La luna, arrebatada por las nubes impetuosas, dora apenas el vértice de los sauces trémulos, hundidos con la tierra, en un mar de sombras.
  Yo cavilaba a orillas del lago estéril, delante del palacio de mármol, fascinado por el espanto de las aguas negras.
  Ella apareció bruscamente en el vestíbulo, alta y serena, despertando leve rumor.
  Pero volvió, pausada, a su refugio, cerrando tras de sí la puerta de hierro, antes de volver en mi acuerdo y mientras esforzaba, para hablarle, mi palabra anulada.
  Yo rodeo la mansión hermética, añadiendo mi voz al gemido inconsolable del viento; y espero,
sobre el suelo abrupto, el arribo del bajel sin velas, bajo el gobierno del taumaturgo anciano, monarca de una isla triste, para ser absuelto del pesado mensaje.
Yo cavilaba a orillas del lago estéril, delante del palacio de mármol, fascinado por el espanto de las aguas negras.
  Ella apareció bruscamente en el vestíbulo, alta y serena, despertando leve rumor.
  Pero volvió, pausada, a su refugio, cerrando tras de sí la puerta de hierro, antes de volver en mi acuerdo y mientras esforzaba, para hablarle, mi palabra anulada.
  Yo rodeo la mansión hermética, añadiendo mi voz al gemido inconsolable del viento; y espero,
sobre el suelo abrupto, el arribo del bajel sin velas, bajo el gobierno del taumaturgo anciano, monarca de una isla triste, para ser absuelto del pesado mensaje.
Ella apareció bruscamente en el vestíbulo, alta y serena, despertando leve rumor.
  Pero volvió, pausada, a su refugio, cerrando tras de sí la puerta de hierro, antes de volver en mi acuerdo y mientras esforzaba, para hablarle, mi palabra anulada.
  Yo rodeo la mansión hermética, añadiendo mi voz al gemido inconsolable del viento; y espero,
sobre el suelo abrupto, el arribo del bajel sin velas, bajo el gobierno del taumaturgo anciano, monarca de una isla triste, para ser absuelto del pesado mensaje.
Pero volvió, pausada, a su refugio, cerrando tras de sí la puerta de hierro, antes de volver en mi acuerdo y mientras esforzaba, para hablarle, mi palabra anulada.
  Yo rodeo la mansión hermética, añadiendo mi voz al gemido inconsolable del viento; y espero,
sobre el suelo abrupto, el arribo del bajel sin velas, bajo el gobierno del taumaturgo anciano, monarca de una isla triste, para ser absuelto del pesado mensaje.
Yo rodeo la mansión hermética, añadiendo mi voz al gemido inconsolable del viento; y espero,
sobre el suelo abrupto, el arribo del bajel sin velas, bajo el gobierno del taumaturgo anciano, monarca de una isla triste, para ser absuelto del pesado mensaje.


Poi ch'io ebbi sì parlare udito
a quella donna, io le rispuosi: – Andate,
nullo mio passo fia da voi partito.


Und sieh, hier kommen ja noch andre Gäste!
Bequem macht sich, wie ich in deinem Zimmer
In ihrer Schwester tausendjähr'gem Neste
Die Schwalb', umschwebend deines Simses Trümmer!


Si el alma de esta vida que os adora
de vuestra vida vive y se alimenta,
¿por qué os mostráis cuando me veis tan fiera?


Dein Leben setz an dein Werk!
Deine Liebe zerbrich!
Auf einsame Berge
flüchte verfehmt empor!
Fittichfinster
fällt auf dich
der Geier Wahnsinn ...
Zuckend läßt du
dich zerfleischen ...
Über ihn fort
mit sterbenden Blicken
bohrst du dich noch
in ewige Nächte ...
Dunkel,
dampfend,
tropft es
den Abgrund hinab ...
Wer
achtet
Dein?
Wer
hebt unten
demantene Schalen? ...
Aber zwei Wanderer
hör ich
über dich reden –:
»Ein kranker Geist!«
»Ein krankes Werk!«
Siehe, Prometheus,
das ist dein Dank!


A po boku té čarokrásné ženy
choť její kloní pohled zamlžený
a jedva slyší, o čem řeč se snuje:
že v paměť dne, jímž vzchází Pravdy vláda,
sbor lidumilný šlechta sestavuje
a náčelnicí kněžnu sobě žádá.


Señor, las ramas crujen al peso de la nieve.


„O jak blaho jesti milovati,
Milovati junocha rusého;
Blaženěji – milovánu býti!
Až mi zjevíte, duchové věční,
Že mne miluje mladý Radosta:
Raní rosou mýti budu líce.
Abych se zalíbila mládenci,
A své vlasy spletu do věnečku,
A vodou je růžovou poleju,
Abych zavoněla jako růže,
Až si pro mne přijde mladý ženich. –“


乱石堆江谁主张
因思滟滪可怜伤
倚蓬不语细思量
好与人家砌屋墙


Geschweige daß der Zukunfft Stand
Zuvor uns solte seyn bekand.
Diß hat auch dieser Mann empfunden
Durch manche Leibs- und Hertzens-Wunden.


Jako nimi jati, žalářeni,
Aneb loupežové neřádní
Po moři a zemi provozeni;


Dav lidí se pohnul,
přeběhla vlna skvělým sálem,
jasněji zaplála světla!


Thoren mehren sich die Last
Durch ein unruhvolles Sehnen;
Wer den Hofnungsancker fast,
Der lacht allzeit auch durch Thränen
Und erlangt durch Meer und Nord
Ohne Fluch den Seegensport.


És az ifju?
Ott helyben megáll merően,
Mint Cézár, midőn meglátta
A gyilkot Brutus kezében,


Das näselt, flüstert ohne Ruh'
Und fromme Augen blicken, huh!
Man knöpft den Rock sich fröstelnd zu.
Die Fürstin aber denkt: nanu!
Nimmt ihre Strümpf' und Stöckelschuh',
Geht ins Hotel und macht frou-frou.


Es stand ein Baum in Oesterreich,
Der grünt' und blühte manches Jahr
Fürwahr so schön und wunderbar.
Manch Vogel saß darin und sang,
Daß weithin Berg und Thal erklang.
Es hatte jeder deutsche Mann
Recht seine Lust und Freude dran.


Mas não posso!!!


من لي بأن ترد الحجاز وغيرها
أخبار طيب مواردي ومصادري
زارت بي الأيام أكرم ساحة
فوق الثرى فغدوت أكرم زائر
ووفدت ألتمس الكرامة والغنى
فرجعت من كل بحظ و افر
فكأن مكة قال صادق فالها
سافر تعد نحوي بوجه سافر


朝野皇皇意独闲
依然草树八公山
谁知秦晋兴亡事
祗在先生一著间


寒雪欻随残臈尽
暖风端逐早春回
人间无数芳菲眼
会见乾坤特地开


„Co stalo se to s tebou, hochu?
Nu, Bože, co se stalo!
V ní milostivé nebe trochu
se na mne pousmálo.


Hrd nesl hlavu, pyšně hleděl kol,
a nikdo neměl dosti odvahy
na jevo dát svůj úžas, podiv svůj,
a císař vešel v síň... Hned Urgela,
jak ze sna probuzena, povstala
a šla mu vstříc, a byla krásná tak
a plna života a radosti,
že všickni přítomní si šeptali:
„Zde omyl vládl! Nevěříme už,
co vlastní naše oči viděly!“...
A hrděj’ ještě Karel usmál se,
a štěstím zpitý ženu odváděl,
a hlučná pověsť zase stala se,
čím dříve byla, pouhým šepotem.


Dort hat einst ein Schloß gestanden,
Voller Lust und Waffenglanz;
Blanke Ritter, Fraun und Knappen
Schwangen sich im Fackeltanz.


Mein Geist, dies arm' verirrte Kind,
Des Vaters Haus nun wieder find't
Nach langem, bangem Fragen;
Ich bin zurecht, hier kehr' ich ein,
Dies ist der Ort, hier muß ich sein;
Mein Gott, was soll ich sagen!


Ben sai che Chiaristante non soggiorna:
a mano a mano un messo gli raccocca.
Disse l'ostiere: - Il messaggier ritorna. -
Rispose Astolfo: - Non ci aprir tu bocca. -
Costui dicea che la fanciulla adorna
si mandi a corte presto, e pur ritocca.
Astolfo allo scudier quivi s'accosta,
e disse: - Io ti farò per lui risposta.


Die höchste Wollust bleibt uns doch,
Mein Tithon! unsrer Seelen
Umarmung. Diese können noch
In Liebe sich vermählen,
Und was uns, Freund, die Sympathie
Verweigert, kann die Phantasie
Den Sinnen leicht vergüten.


A vadgombákra soha rá se néztem.
Csak énekelt a szám,
a jó gombák meg elbújtak előlem
és csak nem gyűlt a mesebeli szám.
Alkony felé volt, homályos az erdő.


Ich sah's, wie Fieber des Weisen Wort
In Unsinns Gräuel zerbrach,
Ich hörte den Thoren im Irrsinn dort,
Der Perlen der Weisheit sprach.


My dítek boží osení
jsme rozšlápli hned v semeni.
Hřích bujel jako pejručí –
kdo větší zrádce, větší dík:
ten velký, kdo vás domučí,
by nevstal pravdy mučedník!


Jen rychle bijte, hodiny,
ať dozní hrana:
člun hotov odplout z pevniny,
jsou lana přesekána!


Küsse sind schweigende reden der lippen/
Seuffzer der seelen und strahlen der gunst;
Welche von ihren corallenen klippen
Sämen ins hertze die qvelle der brunst;
Derer gebraucht sich der wütende schütze/
Daß er mit ihnen gemüther zerritze.


