch Menschen-Verdruß
Mir Daphnis zum Freunde gemacht/
Als der sich ein pfleget zu stellen
Getreuer/ als jene Gesellen/
Die Freunde bey lachendem Glück/
Bey rasendem keine mehr seynd/
Sich diebisch dann ziehen zurück/ 19
Verlassen den seuffzenden Freund.


Aciago y escorias
tocan el cuerno del horizonte,
aderezan el grácil relieve del atardecer
y los quejumbrosos rastros vacíos
de los míseros seres que duermen.
De pronto, pareciera
que en la envergadura de este recinto,
todo fue una terrible errata.
Apresurados códigos de hojas secas
y extáticos cartílagos cristalinos
que otorgan sentido al tacto,
imitan opacas diademas que duermen
desgranadas como un huevo roto
sobre el emblema de las vigías;
y así, todo un derrumbe de polen
asigna al ocaso solemne de la vida
un amargo altar amarillo,
para que nadie insista,
para que nadie sueñe.
En el torso seco de las colinas,
los campos de guijas y sin cultivos,
en el vientre odóntico de las minas
y el borde ubicuo de los océanos,
el hombre de otros utensilios
y dialectos encumbrados a la neblina
se desflora con el fonema de otras voces
y tumba con su catedral de acero,
en un vicio espiral, infinitamente,
a la mesa dental de los combates.
Y sin saber por qué calló,
por qué se equivocó de Edén,
de pronto,
él, ya no existe,
él, ya no es.
¿Quién dijo guerra
y mandó a otros hombres
a danzar en las hogueras?
Sus volátiles nombres serían herrados,
con el zumo de las siniestras banderas
en las enroscadas estanterías del viento.
En las calles oscuras como un desafío
y los montes llenos de cruces, lúgubres,
en los mares y prostíbulos ocres,
en las iglesias con el monopolio del sexo
y en los bigotes verdes de las lagunas
se cantaría por sus ofrendas.
¡Había que morir!
El dueño de los enjambres del diodo
despertó al encadenado léxico del polvo y el agua,
hasta desatar una danza de avaricia
con las fauces de un remolino.
En lo más esencial,
después que los ríos musculosos
y las desplumadas praderas fueran prohibidas,
allí quedó la desolación, para siempre,
con su patrimonio de cráter occiso,
rumor de embudo y de intestino seco,
en el lánguido pezón
de los macilentos barrios marginales.
Hacía mucho frío,
había mucha hambre.
Nadie estaba pendiente,
o tal vez nadie habló por miedo:
en la intemperie ordenada del continente
y las fibras macilentas de los cereales,
las mujeres y los hombres caen
sin lenguas a los escombros de la historia,
se desmoronan de los ubios cardinales
como el ave de los destripados bosques
y eso es todo.
Concluyentemente,
eso es todo.
¿Quién es libre?
Después,
cuando el reposo cae
sobre los inundados territorios,
otros refinados señores amarillos,
absolutos como un obelisco de piedra caliza,
rodeados de serviles carceleros
y premunidos de guantes y corbatas,
en otros elevados lugares,
perfectos como un altar de espuma
celebran y registran, gramo por gramo,
los grandes quilates de las victorias,
Y desde allí,
desde las sanguinarias fortalezas,
ellos pierden los ojos
en la zalagarda de las multitudes
y en trance escuchan a los pobre cantar:
el heroico Himno Nacional,
el Himno de la Independencia,
el Himno de la Conquista
y el himno que les hizo perder la libertad
y les dejó un hongo de azufre
incrustado en las retinas.
¿Quién conoce el sendero americano?
Los grandes pensadores,
ciegos de tanto cálculo,
intoxicados de fama y odio,
desde los pulcros escritorios
desmenuzan el alma del cromosoma
y duermen sobre la angustia
del cautivo de mil alas,
al amparo del silencio del mundo.
Entre las zarpas de las fronteras
y las fosas de los catálogos de escombros;
en las zanjas del óculo desorbitado
y el crespo obitorio de las garlopas
sobre los mesones de las carpinterías;
las huellas digitales de las mujeres,
los viejos y los niños enjutos
se pierden entre las contorciones
que despiertan en el desafío a la vida.
¿Quién sale de viaje?
La noche con su traje sin retorno
asciende a las cunas de los tugurios,
y en las entumidas arquitecturas de las pocilgas,
el acto de amor y muerte es una rara geodesia
donde los desposeídos cuelgan las orejas
y se retiran a los campos de la barbarie,
enamorados de la metafísica.


