Lazar spěl dále ku předu a dál,
nemysle téměř na nic jiného
než na Mistra a daný mu jím slib.
Doufal, že cestou jistě potká jej...
Bylo mu jako junu v pohádce
staré, kterou od chůvy slýchával,
jak junu, který letěl přes moře,
daleké, široké a bouřlivé,
na hřbetě velikána ptačího,
drže se pevně pěstmi rukou svých
ptáka, třepajícího křídloma,
aby jej tento cestou nestřásl
dolů, do mořských hlubin bezedných.
Až únavnou pláň mořskou přeletí
a stane smaragdovém na břehu,
pak po nevlídné pouti zajásá...
Též Lazarovi bylo podobně.
Po celý rok přes moře nejistot
se držel křídel svojí naděje,
jež v hlubinu mu klesnout nedala.
Jak dlouho má však ještě putovat,
než uvítá břeh spasné jistoty?


e sì te tene simplice citella,
soperba, fella, soça da tocarti:
però lunçarti multo ti convene.


مَولايَ ياذا الأَيادي
كَواكِفات الغَوادي
أَنا عُبَيدٌ مُعَدّ
لِحَسمِ داءِ الأَعادي
وَاِعتادَت النَفسُ مِنّي
تَصَيُّدَ الآسادِ
مَلَكتَ مِن أَرضِ حمصٍ
إِلى قُرى سَندادِ
إِنّي عَلَيها مُقيمٌ
لِرائِحٍ أَو لِغَادِ
أَكُرُّ بِالضَربِ فيها
وَالطَعن عِندَ الجِلادِ
حَتّى أَبَحتُ حِماها
بِمُرهِفاتٍ حِدادِ
بِحَقّ لَخمٍ وَطيٍّ
وَكِندَةً وَمُرادِ
إِن لَم نَكُن أُسدَ غَيلٍ
نَكُن جآذِرَ وادِ


To všechno měl jsem v mladých, plachých letech!
(Už dávno nad tím roste travička! –)
to všechno měl jsem, dokud ještě žila
má milá, zlatá, dobrá matička!


Hiszen károdra vál,
Hogy abban a szép szobában
Soha senki nem hál.
Ámbár házad tájékában
Legszebb helyen áll.


Ô mort qui fus vaincue en un premier caveau.
Il avait mis ses pas dans nos mêmes empreintes.
Mais le seul manquement d’une seule des craintes
Laissa passer la mort par un chemin nouveau.


西陵江口折寒梅
争劝行人把一杯
须信春风无远近
维舟处处有花开


Ellenben, hogyha egy sor vége párját,
És ráfelelne másik rím: bevárják.
„Harag - marad, darab - farag, győz - ősz”
Vagy pedig erre hogy csősz, plane főz,
És ezt azonmódon megszenveded,
Nem félsz, bizony kiszúrja a szemed!
Mert szemnek írunk, a fül második
Érzés, gyakran hibáz, hamarkodik,
Csak angolul nézhetni ilyet el
Hogy bird-nek sword, moan-nak alone felel.


Vidí se, vidí vznešenou paní –
všecko se mění báječně;
sloužících davy před ní se klaní,
rytíři mluví srdečně...
Blažená sedá hraběti k boku – –
tajemná zoř jí zableskla v oku,
ústa se třesou bezděčně...


Sur les bords d’une source où fermente la vie,
L’espérance et l’amour se penchaient en riant.
La source était limpide, et l’amour prit envie
De se livrer sans guide au rapide courant.


Hle, drahokam mi přibyl včera:
Já vplížil se tak nevině
do vůně mystického šera,
ku teplým kamnům kuchyně.


Iezt fällt mirs ein. Das süsse Lieben/
daß ich mit Rosilen geführt/
hat dich zu solchem Fund getrieben
und mit der Neides-sucht gerührt.
Nu merk' ich was es soll bedeuten/
daß du so neulich sachst zur Seiten/
als meine Lust/ Rosille kahm/
und mich sanfft in die Arme nahm.


Wer lies vom Nacken, blond und ſchoͤn,
Des Maͤdels ſeidne Locken wehn? —
Der liebe Gott! der gute Geiſt!
Der goldne Saaten reifen heiſt;
Der lies vom Nacken, blond und ſchoͤn,
Des Maͤdels ſeidne Locken wehn.


Was will dich's wundernehmen,
O Freund, zu dieser Frist,
Daß deine Brust ihr Grämen
Wie einen Traum vergißt?


Tu viendras, tu viendras, je t’aime,
Tu viendras, n’est-ce pas ? et même…


Pod dýmem komínů jak příkrovem by těžkým,
kraj smutný, vyprahlý tesklivě umíral,
a netvor příšerný černými ústy šachet,
jak všecku svěžest by z těl mladých, z kraje ssál.


أَلَم يَنزِلِ القُرآنُ خَلفَ بُيوتِنا
صَباحاً وَمِنَ الصَباحِ مَساءُ
يُنازِعُني وَاللَهُ بَيني وَبَينَهُ
يَزيدٌ وَلَيسَ الأَمرُ حَيثُ يَشاءُ
فَيا نُصَحاءَ اللَهِ أَنتُم وُلاتُهُ
وَأَنتُم عَلى أَديانِهِ أُمَناءُ
بِأَيِّ كِتابٍ أَم بِأَيَّةِ سُنَّةٍ
تَناوَلَها عَن أَهلِها البُعَداءُ


天花万树宝宫来
云际千峰向水开
闻道湖村佳景色
断烟疏柳出楼台


Sì ch'io non veggo quel che far più deggio,
da poi che Macometto è in ciel crucciato,
tanto che sempre andian di male in peggio;
e non m'è tanto di spazio restato
ch'io possi appena più locarvi il seggio
ch'era pur già sopra ogn'altro onorato;
e so che presto verrà nelle mani,
e l'arca e quel, de' ribaldi cristiani.


Nekem mindegy: van isten, vagy nincsen
S bizonyisten hinnék benne,
De még annyi szabadidőm sincsen.


Do pěny bílé
na pokraj moře
vložil jsem nohu
v zálibě polo
a polo v bázni,
jak podával bych
zkrotlému lvovi
lízati ruku
a kladl hlavu
do jeho tlamy.


Als das heil'ge Reich sich trennte,
Niedersanken alte Vesten,
Blinder Irrthum zwang die Besten
Dreißig bange Jahre lang,


Già suo' tu far il mio sonno almen degno
de la tua vista, et or sostien' ch' i' arda
senz' alcun refrigerio: et chi 'l retarda?
Pur lassú non alberga ira né sdegno:


Um dieses grünen Lebens willen,
Um dieser Weiher sanfte Flut,
Um diese ruhgewiegten, stillen
Baumwipfel in der Abendglut,


Bon ! Puis dormons jusqu'à potron.
Minette, en boule et ron, ron, ron !


Comienza el día, y doy principio al canto
y llanto que en la noche amor despide,
y llanto y canto avivan mi cuidado.


Am Himmel immer gern
Sah ich der Liebe Stern,
Und immer war er auch
Ein Bote mir vom Herrn.
Doch niemals sah ich ihn
Als einen glänzendern,
Wie ich ihn sehe nun
Dort über Gräber fern.
Es ist, als ob er erst
Bekommen seinen Kern.
Mit einem Blick, wie er
Ziemt Friedenskündigern,
Ruft er mir zu: »Blick' auf
Vom Grab zu mir und lern':
Ob deinen Toten scheint
Wie über dir der Stern;
Du wallest, und sie ruhn,
Wie du wirst ruhn, im Herrn.«


Da naht es schwarz, ein neues Heer,
Zweitausend sind es, oder mehr.
Der Knappe spricht: »Gnad' uns, o Christ,
Die wirtemberg'sche Fahn' es ist!«


Céfiro blando que mis quejas tristes
tantas veces llevaste, claras fuentes
que con mis tiernas lágrimas ardientes
vuestro dulce licor ponzoña hicistes;
selvas que mis querellas esparcistes,
ásperos montes a mi mal presentes,
ríos que de mis ojos siempre ausentes,
veneno al mar, como a tirano distes;
pues la aspereza de rigor tan fiero
no me permite voz articulada,
decid a mi desdén que por él muero.
Que si la viere el mundo transformada
en el laurel que por dureza espero,
della veréis mi frente coronada.


Der Dichter will zur fernen Nachwelt dringen,
Doch auf den todten Blättern schläft sein Lied,
Bis eine seelenvolle Stimm' es weckt
Und freundlich in der Hörer engem Kreiße
Für ihn um einen stillen Beifall wirbt.
Der Bühne Kunst glänzt vor der Mitwelt Augen,
Die Zauber einer fremden Welt umstrahlen
Den Augenblick des Jubels, der Entzückung,
Und tausend hingeriß'ne Herzen glüh'n.
Doch ach! sie lebt nur in des Künstlers Leben,
Und sein unsterblich Werk stirbt hin mit ihm.
Die Nachwelt muß die schönen Wunder glauben,
Die sie nicht sah; kein Bild, kein schildernd Wort
Vermag des Lebens zarten Hauch zu faßen,
Die mächt'ge hochbeseelte Gegenwart.
Drum ist des Dichters Pflicht, davon zu zeugen,
Denn er allein entflammt die Phantasie,
Daß sich in ihr Gestalten frisch bewegen
Von nie geseh'nen Dingen: und so weckt er
In fernen ungebornen Menschenaltern
Zuschauer noch dem Liebling der Thalia.


Graveur sur l'or et l'améthyste,
Tenant son délicat burin,
Il a su, de sa main d'artiste,
Fondre les lourds canons d'airain.


Ich will sie nicht bethören,
Mag sie es überhören,
Mag ich vergessen sein!
Dringt, was ich für sie flehe,
Nur zu der ew'gen Höhe,
Nur in den treuen Himmel ein.


Como gran flor que el peso de su corola inclina,
A veces en mis brazos tu talle se reclina,
Y en mí los ojos clavas verdes y relucientes,
Con radiosa sonrisa do espejean tus dientes...
Te abrazo, y en el éxtasis que mi ser embelesa
Siento el áspero goce de la fiera en la presa.
Sonríes... y mi alma se estremece abstraída
Al borde del deleite viéndose suspendida.
Y el corazón me muerde con ímpetu el deseo
De llevarte a la muerte, viva, como te veo.
Fijo en los ojos tuyos, do una llama destella,
Voy bajando a tu alma para fundirme en ella.
De tu veste entreabierta, de amplios pliegues flotantes,
Do la pielen fulgores, reluce por instantes,
Sube un cálido vaho como un perfume ardiente,
Perfume que me turba, y entonces, lentamente,
Con los ojos cerrados, y entre tus brazos preso,
Cojo sobre tus dientes la rosa de tu beso.


خَبِّروني عن اسمِ شيء شَهيٍّ
اسمُه ظَلَّ في الفواكِهِ سائِرْ
نصفُهُ طائرٌ وإن صحّفوا ما
غادروا من حروفِهِ فهْوَ طائِرْ


عجبتُ لشيءٍ كلُّ شيءٍ يهابُهُ
وكمْ فيهِ مِنْ نفعٍ عظيمٍ ومِنْ ضررْ
لهُ وجنةٌ محمرَّةٌ وذوائبٌ
طوالٌ وعنقٌ لا يلابُسُهُ قصرْ
وسعيٌ بلا رجلٍ وبطشٌ بلا يدٍ
وحقدٌ بلا قلبٍ وأكْلٌ بلا ثغرْ
لهُ فردُ عينٍ في وجوهٍ كثيرةٍ
ومِنْ عجبٍ أنْ ليسَ يوصفُ بالعورْ
لهُ نقطةٌ سوداءُ مِنْ فوقِ رأسِهِ
وهذا لعمري حليةُ الحيَّةِ الذكَرْ
وسرَّتُهُ بالمعنيين كنخلةٍ
سحوقٍ وخيرُ اللغزِ ما حيَّرَ الفكرْ
تراهُ نهاراً كالبعوضةِ خسَّةً
وبالليلِ كالطودِ الذي طالَ واشمخرْ
على أنَّهُ حامي الحمى ويضيعُ مَنْ
يجاورُهُ هذان ضدانِ في النظرْ
يعجُّ ويُبدي أنَّةً وتحرُّقاً
على أهلِهِ حتى يلينَ لهُ الحجرْ
إذا أبدلوا بالباءِ حرفَ ختامِهِ
ترى اسماً وفعلاً ثم حرفاً له وبرْ
وتصحيفُهُ يا أيها العدلُ جارحٌ
فإياكَ منهُ فَهْوَ كالوخزِ بالإبرْ
وإنَّ لهُ ضداً هوَ الخلدُ فاعجبوا
لخلْدٍ لهُ عينانِ فَهْوَ منَ العبَرْ
إذا لم تجدْ في جنةِ الخلدِ حلةً
فحذركَ يا مسكينُ تلقاهُ في سقرْ
فيا ناظراً في اللغزِ لو رمتَ كشفَهُ
رجعْتَ إلى القولِ الذي قالَهُ عمرْ


El poeta cara a cara con la luna
fuma su margarita emocionante
bebe su dosis de palabras ajenas
vuela con sus pinceles de rocío
rasca su violincito pederasta.
Hasta que se destroza los hocicos
en el áspero muro de un cuartel.


pták černý výčitek že k jinému se druží,
že roste hejno jich a zavírá teď v kruh.
Svým křídlem černavým že skryjí červeň růží,
svým drsným krákáním že srazí rozlet tuch.


Tal vez lúbrico magnate
Te inundó por un placer
  De oro y cariño,
Y mientras su rey combate,
Él te cobija, mujer,
  Bajo su armiño.
Tal vez coronada frente
Descansó en tu impuro pecho,
  Tu amor comprando,
Y hoy el mendigo indigente
Te negará el pobre lecho,
  Tu frente hollando
Pasaron, niña, los días,
Con ellos las ilusiones
  Infantiles,
Con ellos vienen impías
Las tormentas y aquilones
  De tus abriles.
Con ellos llanto y dolores,
Remordimiento, amargura
  Y desengaños:
Que en sus pliegues roedores,
Gala, placer y hermosura
  Hunden los años.
¡Murió! La voz de la fatal campana
Apagó su memoria y en oración;
Nadie su nombre buscará mañana;
Yace su tumba en fétido rincón.
  Aquel clamor fatídico y doliente
Se plegó entre las flores del jardín,
Vibró con los cristales de la fuente,
Rodó sobre los brindis del festín.
  Y en oculto elegante gabinete,
Brusco y agudo penetró también,
Y se estrelló entre el humo del pebete
De alguna hermosa en la tocada sien.
  Pero una sola lágrima, un gemido
Sobre sus restos a ofrecer no van,
Que es sudario de infames el olvido.....
¡Bien con su nombre en su sepulcro están!


O du bleicher todt im gleichen/
Warest ohne zweiffel blindt.
Da du kamest zu beschleichen/
Ein so wunder liebes kindt.
Sonsten er mit süssen strolen/
Vnd mit süssem augenblick/
Dir das hertz hett abgestohlen/
Hett verzehret deine strick.


Laß mich nur solche Gnad und Huld,
Wie Magdalen, erlangen
Und Ablaß meiner Sünd und Schuld
Aus deinem Mund empfangen.
Heiß mich so voller Trosts aufstehen
Und, gleich wie sie, befriedigt gehen.


Legt sich ihm zur Seite,
Sprach: »Du hast gelitten,
Männlich Dich benommen!
Will dich darum bitten:


O holder Frühling, lieblicher Mai,
Wie lustig hör' ich noch dein Juchhei!
Die Vögel singen, die Bäche klingen,
Die Kinder und Lämmer zu Felde springen,
Und Kuckuck, Lerch' und Nachtigall
Tönen durcheinander den Freudenschall.


ducha, který ve své volné říši
v nedostižitelné téměř výši
jedovaté šepty sice slyší,


إني بحق البصاق معترف
إن كنت بالحق غير معترف
كم حومة للوصال مرهجة
بلغ سهمي فيها إلى الهدف


云势移峰缓
泉声出竹迟
此时无限意
唯有翠禽知


上巳春阴政未开
寒窗愁坐冷于灰
冻蝇触纸飞还落
仰面翻身起不来


Pel zrůžovělých snů mu zkvetl v lící ovál
a slz mých tvrdý skvost mu spjal se v diadém
na svěžích údů jas, jež balzamoval
jsem čistých vzpomínek svých vonným pokladem.


Nun wird das Evangelium
Auf Einem Wunderwagen
Deß wehrten Geistes weit herum
Geführet und getragen.
O Welch Ein Schatz,
Der Seinen Platz
Bei frommen Seelen suchet!
Wer den nicht nimt
Und Ihm zustimt,
Bleibt ewiglich verfluchet.


Snášelivost, vlídnost, láska –
Ctnosti tiché, laskavé
Zvolily sy Jeho srdce
Za příjemné sydlo své.
Těmi drahně obdařen
Činil v Cýrkvi hojnou žeň.