A me più nocque assai la mia pietate,
che ne' campi il nemico armato e atroce;
ciò che forza non puote, inganno face.


Naposled vás rukou třesoucí se houpá
zvoník s hochy, kterým úžas z očí zírá;
ku němému nebi vzlykot váš ať stoupá,
mluvte, máte volnost toho, který zmírá!


Ists denn wieder schon verloren?
War es doch kaum recht geboren,
das geliebte schöne Kind!
Ja! So bald es vor ist kommen,
so bald ist es auch genommen.
Schaut doch, was wir Menschen sind!


Wirk du in mir, zieh himmelwärts
Begierden, Sinne und Gedanken,
Daß, wo du bist, mein ganzes Herz
Von nun an leben mag ohn' Wanken!
Du bist nicht fern; wer dich nur liebet rein,
Der kann im Geist bei dir im Himmel sein.


Lasset uns geistliche, weltliche Lieder
Klingen und singen ihr herrlichen Brüder,
Lasset uns letzen: Die Jugend vergeht,
Wehmuth und Trauren im Alter entsteht.


Denn dieses macht das Sterben fremd und schwer,
daß es nicht unser Tot ist; einer der
uns endlich nimmt, nur weil wir keinen reifen.
Drum geht ein Sturm, uns alle abzustreifen.


Vergebne Furcht! es ist ein Traum,
Und ein betrüglich Nacht-Gesichte;
Allein der Morgen zeigt sich kaum,
Die Sonne prangt noch nicht in ihrem Glanz und Lichte?
So trift das Nacht-Gesichte zu.
Ich höre meine Schwester klagen:
Die Todes-Hand stöhrt meine Ruh,
Und reißt mein Liebstes fort, und wills zum Grabe tragen.
Ach! solte dieß wohl möglich seyn?
Wie? trifft mein Traum so plötzlich ein?


Ve spůsobě přichází on skromné
A se znova v oběť poskýtá,
Slávy své se zhola odčítá
Všechnu péči veda jenom o mne.


Es ist Theophilus ein Lehrer jeder Pflicht:
So heilig wie sein Amt, so wahr als sein Gesicht:
Dem Irrthum billig feind, ohn' Irrende zu hassen:
Voll Liebe, wie sein Gott, und, als sein Knecht, gelassen:
Nur eifrig für das Wort: besorgt für aller Heil,
Und keinem Eigennutz und keiner Meinung feil.
Er sucht die Ehre nicht, noch Güter dieser Erde;
Die Ehre suchet ihn, damit sie edler werde.
Er unterscheidet sich so sehr vom Geist der Welt,
Daß er, im Priesterrock, uns, und nicht sich, gefällt.


Fetreng soká, fél-ébren, fél-aludva,
Érzése lét s nemlét közt imbolyog;
De végre, kínosan fölhúzakodva,
Az ablakig bajjal eltámolyog,
(Vetkezve sincs, csak úgy volt ágyra dobva,
Inas vivé be - urfias dolog),
Kinyitja ablakát, egy kertre lát,
Ragyogva süt reá a holdvilág.


Vévoda v posled řídil dlouhou prosbu
ke králi francouzskému, by své tetě
domluvit hleděl, nežli pozdě bude.
Rex christianissimus poslal na to
inkvisitora svého do Ferrary,
byl Oritz to, pes vzteklý, který dávil
už leta Hugenotty po Francii.
A Oritz přišel, sladce mluvil, káral
a potom hrozil – Renée stála pevně,
tu Oritz běsně odhodlal se k skoku:
dvě dcerky její, luzné krasavice,
jedinou radost v pozemském tom žití,
– neb vévoda jí mužem byl už dávno
jen podle jmena – odvedli jí s očí,
jí sluhy vzali, propustili paní
a Madame samu dali do kastelu
jak vězně nebo lupiče. Dvě ženy
k obsluze měla, která zvykla vidět
kol sebe hlučný dvůr, jak směl to žádat
rod její pyšný, postavení slavné.
A den co den k ní docházely hrozby:
že nikdy neuvidí dětí svojich,
že jeptiškami budou záhy jistě
v klášteře dálném; pro kacířství její
prý papež rozhodl se odnít navždy
Ferraru rodu Este – a syn její
v cizině někde živobytí hledat
si bude musit – pouze vinou její.
Tak bičovali hrůzou duši její
a tesknost samoty jim pomáhala.
Rok necelý – a Madame Renée klesla.
Stařenka zevnějškem – ne podle roků –
z kastelu vyšla, k zpovědi ji vedli
a zpovídala se dle řádu římských.
Muž její, vévoda, zhas záhy na to,
a syn na přímou žádost papežovu
ji prosil, by se navrátila v domov,
v francouzskou zemi. Po třicíti letech
se navrátila zlomená a svadlá
bez dětí, rodiny a katolička
v zem, kde teď vládne nepřítelka její,
ta Catarina z rodu Medicejských. –


Se le veggono una coppia
che si portin grande amore,
la lor pena si raddoppia,
par che gli esca loro 'l core,
e le muoion di dolore
ch' hanno la rabbia nell'ossa;
e con tutta la lor possa
a nessun posson piacere.


Bardus weinte: seine Kinder würden keine Pfleger haben,
(Hatte weder Weib noch Kinder) wann er würde seyn begraben.


La luz hierve debajo de mis párpados.
De un ruiseñor absorto en la ceniza, de sus negras entrañas musicales,
surge una tempestad. Desciende el llanto a las antiguas celdas,
advierto látigos vivientes
y la mirada inmóvil de las bestias, su aguja fría en mi corazón.
Todo es presagio. La luz es médula de sombra: van a morir los insectos
en las bujías del amanecer. Así
arden en mí los significados.


"Se foss'un altro?". "Caverêl d'affanno".
"Mal ti conobbi!". "Or non di' tu bugia!".
"Non me ne poss'atar!". "Abbieti 'l danno!".


自叹平生老道涂
不堪泥雨又驱车
鹭鸶第一清高底
拂晓溪中有干无


Legott sürűdni kezde a homály,
Terjedve lassan, ámde biztosan,
(Mint a vakság, midőn a tudomány
A hatalomnak ellenére van; -)
Majd egy betyár tűnt el szilaj lován
Majd varju rebbent föl csoportosan, -
Majd, földre hullott gyér csillagokúl,
Csikós-gulyásnak esti lángja gyúl.


Však co nechtěl zlolající ďas,
ptáčník náš se věru zmýlil zas;
čiliž byl to záměr jeho vlastní,
aby rozeštval, kdož dříve žili šťastní
vedle sebe celou řadu let,
chtěje takto náhradu si získat, –
když měl nezdar samý za odvet, –
na notu, již mínil všechněm pískat?


守法曾丞相
能文陆左丞
风流如未泯
应作寺中僧


ماذا وقوفي على رسمٍ عفا
مُخلَولق دارسٍ مُستَعجم


O Jesu mein,
Laß diese Pein
Mir zu Herzen gehen.
Dein Entblößung sei mein Kleid,
Daß ich zu der letzten Zeit
Nicht beschämt darf stehen.


On bílé lokty celuje,
ona tvář kloní mu k čelu,
jí měsíc plane v brokátu
a těm tam v rubášů bělu.


Nejsem nic více nežli ty klasy,
zmítané větrem, vydané bouři,
nevím, co příští přivanou časy,
zdali se zjasní neb schmouří.


荔支红忆醉颜红
笑倚菱歌荡桨同
十里香风人不见
乱荷深处小船通


Singt auff/ lobt Gott/ schweig nimand still
Weil Gottes Sohn Mensch werden will/
Jn vnser schwaches Fleisch vnd Blut
Sich kleiden wil das höchste Gut/ Alleluia.


Munter drum, laß uns genießen,
Und vergiß nicht, jener schöne
Jugendliche Gott der Dichtkunst
Ist derselbe, der die Traube
Mit dem heißen Blut begeistert,
Willst du seine Huld behalten,
Mein geheimnisvoller Freund,
Bring' ihm seine Freudenopfer.


A ač v hořkou chvíli mnohou
varuje mne bázně cit,
že Tvé hry mne zničit mohou,
a že’s démon v lidském těle –
– „Anděl Jsi!“ – dí srdce smělé
a já volím u Tvých nohou
zemřít, nebo – zvítězit!


Ta sœur, la grande rose où sourit une sainte,
Parfume ton front vague au vent de son haleine
Innocente, et tu crois languir… Tu es éteinte


egli erano in ricchezza sì addobbati
ch'arien tolto la vista al gran tesauro
degli orti d'Ansüero sì pregiati.


