Když panna Terinka teď, při své stojíc plotně,
si někdy vzpomněla, jak rozhněval se notně
pro čápy jemnostpán, vždy úsměv rty jí škub’.
No zprvu – služce tak vždy řekla – jako dub
vám byl náš jemnostpán a očima vám blýská,
že čápi musí pryč. A není dobrotiska
přec v světě většího, jak každý ve vsi ví to.
Však, myslím, druhý den už bylo mu jich líto,
a dnes už pro čápy vám nechal i těch střepů,
a s knih vám samý prach vždy ráno sotva sklepu,
nic nečte, nepíše, jen trochu řídí sad,
a to jen k čápům víc že může přihlédat.
Když venku tuhne zas, a povídám, že mrazí,
hned on: Ach, chudáci, ti čápi moji drazí!
A sotva venku vám jen zcela málo krápe,
už běží, povídá: Nu, vidíš, zmokneš, čápe!
Až někdy usmáti se musím tomu sama,
jak s nimi rozmlouvá, tak jako s dětičkama.
A nebylo to lží, co hospodyně děla;
náš farář spřátelil se s čápy svými zcela,
je při všem sledoval, byl s nimi skoro živ,
jak ráno vylétnou, se díval, a jak z niv
se zase vracejí a odletují znova.
Měl pro ně schystána vždy sterá sladká slova:
„Nu, pojď, můj běloušku – tak s bohem, filosofe! –
to, co pak, paničko, již zas tě starý klofe?“
A chtěje omluvit, že za čápy se fantí,
vždy hospodyni děl: „Jo, to jsou mudrlanti,
těm třeba rozumět!“ Však v odpolední čas
se bral vždy do polí a snil, jak zlatý klas
tu záhy zvedne se, a každý kvítek vítal,
jejž spatřil poprvé. Kdys sotva dech že chytal,


Die seelge Nacht der Wunsch der ersten Zeit
Des Hoffens Zweck/ des Lebens Zuversicht/
Der Thränen Ziel/ das Pfand der Ewigkeit
Die alle Macht der Finsternüß zubricht;


A přec stesk tvůj, klase milý,
hloupý je a pošetilý,
dětinský je – ano tak.
Když se někam nedostanem,
tím, co jsme, být nepřestanem,
nejsme proto smeť a brak.


Rise Rinaldo e disse: — A l'apparire
del sol serò con quel cavallo a fronte,
né lasciarlo altrui vo', né di soffrire
uso son io sì gravi ingiurie ed onte. —
Isolier lo spagnuol non può sentire
ch'altri gli parli in sì orgogliosa fronte;
onde, tratta la spada: — O qui morrai,
disse, o l'impresa a me tu lascierai. —


Und dann ein Denkmal Ihrem frommen Sinne,
Der mütterlich das ganze Land gepfleget;
Das Armenhaus, die Schule werd' es inne,
Daß noch Ihr Herz in tausend Herzen schläget;
Und stets vollkommnere Gestalt gewinne,
Was Sie geschaffen, was Sie angereget,
Und Ihre Zucht und Ihre reine Tugend
Soll Tempel bau'n im Herzen unsrer Jugend.


Vlnou kryté ovce pase
tvrdým rohem obuté:
sám pasáček v chladném čase
bůty mívá vyzuté.


A Lâmpada do Sol tinha encoberto,
Ao Mundo, sua luz serena e pura,
E a irmã dos três nomes descoberto
A sua tersa e circular figur
Lá do portal de Dite, sempre aberto,
Tinha chegado, com a noite escura,
Morfeu, que com sutis e lentos passos
Atar vem dos mortais os membros lasso
()


Es warf ja doch kein Mensch ein Rosenblatt auf dich:


rotti mi siano tutti i mie' dissegni
e orribil morte termini i dì mei,
dandomi eterno exilio a i stigii regni,


Aber, daß die Seelen
Eine Schrift verdrehen
Eines, dem sie zugestehen,
Daß Er sie vom Fluche
Mit sich selbst erkaufet,
Wahrheit, drauf man alles taufet:
Das kömt mir
Rasend für.
Vor dergleichen Christen
Lob ich noch Deisten.


Poi che fu a Carlo & a Ruggier a fronte
con alta voce et orgoglioso grido
son disse il Re di Sarza Rodomonte
che te Ruggiero alla battaglia sfido
prima ti vuo provar chel sol tramonte
che tu sei stato al tuo Signor infido
et che non merti (che sei traditore)
fra questi cavallieri alcuno honore


西崖佳树绿层层
日落山烟满树生
萧然倚杖疏篱外
遥听幽泉断续鸣


بوركتْ بنيةّ وقد بارَك الله
لنَا في عُمرْ الذي قد بنَاهَا
بنيةٌ أُسِّسَت على مطلعِ الما
ءِ تجلت وعزَّ مَنْ سَوَّاهَا
يا لهَا بنيةً عَلى شاطِىء الوا
دِي عامَ السَّرُورِ في رُؤْياهَا
هي روضٌ من الرياحين فاح ال
مسكُ منها كما يفرحُ شَذَاهَا
قُدِّسَتْ من كلِّ القَذى فتعالتْ
رفعةّ أن نرَى لها أَشْبَاهَا
روضةٌ من سُفْليها جناتٌ
من نخيلٍ أفكارُنا تَرْعامَا
وبها التينُ والفواكهُ والأشجارُ
أثمارُهن دانٍ جَنَاهَا
وهي تجري مِنْ تحتها أنهارٌ
من نميرٍ سبحان من أَجْرَاهَا
قطعةٌ من رياض جنات عدنٍ
تزلتْ من سمائِه فطَحَاها
إنْ عرتْني شدائدٌ وهمومٌ
واكتئابٌ تزولُ حينَ أَرَاهَا
وإذا ما بَدَتْ نُقبِّلُ أرْضا
فكأَنْها نقبلُ الأهْواهَا
من رآهَا تنسيه كلّ حبيب
قدْ قضى اللهُ ما قضَى فقضَاهَا
لو رأتها حورُ الجنانِ لقالتْ
فوّضونا فلا نريد سِوَاهَا
يعجزُ الواصفونَ أن يصفُوها
بصفاتٍ لم يبلغُوا مُنْتهاهَا
تتلألا كأنها درةٌ بيضاءُ
أو كالبدورِ في مرآها
عظمت دفةً وفاقتْ وراقتْ
واستقامتْ بنيا وتمَّ علاَها
فهيَ في فكرتي وإن غبتُ عنها
وهي دون الأشياءِ لا أنساهَا
فهنيئاً لمن بنَاها وأعلاَ
ها وطوبَى لمن له سُكنَاها
ولو أتى خيرتُ أستغفر الرحمن
بين الجناتِ أو مَثواها
قد لعمري لاخترت هذا نصيبي
من خلودٍ لو لم أخفْ عُقْباهَا
كلُّ من رآها بعينِ عياناً
قال واللهِ ما نرى شَرْواها
ما رآها امرؤٌ من الخلقِ إلا
قال حقّاً سبحان من أنشَاها
كيفَ نلقى لها شبيهاً ونورُ
الله مِن تحتِ عرشه يَغْشَاها
إن يكنْ في العُيونِ شىءٌ من الدا
ء فإن الدواءَ منها ثَراها
وإذا ما القلوبُ تصدأُ حزناً
فهي تجلُو عن القلوبِ صداهَا
إن أردتمْ ترونَ كلّ عجيبِ
فانظرُوا أيها الورَى في ذُرَاها
فهي بالوشى زينت وتجلّت
وتجلت كالشمسِ عِنْدَ ضُحَاها
أحمرٌ قانٍ وأسودُ غربيب
ونورٌ يلوحُ في أعْلاهَا
واخضرارٌ وزرقةٌ وابيضاض
واصفرارٌ فلا يُقَذَّى سَنَاهَا
قد تناهتْ في الحُسْن والوصف
والأوصافِ قُلْ لي بأي شىء تَبَاهى
فكأن الذي بناهَا وأعْلاَها
بناء بخلقهِ أعْدَاهَا
هو رَبُّ العلى أبو العرب الزا
كي لقدْ جلَّ قدرُه أن يُضَاهى
فإذا اشتَد كلُّ همِّ وكربِ
بالبرايا يعطى النفوسَ مُنَاها
غيره وهو ذُو فعال جميلِ
وإذا الأرضُ أجْدَبتْ أحياهَا
وإذا ساءَ منزلٌ أو نبا بي
وعزتي همومُه حلاّها
فهو شمسُ الدنيا ونورُ هداها
وضياءُ العليا وبدرُ دُجَاها
عِش قريرَ العيونِ ما غرَّدت
وَرْفاء ليلا وغردتْ في بُكَاها
كان تاريخُها بغُرّةِ شوا
لٍ رعاها ربُّ العلى وسَقَاها
وثمانٍ مضتْ وسبعونَ عاماً
بعد ألف حسابها قد تنَاهى


Vzlyk’ císař nahlas, objal mrtvolu
a tak byl bolem schvácen nesmírným,
že smyslů zbaven, jako mrtev kles’,
a výkřik žalů z prsou mužů všech
se nesl k nebi. Zvedli císaře,
jenž k životu se vrátil, zahleděl
se Rolandovi v bledý obličej
a líbal oči, plné temnoty,
a bolem schvácen omdlel po druhé.
Když vzkřísili jej, takto žaloval:


A la hora del rocío,
de la niebla salen
sierra blanca y prado verde.
¡El sol en los encinares!
 Hasta borrarse en el cielo,
suben las alondras.
¿Quién puso plumas al campo?
¿Quién hizo alas de tierra loca?
 Al viento, sobre la sierra,
tiene el águila dorada
las anchas alas abiertas.
 Sobre la picota
donde nace el río,
sobre el lago de turquesa
y los barrancos de verdes pinos;
sobre veinte aldeas,
sobre cien caminos...
 Por los senderos del aire,
señora águila,
¿dónde vais a todo vuelo tan de mañana?


Sedláčku, díravá střecha
špatná při dešti útěcha;
povycpej ji koudelí,
sice zmokneš v posteli.


Houslemi nejsem, jež jsou k spánku uložené,
ni citerou, již v rubáš halí šedý prach,
ni v rakvi mrtvolou, nad níž se hrobka klene,
ni vrakem pochovaným v mořských hlubinách,
ni studnou listím zanesenou v pustém lese:
jsem pták, jenž na peruti k slunci pozdrav nese!


What foe (to frustrate my designs)
My schemes thus nightly countermines?
Incens'd, he crys: this very hour
The wretch shall bleed beneath my power.


Wie du weh'st
Auf luftiger Höh',
Um Wang' und Locken,
Lieblicher Wind!


yo, lejos de tan mísero desvelo,
amo el ocio, la paz, la independencia
y sólo en la quietud mis dichas fundo,


Za zimních večerů sněživých,
když srdce usychá steskem,
kol lampy mé se míhají
dvě mušky s kovovým leskem.


竹屋松窗水石闲
野人门户不曾关
官租了却迎神罢
社酒鸡豚日日闲


萱草忘忧底解忘
慈亲鹤发坐高堂
羡君有此忘忧得
如我添忧万斛强


Weil aber diese Straß
Dem wilden Seelen-Fraß/
Der Höllen/ mich zuführet/
Als kaufft mein enges Hertz 20
So theur nicht solchen Schertz/
Wodurch man Gott verliehret:
Will lieber durch das Läid
Die Himmels-Räiß anstellen/
Als durch so kurtze Freud
Hinfahren nach der Höllen.


çatalını dokundurmazsafakat farkında mısın ki


Cuando en el aire torres edifico
sirviéndome de artífice el deseo,
veo que su gran fábrica y rodeo
requieren gasto de señor mas rico.


Empfang', o Kerkernacht, dieß Herz jetzt wieder,
Als Blume, die gewöhnt an deine Schatten!
In dich als Marmorurne leg' ich's nieder,
Im Grabgewölb der Zeit es zu bestatten.«


矮作垣墙小结庐
一泓春碧湛西渠
花间醉唤客尝酒
竹里卧听儿读书


e mai secur non se pò navigare
esto pelago sì procelloso e rio,
senza la vista del to lampeççare;


Und wo willst du denn tanzen gehn,
Du junge Freude, du?
Soweit die weichen Winde wehn,
Soweit in hohem Bogen
Das Hoffen ist geflogen,
Das liebe schnelle Vögelein,
So weit – willst du mein Tänzer sein? –
Trägt mich mein goldner Schuh.


Du bist zugleich mir Muse und Gedicht,
Festklarer Stern im irren Weltgetriebe.
Luft meines Lebens – ach, und siehst es nicht
Und ahnst es nicht einmal, daß ich dich liebe.


Der Gärtner, über die Blumen gebeugt,
Spürt an der Sohle den Tau,
Gleich vom nächsten Halme er streicht
Lächelnd die Tropfen lau;
Geht noch einmal entlang den Wall,
Prüft jede Knospe genau und gut:
»Schlaft denn«, spricht er, »ihr Kindlein all,
Schlafet! ich laß euch der Mutter Hut;
Liebe Erde! mir sind die Wimper schwer,
Hab' die letzte Nacht durchwacht,
Breit wohl deinen Taumantel um sie her,
Nimm wohl mir die Kleinen in acht.«


Artiste, votre nom de savant typographe
Emplit tout l'univers de sa belle rumeur ;
Mais vous savez aussi, bon poëte et rimeur,
Dompter le blanc cheval qui hennit et qui piaffe.


Und spricht mit süßem Lachen,
Ach das ist doch was wert,
Ach was für schöne Sachen
Hat mir arm Lind beschert!


Nesta data morreu nosso Macedo,
Autor do Moço loiro e Moreninh
Quando o releio penso assim em segredo:
Um chope loiro e um copo da Negrinh


رمانِيَ بالدّاء الّذي فيه واِنثنى
يَعَجّبُ مما جرّه وهو قارفُ
وهيّجنِي بَغْياً لنحتِ صَفاتِهِ
وكم سَقَمٍ بَرْحٍ تَهيجُ القوارفُ
وهبّتْ له ريحٌ فظنّ بقاءَها
وهيهات أنْ تبقى صَباً ورفارفُ


Blázen jest ten básník nezachvělý,
Který hrdou lyru nastaví
Pod zákonník často bezhlavý,
Jímž ho soudce stíhá neumělý;


Éris sem henyéle a többi társával,
S minden rést és útat megrakott minával.
Most pedig (ki tudná még meg is gondolni!)
Álommézzel kezdi Izráelt locsolni.
Izráelt a bőgőst, kit altató méze
Mindjárt a legméllyebb álomra ígéze.
A bőgője mellől feldűle Izráel,
Helyét alattomba Eris foglalá el,
S ollyan vén zsidóvá válék azon nyomban,
Amillyen rabbi nincs lembergi templomban.
Felveszi a vonót, kapja a húrokat,
Széjjel igazítja s tekeri azokat.
Rajtok száz discordánt hangzatokat csinál,
Mellyek bérohanván a fül dobjainál,
A nyúgovó lelket úgy felháborítják,
Hogy gondolatjait egymásra zúdítják,
A szép hármónia, melly a hólt húrokról
Az érző-inakba szállong, és azokról
A lélekbe felhat, s a szívbe bényomúl,
Hogy azt az erkőlcsnek szentelje templomúl,
Egyszerre elhagyá a húrt, az inakat,
A lelket, a szívet, - s a jó rend megszakadt.
Jól tudta azt Éris, hogy a szív útjának
Birtokán hatalma van a muzsikának! -
Mint a zőld Hortobágy kövér mezejében
A csintalan betyár, ha a szél mentében
Süvegmocskot éget a szalmán vagy pipán,
Maga meg odébbáll gyalog vagy paripán;
Hiába hangicsál a duda, furulya,
Összebőg a marha, megszalad a gulya,
Tehén, üsző egyre szalad a cserénynek,
Van baja, van mérge a szegény legénynek:
Így ama szédítő hangok bűbájára,
Az Éristől titkon húzott muzsikára
Tódúlt a dámáknak nagyjok és aprajok.
Zűrzavar lett, kiki bámúlta, mi bajok?
Szintúgy törték, nyomták az ajtón magokat,
Otthagyták a táncot s a gavallérokat.


竹静尘不染
坞深人不到
欲海不可航
聊须从吾好


„Megállj!” riad a hős, s nem várva megálltát.
Sarkantyut a lónak, és oldalirányt ád,
Amerre sikoltás, méndobogás hallik;
Mint sólyom, az erdőn utána nyilallik.
Elő-elő tűnni a lovagot látja,
Akadoz a bokron női személy fátyla,
Ki alélva fekszik keresztül a nyergen,
S bágyadozó hangja el-elhal a berken.


Ignorando lo hermoso y fugitivo de su tiempo
ellos no se dan cuenta cómo el viejo celebra
la clave de su piel y el lujo de sus cuerpos,
tan cerca de sus manos y a la vez tan lejanos,
ansias que le convidan a la vida,
trampas que le conducen a la muerte.


A jak tu s nimi točili!
Je sušili a močili,
a vařili a pražili,
až oba strašné po chvíli
se neznali, že být to měl
Ječmen i Chmel.