John mlčel, usmál se a dopil ke dnu.


Laß mich ihm am Busen hangen,
Mutter, Mutter! laß das Bangen.
Frage nicht: wie soll sich's wenden?
Frage nicht: wie soll das enden?
Enden? enden soll sich's nie,
Wenden, noch nicht weiß ich, wie!


Mit dämonischen Reizen
Schmückte dich Venus,
Die Göttin der Liebe:
Du wollüstig blasse,
Lustheischende Dirne.
Wie schön bist du!
Leise heben sich
In zitternden Wogen
Deiner üppigen Brüste
Zartknospende Rosen.
Phantastisch flutet
Deines Seidenhaars
Duftige Lockenfülle
Auf den blüthenweißen
Nacken hernieder,
Der so lieblich gerundet ...
Immer heißer zehrt
Am innersten Mark mir
Deiner nachtschwarzen Augen
Wildlodernde Glut.
Wollustathmend,
Fieberheiß,
Blüht mir entgegen
Deines schwellenden Leibes
Nacktschimmernde Pracht;
Und wonnig umschlungen
Von dem sammetweichen Fleische
Deiner weißkosigen Arme
Sinke ich liebeächzend
In deines feuchten
Brünstigen Schooßes
Thauspendende Tiefen.
Voll süßer Gier,
In wahnsinniger Trunkenheit
Preß ich dich an mich;
Lippe brennt auf Lippe,
Leib schwelgt an Leib,
In seligen Schauern
Rinnt in einander
Der Seelen Geheimniß ...


– – Je škoda této rozčilené hlavy,
bouřící bez mezí.
A celý talent robustní a dravý
nedospěl k synthesi.


Per fuggir la mia morte, alma mia spene,
Che ne' begli occhi vostri alberga spesso,
Fuggo talor, ma pur da quella oppresso,
Lontan da voi, dolente, Amor mi tiene.


画阑珠箔小楼西
逐伴听歌惜醉携
一自燕巢无社信
马过花巷只长嘶


Ach was ist süßer, als das Leben,
Wir müssen doch sterbend uns deß begeben;
Der Tod kömmt sonder Wiederstand,
Und schleift uns in das ander Land.


Du hast dein Rach-Schwerd eingesteckt,
Bist stets bey vns geblieben,
Das Wetter so vns sehr erschreckt,
Hast du gewünscht vertrieben:
Vnd allen Brod,
So viel vns Noht,
Zu richter Zeit bescheret,
Wie wird hiefür
Dir, nach Gebühr,
O Vater, danck gewehret?


Oh, sprach Detta, sei doch dut!
willst du einen neuen Hut?
Tlinglingling: wer b'ingt das Band?
Königin aus Mohrenland!
tnicks!


Ich steig hinauf des Berges Höh',
Dort ist man doch alleine;
Und wenn ich still dort oben steh,
Dann steh ich still und weine.«


夜烧连山接暮云
牙旌高捲管弦闻
负恩自笑夷门客
魂断邯郸晋鄙军


Směle Bohem uloženou
Podnikaje výpravu
Spěchám duší nezhroženou
K blaženému přístavu.


Jól forgott a füles; egy óra, két óra...!
Sántult ló gazdája felpattant más lóra;
Jobbra... balra... vissza... tüskén, bokron s árkon...
Körűlte... utána... par force... minden áron!


Willst du wiederkommen zum Schmaus,
Singe beim ersten dein Lied nicht aus.