Wans so iß darf mans nich erst in die Scheune führen.
Doch Spaß bei Seit gesetzt, Muhm Ohrte du redst wahr,
Der gar zu schwere Krieg der krümmt uns noch kei Haar,
A kommt uns dann und wan nur so a bißel nekken;
Verwichen kamen uns die Rußen och erschröcken,
Doch haben wir da Schröck nich sunderlich gefühlt,
Es kam uns nur so für als wan sichs Wetter kühlt.
Denn Gott sey Lob und Dank! sie seyn noch nich gekommen
Und haben uns von Stroh die Betten weggenommen;
Ich kann in Sicherheit noch meine Furchen ziehn
Und wenn ich hintern Pflug mich heischer gnug geschrien,
Da denk ich Abends dann auch an das Ausgespanne,
Da fahr ich heim, und dann kommt meine liebe Anne
Und lacht mich freundlich an, und dreymal streichelt sie
Mich um das Kinn herum, und macht daß ich die Müh
Die mir der Pflug gemacht schon halb und halb vergeße,
Nu wird der Tisch gedeckt, ich setze mich und eße
Mei Käsenbrod mit ihr, und meinen Hirschebrey
Und eine dicke Milch, das seyn der G'richte drey,
Die schmecken mir und ihr so gut und zehnmal beßer
Als in der großen Stadt dem Leckerbißel Eßer
Das ausgeschlurfte Ding, wie hests doch immer mehr?
Wie wul ich mag es nich, denn mir graut viel zu sehr.
A sulcher Schnecken-Fraß iß nicht für unser einen,
Der Städter spült sichs ab mit theuren Unger Weinen.
Ich wull so satt wie er trink Wasser aus dem Quell,
Das schmeckt aufs Käsenbrodt und iß so klar und hell,
Als wie der Himmel iß am schönen Frühjahr Morgen,
Ich trinke mich nich krank, und keiner Schulden Sorgen
Die schleichen mir a nach bei dem zu Bettegehn;
Und nu thut Annel erst mit mir recht wunderschön.
So müd als ich auch bin so kan sie doch nicht laßen,
Sie muß mit ihren Arm mich um den Naken faßen.
Wie lucker thut mir das, mich schläffert wull recht sehr,
Sie aber guschelt mich und schmeichelt immer mehr,
Bis ich ihr gute Nacht mit großem Schmunzeln sage,
Und nu verschlafen wir des Tages Last und Plage.
Wir schnarchen ungestört, kein Krieg und Kriegsgeschrei
Weckt mich und sie vom Schlaf, der Morgen kommt herbei.
Der Haushahn kräht zweimal und macht daß wir erwachen,
Ich gähn a mal und heiß mei Annel Licht anmachen.
Sie iß a flinkes Weib, kaum hab ich ausgeredt
So springt sie eichel ganz und munter aus dem Bett.
Ich fahr ihr hurtig nach, und bet a Morgen-Seegen,
So kurz als möglich iß; denn unsers Herr-Goots wegen
Verwendt man nicht viel Zeit. Verzeih mirs Goot! wir seyn
Zum Flegel nur gemacht, und zu den Picheleyn.
Doch iß ihm auch vielleicht das kurze Stoßgebethe
Wohl angenehmer noch als wenn ich heillig thäte,
Als wie der Städter thut, ders Auge wie a Kalb
Im Kopfe rummer dräht, und doch sei Harze halb
An seinen Wucher hängt, und halb an die Dukaten,
Wir Bauersleute thun was unsre Väter thaten.
Wir beten kurz und gut, und gehn zur Arbeit hin:
Du kanst mirs gläuben wenn ich in der Scheune bin
Und nu den Flegel so mit beiden Armen schwenke,
Daß ich bei jedem Schlag an lieben Goot gedenke.
Und wenn der Flegel nu den Hunger hat erweckt,
Dann fühl ichs recht wie gut das warme Frühstück schmeckt.
Kein Talpatsch, kein Pandur und wie sie alle heißen,
Kommt nicht un mir das Brodt vom Maule wegzureißen.
Ich habe Ruh und Brodt.


Publicado no livro Rosas e Goivos (1848)
In: BONIFÁCIO, José, o moç Poesia Or e apre Alfredo Bosi e Nilo Scalz São Paulo: Conselho Estadual de Cultura, 196 41-4 (Poesia, 5


Er will den lieben Englein gleich
Uns auf die schönste zieren
Und in sein himmlisch Königreich
Zur ewgen Hochzeit führen.
Gelobt sei, laßt uns ewig schrein,
Jesus, mein Schatz und Seligsein!


Aber nun der Nordenwindt
Alles hin wil reissen,
Vnd mit Schnee vnd Frost beginnt
Vmb sich her zu schmeissen,
Muß in höchster Trawrigkeit
Ich verbringen meine Zeit,
Weit von solchem leben,
Das vns Wälder geben.


Como él soy yo Su historia es mi doliente historia;
la dicha que era mía conquistar no he sabido,
víctima de esa extraña, fatal condenación


Se svitem jitra zápasily svíce
jen chabě juž, na hudců zřítelnice
sen jako těžká můra křídla klad’;
hle, tomu smyčec náhle z ruky pad’
a onomu jak přimražen tkvěl ret
u klarinetu, nespočet’ bys pět,
u stolku dřímal slavný sextet celý,
jak tanečníci by jej zapomněli.


Szép vagy, alföld, legalább nekem szép!
Itt ringatták bölcsőm, itt születtem.
Itt borúljon rám a szemfödél, itt
Domborodjék a sír is fölöttem.


Báň zelená jako malachit,
a v lucerně její nebes třpyt
svítí, svítí, svítí –
nad ní bílí ptáci lítají,
pod ní voda zpívá,
v dálce slunce kývá.


Cupido der allhier ein recht Grieß-Waͤrtel war
Rieff; freilich iſt Carrer’ und auch der Danck verfallen/
Wo aber einer ſich wagt von den Rittern allen/
So ſtellt ſich zu dem Kampff die Anemone dar.
Das Frauen-Zimmer ſol hauptſaͤchlich hier erkennen/
Wie anzuſtellen ſey das vorgeſetzte Rennen.


Dořek’ – oddech’ – duši věrnou vydech’.


Nechť mě zazdí, vytrpím!
Ve zlém ňader vznětu
nenašla jsem štěstí přec
v šírošírém světu.


Arci žeť je patron chladný,
A než jsem se s ním seznámil,
Věru nebyl tuze vnadný;
Zvlášť nahoru – již jej znám –
Nikdy nechce chodit sám;
Však tu vím prostředek snadný:
Přinesti jej dám.


أَدُورُ لِتَقْبِيلِ الثَّنَايَا وَلَمْ أَزَلْ
أَجُودُ بِنَفْسِي لِلنَّدامَى وَأَنْفاسِي
وَأَكْسوَ كَفَّ الشَّرْبِ ثَوْباً مُذَهَّباً
فَمِنْ أَجْلِ هَذا لَقَّبُوني بِالكَاسِ


¡Y nada respetó la edad avara
ni regio pueblo ni sagradas leyes!
En paz yacieron extranjeras greyes
do la voz del tribuno resonara


Da fluchte ich Gott, dem Wahnsinn nah,
Und ballte die Fäuste und schlug die Erde.
Wer hätt' es ertragen mit Demutgebärde?
Warum? Warum? Was hatt' ich verschuldet,
Und sie? – Drei Jahre in Demut geduldet
Und Gott ergeben und fromm. Und jetzt,
Da auf den Knieen ich vor ihm gelegen
Und gedankt ihm, dass er erhört mich zuletzt,
Jetzt tritt er mir grausam, höhnend entgegen,
Jetzt tritt er mich ganz in den Staub, zertritt
Mich lieblos. Und ich lag, und stritt
Und zürnte mit Gott, und riss aus dem Herzen
Den Glauben an ihn unter tausend Schmerzen.
Wenn ich nicht geflucht, wenn ich fromm geblieben,
Seinen Namen gepriesen, ob er Mitleid gezeigt?
Ob ein Körnchen von seinem unendlichen Lieben
Er übrig gehabt, wenn voll Demut geneigt
Das Haupt ich hätte und hätte geweint,
Trotzdem es Lüge, nicht ehrlich gemeint,
Was du thust, Herr, das ist wohlgethan?


E digradando giù dal colle aprico
Per biancheggiante di palagi traccia
La verde antica terra al glauco amico
Porge le braccia,


Schmerzlicher als irre Schatten
Sind mir irre Menschenbengel,
Die, weil hier Verstand sie hatten,
Glauben dort sich flugs als Engel.


So schied er, und wandte zu gehen sich um;
Die Mutter verharrte zitternd und stumm.


贴疮须用药
艾炙且令焦
乾姜将入内
根出始方消


Da täglich ich ein bunt Geweb' zerreiße,
Im Drang, es morgen bunter noch zu weben;
Dazu muß Hoffnung grüne Fäden geben,
Die Liebe gibt das Rot dazu, das heiße.


Ein Jeder sprach's in seiner Zungen,
Als wär's die eigne, däucht's dem andern;
Ein Jeder weiß, vom Geist durchdrungen,
Woher, wohin, zu wem sie wandern.
Sie reichen sich die Hand zum Bunde,
Sie sind Ein Herz und Eine Seele;
Sie küssen sich mit Brudermunde
Und loben Gott mit ein'ger Kehle.


ma non so chi tu se', né perché aggi,
anima degna, il grado della spera
che si vela a' mortai con altrui raggi".


Snad žije posud, snad to klam,
co trosečníci praví,
že kořisť mořským potvorám
kdes na vlnách se plaví;
ó, pomozte mi, vše, co mám,
za ztracené své dítě dám?


Wo, einzig Hoffen und Verlangen,
Ich die Geliebte werd' umfangen.


Ewig wird ihr Seegen Dich begleiten.
Zu dem Lebewohle, das sie spricht,
Ist ihr letzter, heisser Wunsch beim Scheiden:
In der Ferne noch vergiss uns nicht!