»Brachte die Mutter noch mehr so kluge Kinder dem Vater?« ...
Hätte sie dich ihm gebracht, wehe dem Trefflichen dann!


Elphanten/ sampt Camelen/
Roß/ Löwen/ hirsch/ vnd Bär/
All würm/ vnd alle Seelen
So seind im wilden meer/
Wer mensch mags je beschreiben/
Ihr eigenschafft vnd art?
Thut weißlich wers laßt bleiben/
Wer wort vnd feder spart
O mensch ermeß im hertzen dein/
VVie vvunder muß der Schöpffer sein.


Neklid sladký znám, jenž duši chvátí,
jenž se jako mořské vlnění
všemi vlákny srdce proplítá


Risposi l'anema: « Oi dolçe amico,
die e note continuo stemo sego,
et ora ella è venuta, ço te dico.


Zwielicht. Sterbend hängt die scharfe
Zunge aus dem Lästermaul.
Sieh, nun weint dein König Saul,
denn dein David singt zur Harfe.
Alle Kleider sind zerrissen,
die den alten König schmückten;
brütend hört er den Entzückten
nahen aus den Finsternissen.


Le sopravenne Ferrau et Orlando:
che luno et laltro parimente giva
di su di giu dentro & di fuor cercando
del gran palazzo: lei ch era lor diva
corser di par tutti alla donna: quando
nessuno incantamento li impediva
perche lannel ch ella si pose in mano
fece dAthlante ogni disegno vano


侧目当晴空
万里在旦暮
直击大鹏雏
凡鸟非所顾


Hier sträubt sich kein Pförtner,
Hier schnörkelt kein Gärtner
Kunstmäßig am Hain:
Man braucht nicht des Geldes;
Die Blumen des Feldes
Sind allen gemein.


Mirza Schaffy! Du müßtest blind sein,
Von Herzen ein Greis, von Glauben ein Kind sein,
Wolltest du dich in deinem Tun und Dichten
Nach Gauben und Satzung der Toren richten!


Englisch wird dein Antlitz glänzen;
Kränzen wirst du dich mit Kränzen,
Deren Rose nie erblass't.
In den sel'gen Myrthenthalen,
Horchend ew'gen Nachtigallen,
Wirst du pflegen süßer Rast.


Du weisst, dass Lieb' aus jeder Brust nicht sprühe.


Mit seinem Kohl, so wie er war,
Da half kein Schrei'n noch Flehen.
Man sieht ihn itzt auch hell und klar
Mit Kohl im Monde stehen.


Leb' wohl, mein Hund, mein toter Hund,
Leb' wohl, aufs Jahr um diese Stund;
Bei Schneelicht und bei Sternenschein,
Will ich für immer bei dir sein.


Na zastávce vstoupil v tramway známý.
Také břichatý pán s podlaločím,
také funěl, také vybafoval
modravý dým z cigary své voné.
Ležerně si dali špičky prstů,
v časový se pozabrali hovor:


A zatím pole, les a pláně
háv vezmou zářné neviny –
jak by kdos zas ti vsypal na ně
ty bílé, letní květiny...


Víš o mé nezkrotné touze?
Chci lásku po Tobě, slyšíš!
Chci lásku a Tebe celou.
Jenom mi neházej drobty,
chci Tebe celou,
jenom mi neházej kosti,
chci celou lásku,
var Tvého srdce a krve
a smyslův opojnou závrať.
Oh, dej mi všechno, slyš!


¿Qué te dirá de un padre la ufanía?
¿Qué te dirá tu madre embelesada,
sino verte del alma enajenada
lágrimas de cariño y alegría?


Zwar ja, von Sünd' und Eigenheiten,
Die schrecklich tief gedrungen ein,
Wir müssen ganz erlöset sein;
Nur kannst du nicht dies Werk bestreiten,
Dies meinen, wär' schon Greuel g'nug;
So werde denn durch Armut klug,
Dein Selbsttun ist, Gott widerstreben,
Lern dich zu Grunde ihm ergeben!


Bist du noch nie beim Morgenschein erwacht
Mit schwerem Herzen, traurig und beklommen,
Und wußtest nicht, wie du auch nachgedacht,
Woher ins Herz der Gram dir war gekommen?


Wohl rauschte die Cypress' am Hügel
Ihm die Cypress' im Herzen wach,
Daß, brechend seines Schweigens Siegel,
Der kranke Dichter zu sich sprach:


Es schwebet stets, nach alter Dichtung Sagen,
Um des Vergessens Strom ein Schwanenchor;
Wo auf der Flut ein Name sinkt, den tragen
Sie zu des Nachruhms Tempel sanft empor;
Doch müssen oft die Retter Kämpfe wagen,
Es grinst der Hohn, die Scheelsucht drängt sich vor,
Bis an des Ruhmes Kranz nur Dornen blieben: –
Mein bester Ruhm ist, daß mich Edle lieben.


Der Strudelwurm hat's gut.
Wenn er heiraten will, heiratet er einfach: Sich.
Er verliebt sich in sich,
Er verlobt sich mit sich.
Er geht mit sich schlafen.
Wie kringelt er sich (heissa!)
In der Brautnacht, der längst erwünschten!
Nach neun Monaten teilt er sich einfach mittendurch und ist: Zwei.
Mutter und Kind, Vater und Kind.


Ty se mnou, měsíc, chřástalové,
shon můr, my divů chtivé hlavy,
v to zázračné, v to hrozně nové
chcem dívati se do únavy.


Und wenn der Wein im grünen Glase quillt, –
Hörst nicht das Schlachtwort, das so blutig schrillt?


Jen někdy divá tucha ho jala jako vír:
Pryč odsud! V konec světa! Tu slyšel hudbu lyr.


A horká láva zvolna stydne v trávě.
Kdes v dálce někdo pláče usedavě.


Aus seiner Ledertasche
Zieht der metallne Mann
Wohl eine Leidner Flasche,
Behend lädt sie der Rasche
Und spricht zum gläsern' dann:


Will mich der blasse Tod in diesem Jahre fällen;
Wenn Liebe mich belebt, so kann ich sterben nicht.
Wenn Gottes Heiligkeit mich vor Gericht will stellen;
Ist Jesus nur in mir, so fürcht' ich kein Gericht.


南苑霓旌动缭墙
天街莲烛照脩廊
斗南绛气风吹尽
小雨濛濛湿建章


Reichen, goldenes Thal! Mit einem Blicke gewährst Du
Wald und Felder und Strom, Häuser und Heerden und Au'n.
Langsam krümmet Dein Pfad sich zu Dir nieder, in jedem
Tritte giebt er das Thal weiter und weiter zu schaun.
Also steiget die Jugend hinab ins Leben; es lockt sie
Ungesehener Lust reicherer Busen hinab,
Bis sie rückwärts klimmet, das Thal verlassend; sie blicket
Mühsam nieder; es wird enger und enger das Thal,
Bis es im letzten Blick wie ein Traum verschwindet. So lebet
Wohl denn, Beides ein Traum, Leben und güldene Au'!


When Passion courts the youthful ear,
How weak is Reason's voice!
Delusion to the heart how dear,
When it confirms its choice!


S dobbanva szólj: „Engem szeretnek
Uram irgalmazz kéjeimnek
Hiszen a te lábodat is
bús Magdolna mirrhája mosta.


Vous pleurez quand Sylla dresse ses mornes listes ;
Vous plaignez les proscrits ; mais vous ne savez pas
Tout ce qu’ils ont d’air pur, d’orgueil, de larges pas,
De respiration fière et de paix sublime,
Tout ce qu’ils ont d’azur au fond de leur abîme,
Et, jetés par les vents sur les écueils amers,
De ressemblance avec le libre flot des mers !
Vous ne vous doutez pas de ces immenses joies,
Subir les durs revers, suivre les âpres voies,
Être chassé, traqué, meurtri, persécuté,
Souffrir pour la justice et pour la vérité !
Vous plaignez les proscrits ; occupez mieux vos larmes,
Plaignez le prescripteur. Soupçon, angoisse, alarmes,
Remords, voilà sa vie ; il se redit les noms
Des bannis, des captifs plongés aux cabanons,
De ceux qu’il a jetés là-bas à l’agonie ;
Le vent râle la nuit pendant son insomnie ;
Pâle, il prête l’oreille ; il écoute le cri
De Pathmos, de Syène ou de Sinnamari ;
S’il dort, quel songe ! il voit Tibère lui sourire,
Brutus rôder, Caton saigner, Tacite écrire ;
Il a beau vivre, idole, au fond d’un tourbillon,
Mettre dans toute bouche ou l’hymne ou le bâillon ;
Que dira l’avenir ? Il se sent responsable
Des fièvres de l’exil, de la plage de sable,
Du marais, du soleil, et du zèle d’en bas,
Du geôlier harcelant ces fers et ces grabats,
Du valet tourmenteur qui crée, invente, innove,
Et le flatte en frappant la victime ; Hudson Lowe
Pèse plus sur les rois que sur Napoléon.


Bloß in ihr, an ihren Schätzen,
Ordnung, Macht und Majestät
Uns in Andacht zu ergetzen,
Wie so herrlich alles geht,
Mit vergnügtem Sinn betrachten,
Und Den über alles achten,
Der sie schafft; dieß scheint allein
Unsers Lebens Zweck zu seyn.


– Napište nám pro to první číslo! –
píší prostodušní redaktoři
z dálné vlasti...
Kdybych smát se uměl,
jak se smála tenkrát ona paní
(kdyby velké modré zvonky v lese
mohly zvonit, zněly by tím smíchem),
řekl bych jim: – Blázinci jste všichni –
řekl bych tak, smál bych se tak k tomu,
(při tom smíchu by to nebolelo).


Befreierin laß uns die Ehe grüßen,
Der nächsten Wahlverwandtschaft innres Band,
Den Zwang nicht, der die Freiheit tritt mit Füßen
Und der mit feiger Heuchelei verwandt.
Kein Zucker kann den bittern Trank versüßen,
Kredenzt aus armer Formelheirat Hand,
Mag auch der Becher noch so gülden gleißen –
Befreierin soll uns die Ehe heißen.


De doncella con maleta,
ordinario y estafeta,
que quiere contra derecho,
pasando por el estrecho,
llegar entera a Colibre,
Dios me libre.
Y del galán perfumado,
para holocaustos guardado,
que hace cara a los afeites
para dar a sus deleites
espaldas, como cobarde,
Dios me guarde.


Caminho sem pés e sem sonhos só com a respiração e a cadência da muda passagem dos sopros caminho como um remo que se afund os redemoinhos sorvem as nuvens e os peixes para que a elevação e a profundidade se conjugue avanço sem jugo e ando longe de caminhar sobre as águas do cé


Wer Du auch seist, Du kleiner Ungeborner,
So wachs' und blühe in der Eltern Brust
Und hüpfe, wie Johannes, vor Lust;
Denn Du bist R– –'s Erstgeborner.


Chi potria dir como il cor tristo giace?
Lingua non già, sapere, ingegno umano;
l'una mi porse la sua bianca mano,
l'altra disse: — Signor, vàtene in pace. —


Když Marie a Marta uzřely
tvář známou v hloučku cizích poutníků,
popošly s pláčem příchozím těm vstříc
a na kolena klesly před Mistrem,
promluvit nemohouce. Lkaly jen
a zarudlýma od slz očima
vzhlížely k bledé tváři Mistrově,
v níž údiv zračil se, neb znamenal
výčitku tichou v jejich zracích teď.


Posavad tě všecko vůkol křeje,
Posavad tě blaží ducha klid,
Jarý život v prsou tebe hřeje,
Zbudí, než se nadáš, lásky cit.
Jinak je těm, kterým ono kouzlo
Do srdce již nevědomky zklouzlo.


Dans ce tombeau silencieux,
Il n'est rien que nuit et poussière.
Levons nos fronts, levons nos yeux.
L'âme est au ciel dans la lumière.


Grand sosiego ovieron aquella noche los muertos.


Ob mehr gesprochen, man weiß es nicht,
Da seine Sinne der Bursche verlor,
Und spät erst hebt er sein bleiches Gesicht
Vom Estrich einer Halle empor;
Um ihn Gesumme, Geschwirr, Gemunkel,
Von tausend Flämmchen ein mattes Gefunkel,
Und drüber schwimmend ein Nebelflor.


Jest orgie jím divě rozpoutána,
jež v opojení řítí se a šílí,
či je to poklid olympické síly,
svět držící jen tím – že zkolebána?


Solst du lieben/
Ach so sey durch lauter Huld
Dir nicht weiter vorgeschrieben/
Himmel/ was mit Ungedult
Du vor eine Lust erkennest/
Und doch einen Abschen nennest.


Eu hoje estou cruel, frenético, exigente;Nem posso tolerar os livros mais bizarroIncrível! Já fumei três maços de cigarros          ConsecutivamentDói-me a cabeç Abafo uns desesperos mudos:Tanta depravação nos usos, nos costumes!Amo, insensatamente, os ácidos, os gumes          E os ângulos agudoSentei-me à secretári Ali defronte moraUma infeliz, sem peito, os dois pulmões doentes;Sofre de faltas de ar, morreram-lhe os parentes          E engoma para forPobre esqueleto branco entre as nevadas roupas!Tão lívida! O doutor deixou- MortificLidando sempre! E deve a conta na botica!          Mal ganha para sopaO obstáculo estimula, torna-nos perversos;Agora sinto-me eu cheio de raivas frias,Por causa dum jornal me rejeitar, há dias,          Um folhetim de versoQue mau humor! Rasguei uma epopéia mortaNo fundo da gavet O que produz o estudo?Mais duma redação, das que elogiam tudo,          Me tem fechado a portA crítica segundo o método de TaineIgnoram-n Juntei numa fogueira imensaMuitíssimos papéis inédito A imprensa          Vale um desdém solenCom raras exceções merece-me o epigramDeu meia-noite; e em paz pela calçada abaixo,Soluça um sol-e-d Chuvisc O populacho          Diverte-se na lamEu nunca dediquei poemas às fortunas,Mas sim, por deferência, a amigos ou a artistaIndependente! Só por isso os jornalistas          Me negam as colunaReceiam que o assinante ingênuo os abandone,Se forem publicar tais coisas, tais autoreArte? Não lhes convêm, visto que os seus leitores          Deliram por ZacconUm prosador qualquer desfruta fama honrosa,Obtém dinheiro, arranja a sua coterie;E a mim, não há questão que mais me contrarie          Do que escrever em prosA adulação repugna aos sentimentos finos;Eu raramente falo aos nossos literatos,E apuro-me em lançar originais e exatos,          Os meus alexandrinoE a tísica? Fechada, e com o ferro aceso!Ignora que a asfixia a combustão das brasas,Não foge do estendal que lhe umedece as casas,          E fina-se ao desprezo!Mantém-se a chá e pão! Antes entrar na covEsvai-se; e todavia, à tarde, fracamente,Oiço-a cantarolar uma canção plangente         Duma opereta nova!Perfeitament Vou findar sem azedumQuem sabe se depois, eu rico e noutros climas,Conseguirei reler essas antigas rimas,          Impressas em volume?Nas letras eu conheço um campo de manobras;Emprega-se a réclame, a intriga, o anúncio, a blague,E esta poesia pede um editor que pague          Todas as minhas obrasE estou melhor; passou-me a cóler E a vizinha?A pobre engomadeira ir-se-á deitar sem ceia?Vejo-lhe luz no quart Inda trabalh É fei          Que mundo! Coitadinha!


Denn eens lurrer Wehdag eens,
denn eens lurrer Freud,
heww wi Geld un heww wi keen,
heww wi uns doch beid.


En vain l'Auteur de la nature
S'est réservé le fond des cœurs,
Si l'orgueilleuse créature
Ose en sonder les profondeurs.
Une ordonnance criminelle
Veut qu'en public chacun révèle
Les opprobres de sa maison ;
Et, pour couronner l'entreprise,
On fait d'un pays de franchise
Une immense et vaste prison.


e seus l5bios macio
Sua voz me embala,


O, wo giebt es ein Entzücken,
Das aus rein'rer Quelle quillt,
Das so sehr, wie dies Entzücken,
Meines Herzens Sehnsucht stillt?


di quel caso terribel et ingiusto
di popoli infelice di Romagna;
onde io ritorno a la lasciata via.


Zu tausend mal gelobt sei Gott,
Gott Zebaoth alleine,
Und wiederum wohl ohne Zahl
Gelobt sei Gott alleine,
Und immerfort wohl tausendmal
Gott Zebaoth alleine.


Hier ist William Shakespeare in deutscher Prosa zu lesen,
Oder Wilhelm vielmehr; denn er ist wahrhaft verdeutscht.