Pluh však s cepem odpočíval.
Penízek jen za penízkem,
v truhlicích kde který dlel,
ke Chropíni všech cest pískem
kutálel se, kutálel.


Was sie geschaut mit frommen Blicken
Ward ausgeführt mit reiner Hand,
Bis aller Welt zum Hochentzücken.
Der hehre Gottestempel stand.


Денег по Москве поступило всего 10 184 878 518 рублеИзрасходовано 7 166 591 343 рублПродуктов поступило хлебных — 356 130 пудоОвощей и д — 789 759 пудоОтправлено продуктов хлебных — 770 479 пудоОвощей и д — 772 096 пудоСмотри же, чтоб не прекращался пожертвований потоБеги с пожертвованием со всех ног!


"Só, eis-me aqui no cimo da montanha,
Dos meus abandonada; como um tronco
Despido, inútil no alto da colina,
A que os ramos quebrou Tupã co'a frech
"Só, eis-me aqui, do velho pai ausente,
Ausente do querido bem-amado,
Como viúva, solitária rola
Em deserto areal seu mal carpindo!


Esperando primaveras
en mi ventana triste,
sin macetas...


Oyó un sabio decir que un mal violín.
Cuando de un pisotón se vuelve cien,
Si triza a triza se une y peg-a bien.
Resulta un instrumento superfín:
Y viendo el tal al patrio bergantín
Lidiando cada década un vaivén,
Lo declaró, por tanto, hecho un belén,
Y a romperlo y pegarlo acudió al fin.
Hizo nueve Estaditos la Nación,
Y al punto, con saliva federal.
Emprendió la flamante conversión.
¿Qué resultó? —¡Pregunta original!
Que el doctor del violín tocó el violón
Volviendo al caos el orden natural.