إذا أحْبَبْتَ فاصْبرْ للرَّزايا
فإنَّ مُقارنَ الحُبِّ البَلاءُ
وكيفَ خُلوصُ حُبٍّ من بَلاءٍ
وبينَ الحُبِّ والبَلْوى إِخاءُ


À quoi bon, cependant ? à quoi bon tant de haine,
Et faire tant de mal, et prendre tant de peine,
Pour aller avec tous où tous doivent descendre !
Et pour n'être après tout qu'une ombre, un peu de cendre


风月人间有正传
一花一叶意无边
数茎何自狂夫地
也梦濂溪太极圈


Por una espesa y honda
avenida de árboles que unen
en lo alto su copa y pesadumbre
el sueño avanza.
           Abre sus grandes alas,
sus poderosos brazos
de lenta sombra y noche grande: cierra
contra todo horizonte.
 En el centro del aire
cabecea un navío,
rodeado de enormes
territorios de sueño.
 El sueño avanza: pone
su silenciosa planta
en el umbral de nuestra
transitoria vigilia.
 Acaricia y golpea,
llama con voz suave
y entra como un río
de seguro poder.
           El sueño halaga,
porfía y nos rodea,
hasta que al fin caemos
en su seno girando
como plumas, girando
interminablemente.
 Ésta es la inerme paz, la sosegada
mentira de la sombra.
El sueño multiplica
su rostro en un espejo
sin fin: vértigo quieto, inmóvil
torbellino.
       ¡Gritad! Pero no; el grito
es también sueño. Ahora su dominio.
Potestad de la noche.


Šla hrůza z této lásky příšerné
a s hrůzou o tom svět si vyprávěl,
jak silou větší, než je sama smrť,
teď feja jeho srdce držela
ve moci své, a marně prosili
jej přátelé a věrní, aby v zem
to tělo vložil, jež jí patřilo,
a nestavil se v cestu přírodě.


老觉人间万事非
但思茆屋映疏篱
秋衾已是饶归梦
更读山居二十诗


pěny nemohou mu cestu,
mraky hvězdu zahaliti,
temnost duše jeho žár.


人家多住竹篱中
杨柳疏疏尚带风
记得下孤城下路
白云依旧两三篷


Na šedé skále v dubů vlhkém stínu
ční drobnolistá nízká kapradina,
vždy zelená je – však vždy beze květu –
nuž, kdo z nás ještě věří pohádce té,
že kapradina vyžene květ zlatý
v nějaké příští svatojanské noci? – –


A z vyhnanství se vrátil – v domov svůj – zde mřít –
mlád ještě – velký mučeník. –
K svým heslům Žižku s bratřími on mít!“ –


Se' tu quella città, se' tu quel loco,
che più di Roma nocque ad Anniballe?
Se' tu la piaggia dov' il fier le spalle
sottomise ad Amor e venne fioco?


ولما انقضى عهد النوى جئت بالندى
هنيئاً فيا لله تمرٌ بلا نوى


Na řetězi zlatém, na rytířském pasu,
ach, kdo bude živit Sionskou pak chasu!


Die steht und fodert auf umher:
»Wo ist, wo ist ein Mann, wie Er?«
Sie, ihm allein getreu und hold,
Erkauft kein Fürst mit Ehr' und Gold.


不待精神契
惟凭颊舌求
莫年荐燕客
差胜似穰侯


Wi lange hat das Löwgebrüll gedaurt?
Das Babel ist erschüttert überflüssig!
Der Masgott hat sein sechs durch alle zahlen,
Mein Gott, in deinem grimm sehrbluttig ausgespilt!
Mein Siben steht schon in der Acht,
Das mich di ell der Zeiten nicht erreichet!
Di Welt wird wider Mensch, weil ihr zerbrechlichs fleucht,
Und streng durch Tod und noth im Jesus sig geeilet!
Es floh das Mas mit ihrer Achtzahl auf,
Das der Virthire asch ins Edens fas recht kommet!


V tváři, v srdci plni květu
na koňově dlíte hřbetu;
ať se jak chce cestou děje,
žádný bídy nedospěje.


Slunko dávno za horami,
šero, temno v celém světě.


Die Toten, die unter den Blättern liegen,
Die stiegen vom Berg mit zärtlichen Wangen.
Und eine kam über die Brücke gegangen,
Und sehen konnten es selbst die Laternen,
Die Tote blieb heiß mir am Herzen stehen.


Unter sparsamer Hand tönte Gemähld' herab,
Gestaltet mit kühnem Zug;
Tausendfältig, und wahr, und heiss! ein Taumel! ein Sturm!
Waren die Töne für das vielverlangende Herz!


Což můj žal se ještě zvýší?
Piš mi, prosí Tebe znova
Rosalie Suchánková.
Odpusť, že tak špatně píši!


Emissário de um rei desconhecido
Eu cumpro informes instruções de além,
E as bruscas frases que aos meus lábios vêm
Soam-me a um outro e anómalo sentid
Inconscientemente me divido
Entre mim e a missão que o meu ser tem,
E a glória do meu Rei dá-me o desdém
Por este humano povo entre quem lid
Não sei se existe o Rei que me mandou
Minha missão será eu a esquecer,
Meu orgulho o deserto em que em mim esto
Mas há! Eu sinto-me altas tradições
De antes de tempo e espaço e vida e se
Já viram Deus as minhas sensaçõe


	smeraldi l'erba ov'io i pensier porgo,
la stipa i be' cavelli; e 'n questo telo
sempre arderò, ch'io viva assai o poco.


Tu biskup vstal, hrom duněl v jeho hlasu:
„Nač prchat chcete němém ve úžasu?
Zda víte, nač to kamení zde? Stůjte
a Satanova věštce kamenujte!“


un morir, né sentir perché si moia,
un arder dentro d'un vivace ardore,
un esser mesta e non sentir la noia,


Am Waldsaum, erstrahlen die finstern Wege
In die steinerne Stadt;
Öfter ruft aus schwarzer Schwermut das Käuzchen den Trunknen.


Und so schlief ein mein Mädchen
Und sprach, als es erwacht:
Das Kütschchen mit goldnen Rädchen
Hab' ich gesehn bei Nacht.


Esa niña triste que parece distante
flota en las planicies de las moratorias
en el arpegio mudo del rostro detenido
esa niña triste que padece el frío.


Lezzisce e fastidioso è come becco;
crespa ha la fronte e grottose le ciglia
con l'avanzo del cuoio arido e secco,


Všichni prací dne tu klesli,
spánkem sžati ve chvíli.
Na ves v stráni, v hračky jeslí
jenom hvězdy svítily.


po povodni jsou luka mohutnější,
pod mocným sněhem počal sladší květ –
a všickni my jsme jenom lidé zdejší,
ke štěstí musíme se probíjet.


To všecko jest, má dobrá Judito.
Však vskutku jakbys o všem věděla:
jsou protivenství, jsou a stále rostou,
až v hory rostou... Co víš o Římanech?


It has to come from here,
right this instance,
my cry into the world.
Life was somewhere forgotten
and sought refuge in depths of tears
and sorrows
over this vast empire of solitude
and darkness.
Where is the voice of freedom,
freedom to laugh,
to move
without the heavy phantom of despair?
Where is the form of beauty
unshaken in its veil, simple and pure?
Where is the warmth of heaven
pouring its dreams of love in broken spirits?
It has to be from here,
right this instance,
my cry into the world.
My cry that is no more mine,
but hers and his forever,
the comrades of my silence,
the phantoms of my grave.
It has to be from here,
forgotten but unshaken,
among comrades of silence
deep into Welfare Island
my farewell to the world.


Qual majestoso Chimborazo, esbelto
Alcantilado colo dentre os picos
Dos desvairados Andes, oh meu filho,
Em meio dessas turmas avultavas —
Oh Tupá, oh Tupá, que mal te hei feito!
Não guiarei a turma das donzelas
Quando coréias rápidas tecendo
Por princesa dos jogos me aclamare
— Minhas irmãs, eu lhes direi, deixai-me
Na solidão chorar minhas desgraças;
Sem dó, nem compaixão, roubou-me a morte
Do meu cocar a pena mais mimosa;
A jóia peregrina do meu cinto,
O lírio mais formoso das campinas,
O lume de meus olhos! — Oh meu filho,
Ainda canta a araponga, e o rio volve
Na ruiva areia a lôbrega corrente;
Ainda retouca a laranjeira a coma
Verde-negra de flores alvejantes;
E tu já não existes!
Primeiro volverão séculos e séculos
Que outra palmeira tão gentil se ostente
Nestas florestas altas, gigantescas!
Como estalarão tantas esperanças
Num momento de dor! — Eia, dizei-mo,
Erguidas serras, broncas penedias
Oh! Tupá, oh Tupá, que mal te hei feito?!
Não pude mais dize por entre as matas
Como um sonho ligeira a vi sumir-s
E o oco som das vagas nos cachopos,
E o sibilo dos ventos nas florestas,
E o eco das montanhas, e o dos vales,
A modo que num coro majestoso
Ainda as últimas queixas repetiam:
Oh! Tupá! Oh! Tupá! que mal te hei feito


Jdu večerem a zřím, jak roste stín,
jak vlhne tráva, rosa blýská po ní,
jak vše se strojí noci padnout v klín,
a vidím, slunce jak se v západ kloní.


Da thut der Tod an meiner Seite die grünen Augen auf.
Zwei weiche Arme pressen mich wild,
Zwei giftige Lichter stechen in mein Herz.
Der Hölle Brünste fressen mich. Hussa!
Der Heiland Tod!


Ty každého dne měníš šat, protkaný květinami,
bys nejlépe jej schystala kosám při senoseči
a němým stádům, s pastevci jež bloudí pastvinami.
Jsi jahodami krvavá pro děti v lesní seči
a stéblem obilným se skláníš v černé brázdy.
Ovoce stromů naléváš purpurem šťáv svých v chvatu
a tušíš závrať pýchy své, až tvrdá ruka gazdy
tvé klasy zváží na dlani po letním slunovratu.


Hast du mich verworfen, Herr? Soll ich denn im Schmerz vergehen?
Bin ich dir zum Ekel nun? Willst du mich nicht mehr ansehen?
Du hast mich geschlagen so, daß mich niemand heilen kann;
Ach, mein Freund, schlägst du mich selbst, du, mein Heiland, heil mich dann!
Dürres Zion, merke doch, Gott verwirft nur deine Sünden,
Er ist feind der Eigenheit, die in deinem Grund zu finden;
Hoffe hin und hoffe her, glaub's, dein Geist nicht Frieden find't,
Bis du fühlst und frei bekennst, daß du seist ein böses Kind!