Není toto lipka dřevokmenná,
Než mnou jenom losem příznivým
Pervýkráte pod ní nalezená;


Mit Entzücken einzusingen
Sang sie aus der Ferne her,
Die Entzücken mich durchdrangen,
Als wenn ich im Himmel wär'.


وقد كنتُ أرجُو أن أَرَاكَ وبَيْنَنَا
مفَاوِزُ أدْنَاهَا الشّنَاخِيبُ والسَّهبُ
فلمّا تَدانَينا يَئِستُ وزَادَنِي
تبَاريحَ شَوقٍ ضِقتُ ذَرعاً بها القُربُ


Daß Götter zu den Menschen kommen,
Wie Phrygien längst wahr befand,
Beschwuren sonst die alten Frommen,
Und ist nur Dichtern recht bekannt.
Wie zärtlich sie der Welt gewogen,
Lehrt aus Philemons güldner Zeit
Ovidius, der nie gelogen,
Und Swift, der Ruhm der Geistlichkeit.


MRAVNÉ NAUČENÍ.


Weiß Fillis nicht den Ursprung meiner Plagen?
Die Gegend hier wird mein Veräther seyn:
Diß Holtz/ die Bach/ die Aue wird dir sagen/
Wie ich bey Tag und Nacht pfleg auszuschreyn
Die Menge meiner Pein.


Führe uns, Vater!
breite herab
dein gnädig Licht!
Denn es schreitet die Wahrheit
ihre ewige Bahn
verhüllten Wandels,
die Füße im Staub,
das Haupt in Wolken,
mit neidischer Hand
die spärliche Leuchte
durchs Dunkel tragend;
aber wir sehen sie wandeln
und müssen ihr folgen,
nicht wissend – warum,
nicht wissend – wohin!
Breite, Vater, herab dein Licht!
führe uns, Vater!


Valahol itt van köztünk a pokol,
kénköves lángjai itt lobognak
magosan és láthatatlanúl.
S olyan gyanútlan, olyan kék az ég!


Kupci vyprávěli, co zrak viděl
a sluch slyšel v dálných cizích zemích.
O lesích a močálech a zvěři,
o barbarech vousatých a hrozných,
o ženách jich, o pitkách a zvycích,
o způsobu bojování, pohřbech –
vojáci jen tiše poslouchali,
divíce se, jak je možno žíti
lidem vůbec mimo říši římskou.
Zatím slunce chýlilo se k vrchům,
proudy Dunaje se zkrvavily,
rudé světlo lehlo na rovinu
za řekou, jež k půlnoci se táhla
širá, pustá, bezútěšně smutná.
Kupci dál šli, vojáci pak chvíli
nad novinami se zadumali,
se zájmem se nyní dívajíce
přes Dunaj v ty cizí dálné země.
A když šero zúžilo jim obzor,
vážným polohlasem pronášeli
mínění svá o těch dálných krajích,
potom počítali leta služby,
po nichž navrátí se z těchto končin
v domovy své, v drahou Italii...


Az uccán, fényes délidőben
nem sétálnék veled, bevallom.
S miattad apró revolverrel
nem lőném szíven magamat.
Mert utálattal telve nézne
koporsóm után az a sok szem,
amely vörös köpenyed alját
most oly nagy áhítattal nézi.


Ein Geheimnis kommt zu Tag
Und ich flüchte noch bei Zeiten, –
Fahret wohl, ihr Herrlichkeiten!
O das war ein harter Schlag! –
Hin ist Einer, eine Menge
Bilden um mich ein Gedränge,
Daß ich kaum sie zählen mag.


Přinesl jsem tvojí lásce,
srdce plné věrnosti;
chceš má dívko, chceš to srdce
až do věčné věčnosti?
Na to dí mu z hradu hlas:
„Budiž můj na věčný čas!“


...Ha hű sziveddel
Érzed, érzed,
Hogy el fog veszni
Üdvösséged,
Csókolj meg forrón
Utoljára,
Haljunk meg most a
Boldogságba!...


OUmysli srdečnými
Bože k tobě voláme!
Odpusť nám naše vyny,
Odpusť Pane! žádáme:
O smiluj se nad námi!
A uděl požehnání
Našim horám a dolinám,
Starým, y novým hlubinám.


Sie treibt ins Meer. Ihr salutiert Neptun
Von einem Wrack, da sie das Meer verschlingt,
Darinnen sie zur grünen Tiefe sinkt,
Im Arm der feisten Kraken auszuruhn.


Spirto gentil, s'al giusto voler mio
non è cortese il cielo e amico tanto,
ch'io possa con ragion lodarvi quanto
me fate, e io far voi spero e desio;


Ists um die Körper dir zu thun,
So magst du deiner Forschung leben.
Die Wissenschaft darf nimmer ruhn;
Es ist ihr Schweres aufgegeben.


Hellady krásu, paměť věštců, reků
jen na čas bouře barbarského věku
shltila v temno; fénix, lidský duch
roztavil bleskem sarkofágu hřeby,
z popelu vzlét’ a nových křídel vzruch
poznovu řídil k hellenskému nebi.


Wir, Du und ich, in Dämmrung, da sein Schatten
Mit unserm Schutzgeist sprach – und schauderten
Wir, als ins Grab sein Erdkloß sank, sein Schatten
Mit unserm Schutzgeist sprach, wir heilig schauderten –


Du lächeltest, ich weinte laut. Mein Herz
War jetzt verwaist. Es war mein erster Schmerz,
Und nimmer glaubt' ich zu genesen.
Ach, deiner Liebe war ich so gewohnt;
Sie war in meiner Nacht der klare Mond,
Die Ros' in meinem Lenz gewesen.


Té ruky kynem On tak poroučeje
vzteklivce země svojí rozvášněné
rozumu vrátil, pořádku a cnosti.
Sám příklad zářný


I pochopili jeho smutek rázem,
hoch vztyčil se a jeden ruky vzmach,
a frašná zdoba s Fauna sjela na zem,
květ čilimníku i řeřabin nach.


Melly meg elégedtem velem
A sárga libák körűl!
Semmi királly Fejedelem
Illy igazán nem örűl.


Höhrt, sibzehn, höhrt mit Uns der Himmel grosse schaar,
Di täglich schon auf Erd bekräfftigt mich so mild!
Di Eltesten erscheinen freudigst,
Wi mir ihr Böhme vor den Weg so mild anwis!
Di Stimme geht schon klahr vom Gottesstuhle!
Vil tausend Heiligen di wandeln schon auf Erd!
Di Hochzeit ist des Lammes angefangen.
Ob Babels blindes aug im Sodomstrib erblindt!
Vil Seelen kommen ab, und sprechen von dem Brautschmukk!
Das Abendmahl ist da der ersten Auferstehung!


Amor, se d'ora in or la doglia cresce,
anzi fatt'è immortale,
chi finirà 'l mio male?
Lasso, se 'n vita del dolor non s'esce,
s'ei doverà finire,
mi converrà morire.


A velká kola obalená ledem
skřípěla těžce, jedovatý mráz
i hřívy koňů opřed’ v jíní šedém.
V tom z koňů jeden klouzna, padnul v ráz.


Mag die Torheit durch dich fallen,
mir, mir warst du Brot und Wein,
und was mir, das wirst du allen
meinesgleichen sein.


Não frio coração! É que na terra
Ninguém te abri Nada teu seio encerra!
O vácuo apenas queres tu conter!
Não te faltam suspiros delirantes,
nem lágrimas de afeto verdadeir
É que nem mesmo — o oceano inteiro —
Poderia te encher!


Schaw dorten schon ins wilde
Die wollgebleichte Schaar/
Sich gar ohn schutz/ vnd schilde
Verwicklet in gefahr.
Ach schonet nur der herden/
Der Hirt auch selber schrie:
Mit mir laß euch gewerden/
Sprach Er/ mich schawet hie.


Tu pecho infunde celestial terneza:
todo es en ti perfecto y admirable;
Venus misma te dio su planta leve


Můj sen, jenž letěl světem dál,
se pod masku tvých líček skryl –
Ať žije kníže karneval!


Živý oheň pravdy boží
zmáhá se mu v oku,
a šablenka z hněvu roste
při ztepilém boku.


»Klingeln hör ich: es sind die lustigen Schlittengeläute.
Wie sich die Torheit doch selbst in der Kälte noch rührt!«
Klingeln hörst du? Mich deucht, es ist die eigene Kappe,
Die sich am Ofen dir leis um die Ohren bewegt.


Jak svaté rty tvé v míře šveholící
Sluch kouzlívaly svými libohrami,
Když harmonie srdce hlubinami
Zachvěly k písni lásku velebící:


Dein köstlich Fleisch nimmt ohne viel Beschwerde
Beim schlecht'sten Futter zu:
Der Mensch verschlingt den Fünftelsaft der Erde:
Und nützt er so, wie du?


Gar nicht kann ich mein Benehmen
Darnach richten ein,
Weil ich liebe mich zu grämen
In dem Mondenschein.


醉墨题窗侧暮鸦
蔓藤缘壁走青蛇
春深有燕捎飞蝶
日暮无人扫落花


Es ritten drei Grafen langsam durch den dunkeln Buchenwald,
Sie zogen, das Grab des Heilands zu lösen aus Heidengewalt.


László vitéz mit cselekve?
Halhatatlan lesz a neve!
Mert oly állhatatos vitéz
Soha nem volt, s tán nem is lész!


城头曾筑小方台
四望长空万象恢
今日荒墟惟草色
春风依旧有情来


Trit, Hesperus, trit auf und stelle dich ins Ferne.
Die mir um deine Zeit gerufen hat zu ihr,
steht vor dem Fenster schon und wündschet sehr nach mir.
Komm, führe mich zu ihr, bei der ich bin so gerne.


东行西行一日过
深酌浅酌万事休
亦知衣食将不继
老甚安能怀百忧


V Paříž též jsem zabloudil,
s Gambettou kamarádil,
on si se mou hned tykal,
na památku pak mně dal
z šampaňského opici,
svobod plnou truhlici,
pěknou noční čepici.


Kínpanoráma! iszonyu sors!
Óh bús bátorság, mire sodorsz?
Bár volnék könnyű, hólyag gyanánt,
ne látnék semmit, jó vak gyanánt,
Szirt engem öklel, tűz nekem fáj
fojtó folyó és tályogos táj.
Kásás hidegláz! zöld szédület!
Lerúgom táncos cipellőmet.
Szorul a szívem, ámolyodom
vad vízbe ejtem aranybotom.
Óh folyó, ránts le iszapodba!
Vak tűz, égess el kicsapódva!
Temess el, erdő! taposs el, út!
Boldogtalan ki magasan fut.


Es schweben Engel in den Lüften
Mit bunten Flügeln hellbeschwingt,
Und heben Sie auf Weihrauchdüften
Zum blauen Himmel neu verjüngt.


Wie wenig wissen doch die Menschen sich zu sagen
Des Sagenswerten, die sich in Gesellschaft plagen.
Als ob erträglicher dadurch die Langeweile
Dem einen sei, daß er sie mit den andern teile.
Wo Ungelehrte unerträglich thun gelehrt,
Da thun Gelehrte nun gar kläglich ungelehrt.
Nur selten im Gespräch entwischt ein guter Spruch,
Weil jeder, was er weiß, spart lieber für ein Buch.


a praví:


Habt ihr mich auch recht froh gesehn,
ihr baltischen Sirenen?
Ist mir von Herzen wol geschehn
bei eurer Lust, ihr Schönen?
Zwar eure Gottheit nahm mich ein,
daß ich euch mußte günstig sein,
doch war ich nie ohn' Schmerzen
um meines Herzens Herzen.


Von den Gräbern über die Dünen her
weht Blumenduft, so schwül und schwer.


Gegangen bin ich über braune Haide.
Es knisterten die trocknen Haidekräuter,
die ewig gleichen, unter meinen Schritten.
Und ich verstand nicht, was sie knisterten.
Doch Todesschwermuth wälzte sich auf mich,
indes die Augen müd zu Boden starrten. –


Das klang so süß zu meinem Ohr
Wie märchenhafte Sagen,
Ich fühlte, wie ein junger Tor,
Das Herz mir wieder schlagen.


To mohli. – Myslím po chvíli,
je nejspíš všecky spálili
a krbu poesie milá
se jimi oživila.


Ach, ich pflück' euch nicht! Als ein trüber Fremdling
Wandl' ich nur in eurer bescheidnen Heimath,
Meine Liebe suchend, die mit des Lebens
Blüthen verschwunden.


子则欲其孝
人皆有是心
如何武丁圣
却使子忧深


Nein, Traum nicht, Schande unsrer Zeit!
Es gieng nicht, wie man sang!
Unglaubliches ward Wirklichkeit!
Der frechste Wurf gelang!


Pěje skřivánek,
Vesny milánek
V klokotu hlasném;
Srdce zve v háji,
Ať pleše máji,
Snad se otevře
Lahodě lásky.


Den Blick zum Staub gewendet,
so hasten sie dahin,
verdüstert ihre Stirnen,
dumpf und gemein ihr Sinn ...


Da stand sie, glühend,
in unermeßlicher Purpurründung,
und sammelte um sich
die tanzenden Blutnebel,
daß sie, ein einziger Riesenring
von Flammenschleiern,
um den gemeinsamen Kern
sich wanden und kreisten.
Der blinde Gott aber saß
und lauschte dem Sausen der Glut.


Ne Kristus sám utišil bouře běs,
i před Kanutem pokoří se dnes.“


Mümmel, sagt ich, wird es sein,
So dich noch wird singen lassen
Wie du pflagest, aber nein,
Hier auch weiß ich nichts zu fassen,
Welches ewren Hochzeit-Tag
Wie gebühret ehren mag.


Ich sitz in meiner trauten Schenke,
Bei lieben Freunden und beim Wein,
Und weil ich just nicht an dich denke,
So glaub ich überfroh zu sein.


abuso


一段风流玉琢成
开从霜后越精神
休嫌茉莉非吾配
曾见张良似妇人


Zůstaň při mně, drahý,
chlad se vzmáhá kolem,
větry poběhlíci
hašteří se polem.


A obrátil se na to k císaři:
„Luk svůj mi dej, svůj těžký, ujče, luk!
A uvidíš, že jej tak nepustím
jak Ganelon upustil strachem hůl
a rukavici tvou při myšlénce
na nebezpečí s králem Marsilem.“
Luk svůj mu Karel dal a slzy měl
ve zracích jasných, za vous trhal se
a zvolal pohnut; „Nuž, můj sestřenče,
půl mého vojska podrž u sebe.“


Pass we the pious Youth too slightly seen;
The murd'rous zeal of a weak Romish Queen:
Nor with faint pencil, impotently vain,
Shadow the glories of ELIZA'S reign,
Who's still too great, tho' some few faults she had,
To catalogue with all those Royal bad.


分明如梦缟玄衣
傍月凌风自在飞
梦觉出门都不见
不知已上子陵矶


白头白项翅如银
上手观来一似冰
枣红牙齿如针利
总无骨肉似将军


Ich tat nach ihren Augen birschen,
Die hingen da schwarz wie Herzkirschen,


疏竹敞孤亭
亭空雨云黑
聊因吊楚骚
得见小山客


曾宴瑶池王母家
瞳方鬓黑脸凝霞
休将甲子来相问
知见蟠桃几度花


Úgy van.


Na stěně nízké světničky
byl obraz boží rodičky,
rodičky boží s děťátkem,
tak jako růže s poupátkem.


Silberne Winde rasseln im Laub,
Und der Garten knirscht und rauscht
Schon den langen, langen Morgen.
Wolken hangen graugebauscht,
Fließen trübend durch die Sonne,
Fließen um das trübe Haus.


Chopil ho a shltil,
marný zápas byl,
utonul a na dně
ruce v písek ryl.


Mühsam ist des Maurers Reise,
Wo so mancher Irrwisch schleicht:
Einer hier aus unserm Kreise,
Brüder, machte sie uns leicht:
Und der Eine ist, o seht,
Der voran als Führer geht.


Wie Duldmann sich gerochen,
Als ihm in sein Gebiet
Ein Weiberdieb gebrochen,
Dies sey mein lehrend Lied
An's ganze Mannsgeschlechte,
Und wen von ungefähr
Sein Schicksal treffen möchte,
Der mach es so wie er.


见危讵敢惜馀年
若欲全生义则骞
久困盐车思仰首
如蒙赠策胜金鞭


So ward der süße Brei zum Recht!
Verstehst du jetzt mein Reden besser?
O Sohn, du und dein Vorgeschlecht,
Ihr habt erhoben viele Schlösser!
Und viele Worte sind gesagt,
Die süßen Brei dem Volk verhießen –
Kannst du dich wundern, wenn es klagt,
Und endlich Lust hat, zu genießen?