وَبَديعُ الجَمالِ يَضحَكُ عَن أَض
وائِهِ البَدرُ عِندَ وَقتِ الطُلوعِ
ما اِجتَلَتهُ عَينُ التَأَمُّلِ إِلّا
رَجَعَت مِنهُ عَن جَمالٍ بَديعِ
كُلُّ ما مَنظَرٍ رَأَيتُ مِنَ الحُس
نِ فَفيهِ مِنهُ جَميعُ جَميعِ
غَيرَ أَنَّ العُيونَ تَجني بِأَيدي ال
لَحظِ مِن وَجنَتَيهِ زَهرَ الرَبيعِ


A degni e bisognosi e per Dio dici,
a ricchi neghi, e rei fuggi e fingi,
for quanto a gran nicessità li vedi.


Et d’un regret plus beau que la même tendresse,
Et l’arme aux mains de l’ange ardente et vengeresse
Au seuil du paradis avant que comparaisse


Und nun steht alles fertig da. Der dottergelbe Löwenzahn,
Der wie die Einfalt blüht im grünen Wiesenplan,
Und Blütenbäume sehn sich hell wie Brunnen an
Und leicht, als gingen sie wie Wolken von der Stell'.
Kein Strauch am Wege mehr dem andern gleicht.
Der eine Blütenbusch ist weiß wie Spitzenwerk gebleicht,
Der andere dir scharlachrote Lippen reicht.
Und jeder Baum lebt wie ein Mensch vor Lust in allen seinen Rippen
Und lächelt wie ein Liebender mit tausend Augen unbewußt.


Immer fragten wir nach Neuem, weil sich Krieg bey uns enthalten;
Nun der Krieg von uns entwichen, fragen wir stets nach dem Alten.


U bílých skal věž bílá ční,
květ protěže se druží k ní,
zdi hradu, nižší dřívějška,
přec živoří tu do dneška.


A řeka sevřela je v náruč svoji,
společný upravíc jim na dně byt;
v tom zaduněla „jedna“ na orloji,
a všady nastal opět hrobu klid.


Do Arrojado, as mil barbas de agareno
Não dão, nem mais a pequenina broxa
Do aparadinho andó do Galvão Bueno.


Nimm zu des Nordens reichem Diamant,
Gedenkend unsrer Burg der Frauentreue,
Aus ihr ein Steinchen an die schöne Hand;
Ob glanzlos auch, wird's nicht von dir mißkannt.


Sag' an, du wildes, oft getäuschtes Herz,
Was sollen diese lauten Schläge nun?
Willst du nach so viel namenlosem Schmerz
Nicht endlich ruhn?


Szólj, beszéld el, merre indult?
Szólj, te ferde rosz kerék, szólj.


Um Trost und Genuß,
Um Hab und Halt,
Und bist schon so alt:
»O daß man sterben muß!«


Ich bin mit keinem Elternpaar bedacht.
Ich saufe als Assessor nicht mein Bier;
Ich ruf' der Soldateska nicht: Habt Acht!
Und schlafe klein im dunkelsten Revier.


A u hrobu tam z kapsy u kabátu
kdos papír vyndá, promluví pár vět
o ideálech, arše, k Araratu
jež plula, všednem co byl ztopen svět;
o národu, jenž chová v paměti,
kdo síly své mu všecky zasvětí,
o mládeži, jež ještě v pozdních dnech,
kdy i prach z těla, jež tu kladem, zmizí,
té poesie jeho krásu ryzí
dál bude nosit v srdci, na ústech.
A srdce tvoje sevře náhlý bol,
když rozhlédneš se kolem kol a kol.
Kde je ten národ? Kde ta vděčná mláď,
s níž vidíš náhle slávu svoji spiatu.
Pláč ženy, dětí, k hrobu klesá máť,
hrud dunění sbíraných na lopatu...


Faß es, was sich dir enthüllt!
Ahne dich hinan zur Sonne!
Ahne, welche Schöpfer-Wonne
jedes Wesen dort erfüllt!


So hab' auch ich auf jenen sel'gen Höhen,
Wo aus der Form empor die Seele strebt,
Wo sich, den Wink des Herzens zu gestehen,
Nicht Arm und Arm, nein Geist und Geist verwebt,
Dort hab' auch ich schon früher dich gesehen,
Dort hab' auch ich in mild'rer Lüfte Wehen
Jahrhunderte des Glücks mit dir gelebt.
O laß uns nie den ew'gen Strahl verkennen,
Woraus für uns der heil'ge Funke sprang!
O mag der Flor, der trübe niedersank
Vor jener Welt, die wir nur ahnen können,
Uns nicht zugleich von jenem Glauben trennen,
Von jenem Stern, den durch den Pilgergang
Zum Führer uns die Himmlischen vergönnen,
Wenn öde Nacht das hell're Licht verschlang!
Damit nicht dort, wenn einst die Nebel schwinden,
Und wir den Glanz der Heimath leuchten sehn,
Die Geister sich entfremdet wiederfinden,
Und das Geschenk der ew'gen Liebe schmähn.


A sto jiných krev jsou z kreve naší,
Ač pak my sme sotvy zdědili
Jejich jméno, soused částku blažší;


Gib uns des Leibes Noth,
Die Kleidung' und das Brodt
Durch deinen reichen Segen,
Da alles an gelegen;
Sonst nützet kein begiessen.
Dein Wort, Herr, hilfft uns wol,
Die Speise zu geniessen,
So uns erhalten sol.


Sei dumm!
Dies wünsch' ich dir zum neuen Jahr!
Warum?
Weil Dummheit in dem alten Jahr
So manches Schöpsen Glück gebar.
Darum
Sei dumm!


أقول لقلب كوته الهمو
م وصار له الحزن حرزا حريزا
خذ الصبر واهدأ سيخزي ال
عدو وينصرك الله نصرا عزيزا


霜月夜裴回
楼中羌笛催
晓风吹不尽
江上落残梅


Es schwang sich auf sein Pferd,
Eckart, der edle Held,
Und sprach: in aller Welt
Ist mir nun nichts mehr werth.


Mag wohl in seinem Oberstübchen
Nicht allzurichtig mit ihm sein,
Sie sperren mir das arme Bübchen
Am End' noch ein auf Sonnenstein.


Wie selig? Lebt ich einst in einer armen Hütte
Die Freiheit mehr als golden macht,
In deinem Umgang, zärtliche Serena,
Dir und dem Himmel nur!


»Elisabeth von England,
Nur sie ist souverain;
Wer nach der Krone tastet,
Muß schmählich untergehn!«


„Helénko, netanči s ním!“ hned však vyčítá,
když Pavel zmizel již. Však dcerka odmítá:
„Co na tom však, maman?“ „Když ty si nedáš radit!
A již se mluví tu –“ „Ať! Co to může vadit?“


Itzt geusst sich dein Segen auß
Vnd erfüllt Land, Stadt und Hauß.
Wenn sich deine Hand auffthut,
Trieffen wir von deinem Gut;
Es wird Furchtbarheit gehegt,
Wo sich hin dein Fußstapf regt,
Der Milch, Oel und Honig trägt.


Bratře, nebuď paličákem,
nechtěj zabouřit,
svobodu a volnost hleď si z hlavy vykouřit.


La voglia che sospinse l'intelletto
In mezo al cor, come ella può m'intaglia
Cose ligiadre assai, ma non perfette.


Si ello es fuerza querernos, haya modo,
que es morir el estar siempre riñendo:
no se hable más en celo o en sospecha,


Armida, Leonore, Traum und Wirklichkeit,
Und er ist toll und stirbt für eine flücht'ge Stunde
Und lebt von neuem auf in der Unsterblichkeit!


und entflieht – ein Sehnsuchtslaut verwehet ...
Da erwacht der Jüngling,
sieht die Ros' am Thor, –
und auf Einmal, jauchzend,
reißt er sie empor:
» Klytia war hier! Ihr Götter – sehet! «


E non mi ci correbbe anche il soldato,
s'io fussi ben gagliardo più che Achille,
o come Orlando, o Ferraù fatato.


Den Palatin umstarrende Trümmer mir
Erscheinen, oder ob in der Wildnis du
Der schweigenden Campagna nur mit
Thürmen der Vorwelt am sand'gen Strande


Und hat der Knab ihn erst gefangen,
So wird er frei von aller Pein,
Von aller Pein und Weh!


Vzpomínka též na srnčí
vynoří se v hlavě.
U dveří v tom zadrnčí
zvonek pronikavě.


Was hast du zur Mitgift, schönes Kind?
Herr, mein Gesicht! – sprach Gotelind.


一榻平安客虑稀
梦回春漏正迟迟
东阡西陌嬉游处
欹枕孤吟记此诗


bouř potlesku. Pot s čela kejklíř stírá,
však měďáků déšť v čapku August sbírá:
Jak dělá se, ten August hloupý není.


»Marad ám még - számotokra!
- Nagysokára csak ezt mondja. -
De bujósdit Csóka Péter
Nem játszik ily bamba néppel.«
És el is tünt úgy azóta,
Hogy nem jött még hír se róla.


Symbolik stralt's in Lettern,
In goldnen, von dem Schiff.
Das flog, umrollt von Wettern,
Vorbei an manchem Riff.


Worzu wird nicht dadurch ein Catulin gebracht?
Klug und beglückt ist, der es auch so macht!
Itzt küßt er sie, und küßt sie länger,
Als kurz vorher. Ein sanfter Biß
Macht in voraus der schönen Magdalis
Schon alles, was sie wünscht, gewiß.
Itzt wird ihr um den Busen enger;
Itzt macht ihr selbst der Lüste Hoffnung bänger;
Itzt wehrt sie sich; Itzt stellt sie sich auf einmal strenger.
Doch, weil er ihr nicht Zeit zu denken laßen muß,
So gibt er ihr entzündet Kuß auf Kuß;
Und küßend fängt er an, dürft ich die Hand ihm führen!
Den Leib, den schönsten Leib, begierig auszuschnüren.
Nur noch ein Knoten hält den Lauf
Verbuhlter Männer Finger auf,
Ein Knoten, den vielleicht der Mutter List erdachte,
Ein Knoten, den vielleicht der Mutter Neid belachte.
Gewalt war hier der beßte Rath,
Drum riß auch Catulin, klug, wie ein Alexander,
Ich selber thäte, was er that,
Den Senkel gleich entzwei, die Schnürbrust voneinander,
Kurtz, er empfing mit hohler Hand,
Die kützelnd sich gar bald noch tiefer wand,
Den Busen, der sich strotzend theilte,
Und hüpfend ihm entgegen eilte.
Wie emsig ward die schöne Brust durchwühlt,
Wie geil geküßt, wie oft befühlt,
Wie wild erhitzt, wie sanft geknippen,
Mit hungrig saugenden entbrannten Lippen
Geprüft, bezogen und bekriegt,
Betriumphirt, noch eher, als besiegt.
Itzt sah' ihn Magdalis die eine Hand verschwinden;
Vielleicht das Röckchen aufzubinden?
Noch nicht; Im Augenblicke war,
Zu ihrer größten Lust, der Irrthum offenbar;
Dießmal blieb es unaufgebunden,
Denn, bey dem Bande selbst war seine Hand verschwunden.
Verschwunden! Wie? Ihr Schönen bleibt in Ruh,
Es ging auch hier natürlich zu.


Za slzou se slza v líce seje,
v duši divná, divná touha věje,
jsou to dětských časů dozvuky.


Leurs yeux francs et matois crépitent de malice
Cordiale et des mots naïvement rusés
Partent non sans un gai juron qui les épice
De leur bouche bien fraîche aux solides baisers ;


Nun Einmal Eins ist Eins. Mensch, lerne, was es sey.
Im Wesen hast du Eins, im Ausspruch ihrer Drey.


Glaub muß ihnen gehn entgegen,
Demut muß aufwarten hier
Und die Lieb der Gäste pflegen:
Diese Gaben bring mit dir
Und was sonst mir ist vonnöten.
Ach der hohen Gnaden-Sach,
Daß will unter diesem Dach
Gott, der Herren Herr, eintreten.
Ja er kehret nicht nur ein,
Ich soll seine Wohnung seyn.


„Zoufalý!
Zrozen v boji, málo nářku dbám.
Tábor stojí, z něhož válčit vám;
ne by parob skrýval v něm svůj žel,
orlům Žižka Tábor vystavěl.
Sleťte se, by zase světem zněl
odsud zvuk, jenž velel končinám;
vrahům soudní troubou andělů,
k vítězství však zova mstitelů.
Sleťte se, sleťte se!“


Hrob si kopej a mlč, kam se hneš,
sebe, sebe nikdy nezbudeš!


Enfermo estoy de amor y muy sediento,
sediento como el siervo fatigado;
fatigado de amor tengo mi pecho;


„Miklós a tizedik esztendőben járván,
Kimúlt szegény apánk s ő elmaradt árván,
Apja helyett apja én akartam lenni,
S belőle, mint illik, jó vitézt nevelni:
De korhely, buta lőn: jóra semmi kedve,
Hon maradt, betyárnak, pórnak nevekedve;
Pedig erő benne volna módnélkűli:
De mi haszna? lebzsel és a bajt kerűli.”


Wenn man dieselbigen nun in der Nähe sieht,
Erblickt, mit tausend Lust, ein aufmercksam Gemüth,
Viel tausend kleine weisse Spitzen
Auf noch nicht offnen Knospen sitzen,
Die, wie ein weisser Peltz von Hermelinen,
Zum Schutz der zarten Blühte dienen.


»Unsere Pflanzungen sind zum Beschau'n nur, nicht zum Betasten!« ...
Aber beriechen, ihr Herr'n, darf man die Pflanzen doch wohl!


Der Herzog hört nicht. Mit fröhlichem Sinn
 Verfolgt er den Flug einer Meiſe.
Tuk Ebbſon, der Bote, ſingt vor ſich hin,
 Von Günthers Heunenreiſe.


Umí seť a žati taky,
sebrať hrsť i z pod hloží,
a když vystupují mraky
jako chlap to naloží.


Und hinaus zu jenen Gipfeln
Und zum wilden Fluß ins Tal
Blickt die Burg aus roten Wipfeln
Im gedämpften Morgenstrahl.


Mírně věku požívejte
Rozkošného radosti,
Kvítím sobě posypejte
Drsnou cestu v starosti!


Tres niños duermen en sus habitaciones azules mientras las
paredes se desvanecen y los cuadros pasan a ser las estrellas
más cercanas.
El susurro de gotas que caen.
Las lágrimas van, poco a poco, formando un charco.
Un charco que en complicidad con el espasmo de la noche se transforma
en un espejo, reflejando el frío gris del acero.
El corazón no palpita.
El sobre de sopa instantánea deshidratada sabor pollo no palpita.
Estoy vivo.
Estoy muerto.
Estoy vivo y no sangro.
El corazón palpita y no sangra.
Las lágrimas y el pan no sangran.
Los galones de los militares no sangran.
El mundo mudo nudo sangra.
Por la nuca.
Por los ojos.
Por los poros.
Por los polos.
Por las dudas.
Por nadie.
Los niños todavía no lo saben.


	Tineo, il quale regnò trent'anni a pieno;
Sercolo a lui seguì, corona tale,
che quarant'anni tenne real seno.


Pásla si housátka podle vody,
vila si věneček pomněnkový.


Děl v slzách ston hochův hanbu a vzkaz,
chvat odpoutal měchu uzly a stuhy.
Man Ella smích platí posměchem
a zlatem dob dávných dluhy:
Ne zlatého písku, měch pilin je pln,
v nich ustláno měkce Rolfově hlavě,
jíž rubínem po čele rána plá
kštic zlatistých u záplavě.
Král Ragnar jal harfu, pohřební zpěv
pěl hrdě mrtvému synu:
„Tvá kštice – k závisti druhdy děv –
tvé hlavě teď ku záhynu.


دَعِ القَومَ سَلّوا بِالضَغائِنِ بَينَهُم
خَناجِرَ وَاِشرَب ما سَقَتكَ الخَناجِرُ
طَعامُ غَنِيِّ الإِنسِ وَالفاقِدِ الغِنى
سَواءٌ إِذا ما غَيَّبَتهُ الحَناجِرُ
بَهِجتَ بِفَرعٍ لا ثَباتَ لِأَصلِهِ
فَفيمَ تُلاحي أَو عَلامَ تُشاجِرُ
إِذا أَنتَ هاجَرتَ القَبائِحَ وَالخَنى
فَأَنتَ عَلى قُربِ الدِيارِ مُهاجِرُ
تَعَرَّضَ لِلطَيرِ السَوانِحِ زاجِرٌ
أَما لَكَ مِن عَقلٍ يَكُفُّكَ زاجِرُ
وَلَكِنَّها الدُنيا أَرَت مَن يُحِبُّها
مَحاجِرَ تُسقى دونَهُنَّ المَحاجِرُ
مَتى مافَعَلتَ الخَيرَ ثُمَّ كَفَرتَهُ
فَلا تَأسَفَن إِنَّ المُهَيمِنَ آجِرُ
وَلَو لَم يَبَرَّ الحُرُّ إِلّا مَخافَةً
مِنَ الخِزيِ بَينَ الناسِ إِن قيلَ فاجِرُ
فَنَزِّه جَميلاً جِئتَهُ عَن جَزايَةٍ
تُؤَمَّلُ أَو رِبحٍ كَأَنَّكَ تاجِرُ
وَبِالجِدِّ زارَ اللاتَ أَهلُ ضَلالَةٍ
وَعُظِّمَتِ العُزّى وَأُكرِمَ باجِرُ
شَتَونا وَصِفنا وَاِرتَبَعنا فَلَم يَدُم
شِتاءٌ وَزالَ القَيظُ عَنّا وَناجِرُ


Havia aí três caminhos,
o cão cheirou o primeiro,
depois cheirou o segundo,
e não cheirou o terceiro.