Voll Reu und Leid hatt ich den Mai
Gegrüßt und seinen bunten Flor;
Nun zog er mir im Schlaf vorbei,
Verträumt von dem vergrämten Tor!


Möchts gern noch allen Leuten sagen,
Wie schön's war, Liebe zu ertragen.


生翠四十双
桂蠹一百器
献上未央宫
北面因汉使


Mit Singen und mit Beten
Hin zum Altar getreten
Qualfreudige Asketen.


Sei's auf dem Stein des Ostseeklippenstrandes,
Sei's wo du schlürfst des Rheinweins Nektarzüge,
Der einz'ge Namen tut dir stolz Genüge,
Vom Meere bis zum Schnee des Alpenrandes.


So spielt um die Ruinen Griechenlands
Noch heut ein Abendrot, als küßte
Der untergeh'nden Sonne Scheideglanz
Des Mäoniden Marmorbüste.


Kein andres Mal; die Gruft hüllt glattes Estrich ein;
Der graue Marmor spricht, geborsten und zerschlissen,
Mit kurzer Schrift euch an, aus seinen Bodenrissen
Steigt mahnend Staub empor und spielt im Abendschein.


Zärtlichen Herzen gefühlvoll geweiht! Mit Hunden zerreißt sie,
Welchen sie liebet, und ißt, Haut dann und Haare, ihn auf.


Weine nicht, mein Kind,
Unsterblich wir sind,
Seh'n uns wieder einst,
Unwürdig Du weinst,
Gott uns wieder giebt!


Ein Priester, der im sanften Handauflegen
Auf meine Locken mich der Muse weihte
Und so mir gab den ersten Dichtersegen.


واهاً لِجائِلَةِ الوِشاحِ سَرَتْ
وَنَواشِيءُ الظَّلْماءِ تَعْتَرِضُ
وَمَلَأْتُ مَسْحَبَ ذَيْلِها قُبَلاً
وَلَدَيَّ حَقُّ الزَّوْرِ مُفْتَرَضُ
فَنَأَتْ وَثَغْرُ الصُّبْحِ مُبْتَسِمٌ
وَدَنَتْ وَطَرْفُ النَّجْمِ مُغْتَمِضُ
وَالجِسْمُ مِنّي مُشْعِرٌ مَرَضاً
مُذْ دَبَّ في أَلْحاظِها المَرَضُ
وَسِهامُها نَحْوي مُفَوَّقَةٌ
أُرْمَى بِها وَفُؤادِيَ الغَرَضُ


异种传来百宝装
花开应不比寻常
春城定惹游人看
泼却新醅满瓮香


Tak v ruce ratolest, jdi do širého jara
své smilstvo očistit a zpověd odříkej,
a k večeru až zazní báně stará,
zas všedně schýlená se klusem ke vsi dej!


أَلا أَيُّها القَومُ الَّذينَ أَتاهُمُ
غَداةَ ثَوى الجَرّاحُ إِحدى العَظايِمِ
إِلى مَن يُلَوّي بَعدَهُ الهامُ إِذ ثَوى
حَيا الناسِ وَالقَرمِ الَّذي لِلمَراجِمِ
رَفيقُ نَبِيِّ اللَهِ في الغُرفَةِ الَّتي
إِلَيها اِنتَهى مِن عَيشِهِ كُلُّ ناعِمِ
وَماتَ مَعَ الجَرّاحِ مَن يَحشُدُ القِرى
وَمَن يَضرِبُ الأَبطالَ فَوقَ الجَماجِمِ
فَما تَرَكَ الجَرّاحُ إِذ ماتَ بَعدَهُ
مُجيراً عَلى الأَيّامِ ذاتِ الجَرائِمِ
إِذا اِلتَقَتِ الأَقرانُ وَالخَيلُ وَاِلتَقَت
أَسِنَّتُها بَينَ الذُكورِ الصَلادِمِ
وَمَن بَعدَهُ تَدعو النِساءُ إِذا سَعَت
وَقَد رَفَعَت عَنهُ ذُيولَ المَخادِمِ
وَكانَ إِلى الجَرّاحِ يَسعى إِذا رَأَت
حِياضَ المَنايا عَينُهُ كُلُّ جارِمِ
وَقَد عَلِمَ الساعي إِلَيهِ لِيَعطِفَن
لَهُ حَبلَ مَنّاعٍ مِنَ الخَوفِ سالِمِ
لِتَبكِ النِساءُ الساعِياتُ إِذا دَعَت
لَها حامِياً يَوماً ذِمارَ المَحارِمِ
وَتَبكِ عَلَيهِ الشَمسُ وَالقَمَرُ الَّذي
بِهِ يَدَعُ السارينَ ميلَ العَمائِمِ
وَقَد كانَ ضَرّاباً عَراقيبِها الَّتي
ذُراها قِرىً تَحتَ الرِياحِ العَوارِمِ


So wird des Hertzens hoffen
Sein gäntzlich eingetroffen,
Und werd in beiden Leben,
Dreieinger, dich erheben.


Sie steiget stolz und freudig
Heran ins blaue Feld;
Sie strahlet und sie glänzet,
Vor Wonne zittert die Welt.


Brich durch, es koste, was es will;
Was du nicht bist, laß in mir sterben,
Daß ich auch mög' dies frohe Ziel,
Den Auferstehungsstand, ererben!
Ich kann ja nichts, ich lieg' im Tod verhaft,
Wirk du in mir durch deines Lebens Kraft!


A bolest dál hoří, bolest dále zpívá –
Duše v zápase zoufání se svíjí –
A slza dál padá, dál nitro rozrývá –
Slza za slzou – kapka za kapkou – zvolna – jistě – ubíjí.


Všecky ty jásoty, mdloby,
od věků jež spjaly hroby,


雪意将成腊欲来
乱山深处见寒梅
化工若与人情比
此树多应未及开


„Nenávidíš všechněch pudů libocitných,
Myslíš, v hrdosti že blaho sídlí;
Vzdaluješ se ale od obydlí
Jeho, plujíc do skalin jen vlnobitných!
Nebereš se k milokvětné nivě,
K té tak drahé ženám domácnosti,
Trmácíš se v půtkách trvánlivě,
Stále chápáš se jen po výsosti.“


Se treckten wedder hen thom Damm,
Un sammlten äre Büte.
Damit de Krieg en Enne namm,.
Davör uns Gott behüde.


Gewölke schwer und bleiern
Im kalten Luftrevier,
Das Thal in Nebelschleiern, –
Mein Herz, wie steht's in dir?


Má v duši obraz, jak by svět měl býti
dle srdce Krista. Ale svět je jiný.
Nevěstka hříšná, nechce znát své viny
a bláznivě se k zatracení řítí...


»Resolución, Rosalía,
Cúmpleme, pues, tus palabras:
No tendrás que arrepentirte,
Te lo juro con el alma.
»En cuando venga la noche,
Volveré sin más tardanza
Al sitio aquel que tú sabes,
En una segura lancha.
»Espérame, vida mía:
Si no te encuentro, si faltas,
Ten como cierta mi muerte.
Corro al momento a la plaza
»De Estepona, allí pregono
Mi proscripto nombre, y paga
De mi amor será un cadalso
Delante de tus ventanas».
Se estremeció Rosalía,
No leyó más, y borraban
Sus lágrimas abundantes
Las letras de aquella carta.
Llévala a los labios fríos,
La estrecha al seno con ansia,
Mira al cielo, «Estoy resuelta»,
Dice, y se consterna y calla.
    * * *
Torna al peñón (que parece
Una colosal fantasma
Con un turbante de nubes,
De nieblas con una faja)
La vista otra vez. La extiende
Por la mar, que muerta y llana,
Fundido oro se diría
Del sol poniente en la fragua.
Juzga ver un negro punto
Que se mueve a gran distancia:
Ya se muestra, ya se esconde.
¿Será?... ¡oh Dios!... ¿Será?... La escasa
Luz del crepúsculo todo
Lo confunde, borra y tapa.
Con los ojos Rosalía
Los resplandores, que aun marcan
La línea del horizonte,
Sigue. Una nube la espanta,
Que por el Sur aparece,
Obscura y encapotada;
Y aun más el ver acercarse
Por allí dos velas blancas,
Cuyas puntas ilumina
Del sol, ya puesto, la llama.


Rve bolest srdce mé,
hněv jitří mysl mou.
Ta potupa šlehá nás,
tebe, králi, národ celý.
Však vypravuj dál, pane Jene!


¿Cómo puede vivir mi pensamiento,
si el pasado placer y el mal presente
tiene siempre ocupado el sentimiento?


Si así durase el sol sereno cuanto
dura la noche tenebrosa, obscura,
si en medio del placer mi desventura
no transformase el gozo en triste llanto,


nic však hlasitého,
protože jste hloupí, cyničtí, domýšliví,
a mládí sen je křehká mimosa.


Ihr habt den Lord Palmerston gestürzt,
Doch darum nicht an Einfluß verkürzt,
Stolz kann er wieder sein Haupt erheben,
Da ihr ihm schließlich recht gegeben.


画桥杨柳不胜愁
万缕千条俛碧流
问著翠华霜日事
人人只道好杭州


Eso y más se merece tu persona;
porque, si bien tus fuentes son comunes,
en cambio tu raudal todo lo abona


oldukları ile tanımak


Dnes jsem viděl duši Její čistou,
labuť bílou, po jezeře plout,
zvolna brala se svou drahou jistou
z rákosu, kde dřímal stinný kout –
já jsem přestal býti atheistou.