Dies leid und diese last: zu bannen
Was nah erst war und mein
Vergebliches die arme spannen
Nach dem was nur mehr schein


Du bist so arm wie eines Keimes Kraft
in einem Mädchen, das es gern verbürge
und sich die Lenden preßt, daß sie erwürge
das erste Atmen ihrer Schwangerschaft.
Und du bist arm: so wie der Frühlingsregen,
der selig auf der Städte Dächer fällt,
und wie ein Wunsch, wenn Sträflinge ihn hegen
in einer Zelle, ewig ohne Welt.
Und wie die Kranken, die sich anders legen
und glücklich sind; wie Blumen in Geleisen
so traurig arm im irren Wind der Reisen;
und wie die Hand, in die man weint, so arm . . .


K pomněnce v rose plynoucí
slzičku žhavou těsně tulí,
a kvítek lásky horoucí
jasmínem stinným kryje v půli.


A starají se převelice
o právo, lidskost v každém směru,
ne doma sice, však tím více
u Kabylů a u Berberů.


Ovšem znám já dobře důvod,
proč jsem až sem přiveden,
tož pro spáchané mnou hříchy,
pro slib, jenž byl porušen.


Mit seinem Mohrenheer erschien der Gram,
Mein Blut vergießend grausam und verrucht;
Ein lichtgeborner, weißer Engel kam
Und schlug den Unhold plötzlich in die Flucht.


伤人利己事多端
唆讼尤为第一般
二竞力疲俱愿息
中人未了又经官


Což div, když do vsí přilétla zvěst loni,
že koní třeba do veliké vojny,
že z mnohých očí vytryskl proud hojný
a mnohá hlava ve statcích se kloní.
Stál ve stáji teď sedlák zamyšlen,
víc mazlil se tam, častěj hřbety pleskal,
a potom táhli všichni jeden den,
z Putímě, Ražic, z Heřmaně i ze Skal
a s večerem až vraceli se domů:
ti bez koní, ti vedli si je zpět;
kdo nepozbyl jich, ten se těšil tomu,
kdo v městě nechal je, měl klidný hled,
byl pěkný zisk a v prsou hřálo tady,
že jeho koně nejsou bídný brak. –
Jak prohlížel je ostrý znalců zrak!
A chválili jen, nenalezše vady.


Da wir dieses Sinnes Gaben
Auch betrachtet, werden wir
Den Geschmack zu prüfen haben,
Drin ich neue Wunder spür,
Die nichts minder sind, wie jene:
Denn der Mund, die Zung' und Zähne,
Gaum und Lippen, Kehl' und Schlund
Machen seltne Sachen kund.


Verzeih, wenn ich zu schwach gespielet:
Die Liebe fodert unser Herz:
Das wenigste hab ich gefühlet;
Das meiste sang ich blos aus Scherz.


Sin nele stelle il volator trascorse
indi girossi, e tornò in fretta al basso
e percosse Ruggier che non saccorse
Ruggier che tutti intento era a Gradasso
Ruggier del grave colpo si distorse
el suo destrier piu rinculò dun passo
e quando si voltò per lui ferire
da se lontano il vide al ciel salire


连窝驿枕卫河隈
乘传何堪前站催
白米江鱼随处有
麦黄水涨送船来


Doch sie bleibt stumm; umklammert hält sie
Den Teuren, dann zu Boden fällt sie,
Und durch die Menge raunt es sacht:
»Für immer hat sie ausgerungen!
Was nicht dem langen Gram gelungen,
Das hat die Freude schnell vollbracht.«


Ich höhr und höhr offt vil gelächter,
Ja überall nur vil verrächter:
Doch Cain und Esau ist beschmertzt,
Das er di Erstgeburt verschertzt.


Das Mädchen klatscht ins wasser,
biß Amor ganz betreufelt,
so, wie die Rose glänzte,
die ganz beperlet glänzet,
wenn sie bey hellem Morgen,
das frische Tau befeuchtet.


Hle, tu otevrou se dvéře,
A v síň vstoupí uryšen
Petr Zmrzlík ze Svojšína
Na Vorlíku, se svou chotí
Annou. „Vítejte nám!“ vece


stelyo'nun elleri ansızın büyürler


ضاق الفضاء عليّ من غبثِ الصبا
ورحمت فضلى من هواه العائث
فأغِث فديتك يا مشيب كرامتي
إني سئمتُ من الشباب العابث


El ne felejts, azért hogy bal sorsomnak
kegyetlen karja tőled messze vet;
hogy dallyait nem hallod víg lantomnak,
‘s orczámra életet szép orczád nem nevet.
Gondold, hogy sem üdő,
sem hely olly szeretetnek,
mint a’ miénk,
hervasztó gátot nem vethetnek,
‘s értsd meg, ha majd
távúlrúl mondom szívednek:
el ne felejts! el ne felejts!


Durch den verbotnen Garten darf ich gehen,
Durch Türen wandl ich, die mir sonst verriegelt,
Bis zu der Schönheit stillem Heiligtume.


Sitzt hir di Huhr auf Romes sibenberg?
Es ist der acht auch Vaticanens hügel?
Rom ohne Rom! Kleingrosser Risenzwerg!
Des Babels Rom; des Romes Babelspigel!
Rom voller Rom, das Rom in Rom verwirrt!
Rom, Romes Grab, das Rom mit Rom nun kirrt!
Rom, Romes Rom, das Rom von Rom verirrt!


Nejen k jídlu ústa,
Také pro líbání;
Nejen k práci ruce,
Také k objímání;
Jestliže to hřích je
Milovati Tebe –
Ach, již musím hřešit,
Odpusť mi to nebe!


Maria tem vinte amantes!
Uns tortos, outros direitos;
Todos eles são galantes,
Todos vivem satisfeitos...


不许蟾蜍此夜明
始知天意是无情
何当拔去闲云雾
放出光辉万里清


Seht/ weil ihr sehen könt/ eh Nacht und Regen kommen/
Schöpfft kurtzen Trost vor lange Pein
Von diesen süssen Augen ein/
Eh euch Gelegenheit durchs Scheiden wird benommen.


أَيا مَعقِلي لِلنائِباتِ وَإِن قَسَت
عَلَيَّ خُطوبُ الدَهرِ وَهِيَ تَلينُ
خُلِقتُ لِأَسقامِ النَوى قَبلَ كَونِها
فَكَيفَ تَراني إِن نَأَيتُ أَكونُ
أَكونُ كَذي داءٍ يُعَدُّ دَوائُهُ
لَهُ كُلَّ يَومٍ زَفرَةٌ وَأَنينُ
أَلا رُبَّ حالٍ قَد تَحَوَّلَ بُؤسُها
وَما الدَهرُ إِلّا نَبوَةٌ وَسُكونُ
وَقَد يَعقِبُ المَكروهَ يَوماً مَحَبَّةٌ
وَكُلُّ شَديدٍ مَرَّةً سَيَهونُ
وَيا قَلبِ صَبراً عِندَ كُلِّ مُلِمَّةٍ
وَخَلِّ عِنانَ الدَهرِ فَهُوَ حَرونُ


Cusì clamòno Amor, che vedean sego,
che fosse enterprete dig affannati;
et el resposse: « Vui fate mal prego,


En la laguna sin fondo
al padre muerto arrojaron.


Maria Hostýnská, za nás oroduj,
Již nás jedenkráte vyslyšel syn tvůj,
V tebe my důvěříme,
K tobě my se modlíme,
Oroduj za nás!


في الحل والعقد سر لا يباح به
وفيك بكتوم هذا السر مشروحُ
فكل نامٍ فمن تركيب منعقد
هباؤه بعد هذا الحل مشروحُ
وما تروّح في تحليله جسد
إلا تجسّد في تركيبه روحُ


Da will ich ruhig bleiben
Und schreiet auch die Welt,
Der Leu will dich entleiben
Und sich nur ruhig stellt;
Er wird mich doch nimmer erdrücken,
Doch läßt er mich nicht los,
Bis er mir mit Entzücken
Zeigt meine Hoffnung groß.


Ta ale dlouho nehalila jej,
neb měsíc vyšel jasný; mlčenliv
na tiché luhy bílé světlo lil,
na řeku hlubokou, jež zaplála
jak stříbro; celý obzor jeden třpyt
byl průhledný, třpyt jeden zdřimlá zem,
a v šerém plání lunné záplavy
král Marsil prchající zoufale
se tyčil temně, obrovský jak stín.
Jej viděl Karel. V roucho bělostné
po boji byl se oděl krvavém,
plášť zlatý, těžký s ramen splýval mu
a koruna z blankytných safírů
a karbunkulů rudých svítila
mu na hlavě, na sněhu dlouhých kštic.


—Coroneles de terracota,
políticos de quita y pon;
café con pan y mantequilla...
¡Que siga el son!
La burocracia está de acuerdo
en ofrendarse a la Nación;
doscientos dólares mensuales...
¡Que siga el son!
El yanqui nos dará dinero
para arreglar la situación;
la Patria está por sobre todo...
¡Que siga el son!
Los viejos líderes sonríen
y hablan después desde un balcón.
¡La zafra!. ¡La zafra! ¡La zafra!
¡Que siga el son!


Nebe chmurami se pokrývá,
Zahřmí v dáli, ve vzduchu se blýská,
Povyku vždy v lese přibývá,
Podál udeří blesk do dubiska.


Lelkemből zengem ezt a dalt,
Hogy minden lelket hasson át!
Megjósolom a diadalt,
Az igazság diadalát!


Že otiskem je oné Sféry Žití,
jejž nejasně Tvůj vnitřní pud i duch
v mohutném rozmachu své vyšší síly cítí,
jak z Budoucnosti vyšších Světa tvarů
v Tvůj synobožský sval se přelívá,
když tvůrčí vůle Tvá rozvíří kolem vzduch,
jenž, činný, duchový, zem naši rozchvívá.


Dein Schleierlein weht, dein Schleierlein weht,
Die Tränen des Taues, die weinest du zu spät.


Jch mag nicht von Parnaſſus Hoͤhen
Und Pindus-Huͤgeln Blumen ſtreun.
Man laſſe hin die Heyden gehen/
Uns Chriſten kan es mehr erfreun/
Wenn zu der heil’ gen Schaͤdel-ſtaͤte
Wir in entflammter Andacht ziehn/
Und als auff einem Blumen-Bette
Noch unſre Lilge ſehen bluͤhn.


And Those, whose Arts the feather'd World ensnare,
Nor mighty Pain endure, nor pensive Care.
The Birds, when out of Reach, are yet in Sight,
And hope in vain their Safety from their Flight.
Oft they are seiz'd unthinking as they rest
In harmless Dreams, and Slumber in their Nest.
Oft make a treach'rous Twig their fatal Seat,
While viscous Lime retains the captive Feet.
To the drawn Net they hast, and court their Fate,
Till in the Snare enclos'd they flutt'ring grieve too late.


通身是口挂虚空
不管东西南北风
一等与渠谈般若
滴丁东了滴丁东


Stets doch blieb der Alte,
Eckehardt der Junge
Mit der Denkerfalte.


Ale oř se nyní točí,
Nechce dál jet’ s atamanem,
Spíná se a poskakuje
Nechtě jej dél uznat pánem.


Como estava sozinha, aceite
Conversa vai, conversa vem
justamente nele me game
Nunca esperava conversar com aquele carioca de nov
Mas numa segunda-feira o aparelho toc
Era ele! Que loucura!
Conversa vai, conversa vem
ele me pede em namoro!


Дубъ трости говорилъ: конечно трость,
Тебѣ долгонько рость,
Быть равной крѣпости и вышины со мною:
Какою ты виною,
Прогнѣвала Боговъ, и столько ты слаба?
Бояринъ я, а ты рабПускай вѣтръ сильный стонетъ,
Пускай реветъ и воетъ онъ:
Мнѣ столько жъ, какъ Зефиръ, ужасенъ Аквиллонъ
И не погнетъ мсня: а ты, лишь только тронетъ
Зефиръ поверхность водъ,
Нагнешся до земли, когда жъ разинетъ ротъ
Вѣтръ сильный на тебя, лишъ губы онъ посунетъ,
И хоть немножко дунетъ;
Падешъ и ляжешъ ты:
Ты образъ слабости, ты образъ суеты,
И видъ несовершенства:
Я образъ крѣпости, видъ вышняго блаженствВостала буря, трескъ
И блескъ
На горизонтѣ,
И треволненіе въ пространномъ понтѣ,
Внимаютъ вѣтра крикъ,
Дуброва и тростникъ:
Вѣтръ бурный съ лютымъ гнѣвомъ,
Дышитъ отверстымъ зѣвомъ,
Яряся мчится съ ревомъ,
Сразиться съ гордымъ древомъ:
Черезъ тростникъ летитъ
И весь тростникъ мутитъ:
Трость пала;
Такъ сила вѣтрова на воздухѣ пропала,
А онъ на гордый дубъ жсстокость устремилъ:
Дубъ силенъ; но тово силъ вѣтра не имѣетъ:
А гнуться не умѣетъ!
Ударилъ вѣтръ, и дубъ тотчасъ переломилъ:
Крѣпчайша сила древо сшибла,
Дубъ палъ и дубъ погибъ, спѣсь пала и погибл


né me sola hai conducta a simil sorte,
ché – chi potesse ben sapere il tutto –
per te, crudel, son mille donne morte.


kasabın beslediği kuzu


Also muss ich auf immer, Kristall der Ströme, dich meiden?
Darf nie wieder am Fuss schwingen die Flügel des Stahls?
Wasserkothurn, du warest der Heilenden einer; ich hätte,
Unbeseelet von dir, weniger Sonnen gesehn!
Manche Rose hat mich erquickt; sie verwelkten! und du liegst,
Auch des Schimmers beraubt, liegest verrostet nun da!
Welche Tage gabest du mir! wie begannen sie, wenn sich
In der Frühe Glanz färbte noch bleibender Reif;
Welche Nächte, wenn nun der Mond mit der Heitre des Himmels,
Um der Schönheit Preis, siegend stritt, und besiegt.
Dann war leichter der Schwung, und die Stellung unkünstlicher, froher
Dann der rufenden Laut, blinkete heller der Wein,
Und wie war der Schlaf, der endlich ermüdeten eisern,
Wie unerwecklich! Wer schlief jemals am Baume wie wir?
Aber es kam mit gebotnem Gepolter der Knecht; und wir sahen
Wieder den farbigen Reif, wieder den Schimmer der Nacht.
Der du so oft mit der labenden Glut der gefühlten Gesundheit
Mich durchströmetest, Quell längeres Lebens mir warst,
Wenn ich vorüberglitt an hellbeblüheten Ulmen;
(Schnee war die Blume;) der Bahn warnende Stimme vernahm,
Mit nachhorchendem Ohr; auch wohl hinschwebt' an der Ostsee,
Zwischen der Sonne, die sank, und dem Monde, der stieg;
Oder wenn, den die Flocken zu tausenden in sich verhüllten,
Und den schwindelte, Sturm auf das Gestade mich warf:
Ach einst wurdest du mir, Kothurn, zum tragischen! führtest
Mich auf jüngeres Eis, welches dem eilenden brach.
Bleich stand da der Gefährt; mein Schutzgeist gab mir Entschluss ein;
Jener bebte nicht mehr; und die Errettung gelang.
Als sie noch schwankend schien, da rührte mich innig des Himmels
Lichtere Bläue, vielleicht bald nun die letzte für mich!
Dank dir noch Einmal, Beindorf, dass du mich rettetest! Dir kam
Lang schon die letzte; mir macht sie die Erde noch schön.


Y visto todo el bien que puede verse,
exclamaba diciendo: «¡Oh soberano
aquél que habrá de ti la alta corona!


V Asii sic těší právo muže,
Že si více chotí popřát může.
Jaká jest to nevzdělaná krušnost!
Zde on patří ženě jediné,
Tím víc věrnou zůstat žádá slušnost;
Blaží se tak srdce oučinné.


Co' venti de l'aprile. Ivi ne l'armi
Vissero i forti padri, ivi la mia
Anima il mondo cominciò a sognare,


Jak často hněvně mysl má se trudí,
že z čisté lásky šla jsi za muže,
jenž nic Ti darem dáti nemůže,
než jen tu bouři neklidné své hrudi,
než jen tu starost, plnou odříkání,
jež retům jeho usmívat se brání –
když jsme tak chudi!


Ty doby odešly dávno, dávno je tomu.
Jak zpustly zatím Tvé chrámy, zchátrala srdce!
je zimno v svatyních Tvojich, do kostí mrazí,
tam olej nečistý lije páchnoucí světlo
a obět zápalu Tvého nenosí nikdo.
Mne lítost pojala v hloubi, nesmírná, velká;
Tvé rámě rozpjaté křížem dráždí mou bolest,
Tvé srdce vyčítá otevřenými kraji
jak rtoma oschlýma žízní horečnou, dlouhou,
Tvé hlavy koruna prachem do popelava
jak Tebe ubohým činí prostřed nás králem!
Tvůj sluha poslední z Tvých jsem posledních sluhů,
má miska obětní také prázdna je, prázdna. – –


Když jinoch starověký ženu miloval,
své, její nitro sotva sondoval.