一庵湿蛰似龟藏
深夏暄寒未可常
昨日蒙𫄨今挟纩
莫嗔门外有炎凉


Herr, mein Gott, höre, wie ich schrei
Und seufz in meinem Sinne;
Gib, daß mein Bitten kräftig sei
Und dein Herz eingewinne.
Mein Herz hält dir, o treuer Hort,
Beständig vor dein eigen Wort:
Ihr sollt mein Antlitz suchen.


Как часто что-нибудь мы сделавши худого,
Кладем вину в том на другого,
И как нередко говорят:
«Когда б не он, и в ум бы мне не впало!»
А ежели людей не стало,
Так уж лукавый виноват,
Хоть тут его совсем и не бывалПримеров тьма том Вот вам из них одиВ Восточной стороне какой-то был Брамин,
Хоть на словах и теплой веры,
Но не таков своим житьем
(Есть и в Браминах лицемеры);
Да это в сторону, а дело только в том,
Что в братстве он своем
Один был правила такого,
Другие ж все житья святого,
И, что всего ему тошней,
Начальник их был нраву прекрутого:
Так преступить никак устава ты не смеОднако ж мой Брамин не унываеВот постный день, а он смекает,
Нельзя ли разрешить на сырное тайком?
Достал яйцо, полуночи дождался
И, свечку вздувши с огоньком,
На свечке печь яйцо принялся;
Ворочает его легонько у огня,
Не сводит глаз долой и мысленно глотает,
А про начальника, смеяся, рассуждает:
«Не уличишь же ты меня,
Длиннобородый мой приятель!
Яичко съем-таки я всласть»Ан тут тихонько шасть
К Брамину в келью надзиратель
И, видя грех такой,
Ответу требует он грознУлика налицо и запираться поздно!
«Прости, отец святой,
Прости мое ты прегрешенье!»
Так взмолится Брамин сквозь слез:
«И сам не знаю я, как впал во искушенье;
Ах, наустил меня проклятый бес!»
А тут бесенок, из-за печки,
«Не стыдно ли», кричит: «всегда клепать на наЯ сам лишь у тебя учился сей же час,
И, право, вижу в первый раз,
Как яица пекут на свечк»


两翁教□句中眼
语到□□□□□
□□□□□□□
□摇松露写溪藤


Žízní prahnul po smrti mnich Beda.
Jak list žlutý, houby plíseň šedá
tvář se tměla, do níž hlubným rádlem
vepsalo již stáří hrobu znaky;
hlava schýlena a v důlku vpadlém
studánky jak zasypané v lese
vichrem žití zhasnuly již zraky.
Každým dechem, u cíle že blíže,
jásal mnich, že těla prchne tíže,
že jak volný vězeň v hymny plese
ku výšinám, ku Bohu se vznese,
jehož jménu všecky žití snahy
zasvětil – však nadarmo muž svatý
volal smrt, ta cely jeho prahy
míjela, v dál bludnými jen chvaty
míříc. Proto prosbu jednou tklivou
Beda šeptal k otci nebeskému:
„Kdy v můj koráb holubičku sivou
pošleš, Pane, abych k věčna lemu
přistal blaze u břehů tvé říše?
Zachvěj stromem mocnou svojí vůlí,
uzralé by plody spočinuly
v klínu tvém, jenž milostí plá s výše.“


Halleluja! meiner Schmertzen
Jammer-trübe Nacht vergeht.
Weil das Licht gekränckter Hertzen
Meine Freuden Sonn auffsteht
Halleluja! weg mit klagen!
Weg mit winseln vnd verzagen!


已晴复雨雨还晴
惯阅人间梦不惊
小立栏干搔短发
乱云飞度夕阳城


Serpuhy tiskne mou ruku a dolů zírá,
oči se kalí a hlas se jí v prsou láme:
„Vidíš tu krev, kterou do hloubky moře sbírá,
vidíš ty zbrocené dýky, jež v prsou máme?
Evropa celá se dívala na to němě,
nerv se jí nezatřás’ v bezcílném, tupém těle,
když naši krev pilo moře a ssála země,
marně jsme volali – nebylo Spasitele!“


Tűz és levegő utazik hajónkkal:
jer, fagyos ür! jertek, hideg eónok!


Durch den Wald mit raschen Schritten
Trage ich die Laute hin,
Freude singt, was Leid gelitten,
Schweres Herz hat leichten Sinn.


碧潭见说有龙蟠
万里沧溟气欲吞
此去风雷轰蛰起
大施霖雨霈乾坤


Bei jedem ist bald hinten dran
Ein Zier- und Blumengarten,
Da schaut man, was man wünschen kann,
Von Blumen tausend Arten.
Hier steigt der Lilien Schnee empor,
Da glänzen die Narzissen,
Dort ragt ein Rosenstock hervor,
Da läßt Safran sich küssen.


Jde, potácí se... Ještě dnes? Ne... Zítra...
Až zítra... Jak by srdce rval mu z nitra
ten okamžik, v němž ještě cítí
a myslí, doufá, neustává žíti.
Zbraň křečovitě na prsou svých svírá...
Park je tu stinný, Prahy ruch tu zmírá;
zde může klidně života se zbavit. –
Co mladá žena bude se kdes bavit
a utráceti zbytek jeho jmění,
jej skolí jedné rány zahučení...
A večer sladký v cloně par se stmívá
a s ním i ruch... Kdos jdoucí sloku zpívá,
již chansonetta kdesi pěla včera...
V ten večer sladký ulice, hle, šerá
již plane světly, stromů řad ji stíní...
Blesk lamp se schovává do výkladních skříní
a po chodnících vrhá světlo matné. –
Zahučel vír a kroky zněly chvatné,
dám zástupy a pánů vracely se
z vycházek večerních, neb noc již tmí se
a v parcích smutno, zahradách a sadech.
Vzduch měl tak letní, vlažný vonný nádech.
Byl červen již... Jen vozy dole hřmely,
v křik vozků zdlouhavý a omrzelý,
ruch tramvají, houpavých faetonů
se mísil v hudbu podvečerních zvonů. –
On neslyšel, zrak upřený měl k zemi...
Bol nevýslovný podivný a němý
mu k srdci sáh’, on nedovedl říci,
byl smrti předtuchou, výčitkou hřmící.
On celou propast v dnešní noci vysnil,
jej život mučil, hnusil se, jej tísnil,
i rodina i láska, klid i štěstí
i blaho dětí; zřel, jak na rozcestí
všech svízelů teď stanul příliš záhy.
Jen prvé ženy obraz, příliš drahý
zas k duši jeho znenáhla se chýlil. –
Zřel kterak zemřela... A čas jak pílil
po její smrti; z koutů prázdno kývá. –
On cítil, bez ženy jak trudno bývá,
jak sám on trpí a jak děti hynou. –
Jsou jizby prázdné a dny trapně plynou;
pak zapomeneš, když tu přijde tíseň,
jak zníval hlas i její píseň
při kolébce, ba zapomínáš lásku
i její krok i starostlivou vrásku
nad obočím, i její stálou píli,
i dlaň, jez v šťastné tiskla tebe chvíli. –
Jak vzpomínka každá srdce raní.
Vše schováno, co upomíná na ni,
začaté šití, šperky... Žádná nejde změna,
hluboké ticho, stejná práce denní
a pozvolné pak na vše zapomnění,
zvyk odloučení, ač se zvyká ztěžka.
Z počátku často u hrobu se mešká;
ty k hřbitovu jdeš v podjesenní kráse,
své vzbouzíš vzpomínky a v bludném hlase
letících ptáků cítíš bol svůj zníti –
a v šumu trav; zvuk hodin slyšíš bíti,
a vše tě dojme nad hrobem tvé ženy. –
Však rozruch ten jen chvíli pochopený,
pak zase zapomínáš v nepokoji,
rok jeden bolest, i tu ztrátu zhojí,
a hřbitov pustne... Za to přibývají
večírky družné, v nichž se šachy hrají,
zábavy v domě, návštěvy a pitky,
známosti vzájemné, vtip mnohý břitký
o vdovství, interesy cizích lidí
a vzkazy těch, jichž oko bystré slídí,
poptávky chytré po jmění i stáří
a obdiv, že se dobře hospodaří,
a temné báchorky, jak vzrůstá jmění...
A jednotné jen roste přesvědčení
o sňatku výhodném... A člověk svolí...
On poddá se, je hříčkou v této chvíli
a říká: dětem k štěstí! Chůva šedá
a věrná duše však, ta víry nedá,
neb zkušenost má dobrou takých sňatků. –
Hned tulí k sobě drobné děti v zmatku,
je česá, strojí, aby líbily se
až nová matka přijde; celá chví se,
že nedůvěrou celý svět ji stíhá. –
Teď prací domácích ta velká tíha
se starých beder na paní se sšine,
jež starosti snad bude míti jiné,
jež bude mladá ještě nezkušená
byť dobrá matka, byť i dobrá žena...


Když přišel čas na lůžko ulehnout,
šel Brandan opět v síň, a vyvoliv
si z mnichů čtrnáct, kteří zdáli se
mu nejmoudřejší, ctnostmi zdobeni,
před jejich soud klad’ přání duše své,
jim pověděl, jak dávno toužil juž
se vydat na tu plavbu, pověděl
o skrytém vzdechu jim, jejž k nebi byl
v ten večer poslal, prose, znamení
by Bůh mu dal, a posléz doložil,
co Merdok byl mu šeptal, svadlý květ
mu vloživ do dlaně. Když dokončil,
z úst čtrnáct mnichů zazněl jediný
a netajený výkřik radosti.


V síni nádherné za dlouhým stolem
Valdemar ve sboru věrných kvasí.
Na stříbrných nohou chodí kolem
picí roh, jenž bohat na okrasy:
Z kosti slonové je celý zroben,
hojně zlatem, drahokamy zdoben.


Und leis, wie aus himmlischen Höhen
Die Stunde des Glückes erscheint,
So war sie genaht, ungesehen,
Und weckte mit Küssen den Freund.


故人旌旆镇邻城
未奏骊歌已怆情
莫为炎蒸慵命驾
绿荷红芰水风清


Wo treues Wollen, redlich Streben
Und rechten Sinn der Rechte spürt,
Das muß die Seele ihm erheben,
Das hat mich jedesmal gerührt.


Klóris fejér tafotaágyán aluszik: kifedett hó mellyét a szerelem istenei mozgattyák
Melly édes képekkel töltöm álmaimat!
Adónis vállára teszem karjaimat;
Ezer csók fereszti hevült ajakimat. -
Bár szüntelen álom birná napjaimat!


Vojín velký jsi byl, Spartu nezdolals' však,
velkým proti ní být nelze nikterak,
slávy proti ní urvat
nelze, a tys ctil slávy znak!


Z čeho se as nebešťané těšit budou?
Mním, že často prozpěvují, jak též hudou.


Daß es sey den ganzen glast aller seiner gaben: weil du ihn geliebet hast, eh Ihr grund gegraben.


Der Mensch war Gottes Bild/ weil dises Bild verlohrẽ/
Wird Gott ein Menschen-Bild in diser Nacht gebohren.


»Grüß Gott dich, schöner Wandrer!
Bist du es, Knabe Lenz?«
Er rief: »Ich bin kein andrer
Und komme von Florenz!«


Amor mío de nunca, afiebrado y pacífico,
versos para el pequeño pulpo de la muerte,
versos para la muerte rara que hace la travesía de los teléfonos,
para mi mente debelada versos, para el circuito del violín,
para el circuito de la garza,
para el confín del sur, del sueño,
versos que no me asilen ni sean causa de vida,
que no me den la dulce serpiente umbilical
ni la sala glucosa del útero.


Doch die stillen Flaggenstöcke –
Freunde, die laßt stehen,
Wenn auch die Spektakelfeste
Lichterloh vergehen.


Menschen, noch braun die Sommerwangen,
Aber die Lippen sangen die letzten Silben.
Bald ist das Lied zergangen.


Need I say that  fair? —
, in her shape and air:
Cruel tho', nor does she know
Half the pain I
Tall and comely tho' she be,
Owes she not an inch to
, on whom she treads, and tramples;
O the force of ill examples!
Die, forsaken lovers! die;
Favour'd less, tho' true as I.


Ben son le mie parole senza senso;
Ch'io penso far d'un Orso un cor pietoso,
Et per trovar riposo, guerra chieggio.
Ma se chi il pote il vole,
A che ripenso?
L'immenso suo volere el mi è nascoso:
Et pur cercar non oso miglior seggio.


O dolor mio, o grossa conscienza,
Ch'io stimato languo cum fe' lupo
E prexa del pecharne ha licenza,


Ve trávě vysoké jsem ležel pod jabloní
na zemi vyhřáté, a stín mi chladil čelo.
Tu prvně pocítil jsem, kterak země voní
vším, co je živoucí i co už dávno ztlelo.


Nežaluj tak, Marušenko,
halena tě skryje;
mně netřeba, zvyk’ jsem, v ňádru
vždy čas taký zlý je.


A jedna z toho všeho
je divnou jen mi věc:
že rok už málem blaze
tu květe v naší Praze
u vděku jara svého –
a nemá hocha přec!


Weit ob dem Zwischenraum der dunkeln Jahre
Trüg es dich hin ins frühre Blumenreich,
Die Hand gedrückt in deine schönen Haare,
Stündst du, ein Marmorbild, erstarrend, bleich.


To vůle má, tak musí být,
ať Martin kletby žvastá,
já nechci, by Jan jitřil lid
a chrám mi hyzdil, basta!


Wo Rüstern dort ein heilig Dunkel streun,
Und um des Doms Portal sich Efeu dehnt,
Weilt die Melancholei im Vollmondschein,
An Grabmaltrümmer sinnend hingelehnt.


Laß uns wagen, wo die Tapfern zagen,
Wie zum Spiele, ohne Lohn,
Nimmer locket uns ein Thron,
Jedes Reich nur wollen wir durchjagen.


V kostele když domodlil se Vojtěch páteře,
s průvodem svých bratří stanul v tichém klášteře.


A donna maritata om che po dire,
se la vede fallire,
e caste molte for marito stare?
Ricca quanto dispare
con pover pure in casto e bon plasire!


Brauner Äcker welliger Zug,
Draus zweiarmig eine Mühle wächst.
Ein paar Pflaumenbäume, wahllos hingeklext,
Ruhn auf eines Hügels schlankem Bug.


Callado enigma tras intacto sello.
Mi ensueño en fuga. Hastiado y cejijunto.
Y en mi nao fantasma único a bordo.


Výstraha nám vážná byla dána
ze svatých úst Boha, Krista Pána:
„Nejsi teplý ani studený,
ale vlažný býváš za dnů perných:
vyloučí tě Soudce z kruhů věrných,
zasloužené dojdeš odměny.“


und schickt sich an, mit Haar und Haut –
(wer mag da endigen!) (mir graut) –


Con innúmeros soles de diamantes
vi su poder inmensurable escrito
en la cóncava esfera rutilante;


Con frailes no porfío ya, ni arguyo,
sobre pedir boleta cada día,
juzgando en mi paciencia, y su porfía;
que es mío el prado, y que el jardín es suyo.


Né pur gli stecchi in mezzo o i solchi meno
vengon mai per usanza, e sol comprendo,
ch'ove più sudo a l'opera e m'accendo,
men la terra, ohimé!, spetro, e men la sveno.


Ve sněmu vzniká debata,
jak odpomoci krisi,
myšlenky pronášeny jen
hluboké, vesměs ryzí.


A horká slza ta, proč ohněm žhavým pálí?
proč v půli trhá mu to srdce osiřelé?
proč z duše pláče krev? O příteli! tam v dáli,
tam na Golgotu jdi, a ptej se spasitele!


—¡Júrame por tu Dios que, mientras viva
yo, no te matarás! ¡Júralo, hijo!—
mi Madre, estremeciéndose, me dijo;
y se quedó un instante pensativa.
Después, con una voz más compasiva,
continuó: —solamente eso te exijo;
luego... puedes matarte, que, de fijo,
no será tu alma de Satán cautiva!
Porque habré de pedir con tanto celo,
al Supremo Hacedor, después de muerta,
que te perdone, que obtendré mi anhelo.
Y, cuando expires, estaré yo alerta,
para adornar, a tu llegada, el cielo,
¡porque Dios mismo te abrirá la puerta!


Vorwärts! drum soll mir's auch klingen,
Vorwärts! will ich mir auch wählen,
Vorwärts! Klang der stolzen Seelen
Soll auch mir zum Sieg gelingen.