أُعاتِبُ فيكَ الدّهرَ لو أعتبَ الدّهرُ
وأستنجِدُ الصّبرَ الجميلَ ولا صَبرُ
وأسألُ عن نَهجِ السُّلُوِّ وقد بَدا
لعَينَيَّ إلاّ أنّ مسلَكه وَعرُ
وكيف التَّسلِّي والحوادثُ جمَّةٌ
إذا ما انقَضى أمرٌ يسوءُ أتى أمرُ
رمَتْنِيَ في عشْرِ الثّمانينَ نكبةٌ
من الثُّكل يُوهي حملُها مَن له عَشْرُ
على حين أفْنى الدّهرُ قَومي ولم تزلْ
لهم ذِروةُ العلياءِ والعَدَدُ الدَّثْرُ
إذا حاربُوا فالأسْدُ تحمي عَرينَها
وإن سالَموا كان التَّبتُّلُ والذِّكرُ
تُبيحُ وتَحمي منذ كانت سُيوفُهُم
يُباحُ بها ثَغْرٌ ويُحمى بها ثَغْرُ
مَضَوْا وانطَوَتْ دُنياهُمُ وتَصَرّمَتْ
كأنَّهُمُ ما عُمِّرُوا ولَها نَشْرُ
فلم يَبقَ إلاّ ذكرُهم وتأسُّفي
عليهم ولَن يبقى التأسُّفُ والذِّكرُ
وأصبحتُ لا آلٌ يُلبُّون دعوتي
ولا وطنٌ آوي إليهِ ولا وَفْرُ
كأنّيَ مَن غير التُّرابِ فليسَ لي
من الأَرضِ ذاتِ العرضِ دونَ الوَرى شِبرُ
رُزئتُ أبا بكرٍ على شَغَفي بهِ
فيا لَهْفَتا ماذا جَني الحادِثُ البِكْرُ
لِسبعٍ مَضتْ من عُمرهِ غالَه الرّدى
وكنتُ أُرجِّي أن يطولَ به العُمْرُ
وقلتُ عتيقٌ من خُطوبِ زَمانِهِ
عتيقٌ بهذا يخبرُ الفأْلُ والزَّجْرُ
فعاجلَه قَبلَ التَّمام حِمامُهُ
ولا عجبٌ قد يُخْضَدُ الغُصُنُ النَّضْرُ
ويأمُرني فيه الأخِلاّء بالأُسى
وهَيهاتَ مالي بالأُسى بَعده خُبْرُ
يَقولون كَم هَذا البكاءُ ولو بَدا
ضَميرُ الّذي بي رَقَّ لي وبَكى الصّخْرُ
وكنتُ أظنُّ الدّمعَ يُبْرِدُ غُلَّتِي
إلى أن بَدا لي أنّ دمعَ الأسى جَمْرُ
أبا بَكر ما وجدي عليك بمنْقَضٍ
طَوالَ اللّيالي ما انقَضى اليومُ والشَّهرُ
أطلْتَ عليَّ اللّيلَ حتَّى كأنَّما
زَمانيَ ليلٌ كلُّه مالَه فَجرُ
وإنّي لأسْتَدعي الكَرى وهْو نافرٌ
به من جُفوني أن يُلِمَّ بها ذُعرُ
لعلَّ خَيالاً منك يَطرقُ مضجَعي
فأشكو إليه ما رَماني به الدَّهرُ
تُمثِّلُكَ الأفكارُ لي كلَّ لَيلةٍ
وتُؤنِسُني أشباهُكَ الأنجمُ الزُّهرُ
إذا لجَّ بي شوقٌ أتيتُكَ زائراً
فأرجِعُ كالمخبولِ دَلَّهَهُ السِّحرُ
وما القُربُ من قبرٍ أجَنَّكَ نَافِعي
إذا كانَ فيما بَينَنا للثَّرى سِترُ
أقولُ لنفسي حينَ جدَّ نِزاعُها
عليكِ بِحُسنِ الصَّبرِ إنْ أمكنَ الصَّبرُ
ألسنا بَني المَوتى إليهم مآلُنا
بلا مِرْيَةٍ والفرعُ يَجذبُه النَّجْرُ
فنحن كَسَفْرٍ عرَّسوا ووَراءَهم
رِفاقٌ إذا وافَوْهُمُ رحَلَ السّفْرُ
من الأرضِ أُنْشِئْنا وفيها مَعادُنا
ومِنها يكون النّشْرُ والبعثُ والحَشرُ
هي الأُمُّ لا بِرَّ لديها وردَّنا
إلى بطنها بعد الوِلادِ هو البِرُّ
ثَكولٌ ولا دمعٌ لها إثرَ هالكٍ
وكلُّ رَقوبٍ ثاكلٍ دمعُها هَمْرُ
أضلَّ الورى حبُّ الحياةِ فحازِمٌ
خبيرٌ سواءُ في الضَّلالةِ والغِرُّ
فَلا يأمنَنْ غَدْرَ اللياليَ آمِنٌ
وإن أمْهَلَتْه إنَّ إِمْهالَها خَتْرُ
تُعيرُ وبالقَسرِ العنيفِ ارتجاعُها
ولا خَيرَ في عاريَّةٍ ردَّها القَسْرُ
ونحنُ عليها عاكِفون وليسَ في
مواهِبِها عُقبى تَسرُّ ولا يُسرُ
فما بالُنا في سَكرةٍ من طِلابِها
ومَنْ نالَها مِنَّا يَزيدُ بهِ السُّكرُ
مَضى من مَضى مِمَّن حَبَتْهُ فأكثرَتْ
وراحَتُه من كلِّ ما جَمَعت صِفْرُ
وما نالَ أيَّامَ الحياةِ من الغِنى
عن الفقْرِ في يومِ المَعادِ هو الفَقْرُ
يُحاسَبُ عن قِطميرِه ونَقيرِهِ
ولم يَتَّبِعْهُ منه كُثرٌ ولا نَزْرُ
وهذا هو الخُسرُ المبينُ فما لنا
حِراصٌ على أمرٍ عَواقِبهُ خُسْرُ
وقد كان في آبائِنا زاجرٌ لنا
يُبصِّرُنا لو كان يردعُنا الزَّجرُ
تفانَوْا فبطنُ الأرضِ مِن بعدِ وحشَةٍ
بهم آهِلٌ مستأنِسٌ وخَلا الظَّهرُ
وقد دَرَسَتْ آثارُهم وقبورُهم
كما دَرسوا فيها فليسَ لها أُثْرُ
فهل ليَ في هَذي المواعِظِ واعِظٌ
يُبَرِّدُ ما يُخفي من الكَمَدِ الصّدرُ
يَحُثُّ على الصّبرِ الجميلِ فإِنَّه
يُنالُ به حُسنُ المعوضَةِ والأجرُ
ومَن نَزعَتْ أيدي المنيةِ مِن يَدي
هو الذُّخرُ لي في يومِ يَنْفَعُني الذُّخرُ