Ku vzkříšení dnů těch skvělých,
když se vinul každý vzdech
k slávě rodné, vlastní matky
k slávě krásných českých Čech.


Nicht ruhig aber lag im Land mein altes Zimmer.
Es wanderte noch mit dem Eisberg fort,
Und auch durchs Fenster sah des Eises Schimmer.
»Titanic« – war ein zweites großes Wort,
Das sagten meine Lippen lautlos immer.


Rührt sich dort die Abendglocke,
Hallt es weit die Gegend nach;
In den Städten, in den Klöstern
Werden alle Glocken wach.
Und es schweigt die Meereswoge,
Die noch kaum sich tobend brach,
Und der Schiffer kniet am Ruder,
Bis er leis sein Ave sprach.


Das Liecht ward schwartze Nacht, der Himmel lieff zusammen
In dickes Finsterniß, die Wolcken gaben Flammen
Und eilten hefftig fort, man sahe keinen Tag,
Als wann der grimme Plitz durch einen Donnerschlag
Vorher gesendet kam, der Winde starckes Prausen
Bewegte Wald und Berg mit seinem wilden Sausen,
Die Lufft ward lauter See, der Höllen gantzes Reich
Erregte seine Krafft, die Bäume wurden bleich;


Lehrten sie dieß holde Schweben,
Diesen Wonnedruck, so leicht,
Wie des Frühlingswindes Beben,
Wenn er über Wiesen schleicht.


No son como las moscas impertinentemente libres,
no,
los muertos, perfectamente honestos,
trajinan, trabajan en su asunto
revolotean,
se posan como temibles insectos, pero son
inevitablemente limpios,
extraordinariamente útiles, conscientes,
van y vienen de las estrellas,
son los absolutos,
los vagabundos sagrados,
los únicos que llevan las velas de luz fría
en el entierro caliente
del cadáver errante del Universo.
Los únicos...
Los únicos testigos de la muerte del tiempo.


A jó isten kegyelméből megérted,
Fejlését magyarok müvészetének;
És két szemed örömkönnyezve látja,
Hogy már hazádnak is van képirása.
Az úttörők által vetett magot,
Örvendj, gyümölcsöt hozni láthatod!


„Ó, bílá holubice, chraň se, chraň!
Se zbraní pod pláštěm tě hledá vrah;
svá křídla rozepni a hledej les,
než v zrádný úsvit promění se noc!“


Die Tugend wird hier meist der Thorheit nachgesetzt,
Wo man was angenehm, mehr, als was nützlich schätzt;
Und der verdienet offt ein freundlicher Gesicht,
Der oft zu Hofe tantzt, als der im Feld' oft ficht.


Not a' the wealth o' rich Peru
Could keep poor James frae fretting;
The gentlest gales that ever blew
His peace wad overset in.
What can I do, gin apes below
To lead should be my station, —
Although ilk ape should prove some beau
Once famous in this nation? "


Es braucht niemand zu wissen, wodran ich bin.
Ich habe das Geld meiner Mutter gestohlen.


Geht fleißig hin ins Auditorium,
Da seht ihr manches Stück, wo Männer nur agiren.
Gelehrt heißt man es disputiren,
Und gar ein Specimen ediren;
Die Rollen lesen sie, doch nein, sie buchstabiren,
Die Hauptperson ist immer stumm;
Der Autor sollte nur souffliren,
Doch spricht er lauter als die Helden rings herum.


Starkes ertönt nicht herschend in des Griechen
Sprache, Sanftes ertönt; drum führt er seltner
Zu des Schattens Kühlungen, in der hohen
Quelle Gesäusel.


Was man mit Lust beschaut, das drückt sich in uns ein;
Schau nichts als Jesus so, wie selig wirst du sein!


A kétségb’esés pokoli hang,
Amely fölkiált az égre:
Nincs tebenned isten, akinek
Gondja volna az emberiségre.


Und sah durch meine Fensterscheiben
Vögel im Flug weissagend schreiben,


V městě jsou; sem s každé strany
zástupové jen se valí,
starci jdou a letí panny,
blázni velicí i malí
sem se včely hrnou,
dychtivostí trnou,
co se bude díti?
Ha! již duše ztrnou,
Král zpěv začal hřmíti.


Krásná jsi ty, Neapoli,
Krásnáť všecka Italie,
Oči bych zde mohla nechat,
Srdce mé však v Čechách žije.


Der Grundcharakter der Erscheinung
War nach der allgemeinen Meinung
Der von Mama, sehr rund und nett,
Entwicklungsfähig im Korsett.


Vždyť, u sta kanců! dobře víš –
Jak často velemoudře díš –
Že vrchnosti jsou božím právem,
Jim hřích že jest odpírati:
Nuž ukaž sám, i tvým že mravem,
Co pěkně umíš kázati!“


Tys myslil:
„Orly vychoval jsem, sokoly!“
sám svobodný jsa duch,
jenž nenáviděl řetěz, tmu a puch.


O Milon, mein Gemahl so süß!
Die Flut verschlang mir dich.
Die ich um Liebe alles ließ,
Nun läßt die Liebe mich.


Zákonem umění řiď se, kdo talentem nadán jsi s nebe;
k velkosti genius jen vzlétá, pout zákona prost.


Ihr seht es bei Menschen und Tieren,
Ein Kleid ist's ohne Naht.
Oft seht ihr's rings die Auen zieren
Als schönste Perlensaat. 1


Langsam, ihr funkelnden Sterne der Nacht,
Schreitet dahin im Reigen.
Rauschender Wind, nun wehe sacht,
Wiege dich sanft in den Zweigen.
Denn die Liebste hat kosensmüd
Schlummernde Lider geschlossen.
Rosenfarbe, heimlich erglüht,
Ist auf ihr Antlitz gegossen.


يا قلب حتامَ اجهد في مدافعتك
عن الهوى والشقاوة فيهِ دافعتك
من يوم بالصبر ما تحصل مساعفتك
اذهب وهذي الصبابة والأسى عفتك


Ukončivše vzhledli posli k Olze,
mlčeli a čekali na odvět;
jeden z nich však, juný bratr Mala,
přiblížil se ku prestolu o krok,
blouznivě mu zazářily zraky,
sladkým hlasem jal se takto mluvit:


حاشا مكارمكَ الهتونُ سحابُها
أن أنثني قد سُدّ دوني بابُها
إن يجمُدِ الجاري فكم من صخرةٍ
بيديْك سالتْ للعفاةِ شِعابُها
أشكو ولو أشكو الذي أنا رهنُه
كلّت يدي عنه وضاقَ كتابُها
فادْمَعْ خُطوبَ الدهرِ عمّن نفسُه
قد أولِعَتْ في ضيمِها أنيابُها
هي رُقعةٌ رُفعَتْ إليك وخاطري
متيقّنٌ أنّ النوالَ جوابُها


Zum nahen Flug jetzt lüftet der schnelle Tod
Den Fittig, und – was flammte, das glimmt nur mehr:
Er rauscht heran – sein starker Flügel
Fächelt vom Throne herab die Asche. –


Mne větry bouřlivé si k ústům nasadily
a do čtyř světa stran volají na poplach;
zvon požární mnou lká, strach srdcí ve mne kvílí,
zlý výkřik vítězů, vzdech slabosti i síly
mnou letí k nebesům, hřmí echem v dálavách.


Ach, ich bin viel zu wenig,
Zu rühmen seinen Ruhm!
Der Herr allein ist König,
Ich eine welke Blum.
Jedoch weil ich gehöre
Gen Zion in sein Zelt,
Ists billig, daß ich mehre
Sein Lob vor aller Welt.


أَلَيلَةُ الحَشرِ لا بَل يَومُ عاشور
وَنَفخَةُ الصُّورِ لا بل نفثُ مصدورِ
يَومٌ بِه اِهتَزَّ عَرشُ اللَه من حَزَنٍ
على دَمٍ لرَسول اللَه مَهدورِ
يَومٌ بِهِ كُسفت شَمسُ العُلى أَسَفاً
وأَصبح الدين فيه كاسِفَ النورِ
يَومٌ به ذهبت أَبناءُ فاطِمَةٍ
للبَين ما بين مَقتولٍ ومأسورِ
فأَيُّ دَمعٍ عليه غيرُ مُنهمِلٍ
وأَيُّ قَلبٍ عليه غَيرُ مَفطورِ
وَلَوعَةٍ لا تَزال الدَهرَ مُسعرَةً
بين الجوانح ناراً ذات تَسعيرِ
لرزءِ أَبلجَ في صَمّاء ساحته
من نبعة المجد والغرِّ المَشاهيرِ
مَولىً قَضَى اللَه تنويهاً بإمرته
فَراحَ يَقضي عليه كُلُّ مأمورِ
لِلَّه مُلقىً عَلى البَوغاء مُطَّرحاً
كاسٍ من الحَمد عارٍ غيرُ مَستورِ
قَضى على ظَمأ ما بلَّ غلَّتَه
إلّا بكلِّ أَبَلِّ الحَدِّ مأثورِ
يا وَقعَةَ الطَفِّ خلَّدتِ القلوب أَسىً
كأَنَّما كُلّ يَومٍ يوم عاشورِ
يا وَقعةَ الطفِّ أَبكيتِ الجفونَ دماً
ورُعتِ كلَّ فؤادٍ غيرِ مذعورِ
يا وقعةَ الطفِّ كَم أَضرَمتِ نارَ جوىً
في كُلِّ قَلبٍ من الأَحزان مَسجورِ
يا وَقعةَ الطفِّ كَم أَخفَيتِ من قَمرٍ
وكم غمرتِ أَبيّاً غيرَ مَغمورِ
يا وَقعةَ الطفِّ هَل تَدرين أَيُّ فَتىً
أَوقعتِه رهنَ تَعقيرٍ وَتَعفيرِ
يا وَقعةَ الطفِّ هَل تَدرين أَيّ دمٍ
أَرقته بين خُلف القَوم والزورِ
لا كانَ يومكِ في الأَيام إِنَّ له
في كُلِّ قلب لجرحاً غير مَسبورِ
كَم مِن فَتىً فيك صبحُ المجد غرَّتهُ
أَضحى يُحكمُ فيه كُلُّ مَغرورِ
وَكَم رؤوسٍ وأَجسامٍ هنالِك قَد
أَصبَحنَ ما بين مَرفوعٍ وَمَجرورِ
لَهفي عليهم وقد شالَت نعامتُهم
وأَوطنوا ربعَ قَفرٍ غير مَعمورِ
فقل لمن رامَ صَبراً عن رزيَّتهم
إِليكِ عنّي فَما صَبري بمَقدورِ
أَيذخُر الحزنُ عن أَبناءِ فاطمةٍ
يَوماً وَهَل مِنهُم أولى بمَذخورِ
مَهما نسيتُ فَلا أَنسى الحسينَ لَقىً
تَحنو عليه رُبى الآكام والقورِ
معفَّراً في مَوامي البيدِ مُنجدِلاً
يَزورُه الوَحشُ من سيدٍ وَيَعفورِ
تَبكي عليه السَماواتُ العُلى حَزَناً
وَالأَرضُ تكسوهُ ثوباً غيرَ مَزرورِ
يا حسرةً لِغَريب الدارِ مُضطَهدٍ
يَلقى العِدى بعَديد منه مَكثورِ
يَحمي الوَطيسَ مَتى وافاه مُنتَصِراً
عليهم بخَميسٍ غيرِ مَنصورِ
حتىّ إِذا لم يكن من دونِه وَزَرٌ
شَفى الضغائنَ منه كُلُّ مَوزورِ
فأَين عينُ رَسولِ اللَه ترمقُه
لقىً على جانبٍ للبين مَهجورِ
وأَين عَينُ عليٍّ منه تَلحَظُه
مَقهور كلِّ شقيِّ الجدِّ مَقهورِ
وأَين فاطمةُ الزَهراء تنظرُهُ
وأَهلهُ بين مَذبوحٍ وَمَنحورِ
يا غَيرَةَ اللَه والأَملاكِ قاطبةً
لفادحٍ من خُطوب الدَهر مَنكورِ
تُسبى بَناتُ رَسولِ اللَه حاسِرةً
كأَنَّهُنَّ سبايا قوم سابورِ
من كُلِّ طاهرة الأَذيال ظاهرةٍ
تَرمي العِدى بعيونٍ نَحوها صورِ
من الفواطم في الأَغلال خاشعةً
يُحدى بهنَّ على الأَقتاب والكورِ
يَنعَينَ يا جدُّ نال القَوم وِترَهُم
منّا وأوقع فينا كُلُّ محذورِ
يا جدُّ صال الأَعادي في بنيك وقد
ثَوى الحسينُ ثَلاثاً غير مقبورِ
وأودع الرأسُ منه رأَسَ عالية
وأوطئ الجسم منه كلَّ مِحضيرِ
هَذا الحسين قتيلاً رهنَ مصرعه
يَبكي له كُلُّ تَهليل وَتَكبيرِ
هَذا الحسينُ ثَوى بالطفِّ منفرداً
تَسفي عليه سَوافي التُرب والمورِ
هذي بناتُكَ للأَشهاد بارِزَة
يُشهرنَ بين الأَعادي أَيَّ تَشهيرِ
آهٍ لرزئكُمُ في الدَهرِ من خَبَرٍ
باقٍ على صَفحات الدهر مَسطورِ
تَبَّت يَدُ ابنِ زيادٍ من غويِّ هوىً
وَمارقٍ في غِمار الكُفرِ مَغمورِ
أَرضى يَزيدَ بسُخط اللّه مجتَرئاً
وبرَّ منه زنيماً غير مَبرورِ
فَهَل تَرى حيم أَمَّ الغيَّ كان رأى
دمَ الحسين عليه غَيرَ مَحظورِ
أَتيتَ يا ابن زيادٍ كلَّ فادحةٍ
بُوِّئتَ منها بسعيٍ غيرِ مَشكورِ
بَني أُميّةَ هبُّوا لا أبا لكمُ
فَطالبُ الوتر منكم غيرُ موتورِ
نسيتُمُ أَم تَناسيتم جنايتَكم
فَتلك واللَه ذَنبٌ غيرُ مَغفورِ
خاصمتمُ اللَه في أَبناءِ خيرِته
هَل يخصمُ اللَه إلّا كُلُّ مَدحورِ
وَرُعتمُ بالرَدى قَلبَ ابنِ فاطمة
وَما رَعيتم ذِماماً جدَّ مَخفورِ
أَبكَيتم جَفنَ خير المُرسَلينَ دماً
وَرحتم بين مَغبوطٍ وَمَسرورِ
إليكمُ يا بَني الزَهراءِ مرثيةً
أَصاخَ سَمعاً إليها كُلُّ مَوقورِ
تجدَّد الحزنُ بالبيت العَتيق بكم
وَيحطمُ الوَجدُ منها جانبَ الطورِ
عليكمُ صلواتُ اللَه ما هطلَت
سحبٌ وشقَّ وميضٌ قَلبَ دَيجورِ


Von deiner gerechtigkeit wegē,
nit meins verdienst, der ist vmmsunst,
Wolst mein feind stören vnd erlegen
deiner güte halben vnd gunst.


Konečně se zakotvili
zrovna proti Damerovu,
z druhé strany pod převlakou
Uznoimského půlostrovu.


Morgante il passo quanto può studiava,
ed a dispetto di tutti i pagani
passato ha il fiume e 'l fardel ne portava,
tanto menato ha il battaglio e le mani.
Ma finalmente Dodone affogava,
onde e' gridò: - Se scacciati hai que' cani,
posami in terra, ch'io son mezzo morto,
per Dio, Morgante, e donami conforto. -


Or sia qui fine al mio amoroso canto:
secca è la vena de l' usato ingegno,
et la cetera mia rivolta in pianto.