No le llores de lágrimas cubierto,
pues yace vencedor contra el olvido,
que si LOPE murió de haber nacido,
también ahora vive de haber muerto


Rci mně, o Panno, kdyby v tom
i věčná byla vina,
zda byla bys kdy mohla ty
snad opustiti syna?“


this sweet scene, to all the virtues kind,
Mild  own'd the richest gifts of mind;
For o'er his tuneful breast the heav'nly muse
Shed from her sacred spring inspiring dews;
She loves to breathe her hallow'd strain where art
Has never veil'd the soul, or warp'd the heart;
Where fancy glows with all her native fire,
And passion lives on the exulting lyre.
Nature, in terror rob'd or beauty dreast,
Could thrill with dear enchantment  breast;
He lov'd the languid sigh the zephyr pours,
He lov'd the placid rill that feeds the flowers —
But more the hollow sound the wild winds form,
When black upon the billow hangs the storm;
The torrent rolling from the mountain steep,
Its white foam trembling on the darken'd deep —
And oft on Andes' heights with earnest gaze
He view'd the sinking sun's reflected rays
Glow like unnumber'd stars, that seem to rest
Sublime upon his ice-encircled breast.
Oft his wild warblings charm'd the festal hour,
Rose in the vale, and languish'd in the bower;
The heart's reponsive tones he well could move,
Whose song was nature, and whose theme was love.


Er zog nach unten hin Vergleich.
Er rückte ab. Er wurde reich.


Was konnte mir Erwünschteres begegnen,
Als daß am Eingang meiner neuen Bahn
Der vielerfahrne Greis dem Jünglinge
Die sichre Rechte bietet! Leite mich!
Du kennst die Gänge, die wir Staufen gehn.


Tugend pflegt ja sonst zu geben
süsse Freud / (wie daß sie mir:
Unruh ursacht für und für?)
Seither sie mein ganzes Leben /
seither sie ist meine Lust /
ist nur Unlust mir bewust.


Dort sitzt sie unter Lindennacht
Am kühlen Klosterbronnen,
Sie hat die Bibel mitgebracht
Zur Andacht ihrer Nonnen.


Fliege, mein Kahn! und birg uns verschwiegen,
Birg uns, selige Nacht des August!
Süß wohl ist's, auf den Wellen sich wiegen,
Aber süßer an ihrer Brust.


Tal se queja Ariadna en importuno
lamento al cielo; y entretanto lleva
el mar su llanto, el viento su deseo.


Doch die süße Lieblingsfrucht
Soll mir ungenossen bleiben,
Wird mich doch der Tage Flucht
Nur zu bald von hinnen treiben.


Due squadre, una di Mulga, una d'Arzilla,
seguono: e questa ha 'l suo signore antico;
quella n'è priva; e però il re sortilla,
e diella a Corineo suo fido amico.
E così de la gente d'Almansilla,
ch'ebbe Tanfirion, fe' re Caico;
diè quella di Getulia a Rimedonte.
Poi vien con quei di Cosca Balinfronte.


Und er lief, da war der Tore
Wart und Turn und alles anders.
Doch zum nächsten Bäckerladen.
Wandt er sich nach Brot in Eile. –
»Schelm!« so rief der Bäcker, »hast du,
Jüngling, einen Schatz gefunden!
Gib mir, dich verrät das Goldstück,
Mir die Hälfte zum Versöhnen!«


Ich bleib' und bin deß Liebsten für und für,
Dann seine Lust beruhet gantz auff mir.
Komm, Hertze, komm, laß uns zu Felde bleiben
In feister Ruh' und da die Zeit vertreiben.


Da rannt er den Öfen in den Bauch
Mit schweren Eisenstangen,
Daß hell aus Schlacken und aus Rauch
Metallne Bäche sprangen!


O wilkom süße Nachtigall
Kombst mir zu rechter stunde:
Erfrisch den lufft mit bestem schall
Erschöpff die kunst von grunde.
Ruff meinem Lieb/
Er nit verschieb;
O JESV ruff mit kräfften;
Ruff tausendtmahl/
Ruff ohne zahl/
Wer weiß es je mögt häfften.


Nám chybí pepř, nám chybí sůl,
leč proto neželíme.
My máme zato český vtip,
tím dosti nasolíme.


Jako z bronzu jsou jich těla!
Parnem pot se perlí s čela,
stružkou řine po tváři
brachu pískaři.


Ein langer Kuß, – o edler Wald!
Er starb in den säuselnden Blättern,
Und wer die Beiden verraten hat,
Den mögen die Wipfel zerschmettern!


They come: O King, thine ear incline!
Listen to their voice divine:
Their voice shall every pang compose,
To gentle sorrow sooth thy woes;
Till each pure wish to heaven shall soar,
And Peace return, to part no more!


Ejhle, co nám toho napek
nesmrtelný Karel Čapek!
Vzdálen písni, vínu, ženě,
věnoval se roztouženě
uprostřed mdlých kamarádů,
otíraje mlsnou bradu –
nadintegrálnímu hradu!
Zvykl si na jeho síně,
pohlížeje božsky líně
na prokleté, bídné svině
chrochtající pod hradem.
Ničil je svým nápadem.
Byl to věru dobrý nápad
stačící na živobytí.
Bohužel i tento nápad,
který lze předobře chápat,
během doby kamsi zapad’,
kde už není možno křápat:
Světlo věčné mu tam svítí.


Le vent froid de la nuit souffle à travers les branches
Et casse par moments les rameaux desséchés ;
La neige, sur la plaine où les morts sont couchés,
Comme un suaire étend au loin ses nappes blanches.


»Vater, ich hörte ein Schluchzen im Schlaf.«
»Das war die Erde, mein Sohn,
Die Erde ist leer.«


Mach End, o Herr, mach Ende
An aller unsrer Not!
Stärk unsre Füß und Hände
Und laß bis in den Tod
Uns allzeit deiner Pflege
Und Treu empfohlen sein,
So gehen unsre Wege
Gewiß zum Himmel ein.


Lunge Ser Petrarchisti dal bel stile,
che le rime con gli uopi profumate,
perché voi, mastri giudici, stimate
il Caballino mio mandra e porcile.


Königin sprach: »Was gut ich seh',
Gut riecht's nach Zucker und Kaffee,


»Gu'n Morgen, Herr Aptheiker! Seggen S' mal,
Wat is woll gaud vör Koppweihdag?«
»Min Sähn, dat is de düllste Qual,
Dat is 'ne niederträcht'ge Plag.
Na, sett di man en beten dal.
Du büst woll her ut Frugenmark?«
»Ja, Herr! Ick dein dor up den Hoff.«
»Na, sünd de Koppweihdag denn stark?«
»Ja, Herr! Sei maken't gor to groww.«
»Na, denn kumm her un dauh
Mal irst din beiden Ogen tau. –
Süh! So is't recht! Nu rük mal swinn,
All wat du kannst, in dese Buddel rin.«
De Bengel deiht ok ganz genau,
Wat hei em heit: makt irst de Ogen tau
Un rükt recht düchtig rinner dunn.
Bautz! föll hei rügglings von den Staul herun.
As hei nu wedder sick besunn,
Seggt de Aptheiker: »Sähn, nu segg:
Sünd dine Koppweihdag nu weg?«
»Ih, Herr, von mi is nich de Frag,
Uns' Frölen hett de Koppweihdag.«


曙色茏葱噪乳鸦
楼台烟树锁晴霞
曲阑干畔人如玉
笑倚东风看落花


Теперь любовь моя не тАх, знаю я, ты тужишь, тужишь
О том, что лунная метла
Стихов не расплескала лужГрустя и радуясь звезде,
Спадающей тебе на брови,
Ты сердце выпеснил избе,
Но в сердце дома не построиИ тот, кого ты ждал в ночи,
Прошел, как прежде, мимо кровО друг, кому ж твои ключи
Ты золотил поющим словом?
Тебе о солнце не пропеть
В окошко не увидеть раТак мельница, крылом махая,
С земли не может улетет


Es ging ein Heil von oben aus,
Vom Paradies, vom Vaterhaus.
Die Engel trugen es zur Erde,
Damit es uns zu eigen werde.


In deinem nicht wie Glas durchsichtgen Hertzen
Entschütt ich mich auch der geheimsten Sorgen.
Ich halte dir dein menschliches zu gute,
Wie du meines deckst.


»Komm, Phyllis, zu wallen im Lustparadiese!«
Unsinn: Komm Grete, geh mit auf die Wiese.
»O siehe, wie Luna die Lilien küßt!«
Unsinn: Komm raus, weils Vollmond ist.


Ich sah wohl manch ein schönes Angesicht,
Das ich besungen und belobt; nur schade,
Das, was ich suchte, war es immer nicht.


Auf des Altars Stufen kauern
Auch die Tempelmusici,
Paukenschläger, Kuhhornbläser –
Ein Gerassel und Getute –


Da hat er gemachet
mir und sich
von Blumen eine Bettestatt.
Des wird noch gelachet
inniglich
kommt jemand an den selben Pfad.
Bei den Rosen er wohl mag
tandaradei!
merken, wo das Haupt mir lag.


رأيتُ رجالاً ناكسينَ رُؤوسَهم
ولم يكُ رأسي للرجال بناكسِ
رَأَوا فارساً كالصَقرِ يَخطَفُ عندما
أَمَرَّ عليهم كلّ رَطبٍ ويابسِ
ينادي بأعلى الصوت من دعوةٍ له
فقلتُ ومَن ذا قيل جمرةُ فارسِ
وأنتَ أَبو ثورٍ فقلتُ أجل أنا
هُمَامٌ وإِنّي قاتلٌ للفوارسِ
ولكنّني شيخٌ وفيَّ بَقيَّةٌ
هي اليومَ خيرٌ من شباب ابنِ حابسِ
ذَرُوني وذاك الفارسيَّ فإِنّني
سأَخطَفُهُ خَطفَ العُقابِ المُخالِسِ
فإن بَدَرَت كَفِّي إِليه بضربةٍ
فتِلكَ وَرَبِّ إِحدى الدَّهارس
وَإِن بَدَرَت كفَّاهُ كفّيَ سُرعَةً
فَخَلُّوا عن الشيخِ الكبيرِ المُمارسِ


Pěkně sobě vešlapojo,
protáčim se, křevim –
děvčátka e tetičenke,
japak se vám lébim?


Qual tem a borboleta por costume,
Que, enlevada na luz da acesa vela,
Dando vai voltas mil, até que nela
Se queima agora, agore se consume,


Es summten Vögel, und es sangen Bienen,
Allein sie sangen, summten düstre Märe;
Es rannen Quellen, doch sie waren Zähre,
Es lachten Sonnen, doch mit trüben Mienen.


باب الوصول لفيض طه الهادي
باب الجنيد العارف البغدادي
شيخ الطريقة والحقيقة والهدى
وامام سادة قادة الاسياد
بحر تموج بالمعارف وارتقى
متن الفخار بهمة وسداد
وعلى بطور احمدي مد في
نهج السلوك مسالك الاسعاد
علقت بذيل طريقه اهل النهى
من خلص الابدال والافراد
وتمسكوا بشريف مذهبه فهم
اتباعه في منهج الارشاد
فتح الكنوز المغلقات عن المعا
ني الغامضات وحل للارصاد
واتى باحكام الطريق مؤيدا
شرع الرسول بصحة الاسناد
وأقام جدران الحقيقة في الورى
بيد الكمال لحاضر ولباد
سلطان عرفان يلاذ بظله
في حالة الاصدار والايراد
وامام برهان يصال بسيفه ال
قدسي عند هجوم كل معاد
طارت مآثره وسيرة فضله
الفياض في الاغوار والانجاد
لا زال مشهده الكريم معطرا
ونداه هطالا على القصاد


Nimm du das Körblein mit nach Haus,
Und leg den Abschied nein;
Hinfüro aber lasse brav
Das falsche Lieben seyn.


تَعاطى مَنالاً لا يُنالُ بِعَزمِهِ
وَكُلُّ اِعتِزامٍ عَن مَداهُ طَليحُ


Ich fliehe zwar das Volk, bin aber nie allein,
Denn weh! wie sollte mir ohn meinen Heiland sein!


Doch den Auswurf von den ärgsten Schelmen
Lohnte sie, für seine Heuchelkunst,
Oft mit Sternen, oft mit Ritterhelmen
Und mit Überschwang von Fürstengunst. –


Schau, die feigen-bäume grünen,
Brechen vor,
Sehn empor
Ihrem printz zu dienen:
Und die blumen in dem lentzen
Geben dir,
Meine zier,
Ihre Pracht zu kräntzen.


Vnd hett' ich aller Lust Genieß
So hier erdacht mag werden,
Ja säh' ein rechtes Paradieß
Für mich gebawt auff Erden,
Herscht' herrlich über Leut und Landt,
Groß, mächtig und erhaben,
Vnd wär' in aller Welt bekandt
Durch Kunst Verdienst und Gaben:


THE Planets sure some noxious Pow'r display,
And rule my Life with arbitrary Sway;
Else had I ne'er forsook my native Home,
Nor in this baleful Desert met my Doom —
And yet, when I reflect, I cannot see,
How Globes insensible should influence me!
I chuse my Actions; when the Choice is made.
I nor invoke, nor yet consult  Aid.
When Mortals act according to their
Can Heav'n be call'd the Author of their Ill?
Too late I find, the Stars are not in Fault;
But 'tis that golden Wish my Sire has taught:
Enticing  that damn'd deceiving Guide,
Induc'd me first to stem the foaming Tide;
Fallacious  that led me from Repose,
Now leaves me in a Labyrinth of Woes.


Hingehn will ich. Vielleicht seh ich in langer Zeit
Diotima! dich hier. Aber verblutet ist
Dann das Wünschen und friedlich
Gleich den Seligen, fremd sind wir,


朝天初自玉清还
鹤氅生凉凤管闲
想见上方挥洒处
雨馀星月满仙坛


Après les vastes mers et leurs mouvans tableaux,
Vous aimerez à voir les fleuves, les ruisseaux ;
Non point ceux qu'ont chantés tous ces rimeurs si fades
De qui les vers usés ont vieilli leurs nayades,
Mais ceux de qui les eaux présentent à vos yeux
Des effets nobles, grands, rares ou curieux.
Tantôt dans son berceau vous recherchez leur source ;
Tantôt dans ses replis vous observez leur course,
Comme, d'un bord à l'autre errans en longs détours,
D'angles creux ou saillans chacun marque son cours.


Vater! Vater! willst Du mich nicht hören?
Soll mein schmerzlich Ringen ewig währen?
Laß mich nicht in der Versuchung sterben;
Siegen laß mich und Dein Heil erwerben.


Virága nincs a rozmarinnak.
Kedves szülőim! éltetek
Elhullatá örömvirágit,
Felette bánat s gyász lebeg!


Barbara mater – liberi barbari!


Aber schnell verdoppeln sich die Stürme,
Tausend Wellen ziehn, wie stolze Thürme,
Drohend gegen den verheerten Strand!
Und der Abgrund speyt mit hohlem Stöhnen
Den abscheulichsten von seinen Söhnen
Aus dem schwarzen Rachen an das Land.


岳阳楼下有赤壁
照耀洞庭烟水东
鄂渚巴陵土多赭
周郎何处破曹公


对客共小饮
阅世成大噱
且啖景升牛
莫舞羊公鹤


عَيَّت تَميمٌ بِأَمرٍ كانَ أَفظَعَها
فَفَرَّجَ الكَربَ عَبّادُ بنُ عَبّادِ
سافَهتَ مِن خالِدٍ ناباً تُكالِبُهُ
عَنّا سَقاكَ غَمامُ المُدجِنِ الغادي


Una mano. ¿Blanca? ¿Negra?
Sus dos manos verdaderas.


Ach! es ist in Staub gesunken
All' der Stolz, die Herrlichkeit:
Brüder, daß ihr letzter Funken
Nicht erstirbt in dieser Zeit,
Laßt uns hier ein Bündniß stiften,
Unsre Vorzeit zu erneu'n,
Aus den Grüften, aus den Schriften
Ihre Geister zu befrei'n.


Slunce zašlo za horami
v záři rudých červánků,
nad polem a nad lukami
tichne píseň skřivánků.


Od těch dob znívá v Polabí snivém,
z večera píseň v názvuku tklivém,
a zní hned jemně tajemnou nocí,
a hned zas’ divě kouzelnou mocí,
a budí v srdcích soustrastnou tíseň, –
a to je Máry osudná píseň!


tu na konec aprilu přistih’ ji
– šel, chudák, máje jí vstavit –
v půlnoci v zahradě s Borůvkou,
– čeledín jejich – se bavit.


Doch ich! Doch ich! nein, wende nicht dein Antlitz einmal noch zurück,
Ich hab' auf all' und ewige Zeit verloren die Liebe, verloren mein Glück!


»Thu mir den Gefallen, Kind, und
Kokettiere nicht so viel!
Ninon nennt die gnädge Frau dich?
Geh, du heisst ja gar nicht so!


双树阴阴落翠岩
一灯千古破幽关
也知诸法皆如幻
甘老烟霞水石间


Jsou též pěvci v České zemi,
spravedlivým chci být, Pane,
jejichž lyra zlatostrunná
hluboký má krásný zvuk.