Jaký let jsi nádherný měl a silný!
Ze tmy věků letěl jsi v skvoucí úsvít,
urval světlo, na křídlech svých je nesl
k mrákotné zemi.


In des Geliebten Haare wühlt ein wilder Wind –
Unwürdiges Schicksal, dem wir unterworfen sind!
Zu gleichen nicht vermag ich einem Hauch der Luft,
Zu spielen nicht an jene Wange leis und lind!


Qual dell'età decrepita
L'avanzo ignudo e vile,
Io conducea l'aprile
Degli anni miei così:
Così quegl'ineffabili
Giorni, o mio cor, traevi,
Che sì fugaci e brevi
Il cielo a noi sortì.


Modo de amar – V


不堪旅宿棣花馆
况有离群鸿雁声
一点秋灯残影下
不知寒梦几回惊


So ging es fort; mir wurde immer bänger.
Jetzt sprang ich auf: zum Wein! Der war denn auch mein Retter.
– Merkt's euch, ihr tränenreichen Sänger,
Im Katzenjammer ruft man keine Götter!


Na příkré nechoď skály,
Upadna srazylbys vaz:
Do hlubin nelez zhoubných,
Zahyneš utonutím.


殷勤指点弄潮儿
偷着凝眸寄所思
怕泄同群诸姊妹
半遮香袖不教知


Der gezierte
Wunden-Träger von Assis 11
Offt verliehrte
Sein Gesicht durch Thränen-Güß!
Er bewäinte
Daphnis Tod so schmertzlich sehr/
Daß er scheinte
Zu zerrinnen in ein Meer.


Dear Sovereign, break these Fetters off,
And set our Spirits free;
God in himself is Bliss enough,
For we have all in thee.


Vnderscheet der Ständ und Orden
Is den Lüden man ein Spot,
Welcker doch wyßlick van Gott
Sülvest is gestifftet worden.
Börgers willen holden sick,
Na der hogen wise und schick.


i tlakem z venku, který stále cítí,
se k nové lásce obětavé vznítí
a soucitnějším stane se, než bylo.


On a tant de fêtes
Sous cet empereur
Que les blancs prophètes
Frémissent d'horreur !


Man hört keen Starbenslud as blot de Wanduhr.
Dat slöppt int Hus un buten slöppt dat Feld.
Blot wenn in Drom en Höhnerküken stęhnt,
De op de grote Dęl to Middag slapt,
So horkt de Kater oppen Lœhnstohl op,
Un Müppe reckt sik, un de Hushahn buten
Fragt lud wat dat bedü', de Kunsche kullert,
Un ut dat Hunnhus kikt en rugen Kopp:
Doch hebbt se sik mal reckt un all mal japt,
So sackt se wedder ruhi dal to slapen.


In vain a master shall employ his care,
Where Nature once has fix'd a clumsy air;
Rather let such, to country sports confin'd,
Pursue the flying hare, or tim'rous hind:
Nor yet, while I the rural 'squire despise,
A mien effeminate would I advise;
With equal scorn I would the fop deride,
Nor let him dance — but on the woman's side.


Ač svorné to a vzácné lidu ctění,
přec z oné rozepře a hany
nechvalno klidit žezlo vladaření
a ruku nejjasnější panny.


Stonal v Praze mocný hrabě,
kolem lože kmitla
se už Smrt, již dýchal slabě –
povolali Kytla;
a ten přihřměl po oblaku
na svém plášti jako v mraku,
nová naděj svitla!


Da regt sich das Leben im Grund,
Da wimmelt's von Karpf' und Forelle,
Da nagt's mit geschäftigem Mund
Und schlüpft unter's Ufer im Quelle.


Kenn' ich noch das alte Herze
daß ihr habt vor dehm geführt/
wie auch Euch offt Lust gerührt
und wie ehmals Ihr im Scherze
manches Liebes-Lied gesungen
daß die Hütten wieder klungen:
Bild' ich mir beglaubet ein/
diß werd' Euch nicht wiedrig sein.


Così foss'el al fin degli ultimi anni,
come hora io vado spesso in paradiso,
et s'io non fussi poi dal ver diriso,
beato me, ch'io seria fuor d'affanni.


Az szegén sebösök Egör várába
Több kétszáznál fekösznek fájdalmokba,
Ki vak, csonka, sánta, bénna vívtokba,
Azért vannak nagy szép hálaadásba.


Einst in meiner Mutter Schooß,
Wen kannt' ich der Meinen?
Aus der tiefen Fremde kam
Ich in Fremde. Weinen
War meine erste Stimme.
War nie gekannt und doch gekannt,
Schon geliebt und Kind genannt,
Fand vor mir Vaterarm,
Fand vor mir Mutterbrust,
Fand selbst Schmerzen mir als Liebesbande,
Als Bande ans Herz
Väterlich bereitet.
Schwachheit, Noth, die Thräne selbst
Ward Band der Liebe.


	S'io v'usassi di dire il fatto mio,
come lo vo dicendo a questo e quello,
forse pietà m'avresti
o qualche benefizio mi daresti.
Ché, se 'l dicessi Dio,
pur fo, pur scrivo anch'io
e m'affatico assai e sudo e stento,
ancorch'io sappi ch'io non vi contento.
Voi mi straziate e mi volete morto;
et al corpo di Cristo avete 'l torto.


„Vracím se do hradu,
otče, jen nerada.“
„Máme tam zahradu.“
„Jaká to zahrada?
Není v ní dostatek
stromoví, ovoce,
zpěvavých ptáčátek
ni rybek v potoce,
není tam jelenů,
laní a štíhlých srn,
bublavých pramenů:
jen pouvadlý drn,
vše je tam, tatíčku,
staré a zpuchřelé –
v lese a v políčku
vše bylo veselé.“
„Máš pravdu, vzpomínat
budeme na hory:
vzpomínky zteplí chlad
královské komory.“


Za ty hory ptáče letí,
přes to moře vítr táhne,
ale zde tou hrstkou trávy
ruka ruku nedosáhne.


adalet hanım iki kişilik karyolasında


望去尝教见鹤过
疏枝临影称晴波
宋元画笔浓输澹
班马文章少胜多


Ich lege eher nicht das Schwert von Händen,
bis Wunden – oder Kronen mich ermatten;
und eher nicht entgürt' ich meine Lenden,
bis im Olymp ich – oder bei den Schatten!


Oh das ist Glück, wenn so zerschlagen
die Welt zu deinen Füßen liegt;
wohin dich deine Flügel tragen,
ist aller Raum und Zeit besiegt;
du schnellst dich tanzend durch die Weiten
und lachst der Menschen Wert und Wort,
ein Stück Natur aus Ewigkeiten,
selbst Urteil, Stunde, Maß und Ort.


Und sehnen blasse Gramgenossen
Sich nach dem Grab in ihrer Not,
Wem hell des Lebens Born geflossen,
Der scheut noch weniger den Tod!
Taucht euch ins Bad der Lust, ins klare,
Das euch die kurze Stunde gönnt,
Daß auch für alles heilig Wahre
Ihr jede Stunde sterben könnt!


HOw long, great God, a  here,
Must I these hated marks of bondage wear?
How long shall these  controul
The willing flights of my impatient Soul?
How long shall her
Be strain'd through an infectious screen of gross, corrupted sence?


الاجتماع غنيمة
إن حارب الدهر الرجالا
وأتى بجيش شواغل
هزم التواصل والوصالا
وشعاره في جيشه
أن اللقاء غدا محالا
فاجمع جنوداً للقا
وأذقه باللقيا نكالا
ضُمّ الصديق إلى الصدي
ق وخل أقواماً ثقالا
إن الثقيل هو الذي
يدعونه داء عضالا
إني نحرت شواغلي
وجلودها جعلت نعالا
ودعوت وصلاً للصفى
فأجاب إسعاداً وقالا
أهلاً وسهلاً باللقا
ء فزاده ربي كمالا
فامنن بوصلك طالعاً
شمساً علينا لا هلالا
تشرق بنورك أرضنا
وتزيد خضرتنا جمالا
صبح الثلاثا فَأتنا
لا عذر فاحذر أن يقالا
دامت عليك تحيتي
وحماك خالقنا تعالى


Sohn.


得官荣与故乡看
初佩鱼符日下还
内相远孙真太守
海南佳郡是连山


Livido su quel gran lago di fango
Guizza il tramonto, i colli d'un modesto
Riso di sole attingono la gloria.


Ride Venere bella,
E con tacita forza
L'alme ad amar soavemente sforza;
Giove arride al suo riso, allegra stella,
E col suo cenno il pargoletto arciero
Dà ferma legge al procelloso impero.


Nechť v odkaz velký nevěříme sami,
hlas přírody však neselže si v nás
a neúprosně světlem, výšinami
nás chvátí k pravdě po života hráz!


Где ты, Прекрасная, где обитаешь?
Там ли, где песни поет Филомела,
Кроткая ночи певица,
Сидя на миртовой ветви?
Там ли, где с тихим журчаньем стремится
Чистый ручей по зеленому лугу,
Душу мою призывая
К сладкой дремоте покоя?
Там ли, где юная, пышная роза,
Утром кропимая, нежно алеет,
Скромно с Зефиром лобзаясь,
Сладостью воздух питая?
Там ли, где солнечный луч освещает
Гор неприступных хребет разноцветный,*
Где обитали издревле
Высшие силы и боги?
Глас твой божественный часто внимаю;
Часто сквозь облако образ твой вижу,
Руки к нему простираю —
Облако, воздух объемлю!