Tento hrůzný obraz Židů slepých
časem bývá v mnohém národě:
z poroby se prýští blbý přepych,
a ten odpor staví svobodě.


V slovácké vsi, bílé svátkem svojím,
uvítal nás věnec obžínkový;
zatančit chcem tanec svěží, nový,
zatančit jej pod zeleným chvojím!


Ale ti, kteří se vrátí,
zřeli.
Ale ti, kteří se vrátí,
nezapomněli,


قُل لِلَّذي وَردُ خَدِّهِ القاني
في لَجِّ بَحرِ الغَرامِ أَلقاني
ما نِلتُ من ثغر ريقَك الهاني
عَن ثَغرِ الأَنامِ أَلهاني


Za pokladem v lůně země
kráčí chlapec do světa,
strhán bídou, duší chorý
na večer jde žebrák s hory,
hlava stříbrem prokvétá...


Lid se sešel blíže u Bavor
vyčkat návrat přátel Husových,
brániti ho povždy hotových,
a vždy temněj šumí k nim to s hor,
a vždy určitěji zní to v jejich duši,
že je pravda, hrozná pravda,
co teď jenom tuší.


Teď, dítě, nechvěji se ani v mrazu
tak, jako tehdy, když jej na jevišti
jsem zřel, že síly poslední své tříští...


Komm flugs heran und schleife
Am Schweife
Die Erde mit dir fort!
Ein Trank so wie der Elfer,
Das ist der beste Helfer,
Der hilft uns in den Port.


Et quand il est mort, tous les jours
Pour nos concerts et pour nos luttes,
On fait de sa peau des tambours,
Et de ses tibias des flûtes.


Kan unter unsers
Gottes diener zehlen, an denen man erblikket sein erwehlen,


تُرَوَّح سالِماً يا شِبهَ لَيلى
قَريرَ العَينِ وَاِستَطِبِ البُقولا
فَلَيلى أَنقَذَتكَ مِنَ المَنايا
وَفَكَّت عَن قَوائِمِكَ الكُبولا


Lieben lernt er! lernet lieben
Zärtlich – und auch glücklich? Wann
Warst Du glücklich, treue Liebe?
Wurdest bald von Thränen trübe
Und erstarbst im Jammer dann!


秋风几万里
一色是青云
谁信天山路
无书可寄君


Ich bin daheim, wo Liebe mich verstanden,
Und wo ich schaffe, da ist Vaterland,
Ich bin zu Haus, wo Geister mich umwanden
Aus Flur und Wald, mit denen ich verwandt.
Wo frei mein Sinn von falscher Satzung Banden,
Und wo mein sehnend Fühlen Friede fand,
Wo mir der Fleck kraft meines Lebens teuer,
Da bin ich Bürger, brennt mein Herdesfeuer.


Quédate a Dios, Amor, pues no lo eres;
que servir a quien sirve es vil locura.
Esclavo eres de Lisi en prisión dura,
¿y qué te sirva yo de esclavo quieres?