Po stropě a v koutech visí
meče, oštěpy a dýky,
jimiž rytířové kdysi
rozráželi vrahů šiky. –


Recuerdo cada cita que no tuve,
y cada mar que excava, como rosa
entre tus muslos, las heridas.
El cristal que desgarra la mejilla
es frío,
y la melancolía, un despiadado
azul con ataduras.


	con la sua madre, ché gente novella
col re Luìs d'Angiò in Puglia venne,
Napoli avendo. E Lancislao in quella


Svit v oknech, kterak to zaplál
najednou v příšerný kmit!
Stojím a myslím o bláhové věci:
Musím přec žít.


Ein Bild! Ein Bild! Mein Pferd für'n gutes Bild!
Womit ich dich vergleiche, Schöne, Feine,
Dich Unvergleichliche, dich Gute, Reine,
Die mir das Herz mit heitrer Lust erfüllt!


Nach dem eis'gen Moskowitien
Möcht' ich einen Paß besitzigen,
Wo der Pope lebt und leibt;
Wo das Volk lebt in Verblendung,
Wo der Czaar in starrer Wendung
Seinen grimmen Ukas schreibt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Está la tierra mojada
por las gotas del rocío,
y la alameda dorada,
hacia la curva del río.
Tras los montes de violeta
quebrado el primer albor:
a la espalda la escopeta,
entre sus galgos agudos, caminando un cazador.


Sing!
Meine Seele, den Beichtgesang
Wiedergewonnener Fülle!
Hebe vom Herzen die Hülle!
Heil dir, geläuterter Innenklang!


Du hast, o Herr, ihm in den Arm gegossen
Von deiner Kraft, die Lebans Cedern bog,
Du hast sein Haupt mit deinem Geist umflossen,
Der einst in Flammenzungen niederflog!


Un papagayo os dejaré, señora
(Pues ya tan mal se corresponde a ruegos
Y a cartas de señoras principales),
Que os repita el parlero cada hora
Como es ya mejor Cuenca para ciegos,
Habiéndose de ver fierezas tales.


Jürgen der Jäger weint blutige Tränen,
Acht blanke Nattern entschlüpfen dem Grund,
Er küßt eine jegliche sieben Male,
Doch siebenmal sieben der einen Mund;
Acht Nattern rauschen über die Straße,
Wer weiß, wohin? Wo der Nachtwind weht;
Wo Jürgen der Jäger ging über die Heide,
Das Blut im grauen Moose steht.


Que tocan a la oración,
y hay gentes murmuradoras
cuyos ojos a estas horas
cristales de aumento son.
Y es que los oscureceres
son unas horas menguadas
que han hecho ya desgraciadas
a muchas pobres mujeres.
Mira, muchacha, que ha sido
la tarde muy bochornosa
y va a ser fresca y hermosa
la noche que ha producido.
Mira que son muy contadas
las fuerzas de la memoria;
mira que huelen a gloria
las mieses amontonadas.
Y está tu galán delante,
y está tu hermanillo ausente,
y está el amor en creciente
y está la Luna en menguante.
Y a luz tan débil yo creo
que sola a salir no atinas
del laberinto de hacinas
donde metida te veo.
Tal vez si el mozo me oyera
pensara que esto es perfidia,
creyera que tengo envidia,
que tengo celos dijera.
Pues con la venda de amor
no viera que soy un viejo
que solo con un consejo
puedo acercarme a tu honor.
Vete, muchacha, y no quieras
llorar prematuros gozos,
que sé lo que son los mozos
y sé lo que son las eras.
Y en tales oscureceres
pláticas tales de amores
dicen los murmuradores
que son de tales mujeres...
Y tienen razón, Consuelo,
que una moza casadera
no debe estar en la era
si no está el Sol en el cielo.


Present I design,
A finish'd Form, of Work divine,
Surpassing all the Power of Art,
A thinking Head, and grateful Heart,
An Heart, that hopes, one Day, to show
How much we to the  owe.


Hinweg mit aller Eitelkeit,
Wenn mein Hertz GOTT verlanget,
Hinweg, was giebt und nimmt die Zeit,
Darmit der Weltling pranget!
Was sichtbar ist, gar schnell vergeht,
Unsichtbar ist, was ewig steht,
Da meine Seel' anhanget.


Csókért esenge Brend vitéz
Lánykájától ekkép:
«Csókot nekem, de édeset,
Lelkem leány, te szép!»


舟随风入乱山村
流水桃花似武陵
叠颖丛条烦寄语
幸非逋客莫相憎


" Une croix, un croissant fragile
Changent en enfer ce beau lieu ?
Vous échangez la bombe agile
Pour le koran et l'évangile ?
C'est perdre le bruit et le feu :
Je le sais, moi qui fus un dieu !


Jak bere toky v sebe proud,
Kde plyne krajů řadou,
Tak na svatou kdo tam jde pout,
Všech cnot se ozdob vnadou.
Tam každý duch se k dějům vzmuž,
A odtuď vlasti statně služ.


Informe


»Gah du man hen, wu du henhür'n deist,
ick weet woll, wat ick weet;
min Schatz den mag ick aller-allermeist,
un dat's glik got, wu he heet.
De kriggt toküm Johr sin Vader sin Stär,
wenn de Swœlk ut't Nest ruter kickt,
de kümmt vun de Solidaten her
un weet woll, wat sick schickt.


Ulysses, der nunmehr, in zwanzig sauren Jahren,
Durch Krieg, Verlust und Sturm, des Schicksals Grimm erfahren,
Kommt endlich zwar zurück in Reich und Vaterland;
Doch wie? Verarmt, gekrümmt, allein und unerkannt,
Den Seinen, und sogar Penelopen, verborgen,
Entstellt und ausgezehrt von tausendfachen Sorgen.
Des Helden Angesicht, und sonst umkränztes Haubt
Sind seinem Glücke gleich, sind alles Schmucks beraubt.


Sich unziemlich übergangen
Wähnt vor allen Lüsternheit,
Blickt auf Amorn mit Verlangen,
Auf die Amme voller Neid,
Und begehrt – die schlaue! siegen
Muß sie oder selbst vergehn! –
Das erlauchte Kind zu wiegen
Und die Hofnung läßts geschehn.


Wann unser Feind entflammet wird im zanken,
So haben wir den Friden ihm zudanken,
Den Friden, Der Uns Gottes Söhne heisst,
Und Uns den stand der sibnen Staffel reichet.
O seelger Mensch, der so im Himmel gleisst!
Und dises ist, von dem der Feind Uns weichet!
Der Feind führt Uns zum Thronenthum,
Indem er schmälert seinen ruhm,
Und sol dort ach! in finstern Höllenthälern,
Wo er so stirbt, auf ewig sich verschmälern.


看看秋色此平分
何处笙歌入夜闻
独有多情端正月
年年依旧到长门


Wie gut pflegt deine Huldt zu seyn!
Die Brüste lieb' ich für den Wein
Der gleich am besten ist auff Erden:
Dem was Arabien uns schickt
Muß der Geruch noch vorgezückt
Von deiner theuren Salbe werden.


Homöopathisch ist die Kur,
Heilt man mit Rückwärtsschritten,
Was Pfaffen und Ignoranz getan,
Durch Dummheit und Jesuiten.


A všecinko mu povíme,
jen o té lásce nesmíme.


Erejére lágy tüzednek
A hegyek már pirúlnak,
S a mint súgárid szélednek
A csillagok meg gyúlnak.


Terra da minha pátria, abre-me o seio
Na morte — ao menos
GARRET
I


Na Krymu kdysi... Kraj byl osamělý,
jen tesy místy ze zeleně čněly,
jež hýřila tu odstínů všech sborem
a jediným se zdála živým tvorem.
Pták nepřeletěl, motýl nekmit vzduchem,
pár kostí leželo tu v písku suchém,
as zbytky hodů vzdušných loupežníků.
Pod piniemi, jež tu stály v šiku,
do modra nebes zdvihajíce témě,
dva bosáci na klínu matky země
si hověli. Šat barvami hrál stáří
a břitva dávno netkla se jich tváří
a hřeben vlasů. Mhouřícími zraky
do dálky dívali se za oblaky
a hovořili; když nás uviděli,
tu zvědavě jen oči rozevřeli
a měříce nás od paty až k hlavě
s posměškem drzým křičí pronikavě:
Hej, barini! Hej, vizte, bídy synu
almužny dejte! Dáš ji graždaninu,
jenž lepší časy viděl! Otevř duši
a měšec, pane! Člověk nevytuší,
co přijít může! Možná, splatíme ti
i s úroky! A možno naše děti,
jež na svět přivést pevnou vůli máme,
a ne-li my, ne oni, přísaháme,
že kavent našich směnek všecko splatí,
tož starý pámbů v nebi, lidé zlatí!
Dnes vzpomínám si bizarní té sceny.
Jsou kulisy, jsou role proměněny
a herci také. Možná, v dálné Rusi
že bosáci ti hráli velké kusy,
snad pokyn ruky jejich odmítavý
se šíjí srážel urozené hlavy,
snad na jich slova rudý kohout sedal
na panská sídla, kde jim nikdo nedal
kdys ani pohled. Snad teď, továryši,
si hoví kdesi na zarudlém plyši
co hodnostáři nových řádů věcí.
A z číše štěstí nepřestává téci
jim radost života. Jim, jejich dětem,
jež vyrobili na své pouti světem.
A myslím-li dnes na ten koutek Krymu,
pod piniemi v tabákovém dýmu
zřím starce – Osud: sedí, pokuřuje
a usmívá se... V hlavě se mu snuje
týž obraz, jak se mně teď jeví tady;
dva bosáci a všecko dohromady,
co z nich se stalo. Šibalsky se směje,
má radost z komického toho děje
a směje se tím smíchem spokojeným
nad vtipem nenovým, však podařeným.


Hohó, lassabban egy kicsit
És hátrább, hallják kendtek!
Jobban becsüljük kendteket,
Ha nem szemtelenkednek.
Csak magatokat teszitek
Bolondokká, ha vélitek,
Hogy e Judásörömmel itt
Minket bolonddá tettetek.


Ach, wird in diesen engen Wänden
Die Seele trauervoll beklemmt,
Als ob wir in dem leeren Käfig ständen,
Der eines Adlers Flügelkraft gehemmt!
Nicht kann der Frühlingssonnenstrahl,
Der sanft den Garten überglänzt, uns trösten.
Wie hätten jenem Edelsten und Größten
Ein Leben wir gegönnt fern jeder dumpfen Qual,
Statt daß er hier im niedern Raum
Zu Ende träumte seines Lebens Traum
Und, wenn er späte Mitternacht
Einsam am Pult herangewacht,
Im schmalen Kämmerlein zur Seiten
Sich ließ sein einfach Bett bereiten,
Wo ihm das Haupt ein leichter Schlaf umwob,
Bis ihn ein letzter aller Erdenmühen
Mit sanfter Freundeshand enthob.


Mild und hehr im Sternenschleier
Sinkt der laue Sommerabend
Auf die welken Blüthen nieder,
Wenn Dianens Silberstralen
Ueber blaue Berge schweben,
Und in ernster heil'ger Stille
Die Natur den Schlaf der Schöpfung
Feiert bis zum neuen Morgen.
Betend sinkt der fromme Schwärmer
Auf der Erde Altar nieder,
Sel'ge Thränen tiefer Rührung
Glänzen im verklärten Blicke,
Himmlische Gefühle heben
Ihn in Edens Thal hinüber.


Will ja treu sein und verschwiegen,
Tags dem kleinsten Winke lauschen,
Nachts auf deiner Schwelle liegen,
Mag auch Sturm und Hagel rauschen;


Tvůj cíl se kdesi v dálce tratí
jak hvězda skrytá v oblacích,
den jižto tady zakrývá ti
a do výsosti nebes zdvih’.


竹实凤将至
水清鱼自行
着我草亭里
危坐学长生


Behold the sage Aurelia stand,
Disgrace and fame at her command!
As if heaven's delegate design'd,
Sole arbiter of all her kind.
Whether she try some favour'd piece,
By rules devis'd in ancient Greece;
Or whether modern in her flight,
She tells what Paris thinks polite.
For much her talents to advance,
She study'd Greece, and travell'd France.
There learn'd the happy art to please,
With all the charms of labour'd ease;
Thro' looks and nods with meaning fraught,
To teach what she was never taught.


„Snad otec člun mi koupí nový,
až budu umět plavati,
ten vedle bárky Paolovy
se vždycky bude houpati.“


Du zeigtest dich der Jünger-Schaar,
Die andachtsvoll versammelt war;
Wie war sie vor Erstaunen bleich,
Da du sprachst: Friede sey mit Euch!


Zu streifen über die Ebne
Nach jenem verschwindenden Saum,
Mich unbegrenzt zu verlieren
Im lichten unendlichen Raum.


В тот день все люди были милы,
И пахла, выбившись из силКак сумасшедшая, сиренТрень-бренИ, взяв с собою сыр и булку,
Сюзанна вышла на прогулкАх, скучно дома в майский денТрень-бренУвидев издали Сюзанну,
Благословлять стал Жан Осанну,
И прыгнул к ней через плетенТрень-бренПылая Факелом от страстПромолвил Жан Сюзанне:»3драсте»
И тотчас с ней присел на пенТрень-бренБыла чревата эта встреча
И, поглядев на них под вечер,
Стал розоветь в смущенье денТрень-бренИ вот наутро, как ни странно,
Не вышла к завтраку Сюзанна,
У ней всю ночь была мигренТрень-бренВот что от края и до края
С Сюзаннами бывает в мае,
Когда в саду цветет сиренТрень-брен


Žlutý javor – Návrat růží –
Trnem kritik dru svou kůži –
Mohu sebe pilněj dřít –
Semper haeret aliquid.


"Sabe que a Índia de agora
Tem outra mais bela aurora;
São Índias, mas do Amazonas,
Sabe que eu sou o Brasil;
Tenho povo senhoril
Como não têm outras zona
"Se o índio, o negro africano,
E mesmo o perito Hispano
Tem sofrido servidão;
Ah! Não pode ser escravo
Quem nasceu no solo bravo
Da brasileira região!


Io non posso ben dire, Italia mia,
(Sì mi lega il dolor la lingua e 'l pianto)
Qual'è mia vita amara e trista quanto,
Poi che lontan da te corsi altra via.
Ma se per tempo tornerò in balïa
Di me medesmo, io pur scriverò in canto
La cagion de' sospiri e di duol tanto,
Che lagrimarne assai cagion ti fia.
Duro è servaggio in ogni parte e loco,
Ma bramo più di star servo a tua ombra.
Ov'io mi struggo alfine a poco a poco,
Che libero fra Galli et altra gente.
S'a rivederti indugio più, m'ingombra
La fama tua che ognor mi sta presente.


هذا الفؤاد بلي بأح
سَن من حلي
فوق المنابر والمزا
هر والغلائل والحلي
فإذا وقفت على الريا
ض الزاهرات الغزّلي
تحت الغياض المسبلا
ت ثمارها بتهدّل
والماء يجري تحتها
بترَسّل وتسلسُل
وسألت عنك فقد قصد
ت وكن أدل عليّ لي


Für der schrecklichen finsternuß
wöllstu vns, HERR, behüten,
Daß wir auß allm bekümmernuß,
auß teuffels strick vnd wüten
Vnd aller fahr
entladen gar,
von aller last entbunden,
In deinem Reich
dort Ewiglich
all bei dir werden funden.


„Ven hochu,“ volal děd, „v ta kouzla noci!“
A vyšli jsme; já udiven se chvěl;
štěp záhadný moh’ sotva zdoby zmoci
a milionem lilií se skvěl;
však chudy ostatní tu stály štěpy
a zřely s divem rozkvět velkolepý
i libovonnou druha svého běl.


S dálných jezů hluk jen proudní
V sluch sem jedva zbluzuje,
Aneb klekot čápa, oudní
Žádané kdy zvěstuje.