Voix étrangère au bosquet
Ou par nul écho suivie
L'oiseau qu'on n'ouït jamais
Une autre fois en la vie.


Assai visse alla gloria, poco all'onor sovrano.
O Temi, o Muse, o Pallade, ah voi piangete invano.


Fröhlich bin ich, wie ein König!
Mir gefällt der wackre Strauch!
Schläft acht Mond, blüht dann ein wenig –
Ei, bei Gott! so mach ichs auch!


Slova matky, slova svatá,
ta mě zavázala,
když mě mátla chvíle klatá,
světlem při mně stála.“


mit denselben Lippen nennen,
die des Neides Siegel tragen,
die mit Kuß und Lächeln feilschen,
die zur Lüge Weisheit sagen!


De sorte que sendo amante
Da beleza singular,
Posso outra beleza amar
Sem tropeços de inconstante;
E sendo outra vez triunfante
Amor do peito que adora
Ua Anarda brilhadora,
Em dous rostos satisfeitos,
Se em um fogo ardia o peito,
Em dous fogos arde agor
4


Zpěv lásky jak zpěv vlhovce a žluvy,
hvězd záře nad vším o Věčnosti mluví,
a z tmavých, tichých hlubin dýše Bůh.


Er sagt es sol geboren sein/
Er sagt es sol geboren sein/
Zu Bet[h]lehem ein Kindelein/
Zu Bethlehem ein Kindelein/
Das bin ich froh/
Bin ich froh/
Froh/ froh/ froh/
O/ o/ o/
Benedicamus Domino.
Benedicamus Domino.


槎枒半折树
倾欹欲堕石
行人如飞仙
渺渺下青壁


Saludaba optimista a la hispánica raza
y a sus nobles cachorros cantaba victoriosos,
aunque, al Norte, el riflero presto estaba a la caza,
y sus perros aullaban terribles y rabiosos.
Su cortejo de espadas y de penachos fieros
se arrodillaba inerme ante la faz de un niño,
y las férreas corazas de sus bravos guerreros
en su pecho ocultaban el blancor del armiño.
Cosmopolita y vago,su mente evanescente
fue incesante crisálida de una terca ilusión,
que naciera estentórea y muriera silente,
mientras con ronco acento sonara el Aquilón.
Cuando llegó al crepúsculo fue tras la caravana
que al establo adoraba con incienso y con oro,
mas otros resplandores y otra pasión arcana
resuenan en su vida y en su verso sonoro.
Al fulgor de su paso por la vida y la muerte
renacieron jardines y princesas galantes,
y el cisne que sabía lo ilustre de su suerte
lo despidió con plumas y con cantos triunfantes.
Qué púberes canéforas lo coronen de acantos
y en los vientos proclamen su mérito inmortal,
y que nunca concluyan los rezos de los santos
que a Jesuscrito piden que lo libre del mal.


居山元是此山人
似我山居日日新
莫笑浮生无定止
但逢好石足乡邻


Por la noche, en el corral,
el grillo va levantando,
ladrillito a ladrillito,
el paredón de su canto.


O; glaube mir,
Es würde dir
Gar schlecht behagen,
Durch einen Schwur
Von der Natur
Dich loszusagen,
Und immerhin
An jedem Sinn
Ein Schloß zu tragen.


A tiszta nyájasság hol örűl
Jobban, mint a Parnasszus körűl,
Hol az ártatlan múlatságnak
Közepette a búk nem rágnak?
Zőld ligetek! tibennetek öröm lenni,
A laurusok és mirtusok árnyékában pihenni.


Zatím hoch, jenž sláb jsa s matkou doma zůstal,
vzpomínkami živen uplynulých let,
zvolna v křepké síle na junáka vzrůstal,
okem vzníceným se počal rozhlížet:
brázdy zanedbané, pobořené chaty,
nade vším ten těžký, zakalený vzduch.
Vydech’ jednou, dvakrát vida východ zlatý,
potom opuštěný pevněj chytil pluh.


Память о солнце в сердце слабееЖелтей травВетер снежинками ранними веет
Едва-едвВ узких каналах уже не струится —
Стынет водЗдесь никогда ничего не случится,-
О, никогда!
Ива на небе пустом распластала
Веер сквозноМожет быть, лучше, что я не стала
Вашей женоПамять о солнце в сердце слабееЧто это? Тьма?
Может быть! За ночь прийти успеет
Зим


Was die Natur fast sonder gleichen/
Die Kunst zum Wunder hat gemacht/
So weit als ein Verstand kan reichen/
Hat in dem theuren Stryk gelacht/
Dem alles war in diesem Leben/
Die Ewigleit nur nicht gegeben.


Proč sy život, štěstí mladých lidí,
Ach proč lásky více nešetří,
Která život dává, krášlí, řídí;


Das Hoch Edle Hof-Gericht
Schweiget, weis ich, seiner nicht,
Wird jhn hoch beklagen,
Vnd der Fürstlich Ober-Rath
Der jhn wol geprüfet hat,
Selbs Leid umb Ihn tragen.


Rétek halvány kis virága!
Hulló lombja a bereknek!
Némuló dal, mért szeretlek?
- Elveszítlek nem sokára!


Mais il me fait espérer, comme
Il sied, quand vos toasts enviés,
Dans un mois je serais votre homme.
En attendant, si vous buviez !


Genügt es dir, so bloß zum Schein
Zu führen Zaum und Zügel?
Und wirst du fest im Herrschen sein,
Wie heute fest im Bügel?


Es ist kommen, es ist kommen
Der gewünschte Frühlings-Both,
So uns alles Leid benommen
Und die kalte Winters-Noth,
Welcher gute Stunden bringet,
Und ein gutes Jahr bedinget.


أنحلوني وأسقموا
حسبيَ اللهُ منهمُ
أي ذنبٍ جنيتُ ح
تى بهِ اليومَ أُعدمُ
أنا يا حسرتي أنا
لم أكن قبلُ أعلمُ
كانتِ العينُ تأخذُ ل
سرَّ والقلبُ يكتمُ
وتوخمُ كلَّ شي
ءٍ فساءَ التوهمُ
يا فؤادي أبعد ما
قُضِيَ الأمرُ تندمُ
مقلةٌ تبعثُ العتا
بَ وأخرى تسلمُ
في محيا غدا يشي
رُ إلى خدهِ الفمُ
وَلكم يحجبُ الذي
في القلوبِ التبسمُ
وعلى البحرِ يضحكُ ال
موجُ والقاعُ مظلمُ
أهِ هيهاتَ ما لما
تجرحُ العينَ مرهمُ
لم يُصبْ قَطُّ بالهوى
عاشقٌ ثم يسلمُ


O Sir, says he, what ha'n't ye seen it?
'Tis Timon's coach, and Timon in it.
'Tis odd, methinks, you have forgot
Your friend, your neighbour, and — what not?
Your old acquaintance, Timon! — "True,
"But faith his equipage is new.
"Bless me, said I, where can it end?
"What madness has possess'd my friend?
"Four powder'd slaves, and those the tallest!
"Their stomachs, doubtless, not the smallest!
"Can Timon's revenue maintain
"In lace and food, so large a train?
"I know his land — each inch o' ground —
"'Tis not a mile to walk it round —
"And if his whole estate can bear
"To keep a lad, and one-horse chair,
"I own 'tis past my comprehension!" —
Yes, Sir; but Timon has a pension.


杖藤为笔沙为纸
闲立庭前试草书
无奈春风犹掣肘
等闲撩乱入衣裾


Mann, vor dem sich Gott enthüllte,
Als er dich mit Licht erfüllte,
Und an Christus statt geschickt;
Hahn, der mit der Lichtgeberde
In die Todesnacht der Erde
Wie ein Stern vom Himmel blickt.


竹竿操罟撩泥浅
桥栈攀罾出水迟
争似放船归去早
短篷新酒醉眠时


»Zu Goethes Denkmal, was zahlst du jetzt?«
Fragt dieser, jener und der. –
Hätt ich mir nicht selbst ein Denkmal gesetzt,
Das Denkmal, wo käm es denn her?


Hier bey dem Bruder seines Nebenbulers
Saß der Untröstliche, empfieng des Nebenbulers
Entzückte Briefe, nur von seinem Wohl
Und spottend unverschämter Freundschaft voll.
Ach! gegen wen sich nun beklagen, gegen
Wen dieses Herz erleichtern? Bäume zögen
Die Seufzer aus den Wurzeln, die er that,
Wenn auf den Knieen er den Tod vom Himmel bat.
Am Ende, als der Schmerz sich in sich selbst verzehrte,
Und wie ein sterbend Feur nur noch von Asche nährte,
Schrieb er dem Räuber – ach, dem Mann
Von seiner Laura – fleht' ihn an:


Forse che 'ndarno mie parole spargo,
ma io v'annunzio che voi sete offesi
da un grave e mortifero letargo,


芬馥溢阶除
倚檐更不语
东风时度帘
线玉抽春雨


Als der Duft der ersten Veilchen
Ueber meine Stirne flog,
War es, daß ein wundersamer
Traum in meine Seele zog.


أَلا إِنَّ فَوزاً أَفسَدَتني عَلى أَهلي
وَقَد كُنتُ مِن فَوزٍ عَنِ الناسِ في شُغلِ
وَما لي عَدُوٌّ غَيرَ قَلبي فَإِنَّهُ
هُوَ المورِطي في كُلِّ خَبلٍ مِنَ الخَبلِ


Porpora, gemme, perle, argento et auro
apresso quello, e ogni gran regno, è vile;
né facil cosa è far de lui ristauro.