هل بعد ذا كَلَفٌ بكم وغرامُ
جسدٌ يذوبُ وعَبرةٌ وسَقامُ
وحمامةٍ تدعو الهديلَ وطالما
جلبَ الحنينَ حمامةٌ وحمامُ
هتفتْ وكم شاقتكَ فوقَ غصونِها
وُرْقٌ تَجاوَبُ والعيونُ نيامُ
فسهِرتُ مِن دونِ الرفاقِ لنوحِها
ولبارقٍ بالرقمتينِ يُشامُ
أمسى يلوحُ
ولي فؤادٌ خافقٌ
بوميضِه دونَ القلوبِ يُضامُ
رحلَ الأحبَّةُ عن زرودَ وخلَّفوا
مضنًى تكنَّفَهُ أسًى وهُيامُ
ومتى خلا ربعُ الهوى مِن أهلِه
فكرى الجفونِ على الجفونِ حرامُ
واِذا قضى بالبينِ بعدَ دنوَّهم
عبثُ النوى فعلى الحياةِ سَلامُ
جنفَ العواذلُ في الملامِ وما ارعوى
وجدي وقد عَنَفوا عليه ولاموا
مَنْ مبلغٌ جيراننا بِطُوَيلِعٍ
أنّي سَهِرتُ مِنَ الغرامِ وناموا
قومٌ إذا ذُكِروا طربتُ صبابةً
فكأنَّما دارتْ عليَّ مدامُ
بانوا وقد كانوا عليَّ أعزَّةً
وهمُ واِن بانوا عليَّ كرامُ
أهوى رجوعَ الراحلينَ وطالما
كَذَبَتْ أمانيٌّ وعَزَّ مَرامُ
هيهاتَ أين رجوعُ أيامِ الحمى
ذهبتْ فدمعي اِثرهنَّ سِجامُ
أم كيف تُرجى للأحبَّةِ عودَةٌ
ويَلَمْلَمٌ مِن دونهم وثِمامُ
طلبُ الحبائبِ ضلَّةٌ مِن بعدِما
قعدَ العواذلُ حولهنَّ وقاموا
هُجِرَ المحبُّ تجنباً وأُضيعُ في
شرعِ الهوى عهدٌ له وذمامُ
فكأنَّما أيامُه بالمنحنى
كانتْ لطيبِ العيشِ وهي منامُ
فسقتْ صوادي الربعِ ديمةُ جفنِه
سَحّاً إذا ما ضَنَّ فيه غمامُ
ربعٌ أسائلهُ وفي قلبي له
مِنْ مؤلمِ الشكوى اليه ضِرامُ
عن جيرةٍ ظعنوا وأوحشَ منهمُ
نادي السرورِ في الفؤاد اقاموا
كانتْ ليالي القربِ أعياداً بهمْ
تُزهى وكان الدهرُ وهو غلامُ
واليومَ أخفقتِ المطامعُ بعدما
ساروا وأمسى البينُ وهو لِزامُ
جيرانَنا مَنْ باتَ مشغوفاً بكمْ
ونأيتمُ عنه فكيف ينامُ
ميعادُ شوقي أن تَهُبَّ مِنَ الحمى
نفسُ الصَّبا أو أن تلوحَ خيامُ
ونجائبٍ ترمي الفِجاجَ ضوامرٍ
هنَّ القِسيُّ وركبهُنَّ سهامُ
طلبتْ ربوعَ الظاعنينَ يحثُّها
سَبَبا غرامٍجِنَّةٌ وعُرامُ
وتجنَّبتْ زَهْرَ الجميمِ إلى الحمى
ومواردَ الوادي وهنَّ حُمامُ
تسننُّ بينَ دَهاسِهِ فكأنَّها
في المَرْتِ تسخرُ بالرَّياحِ نَعامُ
مِن كلَّ جائلةِ الوضينِ كانَّها
مما عراها في الزَمامِ زِمامُ
أو مُصعَبٍ لم يثنِ مارنَ أنفِه
في البيدِ مِن قَلَقِ النشاطِ خِطامُ
يسري ولا لأخِي الغرامِ ولا له
في منزلٍ بعدَ الخليطِ مُقامُ
واِذا تغيَّرَ مَنْ حَفِظْتَ ودادَهُ
وغدتْ حبالُ العهدِ وهي رِمامُ
فدعِ الملامةَ لا تلُمْهُ فقلَّما يجدي
وقد نقضَ العهودَ مَلامُ
ولشرُّ أربابِ المواثقِ حُوَّلٌ
فيها يؤنَّبُ تارةً ويُلامُ
ومتى تفاخرَ بالنظيمِ عصابةٌ
نبغوا فاِنَّي للجميعِ اِمامُ
ختموا بأشعاري وكان ختامهم
مسكاً ويضحي المسك وهو ختام


Oben in den blauen Hallen,
Bei den Vätern weile du,
Unser Waffenruf soll schallen
Bis in deine sel'ge Ruh'.


Al pasar los años y también los temporales de la vida
la blancura de tus velas tengo ya en mi alma,
la ilusión de tus encantos con el viento
me hace verte como visión de fuego,
recibiendo los besos de las nubes
en tus cuatro largas lanzas que tocan el cielo,
las olas imponentes barriendo tu cubierta,
tu alma prendida en las alas del cóndor,
dentro de ti tus amores abrazados
marinos y bandera,
surcando el mar a toda vela,
el majestuoso azul, pacífico, tranquilo, tempestuoso,
bello, hermoso, el más grande, el más amado
de los mares de este mundo,
«el glorioso mar de mis amores».
Quisiera en tu seno recibir mi adiós en esta vida
porque mi alma de marino pertenece al mar.
El mar en que tu reinas Blanca Dama,
El mar en que tu alumbras, Estrella Solitaria,
El mar en que tu vuelas, mi Blanca Mariposa,
«ESMERALDA» el mar de tu bandera,
el lugar que yo he llamado por toda mi vida
«El mar de mis amores».


Man kommt wohl eine Weile her
Und läuft nach Blumen kreuz und quer
Und bunten Schmetterlingen,
Doch mählich steigt ein Schattenrauch
Und weht von Sternen her ein Hauch
Und weht mit kühlen Schwingen.


Ach mein, ach komm doch bald,
Du Wonne meiner Seele!
Nimm mich aus dieser Höhle
Zu dir, mein Aufenthalt.
O Jesu, Jesu, komm doch heut
Und führ mich in die Ewigkeit.


É tarde, muito tarde da noite,
trabalhei hoje muito, tive de sair, falei com vária gente,
voltei, ouço musica, estou terrivelmente cansad
Exactamente terrivelmente com a sua banalidade
é o que pode dar a medida do meu cansaç
Como estou cansad De Ter trabalhado muito,
ter feito um grande esforço para depois
interessar-me por outras pessoas
quando estou cansado demais para me interessarem as pessoa
É tarde, devia Ter-me deitado mais cedo,
há muito que devera estar a dormi
Mas estou acordado com o meu cansaço
e a ouvir músic Desfeito de cansaço
incapaz de pensar, incapaz de olhar,
totalmente incapaz até de repousar á força de
cansaç Um cansaço terrível
da vida, das pessoas, de mim, de tud
E fumo cigarro após cigarro no desespero
de estar tão cansad E ouço música
(por sinal a sonata para violino e piano
de César Franck, e depois os Wesendonck Lieder)
num puro cansaço de dissolver-me
como Brunhilda ou como Isolda
no que não aceitarei nunca
l amor che muove il sole e l altre stell
Nada há de comum entre esse amor de que estou cansado,
e o outro que não ama, apenas queima e passa , e de cuja
dissolução no espaço e no tempo em que vivo
estou mais cansado aind Dissolvam-se essas damas
que eram princesas ou valquírias, se preferem, no etern
Eu estou cansado de não me dissolver
continuamente em cada instante da vida,
ou das pessoas, ou de mim, ou de tud
Qu ai-je á faire de l eternel? I live her
Non abbiamo confusio E aqui é que
morrerei danado de cansaço, como hoje estou
tão terrivelmente cansad


Des dritten Zehens Ende.


U oltáře dokola kněží řad
ve zlatém slavnostním hávě,
ó jaký přízrak mu na duši pad’:
v jich středu on v celé slávě.


Che s'ciarô!... Santa Maria!
Franch l'è on fulmen ch'è s'cioppaa.
Chè?... Perchè mì hoo bestemmaa?...
Mì?... Set matta! va on poo via.


Me ciappi la mia stria sott al brasc,
vemm in straa, nun denanz la mamma indree
col sò gimacch anch lee,
e lì ghe canti sù i mee resonasc,
e per dagh a capì
che l'eva proppi el coeur che ghe parlava
de tant in tant ghe dava
di strengiudinn de brasc col mè de mì.


Von Jesse kompt ein Wurtzel zart/
Darauß ein Zweig von wunder Art/
Der Zweig ein schönes Rößle bringt/
Das wunderlich vom Zweig entspringt.


, in smoaky  pent,
Who rarely sees the Firmament,
You graciously invite, to view
The Sun's enliv'ning Rays with you;
To change the Town for flow'ry Meads,
And sing beneath the sylvan Shades.


Le croissant fend l’éther ainsi qu’une carène…
Voici l’heure amoureuse où chante la Sirène.


Wanderschaft durch dämmernden Sommer
An Bündeln vergilbten Korns vorbei. Unter getünchten Bogen,
Wo die Schwalbe aus und ein flog, tranken wir feurigen Wein.


»Esta es la causa, español,11
Que a llanto pudo moverme;
Mira si es razón que llore
Tantos males juntamente.»


Der Schneesturm pfeift. Aus dem warmen Haus
lugen Tschako und Helm heraus;
im kalten Schneelicht blitzen
goldene Knöpfe und Litzen.


In so verzukkertem gefechte/
in solcher süßen sinnen-pein/
möcht' ich wohl alle tag und nächte
bis in den tod begriffen sein!


Dich wähl' ich mir zum Heiligtume,
Du Tempel, den vor alter Zeit
In Einfalt, seinem Gott zum Ruhme,
Der fromme Vorfahr eingeweiht!
Schon sinken alle deine Mauren;
Und Dünkel, wie im öden Grab,
Geußt von den Eiben sich herab,
Die rings in deinem Schatten trauren.
Zu fühllos der Melancholei,
Die sich um dich herum verbreitet,
Und unachtsamen Blickes, schreitet
Bei dir der Wanderer vorbei;
Vergißt der alten frommen Sitte,
Die ihrem Schöpfer dich gebaut,
Und selbst in einer niedern Hütte
Nach einer bessern Welt geschaut.
Mir aber sei der brave Mann
Gesegnet, der den Bau begann!
Längst ist die Hütte weggeschwunden,
Die ihn in ihre Schirmung schloß,
Wo ruhig ihm und tadellos
Das fromme Leben hingeschwunden.
Hier sah ihn jeder neue Tag
Und jedes Abends Purpurröte,
Wie er im feirenden Gebete
Aufs Antlitz hingegossen lag.
Die Engel Gottes stiegen nieder,
Und lernten seine fromme Lieder,
Und sangen sie im lauten Chor,
Im Himmel ihren Brüdern vor.
Sein einzig Glück auf Erden war
Ein gutes, edles, frommes Weib,
Und seines Lebens Zeitvertreib
Ein wonnigliches Kinderpaar.
Oft sah er in der Schattenkühle
Von Bäumen, die er selbst gepflanzt,
Im leichten, jugendlichen Spiele
Von ihnen fröhlich sich umtanzt.
Dann drückt' er fester sie, und freier
An seinen warmen Busen hin,
Und fühlte hoher Andacht Feuer
In jeder seiner Adern glühn.
Einst kam er mit verzognem Schritte,
Das Auge bang und freudenleer,
Aus seiner strohbedeckten Hütte
Zu diesem kleinen Hügel her.
»Allmächtiger! Du Gott der Götter!«
So rief er, senkte sich aufs Knie,
»Allmächtiger, du Gott der Götter,
O hilf mir, Vater, rette sie!
Mein armes Weib, von Qual umgeben,
Sieht kaum des Tages Schimmer mehr,
Und tausend Todes-Schrecken schweben
Um ihr gebrochnes Auge her.
O du, von meinen Jugendjahren
Mein Schutz und Retter, höre mich!
Mir meine Gattin zu bewahren,
Du Gott im Himmel fleh' ich dich!
Erhörest du, warum ich bete,
Dann (meine Hände heb' ich auf,
Und schwöre) hier, an dieser Stätte,
Bau' ich dir einen Tempel auf.
Und ihm entgegen soll sie wanken,
Sobald des Todes Schrecken flieht,
Und ihre Thräne soll dir danken
Und ihres Herzens frommes Lied.
Die Kinder sollen Blumen sammeln,
Und sie auf deinen Altar streun,
Dir frohe Freudenthränen weihn
Und ihren Dank gen Himmel stammeln.
Mein ganzes Leben auf der Erde
Sei mir ein frommer Herzensdank,
Und jeder neue Morgen werde
Geweckt durch meinen Lobgesang!
O höre, höre! was ich flehe! –
Doch du bist Gott, dein Wille nur geschehe!«
Und froher hoffend schlich er wieder
Vom Hügel zu der Hütte nieder;
Noch aber lag dem Tode nah
Und schmachtend die Geliebte da,
Und alle Hoffnung schwand ihm wieder.
Noch unter Thränen floß ein Tag,
Und eine Schreckensnacht ihm nach.
Dann aber stieg von Gottes Thron
Ein heller Friedensbote nieder,
Und alle Todes-Schrecken flohn,
Und alle Kräfte kehrten wieder;
Und Feuer floß in ihren Blick
Und Leben in ihr Herz zurück;
Und mit dem ersten Morgenrot
Ergossen seine Dankeslieder
Sich mit dem Blumenduft zu Gott;
Und mit dem ersten Morgenrot
Bracht' er zum heiligen Altar
Den ersten Stein der Gründung dar;
Und eh' die Todesblässe wich,
Und er gesund die Gattin sah,
Stand aufgebaut der Tempel da –
Vom Morgenhimmel senkte sich
Der rosenfarbe Tag hernieder,
Und alle Vögel sangen Lieder,
Und Thal und Hügel freuten sich
Als sie aus ihrer Hütte schlich.
Der Wange Freudenthränen mischten
Sich mit dem kühlen Morgentau;
Und, schöner ihr zu blühn, erfrischten
Sich alle Blumen auf der Au.
Das Kinderpaar, das sie umgab,
Brach die bethränten Blumen ab,
Und brachte dankend am Altar
Sie Gott zum süßen Opfer dar.
Ein guter alter Priester stand
Am Altar mit gefaltner Hand,
Den kleinen Tempel einzuweihen,
Und alle Nachbarn kamen dar,
Sich mit dem neu belebten Paar
In Eintracht brüderlich zu freuen,
Und ihrer aller Lippe sprach
Des Priesters Segen leise nach.
Dann kehrten mit erhelltem Blick
Sie nach dem Hüttendach zurück.
So oft der Weihungstag erschien,
Sah man das frohe Fest sie feiren,
Mit Thränen sie am Altar knien,
Und ihrer Liebe Bund erneuren.
Durch Lehren bald, und bald im Spiel
Ward aller Tugenden Gefühl
Ins Herz des unschuldsvollen Knaben
Vom frommen Vater eingegraben.


L'eterno oso sperar che fia condotto
Al fin degli anni, poiché 'l nodo ch'io
Credea, che mai non si sciogliesse, è rotto.


Nem hiszek én már senkinek,
Nincs senkiben bizalmam,
Mert életemben sokszor, ah,
Oly sokszor megcsalattam.
Bizalmam várát fölgyujtották,
Ledöntötték az emberek;
Romjai között egy ép oszlop van:
Te állasz ott... csak te... magadban...
Téged le nem dönthettenek.


Krhut s Blahutem a s nimi ženy
s uzlem vdolků celé upoceny.


amando él adoró


Wehend teilt sich der grüne Schleier:
Wie eine Wolke umhüllt er ein Weib.
Das naht mit schwebend langsamem Schritt.


Gleich da laßt jhm gesagen
Der stossend bienen schwarm/
Schon kühlet/ vnd zerschlagen
Ist jhm das müthlein warm/
Er herwarts thut sich lencken/
Wil schon sich kleben an;
Schaw dorten er bleibt hencken/
Man jhn dort fassen kan.


Kinder werfen den Ball an die Wand und fangen ihn wieder;
Aber ich lobe das Spiel, wirft mir der Freund ihn zurück.


Пишите сходныя художники портреты;
Но въ живописи нѣтъ нигдѣ ЕЛИСАВЕТЫ:
Когда явить хочу въ природѣ хитрость я;
Неподражаема, Богъ рекъ, рука Мо


A tu s bolem konstatujem,
že, ač autorem je Slovan,
v celém kuse nenašli jsme
ani noty slovanské.


Esforzaron mis ojos la corriente
de este, si fértil, apacible río;
y cantando frené su curso y brío:
¡tanto puede el dolor en un ausente!


Por los pasillos del cielo se retuerce el huracán.
Sufre heridas de puñales, mordeduras de serpientes
y una lesión en el pecho que le impide respirar.
Las olas rasgan espumas y un telón que viene y va.
Han descubierto a la luna con un pálido antifaz
sobre los ojos cansados de tan largo caminar.
¡Me parece ver en ella tu figura angelical!
¡Un amor que fue perdido junto a las olas del mar!
¡Ven a mí, amor perdido, imposible amor en paz,
antes que el viento la oprima por la garganta sensual,
antes que muera en el aire en la gran inmensidad!
¡Creo verte en los enredos de su gasa tropical!
¡Ven a mí, amor perdido, imposible amor en paz,
antes que muera la luna con su pálido antifaz
antes que yazca tendida en la gran inmensidad.