زارت فكان بأمر الله اسراها
غراء مذ خطرت فالكل أسراها
خليلة الوجد قد هام الخليل بها
وبات من وله بالنحو يهواها
أحيت عروض فواد الصب مذ بسمت
ثغرا وقام ابن بسام لمحياها
تروي شقائق خديها ممنعة
عن ثابت وعن النعمان نعماها
اربت على ابن كثير في محاسنها
حسنا كثيرا وعين اللطف ترعاها
بكرٌ لمى فمها عذب مراشفه
صافي المودة عند الصب اوفاها
لو قابل العامري أسرار طلعتها
لهام في بيتها المعمور اوباهي
رشيقة اللفظ قد جادت وقد سمحت
من البديع بما نالته كفاها
شمس تعبدها العبديّ مذ بزغت
يوما واغنت عن المغني بمغناها
واستمطرت لؤلوءا من لؤلوء وروى
عن النسيم غصن البان عطفاها
كأنما القطر من ترشاف ريقتها
تحيي بمبسمها صبا معنّاها
شهباء وافت من الشهباء ترتع في
برد الجمال فكان القلب مرعاها
غرّ مطالعها زهر مراتعها
بين المضارب من عدنان مرباها
رقت كما رقّ جسمي بالهوى اسفا
لبعد من بلالي نظمها فاها
البارع الفاضل الموصوف سيدها
رب المفاخر من بالحسن انشاها
الجحدف السجل بالألفاظ عن زله
ملك المعاني فاقصاها وادناها
بدا القريض اثينا منه في طربٍ
لما احتسى من كؤوس الفضل اصفاها
المشمعل الى الآداب وهي له
عرنا ويزرع في احكام مجراها
سباق غايات نظم فالبروق إذا
جارته اوقفها سيرا وأعياها
في النظم تصفو له اهل القريض وكم
قلائد من لألي النثر وشأها
تملك الروع مني حبه وبدت
بين الجوانح نار الشوق يصلاها
بحبه يا هواه جد بطرق كرى
لعل بالطيف تلك الذات نلقاها
يا نسيم الصبا ان جزت مربعه
فخبري عن صباباتي وشجواها
وان ظفرت بشيء من براعته
فصافحيها وحييني برياها
قد كاد يتلفني شوقي لطلعته
لو لم يكن في جنان القلب مأواها
سقيت يا حلب الشهباء غيث ندى
وجادك من غوادي البر نداها
شهباء مذ بزغت خضراء مذ نشرت
قعساء منبت زهر العز صحراها
جليلة القدر ذات الفخر معجبة
جلا العيون من الاقذاء مرآها
فاقت على كل مصر وهي مشرقة
ثغرا اضا وبنصر الله منشاها
يا سعد من نظرت عيناه روضتها
ونزه الطرف في فياح مغناها
حسناء غارت على الحور الحسان ضحى
فاستخلصت من ثغور الغيد لألاها
اني متميها اني المشوق لها
اني المعنى بها اني لمضناها
يا صاحبيّ اطرباني وانشدا سحرا
وعللا الصب من وجد بذكراها
عذراء مدت على كل البلاد يدا
مخضوبة الكف واشوقي لحنّاها
فاضلا حل في ساحاتها رغدا
بشراك في عزها اذ فيك بشراها
افت رسالتك الغراء تبسم عن
در تضمن نظما في ثناياها
مدت كؤوسا باسماع الورى شربت
فعطلت كل خمر عند صهباها
بيدت بياتها اللاتي سمت وبدت
فكلنا قاصر عن نيل علياها
يا عست فتداني كل مرتفع
لما سما في سما القرطاس بدراها
فاقت على العرب لما اعربت ورووا
عنها البلاغات لما استنطقوا فاها
تفاخر البارعون الناظمون بها
والكل يعجز عن ادراك معناها
مني اليك لها اهديك جارية
مغضوضة من قذا النقصان عيناها
من العدية قدما غرس كرمتها
والآن في روضة الفيحاء سكناها
فاسبل عليها ذيول الستر اذ خطرت
ترجو القبول ورفقا عند مسراها
هل ظالع مدرك يوما على عجز
شأو الظليع فعفو عند مرماها
واسلم ودم في هناء غير منتقل
ورتبة فوق مرقى الشهب مرقاها
ما قال حبك عن شوق وعن ولهٍ
زارت وكان بنصر الله اسراها


In Möldorp wakt doch menni Seel, un dankt em fromm un stumm,
Un denkt an sin gewalti Wort vunt Evangelium.


Quanto è che tu ti partisti da Carlo?
Dimmi se Gano è tornato a Parigi,
e s'egli attende, al modo usato, a farlo
seguire i suoi consigli e' suoi vestigi,
tanto che possi alla mazza guidarlo.
Ha fatto l'arte il nostro Malagigi
a questi tempi, e detto dov'io sia,
e come io abbi qua gran signoria,


Este póstumo honor del ya segundo,
si primo Apolo no, pompa altanera,
dice la que hoy dejó noche postrera
a las Musas sin luz, sin sol al mundo


Ich sah die Dame meiner Wahl
Öfters in einem Lesesaal,


يا أمَّ سَودةَ بل يا أمَّ عبَّادِ
هَل عِندكُم لِغَريبِ الدارِ من زادِ
ما قومُنا منصفينا أو نفارقهم
على اجتماع لإصلاحٍ بإفسادِ
أبلغ ريبعةَ أعلاها وأسفلها
إنّا أُناسٌ حللنا سُرَّةَ الوادي
وإنَّ مَن حَلَّ فينا يُستنارُ به
وضيفُنا حاكمٌ ما شاءَ في النادي
إنّا أبينا عليكم خُطَّتَي دَنَفٍ
من المذلَّةِ لا يرضَى بها البادي
وقد شرَطتُم علينا في تجاورنا
شرطَ الخلاج على غَوثِ بنِ هَنَّادِ
وأنتم بعدها ليس عندكم
إلا تفاخر آباءٍ وأجدادِ
لا عندكم عندما يُرجى مساعدة
لأجنبي ولا يُتدى لكم قادِ


花萼楼高望柳堤
春桥横水短虹蜺
五陵游侠翩翩过
半脱朱袍斗锦鸡


Tvé nitro zahal stínů clona hustá,
vol mlčení a taje starých magů,
než luze ukazovat tlící kosti.


Wo seh ich hin? Ist das nicht Gottes Sohn:
Ach ja hier ist desselben hoher Thron,
Den ich im Geiste sehe.
Ist das die Herrlichkeit,
Zu der ich einsten gehe,
Und die mir ist bereit?


És csillagezreim
S a gyermekálom-ég
A feldühűlt habok
Árjában eltünék.


Und sollt' ich ihrem Untergehn
Nicht eine Thräne schenken?
Und könnt' ich Rosen sterben sehn,
Und nicht an Chloen denken?


草树风暄翠欲浮
洞门深处野花幽
素琴不许闲人听
山自巍巍水自流


Trotz den Sternen und der Laute
Unverdächtig schien der Knab' ihm
Im Gewog' der braunen Locken;
Und er sprach: »Mein Sohn, beweise
Nur geschwind dein Alibi:
Denn gewiß bist du gewesen
Um die Zeit in einem Weinschank.
Sage nur, in welchem, Sohn.«


Er ist noch wohlgestalt,
Ist nit zu jung noch zu alt,
Er ist mit meinem Weib geboren,
Hat erst den zehnten Zahn verlohren.
Zieh, Schimmel, zieh!


Boj se přítelíčku! kruté vojny,
Máli milenka tvá přínos hojný.
Jestli to tě nyní zaslepí,
Vždy se tobě to zas vylepí.
Objedná ti potom toto věno
Mrzutostí, zlosti – strašné hejno.


Teď je jinak... viďte, Kato,
rozejdem se v pokoji;
trochu suchých konvalinek,
trochu fádních upomínek –
obé za nic nestojí...


柝声急处雁声高
门掩圜灯夜寂寥
念此天涯归路杳
谁将一段楚魂招


Auf! Hinaus! Ich halt es nicht aus
Auf dem Lager in dumpfiger Kammer,
In traumdurchdünsteter Folterkammer.
Hinaus in die nächtliche Landschaft! ...


Wo Pfade sich mit Pfaden wild verschlingen,
Der Stein die Ferse feindlich ihm berührt,
Kein Aug das dunkle Dickicht mag durchdringen,
Durch das der Weg ansteigend aufwärts führt.


Všecku svoji bytosť dej mi,
jak já svou ti dal –
pak pohádku povídej mi,
jak byl jeden král,
který umřel slavnou smrtí:
příliš miloval...


堪赏东君造化奇
装成蝴蝶满纤枝
粉融轻翅攒花蕊
疑是寻芳未去时


jíž vše rozumí. A já jsem přeletem
v jiný svět plul, lkát jsem musil, smát –
Já se zbudil dítětem.


Amióta megláttalak,
Örök tavasz ég virul
És azóta kis madarat
Kis leány nem tart rabul.
Csak te tartasz foglyul engem
S csak a szívem csupa seb;
A neveddel ajkaimon
Halok meg! - úgy édesebb.


Já jsem ctila jeho snahy,
žehnala jsem jeho práci, –
ó, vždyť vím, můj muži drahý,
žes ty cítil podobně,
On směle jde v nové boje,
třeba věděl, že vše ztrácí, –
život svůj a štěstí svoje
obětoval národu.


že soka řízná stihla odveta,
již u vítězoslávě k hostům shlíží,
jichž víc a více k divadlu se blíží, –
však ejhle, ,doktor‘ ani schopen není,
by cítil význam svého zahanbení,
on v smíchu těší zlekanou svou ženu
a odhaduje na půl krejcaru
svých pokažených pantalonů cenu;
ba volá v růžovém svém rozmaru
vstříc Rufovi: „Kdo ještě nevěří,
že musím raky míť, byť za půl světa?
Tak, sundejte je, – pozor na klepeta!
v těch nejlepší je chuť. Dnes k večeři
je dejte pro mne k dobré teletině.
Tak, tu jsou čtyři raci do kuchyně.“
A v karavaně slunečníků kráčel
tak rozjařeně domů se svou paní,
jak by se nebyl přehanebně smáčel,
a pana rady nevšiml si ani,
pln labužnické chuti na své raky;
a čelo rady zatáhlo se mraky.
Ten ,doktor‘! Z ostudy, již sám si spískal,
přec laskomin svých ukojení získal!
Však není ještě, není konec všeho!
Hle, Robinson se zjevil ve dveřích
a s kletbou děsnou kopnul do něčeho,
to dál se valí, – v davu zazněl smích,
neb hle, již poklopil se na rybník
jak spadlý balon žlutý slunečník,
plul přes hladinu, zvolna unešen,
a překoceným zdál se štěstí člunkem!
To myslel rada, v srdci potěšen,
a jeho tvář se rozzářila slunkem.
I lovil hůlkou, až lup vylovil,
leč kdo by jeho rozkoš vyslovil,
když z pozvednuté jeho trofeje
to kapalo jak slzné krůpěje
pro slávu zmařenou! ba ještě líp:
hle, živý střapec zdobil každý cíp,
neb v malé chvíli pod vodou se krásně
kol navěsila ráčata jak třásně.


Wie höhnen nun die Brüder mich,
Wie brennt es durch die Glieder mich,
Wie stralt verderbend wider mich
Die leichte, schlanke Blonde!
So blauer Augen schnelle Glut,
So gelber Locken helle Flut!
Braus' auf mein Herz und schwelle Blut,
Wie Meereswell' im Monde!


Herr, so vermögend würckt dein Geist
In kalt- und schläfrige Gemüther.
Ich, den nur Wind und Hofnung speist,
Besize weder Kunst noch Güter,
Ich leyr im Winckel, Noth und Staub
Und bin ein ungetheilter Raub
Von so viel ungeneigten Fällen,
Die, hab ich gleich die Pallas lieb
Und käm auch oft ein guter Trieb,
Mir dennoch Fleiß und Lust vergällen.


Mně tiskne dlaň – a já? Já vděčna za vděku mu hnutí.
By Smrt přec prokázala dobrodiní kdysi,
řku: „Láska Tvoje k odvděku mě nutí –“
on v tom již na hrdle mi visí.


Die Demagogenfängerei
Sei wieder allgemein!
Man denkt und spricht doch gar zu frei:
Das soll und darf nicht sein!


Quand le jour espéré, le jour inévitable
Viendra pour balayer une race coupable


Zrak zahořel jak za živa...
Knír plavý, gesta bláznivá...


The thoughts which musing pity pays,
And fond remembrance loves to raise,
Your faithful hours attend;
Still fancy, to herself unkind,
Awakes to grief the soften'd mind,
And points the bleeding friend.


Abbia pietà del povero amoroso,
che per fedel servire arde contento;
deh, fa' ch'elli abbia alcuno allegramento
in compenso del mal che gli è noioso!


Minha cabeça uma lua
De papel japonês, minha pele folheada a ouro
Infinitamente delicada e infinitamente car
Meu calor não te assust Nem minha lu
Sou uma camélia imensa
Que oscila e jorra e brilha, gozo a goz
Acho que estou chegando,
Acho que posso levantar –
Contas de metal ardente voam, e eu, amor, eu


Misztikus, mohos óriások -
Vezér lehetne köztük bármelyik -
Köszöntöm őket kar-felemeléssel -
De közülük egy sem vezérkedik.
Nincs kit vezetni - és nincsen hova.
Szent, szent, szent mozdulatlanság ez itt.
Minden roham őrült és ostoba.
Szétfutva messze, roppant gyökerek:
Én is, majd hogy nem gyökeret verek.
Ha szivárog itt-ott a gyanta-vér:
Istennek tetsző illat-áldozat.


Deine verdienstliche unwissenheit


Wann unser Feind entflammet wird im zanken,
So haben wir den Friden ihm zudanken,
Den Friden, Der Uns Gottes Söhne heisst,
Und Uns den stand der sibnen Staffel reichet.
O seelger Mensch, der so im Himmel gleisst!
Und dises ist, von dem der Feind Uns weichet!
Der Feind führt Uns zum Thronenthum,
Indem er schmälert seinen ruhm,
Und sol dort ach! in finstern Höllenthälern,
Wo er so stirbt, auf ewig sich verschmälern.


E venendo a guardargli più a minuto
i segni, le fattezze isnelle et atte,
ebbe, fuor d'ogni dubbio, conosciuto
che questo era il destrier suo Frontalatte,
che tanto caro già s'avea tenuto,
per cui già avea mille querele fatte;
e poi che gli fu tolto, un tempo vòlse
sempre ire a piedi: in modo gliene dolse.


O wer es sagen möchte, die Lurlei nie vernahm
Und nie aus seinem Herzen ein Liebesseufzer kam.


Mně sotva lidské srdce k písni stačí
a to být musí jak Tvé, plné síly
a kouzla, by se duše rozzvučela.


Ché giorno e notte per lungo costume
Grido pregando il ciel ch'omai n'apporte
Della mia vita il fine, o de' miei guai.


Wenn du an einem Pflug wilt mit Ixion pfluͤgen/
So wirſtu auch mit ihm auf einem Rade liegen.


(Сонет-акростих)
Немеют волн причудливые гребня,
И замер лес, предчувствуя закаКак стражи, чайки на прибрежном щебне
Опять покорно выстроились в ряЛюбимый час! и даль и тишь целебней!
Алмазы в небе скоро заблестят;
Юг расцветет чудесней и волшебной;
Бог Сумрака сойдет в свой пышный саЕсть таинство в сияньи ночи южной,
Роднящей душу с вечной тишиной,
Нас медленно влекущей в мир иноЕсть миг, когда и счастия не нужно:
Рыдать — безумно, ликовать — смешно —
У мирных вод, влекущих нас на дн


Tak trpěl, skonal svatý Petr v Lhotě –
jediné věrné vypsání hle totě.


Poslové tu přišli Volyňanů,
Volyňský sám biskup v jejich čele;
mluvili, že tuto Slávy stranu
objímá již náruč Spasitele,
prosíce, by výspa, která pěstí
stejnou s Dány samospasnou víru,
ušetřena válkou mohla kvésti
v pevném s nimi přátelství a míru.


Ich nahe mich mit Herz und Mund,
Sie tausendmal zu küssen,
Laß mich zu jeder Zeit und Stund
Den Honigsaft genießen.
Laß meine Seel ein Bienelein
Auf diesen Rosenwunden sein.


Gott hatt' es ihm gnädig verliehen, die Not
Des Armen so wohl zu ermessen.
Gott hatt' ihm verliehen ein Stücklein Brot,
Das konnt' er allein nicht essen. –


Ich reiße mich aus der üppigen Ruh'
Und eile dem blutigen Streite zu,
So handeln, wie schwelgen ich kann!
Wohl hab' ich den Becher der Lust hier geleert,
Und wenn dorten den Becher der Tod mir beschert,
Ich leere auch ihn wie ein Mann!


Černobog mně na to: tak jim třeba!
Nebo Slavům přáti nechtěli
Michlové ti, práva ani chleba;


Vedry zhnědl, vyschl, zvětral,
mrazem zkřehl, popukal –
na spálených květech srdce
znova květ mu rozkvétal.


„K Matce Boží slavné opět se odevřely poutě,
Ten svátek sladší z mé hrudi písně budí.“


Mit Kränzen haben wir das Grab geschmückt,
Die stille Wiege unsrer jungen Toten;
Den grünsten Efeu haben wir gepflückt,
Die spätsten Astern, die das Jahr geboten.


Giebst mir zwar Liebes-Schläge
Und ziehest mich dein Kind,
Du leitest mich durch Wege
Die mir verborgen sind,
Durch Raht den ich nicht hören
Nicht sehn noch fassen kan,
Jedoch nimmst Du mit Ehren
Mich endlich wieder an.


Tajemné noci sladké dítě,
Tvých vděků ráj buď otevřen! –
Ať zvím, co dosuď zahaleno,
Co dosuď tají mhavý sen.


Entschuldigungen wirst du kaum bedürfen,
Wenn du mich liebst; es kann dich nicht erniedern:
Verlieren würden in der Gunst der Biedern,
Die meine Gunst mir vor die Füße würfen.


Co my vám dáme? Ach, jen lásku vřelou,
svůj stisk a náruč, ticho k chvíli dum,
těch našich lesů krásných klenbu ztmělou
a jejich šum.