Ott vala ősz Detre, fejedelmi garral,
Uralni urát mind az egész udvarral,
Úgy szint’ Odoáker, Ardarik, Alárik,
Valamir, - akikből egy-egy király válik.


"Ah what avails," she said, "that morning rose,
With fruitless pain I seek his mould'ring clay;
Vain search! to fill the measure of my woes,
The foaming surge has wash'd his corse away.


桃花浅深处
似匀深浅妆
春风助肠断
吹落白衣裳


Wie selig, selig ist ein Sterblicher zu schätzen,
dem Gott den Sündenrest fern aus den Augen setzen,
ja gänzlich schenken kan, dem seiner Gnaden Tuch
den Wust der Fehler deckt, der Segen kriegt für Fluch!
Ich sage noch einmal, daß selig der zu preisen,
dem Gott an Zorrens statt sich milde kan erweisen,
erläßt ihm Straf' und Schuld, der nur bekennet frei,
von allem Heucheln weit, daß er ein Sünder sei.
Denn als ich meine Not auch dachte zu verschweigen,
da wolte mir für Angst der Beine Mark verseigen.
Durch die Gewissensqual entgieng mir meine Kraft,
von deiner schweren Hand verlor ich allen Saft.
Wie wenn zu Sommerszeit die durstigen Gefilder
der grimme Hundsstern brennt, der Auen schöne Bilder,
die Blumen werden welk und hängen unter sich,
Herr, also stund es auch umb meinen Schmuck und mich.
Ich wil nur meine Schuld geradezu bekennen
und deinen Geisel mich ganz unverholen nennen.
Ich spreche: Sihe Herr, das ist der Sünden Knecht!
alsbald vergiebst du mir und machest mich gerecht,
streichst jene Handschrift durch. Umb dieses muß ein ieder,
ja auch die Heiligen vor dir sich bücken nieder
und einen Fußfall tun; drumb sind sie außer Not,
wenn eine große Flut sie gar wil haben tot
und taucht sie unter sich. Herr, du bist mein Erretter,
behüte mich für Angst, vertilge meine Spötter!
Ich pfände dir mich ein zu sagen werthen Dank,
zu rühmen deine Kraft durch einen Lobgesang.
Herr, sprich zu mir: Kom her, ich wil dich unterweisen!
hier ist der wahre Steg, hier kanstu zu mir reisen,
und meinen Himmel an. Kom, richte dich nach mir!
mein klares Augenliecht sol stets dir gehen für
und eine Fackel sein. – Seid nicht so unverständig,
wie Gäul' und Mäuler sein, die eh' nicht werden bändig,
als wenn ihr wildes Maul ein scharfer Zügel zwingt,
daß ihnen Blut und Schaum durch beide Lefzen dringt;
da werden sie erst zahm. Der Böse hat viel Plagen;
wer auf den Herren hofft, der kan von Gutem sagen.
Seid, ihr Gerechten, froh, und ihr, ihr Frommen, rühmt!
Diß ist der rechte Preis, der unserm Herren ziemt.


Jak možno ještě zpívat píseň znova
k té melodii staré staletí,
již každé srdce české v sobě chová,
jež s praotců se dědí na děti.


Gebrochen hat die Zeit den Talisman,
An den gebunden war das schöne Leben;
Der Dichter aber murmelt einen Bann,
Bei dem sich aus der Gruft die Toten heben.


Solidão é Laura de costas
Laura láurea loura
minha querida Laura
chorarei lágrimas douradas
quando tua nudez
se esculpir no relâmpago


Wie sie magisch mich umweben,
Blick und Hauch und Wort!
Ja! du küssest mir das Leben
Von der Lippe fort!
Du zerbrichst des Körpers Schranke,
Daß die Seele, frei,
Nichts mehr als nur ein Gedanke
Reinster Liebe sei!


Ah ! c'est que tous ceux-là que connut mon enfance,
Parents, amis, voisins, je les recherche en vain…
Comme il en reste peu pour me tendre la main !
Chacun de mes appels tombe dans le silence.