Und zur Sprache der Propheten
Sich verhalten mag etwa
Wie das Schwäbische zum Deutschen –
Dieses Gelbveiglein-Hebräisch


ياِبنَ الأُلى رَسَخَت أحلامهُم وَرَسَت
إِذ الأَكفُّ مجانينٌ مهاويسُ
لا تدخُلِ الحانَ والصُفّاعُ ثائِرَةٌ
حتّى تُقامَ حوالَيكَ المَتاريسُ
وَقُل لِصُدغكَ يَستَقبِل وُفودَهُمُ
بالبابِ إنَّهمُ قومٌ مناحيسُ


Co pak je ti po jablíčkách,
Když pro tebe nezrají?
Já už jsem ti řekla, že mne
Naši tobě nedají.


decidle cuán perdido me hallastes,
decidle cuán ganado me perdistes,
decidle cuán sin vida me matastes,


Levántate.
Resopla tu poder, despliega tu esqueleto,
enarbola tu frente con las rotundas hachas,
con las dos herramientas de asustar a los astros,
de amenazar al cielo con astas de tragedia.
Esgrímete.
Toro en la primavera más toro que otras veces,
en España más toro, toro, que en otras partes.
Más cálido que nunca, más volcánico, toro,
que irradias, que iluminas al fuego, yérguete.
Desencadénate.
Desencadena el raudo corazón que te orienta
por las plazas de España, sobre su astral arena.
A desollarte vivo vienen lobos y águilas
que han envidiado siempre tu hermosura de pueblo.
Yérguete.
No te van a castrar: no dejarás que llegue
hasta tus atributos de varón abundante
esa mano felina que pretende arrancártelos
de cuajo, impunemente: pataléalos, toro.
Víbrate.
No te van a absorber la sangre de riqueza,
no te arrebatarán los ojos minerales.
La piel donde recoge resplandor el lucero
no arrancarán del toro de torrencial mercurio.
Revuélvete.
Es como si quisieran arrancar la piel al sol,
al torrente la espuma con uña y picotazo.
No te van a castrar, poder tan masculino
que fecundas la piedra; no te van a castrar.
Truénate.
No retrocede el toro: no da un paso hacia atrás
si no es para escarbar sangre y furia en la arena,
unir todas sus fuerzas, y desde las pezuñas
abalanzarse luego con decisión de rayo.
Abalánzate.
Gran toro que en el bronce y en la piedra has mamado,
y en el granito fiero paciste la fiereza:
revuélvete en el alma de todos los que han visto
la luz primera en esta península ultrajada.
Revuélvete.
Partido en dos pedazos, este toro de siglos,
este toro que dentro de nosotros habita:
partido en dos mitades, con una mataría
y con la otra mitad moriría luchando.
Atorbellínate.
De la airada cabeza que fortalece el mundo,
del cuello como un bloque de titanes en marcha,
brotará la victoria como un ancho bramido
que hará sangrar al mármol y sonar a la arena.
Sálvate.
Despierta, toro: esgrime, desencadena, víbrate.
Levanta, toro: truena, toro, abalánzate.
Atorbellínate, toro: revuélvete.
Sálvate, denso toro de emoción y de España.
Sálvate.
Resopla tu poder, despliega tu esqueleto,
enarbola tu frente con las rotundas hachas,
con las dos herramientas de asustar a los astros,
de amenazar al cielo con astas de tragedia.
Esgrímete.
Toro en la primavera más toro que otras veces,
en España más toro, toro, que en otras partes.
Más cálido que nunca, más volcánico, toro,
que irradias, que iluminas al fuego, yérguete.
Desencadénate.
Desencadena el raudo corazón que te orienta
por las plazas de España, sobre su astral arena.
A desollarte vivo vienen lobos y águilas
que han envidiado siempre tu hermosura de pueblo.
Yérguete.
No te van a castrar: no dejarás que llegue
hasta tus atributos de varón abundante
esa mano felina que pretende arrancártelos
de cuajo, impunemente: pataléalos, toro.
Víbrate.
No te van a absorber la sangre de riqueza,
no te arrebatarán los ojos minerales.
La piel donde recoge resplandor el lucero
no arrancarán del toro de torrencial mercurio.
Revuélvete.
Es como si quisieran arrancar la piel al sol,
al torrente la espuma con uña y picotazo.
No te van a castrar, poder tan masculino
que fecundas la piedra; no te van a castrar.
Truénate.
No retrocede el toro: no da un paso hacia atrás
si no es para escarbar sangre y furia en la arena,
unir todas sus fuerzas, y desde las pezuñas
abalanzarse luego con decisión de rayo.
Abalánzate.
Gran toro que en el bronce y en la piedra has mamado,
y en el granito fiero paciste la fiereza:
revuélvete en el alma de todos los que han visto
la luz primera en esta península ultrajada.
Revuélvete.
Partido en dos pedazos, este toro de siglos,
este toro que dentro de nosotros habita:
partido en dos mitades, con una mataría
y con la otra mitad moriría luchando.
Atorbellínate.
De la airada cabeza que fortalece el mundo,
del cuello como un bloque de titanes en marcha,
brotará la victoria como un ancho bramido
que hará sangrar al mármol y sonar a la arena.
Sálvate.
Despierta, toro: esgrime, desencadena, víbrate.
Levanta, toro: truena, toro, abalánzate.
Atorbellínate, toro: revuélvete.
Sálvate, denso toro de emoción y de España.
Sálvate.


تَأَمَّلْ وفَكِّرْ في المقَالاتِ وانْصِتِ
وعُدْ عَنْ ضَلالاَتِ التَّعَصُّبِ والْفِتِ


O Giustizia regina, al mondo freno,
mossa d'alta virtù dal sommo cielo,
or fredda e pigra sta' coverta a velo.
Rompe quest'aire e mostra tutt'el corso,
e scendi con tuo forze e con l'ardire,
ché tal virtù non manchi al buon disire.
Fenda l'usata spada, e non con fretta,
ch'e colpi non fien tardi a chi gli aspetta.


Zda bylo to pouhou náhodou
či sen mi rozmysl kalil?
Sám v půlnoci přišel jsem v prázdný byt
a žízní týrán a roztržit
v dvě číše vína jsem nalil.


e detto ch' è del mio fermo proposito
il quale avevo fatto in su quel punto,
che ma' più sare' giunto
d'alcuno amor, po' ch' i' n'ero scampato.


Mit Urlaub Frau um euren werthen Dienstmann
Geheissen war der Bremberger
Ein edler Ritter weise,
In seinem Ton ich euch wohl singen kann,
Darin mir niemand verdenke,
Sein Lob ich immer preise
Er hat gesungen mannigfalt,
Das red ich auf die Treue mein
Von einer schönen Frauen.
An ihm geschah grosse Gewalt,
Daß er verlor das Leben sein,
Sein Leib der ward ihm zerhauen.
Der Herr der sprach: »Du hast mir lieb die Fraue mein
O Bremberger es geht dir an das Leben dein!«
Sein Haupt das ward ihm abgeschlagen
Zu derselben Stund,
Das Herz er in dem Leibe trug,
Das aß der Fraue rother Mund.


Až fiala z omladlé
vzpučí země hrudi,
dvé očinek modravých
k životu se vzbudí.


Jauchtzt, Aufgangsvölker, jauchtzt! Eur Monden ist durchsonnt!
JehovaJesus hat am Abend euch bewonnt!
Di Heilge Schrifft kan nun dreieinig heissen!
Neuneinig mus der beide Bund sich weissen!
Ach alles wil nur allen einig gleissen!


Es simple:
el cocodrilo muerde
el perro ladra
la nube llueve
la cuerda vibra
la esfera gira
el grafito mancha
el sudor se pega
el vómito huele
el sol quema
el espejo refleja
mis poemas arden
y yo no dejo de pensar en ti
¿sabías? y
todo es redondo
tan redondo que asusta
tan previsible que da igual
luchar, llorar, reír, caer, fingir
girando, girando...


لِيَبكِ ابنَ كُلثُومٍ فَقَد حانَ يَومُهُ
يَتامى وَأَضيافٌ وَكُلٌّ مُضَيَّعُ
وَحيٌّ إِذا ما أَصبَحوا في دِيارِهم
بِشَهباءَ فيها حاسِرٌ وَمُقَنَّعُ
وَكانَ إِذا لاقاهُمُ صَدَّ جَمعَهُم
مَهابَتُه وَخَوفُهُ فَتَصَدَّعُوا
لَعمري لَقَد ضاعَت أُمورٌ كَثيرَةٌ
وَذَلَّ مِن الأَوداهِ ما كُنتَ تَمنَعُ


„Nezanikne přec zdroj písní zlatý –
stále budu pěti –
hojnost mi jich z každé veské chaty
v ústret sletí.“


Otra vez el ayer. Tras la persiana,
música y sol; en el jardín cercano,
la fruta de oro, al levantar la mano,
el puro azul dormido en la fontana.
Mi Sevilla infantil, ¡tan sevillana!
¡Cuál muerde el tiempo tu memoria en vano!
¡Tan nuestra! Avisa tu recuerdo, hermano.
No sabemos de quién va a ser mañana.
Alguien vendió la piedra de los lares
al pesado teutón, al hambre mora,
y al ítalo las puertas de los mares.
¡Odio y miedo a la estirpe redentora
que muele el fruto de los olivares,
y ayuna y labra, y siembra y canta y llora!


Mark with what truth it objects drew,
When  ceas'd to breathe,
Its surface polish'd to the view —
A  underneath.


A hol ő van, - hihetetlen -
Hajh! voltam ott, - láttam én:
Érez ott az érzéketlen,
Kinek kéreg van szivén;
A bajnok megfélemedik,
A bátor ott be gyáva;
A büszke nem kevélykedik,
Nem kérkedik a páva;
A habozó állapodik,
Az ész öszvezavarodik,
Virággá lesz minden gyom, -
Egek! milyen hatalom?


Sein allererste Sorge war,
Zu schützen, die ihn hassen,
Bat, daß sein Gott der bösen Schar
Wollt ihre Sünd erlassen.
Vergib, vergib,
Sprach er aus Lieb,
O Vater, ihnen allen!
Ihr keiner ist,
Der säh und wüßt,
In was für Tat sie fallen.


Desdemona chantant le Saule,
Zerline bernant Mazetto,
Ou Malcolm le plaid sur l'épaule ;
C'est toi que j'aime, ô contralto !


人生适意在家山
万里封侯老未还
燕颔虎头成底事
但求生入玉门关


	Di petra uscì così possente foco,
e venne in me per non mutar mai loco.


Jen daleko, jen daleko, zde všecko padá na mne,
ten výsměch zašlých illusí, smích drsný lásky klamné –
jen daleko, jen daleko z té vaší pusté vřavy,
kde zní jen křik váš kramářský kol umučené hlavy.
A tam snad přec bych zapomněl, jak bídným každý z nás,
a tam ta pouta otrocká bych volně s rukou střás’
a jasmín sobě ovinul kol umučené hlavy.


Non già pace a l'ardor, ma tregua al duolo,
Perché quelle cadenti amare stille,
Che già sparsi di pianto, or sien d'inchiostro.
Sì, sì dunque, fia meglio
Che 'n questa carta almeno,
Con queste mute voci,
Il mio duolo, il mio amor tacendo io dica.
Ne' segreti d'amore
Taccia la lingua, e la mia man favelli;
E pur non m'oda il vento,
Ch'io temo che spirando
Egli ancor non ridica i miei sospiri.
Così su questa carta
Seguirò favellando
Pur del silenzio mio l'usato stile;
E questa carta a Voi
Messaggera d'amor tacita invio,
Segretaria fedel de l'amor mio.
Quel dì che gli occhi apersi


lassai quel che piú bramo; et ò sí avezza
la mente a contemplar sola costei,
ch' altro non vede, et ciò che non è lei
già per antica usanza odia et disprezza.


muda aquel pecho que mi llanto ha sido
duro peñasco, alcanza tú la gloria
de un triunfo a los mortales prohibido,


L’autre ratiocine et glose
Sur des modes irrésolus,
Soupesant, pesant chaque chose
De mains gourdes aux lourds calus.
Lui faudrait du temps tant et plus
Pour se risquer hors de son bouge.
Le monde est gris à ce reclus.


Du fällst, o braunes Fräulein
Ein Opfer deiner Treu'.
Schleicht, zärtlichste der Winde,
Vom Blumental herbei.


Mein Sinnbild ist ein Ring, der Denckspruch: Sonder Ende;
Denn wer nicht ewig liebt, der liebet nimmermehr.
Mein Engel, giebstu nun dem Argwohn kein Gehör,
So lege mir dein Herz in die getreuen Hände.


Last euch solches nicht ärgern mehr,
glaubt der Propheten gpredigt lehr,
welche euch klar anzaigen
Den arm des Herrn, den Gotes Son,
das es mit jm werd also gohn,
sein Reich durch demut steigen:
Dan Er schist auf for Got ganz werd,
gleich wie ain Zweig aus dörrer Erd,
aus Jesse dörrem stammen,
Da er nun schir verplichen war
vnn bestund inn Maria gar
on Königlichen Namen.


Ale slyš to každý též a pozoruj:
Kdo jda za mnou, posluchač jest sice můj,
Leč nečiní s myslí čistou, srdcem vřelým,
Co mu radím, co mu velím:
Vedle věčných pravdy výroků
Podoben jest člověku,
Na moudrou jenž nedbaje nic radu,
Dům si stavěl v sypké zemi bez základů.
Když se řeka zdmula
A se obořila na ten dům,
Hned jím hnula,
A ten dům sesul se v rum.
Staviteli po tom bylo hořce lkát,
Nebo veliký byl domu jeho pád.


قصر السعادة دم بالله محروسا
وبالكرام بني ميزاب مأنوسا
قد أسسوا المسجد المعمور وارتكزوا
للتجر فيك فأني تشتكي بؤسي


Hidd, ó, hidd: vár miránk egy szebb lét tiszta orma,
Amelyhez fölemeljük a sok bús földi dolgot,
Emberré lelkesülni és vélünk lenni boldog,
S nincs Gazság, Bűn s Iszony, mely onnan elsodorna...


Non potea Amor, che sempre alberga seco,
fugir la cecità noiosa e trista,
ché, se non era, hor seria facto cieco.


Weidet euch ihr liebsten Schaafe/
Wie mein Hertz geweidet wird.
Meine Seel ist auf den Auen
Meiner Schäferin zu schauen.
Geht sie fern/
Folgt ihr doch die Seele gern.
Und wird auch von ihr im Schlaffe
Wie ein säugend Lamm gekirrt.
Weidet euch ihr liebsten Schaafe/
Wie mein Hertz geweidet wird.


Wir Affen, wir Affen,
Wir glotzen und gaffen
Die Sonne an,
Weil sie es doch nicht wehren kann.


Ein Veilchen, das den lauen Stral
Des Lenzes in der Erde fühlt,
Drängt auf, und Mutter Erde wehrt
Es ihrem Kinde nicht.


Tu z dvora divné budovy
v tom povědomém slohu,
jak ztrnulý řad vojáků
by zkoušel tam svou vlohu,
stát dlouho tiše, nehnutě,
mít jako kámen nohu,


Cuando Orfeo despierte de su pesadilla,
Mercurio le dirá:
«Llevas cinco siglos muerto
y las aves carroñeras te robaron la voz»
Dime Bella Durmiente
¿Quién te dio el beso?
¿Quién te despertó?
Mientras Zeus se lo juega todo a una carta,
yendo de farol,
veo al rey del V reino
a lomos de Pegaso
huir hacia el dolor.
Grita:
«¡Dejadme por favor!»
Cuatromil estaciones
y veinte mundos vistos
para volver a ti amor.
Es la senda interminable
fue el peregrino quien la recorrió
Hades hazme un favor,
déjame esta noche morir por amor.
Deja que pruebe tu fruta.
Mi última salida.
Un silencioso adiós.


Popatřit jen dovol, jakým nachem
svatý obraz tvůj jest malován?
Potem, krví, slzami a prachem?
Také v duši povstává tak Pán?


The Women on my Dotage build their Sway:
They ask; I grant: They threaten; I obey.
In Regal Garments now I gravely stride,
Aw'd by the  Dam'sel's haughty Pride.
Now with the looser  dance, and sing,
In Robes tuck'd up, opprobrious to the King.


Ma forse altri pensier potrebbe avere
se la fortuna o 'l peccato volessi
ch'ella m'abbatta in terra del destriere:
bench'io mi credo che se ne ridessi.
Ma Cristo mi darà forza e potere
e con sua man mi sosterrà lui stessi;
e lasceren Rinaldo a riposarsi
nel letto insin che potrebbe destarsi. -


Per trovare i compagni, il Duca viene
che tenea certo di veder sul molo
si volge intorno, e le deserte arene
vede per tutto, e non v appare un solo
leva piu gli occhi, e in alto, a vele piene
da se lontani andar li vede a volo
si che gli convien fare altro disegno
al suo camin, poi che partito è il legno


Does 'Squire  live here?
Yes, Sir, says She with gracious Air,
And Curt'sey low; but just call'd out
By Lords peculiarly devout;
Who came on purpose, Sir, to borrow
Our , for the Feast To-morrow,
To grace the Church: 'tis  Day:
I hope, Sir, You intend to stay,
To see our : 'tis the Piece
The most renown'd throughout all ,
So like th'Original, they say:
But I have no great Skill that Way.
But, Sir, at Six ('tis now past Three)
must make my Master's Tea:
At Six, Sir, if You please to come,
You'll find my Master, Sir, at Home.