Wenn er sich birgt, und lauschet,
O dann verrathet ihn,
Ihr Myrthenbüsche! rauschet,
Laßt eilend uns entfliehn!


Se eu te dissesse que do alvergue à ermida,
Do monte ao vale, da chapada à selva,
Junta comigo vagueou tua alma;
Junta comigo pernoitou na relva;


És nem zavar meg senki minket,
Hiszen velünk az Isten is!
Nem imádunk mi írigy istent,
Szivünk dicsőbb Eszménybe hisz.


Nu slyšel jsi? Zde pravý lidu hlas
a ten je boží! Přijde, musí přijít!
Ó věř mi, k čemu k vetchým stáří dnům
byl by mne dochovati mohl Pán?
Nač byly cesty mé a strádání?
Svět celý objal jsem a objímám.
Ó jmenuj město jen anebo ves,
kde nesbíral jsem tyto staré zkazky,
v Zefiriu tak jako v Aramei,
na Eufratu jak v Aethiopii,
jak v knize v myslích všech jsem jasně čet’,
co z cizích končin bludní poutníci
dnes hlaholí zde znavenými rty.
Ó pošli jej! On přijde, přijít musí!
Lží jinak jeho velký zákon jest,
lží úmluva, již s námi uzavřel,
lží všechna svatá slova prorokův,
lží předzvěsti vše, zkazky, symboly,
lží celý svět, on sám lží největší!
Věř hlasu lidu, přijde, přijít musí!


En esta pues diáfana corriente
bebí Vesubios, si toqué cristales,
y lloró el corazón vivos corales,
apoderado de una fiebre ardiente.


梦断香消四十年
沈园柳老不吹绵
此身行作稽山土
犹吊遗踪一泫然


Such is th' advice the friendly  gives,
He perishes who scorns, who follows lives.
And thus this moral piece instructs; if aught
Is mystic still, reveal your doubting thought.

Whate'er in arts or sciences is found
Of solid use, in their capacious round,
These,  reasons, like a curbing rein,
Unruly youth from devious starts restrain.

Necessity there's none. We'll not deny
Their merit in some less utility;
But they contribute, we aver, no part
To heal the manners and amend the heart.
An author's meaning, in a tongue unknown,
May glimmer thro' translation in our own:
Yet masters of his language, we might gain
Some trivial purposes by tedious pain.
So in the sciences, tho', rudely taught,
We may attain the little that we ought;
Yet, accurately known they might convey
More light not wholly useless in its way.
But Virtue may be reach'd, thro' all her rules,
Without the curious subtleties of schools.

Blind as the crowd alas! to good and ill,
Intangled by the like corrupted will,
What boasts the man of letters o'er the rest?
Skill'd in all tongues, of all the arts possest,
What hinders but he sink into a sot,
A libertine, or villain in a plot,
Miser, or knave, or whatso'er you'll name
Of moral lunacy and reason's shame?

How, then, for living right
Avail those studies, and their vaunted light
Beyond the vulgar?

Held by a potent charm in this retreat
They dwell, content with nearness to the seat
Of

What, then, are these
In moral things, advantag'd o'er the lees
Of human race? in moral things, we find
These duller or less tractable of mind.

Pride, pride averts their eyes
From offer'd light: in self-sufficience wise,
Altho' unknowing, they presume to know:
Clogg'd with that vain conceit they creep below,
Nor can mount up to yon exalted bound,
True  mansion, by the humble found.
Not found by these, till the vain visions spread,
By  in the learned head,
scatter; and deceiv'd no more,
They own th' illusion which deceiv'd before,
That for  they embrac'd her shade,
And hence the healing of their souls delay'd.


بشراك إن السرى والعود مبرور
وإن سعيك عند الله مشكور
وإن حجَّك في عاف بمصر دعا
كمثل حجك بالبطحاء موفور
وإنَّ كلّ حمًى يممت دارُ هناً
وخادم الوقت مختارٌ ومسرور
وأنك الغيث إن تحكم على أفق
فالجدب والخصب منهي ومأمور
لا غَرْوَ إن حجزت محل الحجاز لهاً
بنقط أيسرها المعمور معمور
يسري إلى البيتِ معموراً بوافدِه
بحرٌ بفيض النَّدى والعلم مسجور
في فرقة بولا علياه ضاحية
شموس علمٍ تحامتها الدَّياجير
تموا وصحوا بأبواب العلاء فما
في الاسمِ نقص ولا في الجمع تكسير
يطوون برد الدجى والبيد في طرق
كأنَّهنَّ لجندِ العلم منشور
بكلّ وجناء بسم الله قد برزَت
كأنَّها لأمير العلم مسطور
حرف على صحف البيداء يعرب عن
إعمالها السير مرفوع ومجرور
آثار مبسمها فوقَ الثرى قمرٌ
وعقلها بشعاعِ الحيّ مقمور
يمدُّ آمالها شوقٌ قد اقْتصرت
على هواه فممدود ومقصور
ولابن يحيى الذي تغنَّى المحول به
بروق بشرٍ وَراهَا القطرُ مقطور
من بركة الحبّ حتَّى بئر زمزم لا
محلٌ بنعماه إلاَّ وهو ممطور
فيا لهُ محرماً في حجةٍ عبقت
ريَّاه وهو صحيح النسك مسرور
مستقبل الكعبة العظمى له طرب
حيثُ الستور وتمجيد وتطمير
يطوف منكَ على الأركانِ ركن تقى
عالٍ له سند في الفضلِ مأثور
وبيت مكَّة يا ذا البيت من عمر
بذكر نفعك للإسلامِ معمور
في ذب رأيك عنه للملوك هدى
كأنَّما هو للآراء إكسير
محمرة منك بالآلاء ممتلئ
وملء أكمام غاويه الدَّنانير
لله حجر بذاك البيت أو حجر
ما للهنا فيهِ حجر عنك محجور
وسنة لكَ في التَّحليق عالية
وما لمثلك في العلياءِ تقصير
وفي منًى جمراتٌ ما لها ثمن
لكن لها في حشا الشياطين تسعير
أحسن بأيَّام عيش في منًى وصلت
ليالياً فثياب الحسن تشهتير
وحبَّذا سنة في الحجِّ زاهرة
ست كما قيل فيها الخير والخِير
وزورة لمعاني طيبة اقْتبلت
وللصباح بلا شكٍّ تباشير
فيا سرور عليٍّ من محمدها
بالقربِ يرقص بيتاً وهو معمور
وشدوة المدح باك في مسرَّته
فدُرّ حاليه منظومٌ ومنثور
ويا لها من ليالٍ غير قائلة
زوروا فما الظنّ في هذا الحمى زور
لا عيبَ فيهِ سوى الجنح القصير وما
كأنَّ غيهبها بالشهب مسمور
وعودة لحمى ملكٍ يطوف بها
يا كعبة الجود ملهوفٌ ومضرور
يا عارفاً حفظ أسرار الملوك لهُ
عرفٌ من الفضلِ والأقطار مشهور
أمَّا العفاةُ فما تنفكُّ جائرةٌ
على ندَاكَ إذا قال الرَّجا جوروا
للمالِ والجاهِ قد جاروا بها قصصاً
في طيها عبرٌ منهم وتعبير
إن ثقَّلوا فعل جودٍ قد أبرّ فما
في المنِّ منٌّ ولا في الصفو تكدير
لفضَّةٍ كم رجاكَ القومُ أو ذهب
وحبَّبت للمثاقيل القناطير
وأنتَ مبتسمُ الثغر البهيج بهم
وثغرُ مالك بين القوم مثغور
عنوان بشرك يولي اليسر كلُّ يدٍ
معجّلاً فإذا العنوان تيسير
وروض لفظك ريحان القلوب إذا
سجَّعته فإذا الريحان منثور
تغدو لهُ صورُ الأضداد باهتةً
كأنما هيَ من غيٍّ تصاوير
ونظمك الزَّهر لكن بعضه زهرٌ
مع أنه النَّوْر إلاَّ أنَّه النور
يبكي الوليد الذي من بحترٍ قصراً
وعنه يمسي جريرٌ وهو مجرور
وفي يراعكَ سرٌّ من سعادته
قد صحَّ منه لعلمِ الحرف تأثير
في الجودِ غصن جنانٍ غير منقطع
له على الطرسِ توريقٌ وتثمير
وفي اقْتحامِ الوغى رمحٌ يلوحُ له
على عِدا الملك كعب فيه تدوير
محكم فالفنا بالخوف مضطرب
والقوس منه كما قد قيل موْتور
وبعض تدبيره الدُّنيا وما وسعتْ
فالكيمياء على ذا الحكم تدبير
يا ابن الخلافة في البيتِ العتيق له
نفعٌ جديدٌ على الإسلامِ محبور
يا شارعَ الأمر في جودٍ وعادله
فجودهُ حاضرٌ والعدلُ محظور
يا من لتقواه في مسكِ الثنا عبقٌ
مزاجه من بياض العرض كافور
خذها مدائح من حبر ومن حبرٍ
كسوتني لكلا النوعين تحبير
عاملت حبّ عليٍّ والولاء بها
فهي الدَّواوين فيها والمساطير
ما بعد دُرّ معانيها وصنعته
برسمِ جودك عند الفكرِ مدخور
إذا سرت من دمشق الواردون بها
لكلّ مصرٍ فأحداقُ العدى عور
ضمنت قلبي الوفا مع حسنها فوفى
مع أنَّه ضامنٌ بالصدّ مكسور
ماذا ترى في نظامِي لو عطفت فذا
نظمِي وفكري من الأعراض مذعور
لا زلت ما سارت الرُّكبان ممتدحاً
لعمره وبيوت الشعر تعمير


Tichým krůčkem myšky
leze na kalíšky
motýleček zlatý,
hnědě kropenatý.


Und wenn ein Herz von mild'rer Art,
Ward ihm sein irdisch Glück vernichtet,
Aus gramumhüllter Gegenwart
Sich in das Reich der Hoffnung flüchtet.
Wenn es da glaubt, Gott werde mild
Ihm einst vergelten seine Mühen,
Da sieht auf ödem Herbstgefild'
Es einen ew'gen Lenz erblühen.


Nebyla to hvězda chladná,
a byl syn to chudé vlasti,
lásky plný pro své bratry,
citu pln pro lidu strasti.


بُنَيَّ لئنْ أَعْيا الطَّبِيبَ ابنَ مُسلمٍ
ضَناكَ وَأعْيا ذا البَيان المُسجَّعِ
لأَبْتَهِلَنْ تحتَ الظَّلامِ بِدَعوَةٍ
متَى يَدْعُها داعٍ إِلى اللَّه يسْمعِ
يُقَلْقِلُ ما بَيْنَ الضُّلوعِ نَشيجُها
لها شافِعٌ مِنْ عَبرَةٍ وَتَضَرُّعِ
إلى فارجِ الكَرْبِ المجيبِ لمَن دَعا
فَزِعتُ بِكَرْبي إِنَّهُ خَيرُ مَفْزَعِ
فَيا خَيرَ مَدْعُوٍّ دَعَوتُكَ فَاْستَمِعْ
وما لِي شَفِيْعٌ غَيْرُ فَضْلِكَ فَاشْفَعِ


Az állattól, mely ágaskodik bennem,
Futva futok a növényvilághoz,
Halkabb, ősibb élet üteméhez,
Titkos, bűvös mozdulatlansághoz.


Alltäglich stand mit früh'ster Morgenhelle
Der Abt, den Bau befeuernd, schon zur Stelle
Mit strengem Worte und mit mildem Weine,
Daß man mit Fug aus Wein den Mörtel meine.


Je les ai vus debout, sous la lampe enfumée,
Avec leur veste rouge et leurs souliers boueux,
Tournant leurs grands chapeaux entre leurs doigts calleux,
Poser sous les râteaux la sueur d'une année,
Et là, muets d'horreur devant la Destinée,
Suivre des yeux leur pain qui courait devant eux !


雷风火泽水
独艮不言山
朔易指方位
万形消息间


囊里灵龟小似钱
道伊年与我同年
壶中长挈天相逐
何处升天更有天


Gefährliche, Thut Buss! Ihr woltet feuer speien,
Doch euer Rachen ward durch Gotteskrafft gesperrt!
Ich schri zu Gott! Gefahr di war gleich über,
Das ihr habt Gottesschutz auf aller seit vermerkt!
Imehr ihr nidriget, imehr ward ich erhaben!
Ihr raubt den schatten hin, so gab mir Gott di sach!
Ein ider mus von Kron und Thron weissagen!
Es trug mein Bileam zum Zeichen Blau und Weis!
Der Tag, da Friderich beim Kotter ward gekrönt,
Bekleidt ihn zur figur, wi mich gleich heut das wesen.


Darum will ich gehen,
Will Dich nicht blamieren.
Peter, Wiedersehen!«


Svobodnícy vidí s poděšením
Cti hrad, slávu vlasti klesajícý;
„Po všem veta!“ křičíc s rozvětřením
Zabíhají v lesy skrývajícý,
Zdivočená bázeň usmrcením
Hrozýc mrazý nohy chvátajícý.
Duch mdlí, srdce tuhne, s ctí schne sýla,
Štěstí prchá, vlast mře, konec díla.


Qui n'eut parmi ces jours, déjà bien loin peut-être,
Un jour plus beau qu'eux tous, qui ne doit plus renaître,
Mais qui survit dans l'âme et dont le souvenir,
Délice du passé, charme aussi l'avenir :
Jour d'innocente joie et pur de tout nuage,
Dont une amitié douce a marqué le passage ;
Où quelque aveu naïf et longtemps suspendu
D'une bouche adorée enfin fut entendu ;
Où d'un premier transport, qu'il n'eût point fallu croire,
Tout le cœur tressaillit et devina la gloire ?
Ah ! Quand d'un bras de fer le sort pèse sur nous,
Que de ce jour aimé le souvenir est doux !
Qu'il est doux d'éveiller au fond de sa pensée
Son image assoupie et jamais effacée,
Avec un soin jaloux d'en rassembler les traits,
Lentement, à loisir, non sans quelques regrets,
Comme après un sommeil dont l'erreur se prolonge,
On aime à suivre encor les prestiges d'un songe !


Ein jeder war/ zwar bey geringer Haab/
Im Ruhestand/
Ernehrte sich mit seinem Schäferstab/
Vnd fettem Land.
Das brache Feld/ mit Lust gepflüget/
Vnd Viehezucht hielt sie vergnüget/
Die Quell war sein Getränk bis in das Todengrab.


Länger fallen schon die Schatten,
Durch die kühle Abendluft,
Waldwärts über stille Matten
Schreitet Joseph von der Kluft,
Führt den Esel treu am Zügel;
Linde Lüfte fächeln kaum,
's sind der Engel leise Flügel,
Die das Kindlein sieht im Traum,
Und Maria schauet nieder
Auf das Kind voll Lust und Leid,
Singt im Herzen Wiegenlieder
In der stillen Einsamkeit.
Die Johanneswürmchen kreisen
Emsig leuchtend übern Weg,
Wollen der Mutter Gottes weisen
Durch die Wildnis jeden Steg,
Und durchs Gras geht süßes Schaudern,
Streift es ihres Mantels Saum;
Bächlein auch läßt jetzt sein Plaudern
Und die Wälder flüstern kaum,
Daß sie nicht die Flucht verraten.
Und das Kindlein hob die Hand,
Da sie ihm so Liebes taten,
Segnete das stille Land,
Daß die Erd mit Blumen, Bäumen
Fernerhin in Ewigkeit
Nächtlich muß vom Himmel träumen –
O gebenedeite Zeit!


„Ve zpovědi svaté zítra
obnov knězi rány nitra,
otevř jeho slovům sluch;
pro zásluhy Jesu Krista
zas Tvá duše bude čista,
posvětí ji Svatý Duch!“
„Třeba Ti, by i Tvé tělo
slušné, čisté roucho mělo
v kostele, kde sídlí Pán;
pro ten úkon svatosvatý
zjednám Tobě nové šaty,
neposkvrníš Jeho stán.“


„Věda – žena nenasytná,
člověk, věčný nedouk,
čím víc dáš jí, tím víc ssaje
šíje tvé i mozku tuk.
S magií však alchymie,
v té se jádro všeho kryje,
toť je dívka, vzlet a skok!
dělá zlato, číší blyskne
a juž zasvěcence tiskne
kyprých děvčat pružný bok.


幅巾藜杖客浮山
便隐深岩避世喧
每见月华何事啸
此身聊欲伴孤猿


Hluboce v duši mi táhne cos jako hlaholy zvonů,
slavnostní nálada vlá z tonů těch písní mi vstříc.


Már kevés virág van a pusztában,
Mert az őszi szelek fújnak,
De vagyon még annyi, hogy elég lesz
Menyasszonyi koszorúnak. - - -


I ty družné lípy v čele
okna jako dlaně sloní,
klepou na ně zvadlým prstem –
ledem o led – že to zvoní.


Zřím tě v spanilosti jasné
Se vší krásy nádherou;
Podivením duch můj žasne...
Na rtech slova chvály mrou!


Lord Athol kniete lange,
Tau fiel und Morgenduft,
Der Fremde zerrann in Nebel,
Und der Nebel zerrann in Luft.


Und wie die Lerchen jubeln entgegen wir dem Tag,
Daß Sonne nicht mehr leuchtet auf unsres Volkes Schmach;
Das letzte Lied der Freiheit! in ihrem Morgenroth,
So singen wir und sterben den schönen Liedertod.


Nechť mysl k mysli poutající
Necítíš moje toužení,
Jsemť spokojen, tajně slzící
Uznáš-li lásky soužení.


Besäße dein Gemüth die Schwingen,
Zu schweben auf des meinen Spur,
Dann ließest du mich dir entringen
Mit deinem eignen Leben nur!


Gieß ihn herab vom schweigenden Pfad, o Mond,
Den geist'gen Schimmer, daß die verklärte Flur
Zum sel'gen Traum der schönern Zukunft
Werd' und die irdische Form verhülle.


Ifju ember, addsza kezedet,
Mert hiszen te mondtad:
Míg az ember boldog nem volt,
Addig meg nem halhat.


当年齐赵倚黄昏
曾叹蒙恬灭子孙
一日上天沾五鼎
依然蜚粟度龙门


谁道文编是学陈
陈王学脉定谁真
停轺如过江门里
碧玉楼前春草新


Rosso Deo padre dèe le leçe humane,
rosso sostensi lo sommo elemento,
rosso è Oriçòn di sole sença vento,
rosso fulgur alte torre fa plane;


Az ágon szarka csörög,
Az ablakhoz röpülök,
Kinézek az utczára,
Nem jön-e valahára?


„Blín ti proti vůli oči pootevře.
Zlekaná tvá duše na ten svět zanevře;
Marné budou skutky, marná tvoje sláva.
Dobro jsi chtěl síti, aj a zlé vyvstává!
S peklem boj je věčný, ďábel pak silnější;
Zaraduj se přece a buď pokojnější.“


Kein Sang vom Jammertal soll mir verderben
Den wurzelfest vertrauten Aufenthalt –
Und bräch' auch all mein Lebensglück in Scherben,


„Egy ifjúsági konferencián,
Reggel, korán,
A földön ülve,
Térdemre fektetve a Bibliám,
A Biblián
(Amíg szunnyadnak még a többiek)
Írom Magának ezt a levelet.
Hogy tudja:
Városunk határán e kis falucska


Era Rinaldo molto ben veduto
dal re, da la figliola e dal paese.
Poi la cagion che quivi era venuto,
più ad agio il paladin fece palese:
ch'in nome del suo re chiedeva aiuto
e dal regno di Scozia e da l'inglese;
et ai preghi suggiunse anco di Carlo,
giustissime cagion di dover farlo.


Ayer me bañé en el río.
El agua estaba fría y me llenaba el pelo de hilachas de limo y
hojas secas.
El agua estaba fría; chocaba contra mi cuerpo y se rompía
en dos corrientes trémulas y oscuras.
Y mientras todo el río iba pasando, yo pensaba qué agua
podría lavarme en la carne y en el alma la quemadura de un beso
que no me toca, de esta sed tuya que no me alcanza.
Si dices una palabra más, me moriré de tu voz, que ya me
está hincando el pecho, que puede traspasarme el pecho como una
aguda, larga y exquisita espada.


身在江西尽处山
江东家住几时还
苦吟更与风光别
一夜并成双鬓斑


Též mnoho nedbal na kázání,
ač písma znal jak přísluší,
mláď čas prý nemá na pokání,
a staří jsou již vytrestáni,
a kluky brával za uši.


quindi del ciel ella vedrà i viaggi
ove debba salir, come la vita
lieta la possa far col suo martìre.


Tempo è ben da morir, anci è passato:
morir dovea in quel punto
che da me se divise l'alma mia.
Or qui contro a mia voglia, pur son giunto,
misero, abandonato
fuor che da vita, e lei lasciar voria.
Ahi, crudel sorte e ria,
come deposto m'hai da cima al fondo!
Doppo il primo morir manda il secondo.


Die Krebs gehn zurückn
Die Stockfisch bleiben dickn
Die Karpfen viel fressen,
Die Predig vergessen
Die Predig hat gefallen
Sie bleiben gleich allen.
Ecce quam bonum
bonum et jucundum
habitare pisas
Pisces in unum.


	d'ogn'arte el'è la più dogliosa e vile:
in libertà fa maggior prode un soldo,
che gran richezza per sì fatto stile.


Či ťuhýci tě na krev zbili krutí,
že jiný nežli jejich byl tvůj zvuk?
co’s nevěděl, že v novém chvíle hnutí
má jinou krásu děd i syn i vnuk,
jenž, co jsi zpíval duše vroucím žárem,
škol dětských odměřuje lineárem,
ne duchem jich, jen slovy odkojen?
Ba, steskem tobě ven a ven
jsem podoben!


Als Cajus Marius zu Rom
oberster wart erwelet,
machet er seiner schwester son
zu eim unterhaubtmanne;
Derselb hieß Cajus Lucius,
der wurt heimlich gequelet
in unzimlich unreiner lieb,
gegen eim jüngling branne,
Der war Trebonius gnannt;
dem schickt er manche gabe,
zu seim mutwillen in vermant,
das er allmal schlug abe
und floch sein haubtman, wo er mocht.
der haubtman auf ein nachte
ein knecht nach dem jüngling schickt, als er wachte;
der frum jüngling nit geren kam,
sein gwißen tet in nagen;
dieweil er nun sein haubtman war,
dorft er es nit abschlagen.


يَخافُ التِّبْرُ سَطْوَةَ رَاحَتَيْهِ
وَلَوْنُ الخَائفِ المُرْتَاعِ أَصْفَرُ
يُقصِّرُ آلُ بَرْمكَ عَن نَداهُ
فَنِعماهُمْ لِذِي نَعْماهُ تُكْفَرْ
لَهُ فَضْلٌ لَنا فيهُ رَبِيعٌ
وَبَحرُ نَدًى وَما أَرْضَى بِجَعْفَرْ


Todas no mundo dão a sua greta:
Não fiques, pois, oh Nise, duvidosa
Que isto de virgo e honra é tudo pet


To není dvorných paní řád,
to víl a slibek roj,
co ve dne skryto závojem,
šlo nocí na rozvoj.


Qual arte, qual ingegno o forza d'oro,
O qual virtù, possanza o qual aviso
Da questa dona, anzi dal Paradiso,
Rivolga mai il mio curso e il mio lavoro?


Wo nun der Heilige erscheint,
Da ist man nahezu versteint.
Wer sonst die Nase hochgetragen,
Wagt kaum die Augen aufzuschlagen,
Und wer sonst kein verlegner Lurch,
Der ist vertattert durch und durch.
Die Kniee knicken, daß es knackt,
Die Wirbel biegen sich im Takt,
Und auf dem Gipfelpunkt des Glanzes
Beginnt nach Art des Eiertanzes
Ein wunderlicher Ehrenstuß –
Der Kotau macht sodann den Schluß.


Amatér je užitečný
s ústy pod zámkem;
v politice nechať mluví,
jen však nad džbánkem.


Ihr rühmt der Väter Biedersinn und Art.
Historisch, nur historisch, rufts hysterisch,
Im Glauben ruht das Heil der Gegenwart!
Und Strauß macht euch mit seinen Mythen närrisch.


柳动晴风拂路尘
年年宫阙锁浓春
一从翠辇无巡幸
老却蛾眉几许人


已喜归帆逗蔗林
新晴尤惬客边心
云笺挥罢如椽笔
又向平沙事短吟


عَذلُ العَواذِلِ في هَواكَ مُضَيَّعُ
هَب أَنَّهُم عَذَلوا فَمَن ذا يَسمَعُ
عَذَلوا وَلَو عَدَلوا بِأَربابِ الهَوى
ما حاوَلوا ما لَيسَ فيهِ مَطمَعُ
عَلِموا بِأَنَّكَ هاجِري فَتَوَهَّموا
أَنّي لِذَلِكَ بِالمَلامَةِ أُردَعُ
عَدّوا صِفاتِكَ فَاِنثَنَيتُ بِلَومِهِم
وَاللَومُ فيهِ ما يَضُرُّ وَيَنفَعُ
عَذَّبتَ بِالهِجرانِ صَبّاً ما لَهُ
حَتّى المَماتِ إِلى سِواكَ تَطَلُّعُ
عارٌ يُناديهِ الهَوى فَيُجيبُهُ
طَوعاً وَيَدعوهُ الغَرامُ فَيَسمَعُ
عَينٌ تَنامُ إِذا هَجَرتَ لَعَلَّها
بِخَيالِ طَيفِكَ في المَنامِ تُمَتَّعُ
عَطفُ الخَيالِ بِأَن يُلِمَّ فَإِنَّني
أَرضى بِإِلمامِ الخَيالِ وَأَقنَعُ
عَجَباً لَهُ يَسخو وَيَسطو نائِياً
عَنّي وَيَمنَحُني الوِصالَ وَيَمنَعُ
عُد بِالجَميلِ كَما عَهِدتُ فَإِنَّهُ
لَم يَبقَ في قَوسِ التَصَبُّرِ مَنزَعُ
عَسفاً صَبَرتُ عَلى هَواكَ لِأَنَّني
إِن لَم أَلُذ بِالصَبرِ ماذا أَصنَعُ
عَلَّ الزَمانَ يَرُدُّ أَيّامَ الرِضى
أَو أَنَّ ساعاتِ التَواصُلِ تَرجِعُ
عَزَّ الشَفيعُ إِلى الزَمانِ وَإِنَّني
بِسِوى يَدِ المَنصورِ لا أَتَشَفَّعُ
عَلَمٌ لَنا مِنهُ الخِلافَةُ مَنصِبٌ
نَجمٌ لَهُ أُفُقُ المَعالي مَطلَعُ
عَضُدٌ لِوا الإِسلامِ مَشدودٌ بِهِ
رُكنٌ لِدينِ اللَهِ لا يَتَزَعزَعُ
عَبلٌ إِذا لاقى العُداةَ بِمَعرَكٍ
سِيّانِ مِنهُم حاسِرٌ وَمُدَرَّعُ
عَذبٌ مَريرٌ عابِسٌ مُتَبَسِّمٌ
ناءٍ قَريبٌ مُبطِئٌ مُتَرَعرِعُ
عالي المَراتِبِ تَخضَعُ الدُنيا لَهُ
طَوعاً وَتَحسُدُهُ النُجومُ الطُلَّعُ
عُهِدَت يَداهُ بِالسَماحِ فَأَصبَحَت
تَرجو مَواهِبَهُ الخَلائِقُ أَجمَعُ
عَلَمَ الخَلائِقَ مِن نَداهُ بِوابِلٍ
غَدِقٍ سَحائِبُ جودِهِ لا تُقطَعُ
عَبِقَ الثَناءُ فَفَرَّقَت أَموالَهُ
كَفٌّ لِشَملٍ بِالسَماحِ تُجَمَّعُ
عَجِلَت يَداهُ عَلى عِداهُ بِصارِمٍ
بَرقُ المَنِيَّةِ مِن سَناهُ يَلمَعُ
عَضبٌ إِذا ما قامَ يَوماً خاطِباً
فَاِلهامُ تَسجُدُ وَالجَماجِمُ تَركَعُ
عَطشانُ مِن طولِ الضِرابِ وَإِنَّهُ
بِسِوى الدِماءِ غَليلُهُ لا يُنقَعُ
عَصَفَت رِياحُ المَوتِ مِن شَفَراتِهِ
فَتَكَلَّمَت فيهِ الطِباعُ الأَربَعُ
عَلِقَت يَدي بِكَ يا أَبا الفَتحِ الَّذي
نَصرُ الأَنامِ عَلى عُلاهُ أَجمَعُ
عِلماً بِأَنَّ الجودَ فيكَ صَنيعَةٌ
طَبعٌ وَذَلِكَ في سِواكَ تَطَبَّعُ
عِش في نَعيمٍ لا يُنَقَّلُ ظِلُّهُ
وَعُلىً يَذِلُّ بِها الزَمانُ وَيَخضَعُ


Harret nur noch wenig Stunden,
Wachet, betet und vertraut,
Denn der Jüngling ist gefunden,
Der den Tempel wieder baut.


Ginge es nach meinem Herzen,
Würde allen ich vergeben,
Allen denen, welche leben:
Jene tausend Qual und Schmerzen,
Welche sie mich ließen leiden,
Kann sie darum nicht beneiden –
Wälzten sich in Gold und Kot –
Ach – ihr Leben gleicht dem Tod.


Y como ingenio de marca
Entre los otros mostróse.
Acaba de publicarse
Su poema de Faetonte,
En aquel tiempo un prodigio,
Que hoy tiene apenas lectores;
Obra de perverso gusto
Y de hinchados clausulones.
Góngora, que, envanecido,
Un adepto de alto nombre
Ve en tan claro personaje,
Sus encomios prodigóle.
Y todos 1e celebraban,
Aunque yo decir no ose
Si sus versos aplaudían
O su favor en la corte.
Don Francisco Manuel MeIo,
En quien se juntan los dotes
De historiador y poeta
Con los bélicos blasones,
Allí está, aunque taciturno;
Sin duda abriga temores
De que el Duque de Braganza
Su osado intento no logre.
El gran Don Diego Velázquez,
De pinceles españoles
Gloria, también conversaba
Con tantos famosos autores;
Pero lo que dicen ellos
Parece que apenas oye,
Porque de Rubens los cuadros
Con gran encanto recorre;
Y en aquel retrato ecuestre
Del Emperador, en donde
Apuró Ticiano el arte,
Los ojos árabes pone.
También el Rey un momento
Afable al corro acercóse,
Hablando de una comedia
Que salió al público entonces,
Y cuyo autor se nombraba
Un ingenio de esta corte,
A la cual, aunque por cierto
Era un disparate enorme,
Todos dieron mil elogios
Y de portento renombre,
Pues que es obra del Rey mismo
No hay en Madrid quien ignore.
Ya muy tarde entró en la sala,
Saludos y adulaciones
Recibiendo del concurso,
Con aire altanero y noble
El Conde-Duque ; se llegan
Los Grandes y Embajadores
Para hablarle, el Rey Felipe
Con gran cariño le acoge;
Y con él, y con el Nuncio
Y un milanés, enredóse
En importante coloquio,
Que su atención regia absorbe.
    * * *
La Reina, que en gallardía
A todas se sobrepone,
Y cuyos hermosos ojos,
Brillantes como dos soles,
En Villamediana tuvo
Clavados toda la noche,
Viendo al Rey y al favorito
Con aquellos dos señores
Extranjeros en consulta,
Que ha de ser larga supone
La conversación, notando
Que hay vivas contestaciones.
Mas atenta, al Conde mira,
Le hace una seña, y veloce,
Aunque con gran disimulo,
De la sala retiróse,
De una danza numerosa
Que empezó la gente joven
A enredar, aprovechando
La confusión y el desorden.
Conoció al punto la seña
El favorecido Conde,
Que amantes favorecidos
Las más pequeñas conocen.
Pero no son ellos solos;
También ay! de ellas se imponen
Los celosos...El Monarca
La seña fatal recoge.
A salir Villamediana
Siguiendo su amado norte,
Iba por distinto lado
Del salón, cuando turbóle
El ver al Rey furibundo,
Que con miradas atroces,
Ojos cual los de un fantasma,
En él sin quitarlos pone.
Sobrecogido, de mármol,
Ni a dar un paso atrevióse,
Y trabó, disimulando
Un altercado con Lope.


Ach laß mich doch, mein Kind, mein Gott, an deinen Füßen
Nur einen Augenblick das mindste Brünklein küssen.
Ich weiß, werd ich von dir nur bloß berühret sein,
Daß stracks verschwinden wird mein und auch deine Pein.


Von dem Ort, von jenem Ort,
Wo man sie mir hingestohlen,
Ach von dort,
Wo sie sind vor mir verholen,
Könnt' ich sie mir wieder holen!


Uctívaje vroucně obraz den co den
nad poklesků bahno byl vždy povznesen.


Opouští útulek, dál vrávorá,
setřena každá krůpěj krve v dlani,
šípem mu oko, sluch mu hrochotem,
útroby jedem, ohněm duši raní.
Za starým dubem asi kroků sto
v paloučku bujném studánka je svěží,
pod dvěma vrbami se prýští zdroj,
a tamo nyní umýt krev svou běží. –
Pokleknuv u studánky na kámen
vodicí chladnou bol své rány krotí,
v prameny čisté smáčí šedý vous,
rudými pruhy jasný strumen brotí,
a při tom hučí hlasem chraptivým,
prokletí metá na svět v kvělném řevu;
v studánku hořké slzy padají,
slzy to bolu, vzpomínek a hněvu.
Za letních znojů odpočíval zde
od polní práce ve vrb milém stíně;
dceruška Pavla, dítě jediné
hrajíc si v jeho sedávala klíně,
okolo čeleď rozložila se,
mezi ní žena jeho, tenkrát mladá,
k svačině rozdílela boží dar,
a před ním po lukách se pásla stáda.
To všechno vidí jako na jevě,
vztáhl by ruku k dceři, k milé choti –
rány však bol mu mutí krásný sen,
a rudá krev to čisté zřídlo brotí.