Ich wollt, es gäb keine Sonne,
Als eben dein Auge so klar,
Wir weilten in Tag und in Wonne,
Und schliefe die Welt immerdar.


Slavili jsou bozi
Dobu nejkrásnější,
Obletoval sbor jich
Úsměch nejjasnější.


Énvelem úgy egyesített,
Hogy köz érzés lelkesített,
Tréziám, szívem fele!


Der Schuß dröhnt am Gewölbe nach,
Und, eine schwere Nebelschicht,
Füllt Pulverbrodem das Gemach;
Er teilt sich, schwindet, das Gesicht
Steht in des Zimmers Mitte jetzt,
Ganz wie ein graues Bild von Stein,
Die Formen scharf und unverletzt,
Die Züge edel, streng und rein.


Entrato era in la lizza Salinterno
gran Diodarro e Maliscalco regio
costui di tutto il stato havea il governo
e di sua man fu cavallier egregio
e disdegnoso ch un guerrier externo
debbia portarne de la giostra il pregio
piglia una lancia, e verso Griphon grida
e minacciando alla battaglia il sfida


e passagli lo scudo e l'armadura:
per mezzo il petto la lancia passava;
due braccia o più d'una buona misura
dall'altra parte sanguinosa andava;
e cadde arrovesciato alla verzura;
l'anima nello inferno s'avviava.
Gli altri pagani, veggendol morire,
Ulivier presto corsono assalire.


Zjev bílý, duše skvělá...
Ó jak se třásla, jak se chvěla!
a šeptala mi mrtvě ubledlá:
– Cos učinil? já všecko zahledla,
vždyť já je tolik chtěla! –


Dentro em meu coração faz do
Não sei donde essa dor me ve
Auréola de ópio de torpor
Em torno ao meu falso desdém,
E laivos híbridos de horror
Como estrelas que o céu não te
Dentro em mim cai silêncio em floco
Parou o cavaleiro à port
E o frio, e o gelo em brancos blocos
Mancha de hirto a noite mort
Meus tédios desiguais, sufoco-os,
A minha alma jaz ela e absorta


Ists nicht? sobald er erst ein Jünger Jesu war,
So setzte es für euch auch weiter nicht Gefahr?
Weil Kinder Gottes selbst die Schmach der Erden lieben,
So habt ihr euern Spott fein ungestraft getrieben.


Um fleisch vom Leichnam Jesulein
Sein ander ich,


Úkol života! Tenť prostě: žíti!
bráti vše, co podává ti svět,
a byť málo – málem za vděk vzíti,
trhati, kde jaký vábí květ.
Uprav si tu pobyt vděčný, blahý –
požitek buď cílem každé snahy.
Ve veliké skříni přírody
dosti dřímá utěšených vděků,
hříček něžných, truchlivosti léků,
velebnosti, krásy, lahody,
vybírej ty dary ve skromnosti –
pro věk lidský jich tam věru dosti!
Nevysílej zrak svůj v dol ni vzhůru
v nezbádanou kol do kola chmuru,
uskrovni se ve světlém tom kruhu,
chudé gloriole života;
než se rozhlédneš v tom světla pruhu,
snad tě věčná shltí temnota!
Hleď, ty’s pravý Adamity rub!
Mojžíše tak mocným víže vděkem
ve své valy těsný země srub,
že tu hodlá žíti věků věkem,
že i na smrť rukávy si kasá,
slabá bedra nesmrtností pásá.
Bláhovec! Kam koli ucho skloní,
odevšudy zmaru srp mu zvoní.
Život světa věčné umírání!
Obr zmaru hrozným kladivem
máchá tamo po nebeské báni,
že mrou světy v dešti ohnivém;
smrť se v hebké pavučině spřádá,
větrem vane, sedlá vlny záda,
červem hryže, v něžném květu číhá,
bleskem rudým v temnotě se míhá.
Hyne vše, co roste a co pučí,
barvami se šatí, hýbe, zvučí,
a jak vůně z květu vyvane,
tak i duch tvůj býti přestane!


Le vent furieux la travaille,
Et l'éparpille quelquefois
En rouges flammèches de paille
Contre les géantes parois ;


Durch die Himmel jüngst mit Flügelschnelle
Stieg ich, suchend nach des Lichtes Quelle.
Bei dem Monde fragt' ich, und er sagte,
Von der Sonne fließ' ihm zu die Welle.
Zu der Sonne kam ich, forscht' und hörte,
Daß ihr Licht aus höh'rer Sonne quelle.
Und ich hörte von der höhern Sonne,
Daß noch höh'rer Sonnen Strom sie schwelle.
Und es wies mich jede höh're Sonne
Von sich weg zu höh'rer Sonnenschwelle.
Und ich schweifte durch den Glanz und sahe,
Daß unendlich mich umfloß die Helle;
Bebte, daß mein Kahn an Sonnenklippen
In des Lichtes Ozean zerschelle.
Doch ein Engel, ungesehn im Glanze,
Stand bei mir und redete: »Geselle!
Wohin irrst du? wohin dich verlierst du?
Kein Gestad' hat dieses Meeres Welle.
Eine Woge fließet aus der andern,
Alle fließen aus dem ew'gen Quelle.
Der allgegenwärt'ge Quell des Lichtes
Ist gleich nah' und ferne jeder Stelle.
Näher ist er nicht der höchsten Sonne
Als dir selbst in deines Busens Zelle.
Kehre bei dir selber ein, o Freimund,
Und daß hell dein Haus sei, das bestelle!«


五股钗松黛色鲜
山家插鬓不成妍
道人见了都无用
付与云鬟雾鬓仙


Nuestra senda regada está de llanto,
el placer del placer es el suicidio,
detrás de la ilusión está el fastidio
y detrás del fastidio el desencanto


Jdu za Tebou, za Tebou,
v své extatické touze,
s čelem rozžhaveným,
rukama rozpiatýma
po bělostných cípech Tvého vlajícího pláště,
očima upřenýma v temno,
kde mizíš, kam unikáš,
fantóme světlý,
fantóme nádherný nejsvětější Krásy!


to malé, co tam ukrylo se
pod kosodřevin zástěru!
Jen poshov, co ti trochu vody,
do čisté láhve naberu!
Co zříš v té vodě sem tam plovat,
to u nás převzácný je host,
že chtěl bych věru recitovat
nejhezčí verše na věčnost.


Povo anêmico e triste,
meu Pedro Sem sem forças, sem haveres!
— olha a censura muda das mulheres!
Vai-te de novo ao Mar!
Reganha tuas barcas, tuas forças
e o direito de amar e fecundar
as que só por Amor te não desprezam!


Falou, por afetar musa campestre,
Em surrão e cajado muitas vezes;
Era um flagelo este tirano mestre
Dos ouvidos e faces dos fregueses;
Todos os versos teu da estatua equestre,
E todos os famosos entremeses,
Que no Arsenal ao vago caminhante
Se vendem a cavalo num barbante.


A vzpomněl jsem si na ty dny a noci
u tvého lože, na každé z tvých slov,
jak nemocná jsi chtěla na hřbitov,
kde matička nám leží, k bratřím, otci,
jak půjdeme tam spolu
hned v první den, jak jenom budeš zdráva –
já slíbil ti, ač v bolu
a hrůze znal jsem, co tě očekává...


في دَولَةِ الملكِ المُعَظَّمِ خَمسَةٌ
لا يُؤمَنونَ عَلى قُشورِ الطُحلُبِ
صَهرُ المُكَرَّمِ وَالمُكَرَّمُ وَاِبنُهُ
وَالحاكِمُ المصرِيُّ وَاِبنُ التِنَّبي


Doch immer rührt der schwarze Flug der Vögel
Den Schauenden, das Heilige blauer Blumen,
Denkt die nahe Stille Vergessenes, erloschene Engel.


يا دِيارَ الأَحبابِ بِاللَهِ ماذا
فَعَلَت في عِراصِكِ الأَيّامُ
أَخلَقَتها يَدُ الجَديدَينِ حَتّى
نُكِرَت مِن رُسومِها الأَعلامُ
قَد شَهِدنا فِعلَ البِلى بِمَغاني
كِ وَدَمعُ الغُيومِ فيكِ سِجامُ
وَاِقتَرَضنا مِنها الدُموعَ فَقالَت
كُلُّ قَرضٍ يَجُرُّ نَفعاً حَرامُ


Dem zweifelhaften Tag entgegen
Reis' ich ins stille Land hinein
Und grüße dich zum Morgensegen
Und denke dein.


Pojď milá, půjdeme do polí
po dlouhých opět časech,
na mezi usednem do trávy
ukryti v žitných klasech.


Kněže Páně! Jak Bůh poctil tebe!
Dal ti klíče blaženého nebe,
Dává denně samého ti Sebe!


Keiner Wollust Schuld
Steige mir zu Hertzen,
Daß ich deine Huld
Wolt' hierumb verschertzen,
Ewig auch dazu
Meiner Seelen Ruh.


流水数家村
青山白云坞
春晚落红深
夜寒溪上雨


Da ich allem Sündenleben,
Aller Freud' Dieser Zeit
Abschied hab' gegeben,
Da mein Geist zu Gottes Füßen
Sank dahin Und mein Sinn
Wollt' in Reu zerfließen!


三年不废策儒宗
清问图回自九重
不特赐书荣进士
圣君政本道中庸


Budu tak míti údolí
pomalu obsazeno. Zatím.
Lépe by ovšem slušelo
míti je svým, ty hory všecky,
chrámové lodi modřínů,
smrků a jedlí, svaté říše
doubrav a světlých bukovin.
Patero pil, ba dvacatero
nejmodernějších parních pil
nestačí pořezat tu spoustu
skvostného lesa zdejšího.
Ohromný export – do Egypta,
Indie. Kolosální věc!
Všecko sic pořezat se nesmí.
Okolo herny, dvojí kde
vodopád bouří, zůstat musí
hluboký les. On svůdný jest.
Modlitbu vnukává prý jedněm;
myslím však, mnohem, mnohem více
svádívá ke hříchu. Ať jenom
kolkolem všecko bude mým!


O CROWN'D with honor, blest with length of days,
Thou whom the wise revere, the worthy praise;
Just guardian of those laws thy voice explain'd,
And meriting all titles thou hast gain'd —
Tho' still the fairest from heaven's bounty flow;
For good and great no monarch can bestow:
Yet thus, of health, of fame, of friends possest,
No fortune, Hardwicke, is sincerely blest.
All humankind are sons of sorrow born:
The great must suffer, and the good must mourn.


Nach Hispanien, nach Hispanien
Laß mich, Alter, auch hinanigen,
Wo der Zigarito weilt;
Wo die stolzen Donnen kosen,
Wo die edlen Räuber tosen,
Und die Wunde niemals heilt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


مِن عَثرَةِ القَومِ أَن كَنّوا وَليدَهُم
أَبا فُلانٍ وَلَم يَنسُل وَلا بَلَغا
كَالسَيفِ سُمِّيَ قَطّاعاً وَما ضَرَبَت
بِهِ الأَكُفُّ وَلا في هامَةٍ وَلَغا
قَد هانَ مينٌ عَلى أَفواهِنا فَغَدا
ذو النُسكِ غَيرَ مُبالٍ أَن يَكونَ لَغا
وَأَروَحُ الرِزقِ ما وافاكَ في دِعَةٍ
حِلّاً وَقُسِّمَ في أَيّامِهِ بُلَغا


„„Mýlíš se, synu můj! Tuto milost boží
své divy činí – budiž jemu sláva!
Vidím, že pouť moje již se dokonává,
rádoť se tělo mé v zemi této složí! –
Ještě mi posluž naposled, můj synu!
doveď mne nahoru na skalnou planinu.““


Iszom, ha szívem örvend.
Iszom, ha bánat éri;
S ha szíhatok borocskát,
A gondjaim csucsúlnak.


Hle, za všechnu je Vaši lásku vděčen
a s Vámi zem tu miluje, z níž vzrost,
a třeba znovu v hořké jarmo vlečen,
on s Vámi věří v lepší budoucnost...
Se září štěstí ve Své drahé líci
ó, Paní vznešená, hle, smíte říci,
ne nadarmo že genius Váš kmit
v ten národ, jenž Vám hlavu věnčí právě...
Vy, Paní, jdete k nesmrtelné slávě
– a za Vámi jde všechen český lid.


Stvořenou v lože bohů
k svému mne tiskne klínu.
Polibky jeho zpurně
přijímám – není jiných,
v rovníkové mé tělo
mrazivé jeho mužství
vstupuje. Běda však jemu!


Jak – do zelí? Tím na mne míříš zjista!
Co tkne se zelí, – já jsem kommunista;
já o tom nezvratný svůj náhled mám.
My nesázeli ho, – a rovnosť dává
nám k tomu zelí stejná mravní práva.


Sluneční paprsky, dech mnoha vonících věcí
silnější smrti vzduch, který dýchám, činí.
U mne jak lékař sedí, lék mi po lžících dává,
když něco ve mně postonávati míní.


Ilyři, Ilyři,
Rekové bujaří,
Vašimi ranami
Padali Tataři.
Vy se nebojíte
Ani Mahomedů:
Vy též uhájíte
Sobě řeči dědů.
Dokaváde lodě
Nese moře siné,
Jazyk i rodina
Vaše nezahyne.


携手丹梯语话长
不知身到碧云乡
行人相见如相识
赠得岩花十里香


Kdo rozvažuje dnes, na Olivetě
co vytrpěl jsi úzkostí a muk?
Kdo za tebou jde cestou kříže v světě,
kdo na něm čítá tvého srdce tluk?


Egy újabb nemzedék előtt
Évek multán megjelenék.
Nem őszült ő meg... fürteit
A gond, a bú kitépte rég.


En la citade del senno, Bologna,
vidi notari quig da Mançolino,
dig quali vose Dio far lo plu fino
cantatore che nel mondo si pogna,


Durchheilge uns in deiner Warheit licht!
Las schauen stets durch Jesum dein Gesicht!
Vereine uns, wi du mit Jesus eins,
Das du in uns der Stein des Kaisersteins.
Mein Jesus Christ empfingt von dir den Kreis
Und uns mit ihm, durch seinen Todesschweis.
Mein Vater, sih auf deines bundes Arch!
Es ist vollbracht. Mein Jesus sei Monarch!
Monarch im Pol: Monarch in aller Welt.
Der Erbmonarch werd endlich hergestellt.


No sé si es odio o es amor la lumbre
inagotable de tu aljaba negra.
   Conmigo irás mientras proyecte sombra
mi cuerpo y quede a mi sandalia arena.
   —¿Eres la sed o el agua en mi camino?
Dime, virgen esquiva y compañera.


Hoffnung und Liebe sind des Lebens fröhliche Schwestern;
Jene flieget voran, Diese regieret den Flug,
Trägt auf ihren Schwingen und weht der leidenden Seele
Kühlenden Athem zu, hebt und erquicket sie sanft.
Untrennbare! verlaßt mich nimmer, Ihr lieblichen Schwestern!
Ohne die Hoffnung sind Leben und Liebe dahin.


An des Jahres Wende sprach ich: Muse,
Keiner Mutter Hand beschert mich! Gib mir
Du mein Angebinde, Muse! fleht ich.
In die Kammer, lauschend von dem Lager,
Sah ich bald der Schwestern eine schreiten.
Auf mein Tischchen setzt sie einer Ampel
Zarte Form mit schlankgeschweiften Henkeln,
Aber die mir keineswegs antik schien.
Ich erschrak. Was meinst du, Muse? Rätst du
Nächtlich auszufeilen meine Verse?
Schon entschwebend, wandte sie das Antlitz
Halb. Ich sah des Musenhauptes edeln
Umriß mit den spottend feinen Lippen...
Als ich dann in neuem Jahr erwachte,
Keine Ampel! Doch ich fand sie wieder –
Und erkannte gleich sie an der zarten
Form und an den schlankgeschweiften – Henkeln
In des Liebchens Hand, das mir die Treppe
Nächtlich hellt' mit stillen Ampelstrahlen.
Scheidend auf die letzte Stufe setzt' sie
Das Geschenk der Muse sacht und küßt' mich.


A ty bys chtěl? Je vypovědít z města,


Na větev stromu nejvyšší
kos vyletěl,
za mladý den, za nový den
dík nebi pěl.