平野何苍苍
空林动寒影
扣角晚归来
斜阳堕西岭


Sei mir gegrüßt, ehrwürdiges Haus des alten Olympus,
Götter und Menschen, umsonst such' ich sie wieder, du bliebst!
Aber warum? Man hat dich mit Eselsohren geheiligt,
Und nach dem Sprichwort hast selbst du mit den Wölfen geheult. 2


Jobb, ha esszük, mint ha ő esz!


Tu zburcuje mne z tichých smrti dum
ten její sladký, jednotvárný šum.


وَجَدنا الأَبرَشَ الكَلبِيَّ تَنمي
بِهِ أَعراقُ ذي حَسَبٍ كَريمِ
نَماهُ أَبوهُ في حَيثُ اِستَقَرَّت
قُضاعَةُ فَوقَ عادِيٍّ جَسيمِ
عَلى الأَحسابِ يَفضُلُ طولَ باعٍ
أَغَرَّ وَلَيسَ بِالحَسَبِ البَهيمِ
إِلَيكَ يَصيرُ مِن كَلبٍ حَصاها
وَحِلفُ الأَكثَرينَ بَني تَميمِ
هُمُ حُلَفاأُكَ الأَدنَونَ غَمّوا
أُنوفَ عَدُوِّ قَومِكَ بِالرُغومِ
وَكائِن فيكَ مِن ساعاتِ يَومٍ
مِنَ الفَرّاءِ بادِيَةِ النُجومِ
مَرَيتَ بِسَيفِكَ المَسلولِ فيهِم
مَواطِنَ كُلِّ مُبدِيَةِ الغُمومِ
وَكائِن مِن وَقائِعَ يَومَ بَأسٍ
لِكَلبٍ كُنَّ في عَرَبٍ وَرومِ
أَشَدُّ الناسِ يَومَ البَأسِ كَلبٌ
وَأَثقَلُهُ مَوازينُ الحُلومِ
فَإِنّي وَالَّذي حَجَّت قُرَيشٌ
بِحَلفَةِ لا أَلَدَّ وَلا أَثيمِ
يَحِنُّ إِلَيهِ فيهِ مُخَدَّماتٌ
وَدامٍ مِن مَناكِبِها كَليمِ
فَإِنّي وَالرِكابُ حَليفُ كَلبٍ
كَريمٌ ساقَهُنَّ إِلى كَريمِ
إِلَيكَ نُعَرِّقُ الأَشرافَ مِنها
عَلى ظَهرِ المُطَبَّقِ وَالصَميمِ
إِذا بَلَّغتِني رَحلي وَنَفسي
إِلى الكَلبِيِّ ناقَ فَلا تَقومي


Selig die Schlummernden,
Ruhig pochet das Herz,
Und es gaukelt der Schmerz,
Ein Traum, über die Wiege hin,


Wo wilst du künftig wohnen?
Im Garten meines Mädchen.
Wo wilst du künftig schlafen?
Im Arme meines Mädchen.
Wo wilst du künftig spielen?
An meinem ganzen Mädchen.
Wo wilst du künftig sterben?
Auf seinem sanften Schoosse.
Wer soll dich denn begraben?
Mein Mädchen und sein Enkel.
Wo hast du denn das Mädchen?
Wo habt ihr denn die Tochter?


Or l'empio in riva al mar nuove dispone
Guerriere navi a far l'usate prede.
Che fa l'Italia? neghittosa siede,
E il crin fra secchi lauri orna e compone.


Raději bych býval zbloudil,
na samotách vykrvácel,
raději bych býval zhynul,
nežli všední cestou jít!


To podivní mleči! Zde žebrák, tam pán;
však divnější mletí! Znak do koše dán,
a meče i pera a srdce i čest:
co namlel, ne mouka, to zlato jest.


Nech spočinouti mne tvých na ňadrech,
tak, děkuji ti... již mi dobře jest.


Di Reis ist gros, noch mehr ihr Werk:
Ich brauch und brauch als imals stärk,
Zu Meer und Land durch tausend nöthen,
Mit denen sich di Welt wil tödten.


sia gloria altrui se la sua lira suona
aver le sacre Muse al cantar pronte;
cinga altrui Febo la felice fronte
de la fronde, che mai non l'abbandona;


岁月惊从愁里过
梦魂不向别中分
当时最是无情物
疏柳斜阳若送君


Mosolygva nézi lelkesedett szemem
A bajnok ragyogó szobrait és halált,
Miolta tőled pályabért nyert,
Oh haza bölcs fia! szűz Camoenám.


Tak již jsme klesli, světu ku posměchu,
Že v Čechách Čechem být se brání Čechu,
A být-li nechce na své řeči tupcem,
Jest mocně zaklet, věčným zůstat hlupcem.


Alma fallita e stolta,
che segui ed hai seguito
chi t'ha tradito sempre in falsa vista,


Passato è omai el quinto anno ch'io chegio
Amor che scioglia il laccio, ove m'avinse
per quest'umana donna, anzi celeste.
Passato è omai il tempo che lui vinse
ogni alta impresa, e chiaramente il vegio
timoroso mirar virtù terreste.
Dunque le voci son vane e moleste,
o lingua baldanzosa, e tu a che spiri
volontà pronta che, se guardi i giorni
sperati indarno e l'antichi sogiorni,
per cui son giti al vento i gran suspiri,
vedrai che tu te agiri
tra Scilla e tra Caribdi, ove l'inganno
arai per certo e la vergogna e 'l danno?


Ich möcht' den Tag begehen,
Da jede Glocke ruft
Mit fürchterlichem Wehen
Die Tyrannei zur Gruft;
Da's von den Thürmen schallte,
Was jedes Herz bekennt:
Geschlossen ist das alte,
Der Knechtschaft Testament.


Fühlte die Zung' am Gaumen kleben,
Wußte, dies Messer will mein Leben.


saçları bir hazine altıne ateşimden haberi va


O Mutter in der Höhe,
Voll Gnad' und Lieb' und Huld!
Uns drückt noch manches Wehe,
Uns quält noch Reu' und Schuld.


Odkud ta večera záhadná vůně?
Po krásné vášni srdce mi stůně.
Vábí a láká to v zelené řasy –
zaplést se rukou a zaplést se vlasy...


Er hat für Östreich gekämpft, gelebt und gesungen – –
doch sein Name geht weit über Östreichs Grenzen.


Despachadas las cartas y el telegrama,
camina por las calles indefinidas
y advierte leves diferencias que no le importan
y piensa en Aberdeen o en Leyden,
más vívidas para él que este laberinto
de líneas rectas, no de complejidad,
donde lo lleva el tiempo de un hombre
cuya verdadera vida está lejos.
En una habitación numerada
se afeitará después ante un espejo
que no volverá a reflejarlo
y le parecerá que ese rostro
es más inescrutable y más firme
que el alma que lo habita
y que a lo largo de los años lo labra.
Se cruzará contigo en una calle
y acaso notarás que es alto y gris
y que mira las cosas.
Una mujer indiferente
le ofrecerá la tarde y lo que pasa
del otro lado de unas puertas. El hombre
piensa que olvidará su cara y recordará,
años después, cerca del Mar del Norte,
la persiana o la lámpara.
Esa noche, sus ojos contemplarán
en un rectángulo de formas que fueron,
al jinete y su épica llanura,
porque el Far West abarca el planeta
y se espeja en los sueños de los hombres
que nunca lo han pisado.
En la numerosa penumbra, el desconocido
se creerá en su ciudad
y lo sorprenderá salir a otra,
de otro lenguaje y otro cielo.
Antes de la agonía,
el infierno y la gloria nos están dados;
andan ahora por esta ciudad, Buenos Aires,
que para el forastero de mi sueño
(el forastero que yo he sido bajo otros astros)
es una serie de imprecisas imágenes
hechas para el olvido.


Wa wunnerli war't alltohop,
As he nu sung, as he nu brumm!


Zlato jest mu Bohem a chudoba
Nectí, pro zlato proleze světa
Končiny, skočí v moru proudy,
Život y poctivost ztratí.


每怜红艳落
幸倚碧泉幽
萍梗非前识
相要何处流


Und an seiner Seite
Saß, lieblich und mild,
In züchtigem Schweigen
Ein Frauenbild.


Ja ihr Blick soll mich entzünden,
Lenket ihn die Freundlichkeit;
Keine Gluth werd' ich empfinden,
Wenn er mir Verachtung dräut.
Eh' ich mich zu Tode sehne,
Werd' ich mich von ihr befreyn:
Ist sie gleich wie Engel schöne,
Grausam wird sie häßlich seyn.


E veramente è come ella si chiama,
perché di mezzodì par proprio un sole.
Io innamorai di questa gentil dama
non per vista, per atti o per parole,
ma per le sue virtù ch'udi' per fama,
ovver che 'l mio destin pur così vuole;
e da quel giorno in qua ch'amor m'accese
per lei son fatto e gentile e cortese.


Teniendo que morir, porque el destino
Hizo que breve mi existencia fuera,
Arrojándome al polvo del camino;
Anhelo estar en mi hora postrimera,
Prendida en algún seno alabastrino
O en los rizos de oscura cabellera.


Die Sprache Galliens mußt du nicht mehr verschmähn:
Du wirst ja gern dein Lob in ihr verstehn.


Belobter Heyland, sey gegrüst,
Du Quell, auß welcher einig fliest
Die Wolfahrt meiner Seelen;
Was sag' ich dir für Dank, mein Gott,
Daß du mit meinem Sünden-Koth
Wilst deinen Glantz vermählen?
Und daß der Herr der Herrlichkeit
Sich in des Knechts Gestalt verkleidt.


Der hochgeehrte Cres hat vil mit dir zu schaffen;
Warumb? ein grosser Mann ergetzt sich offt mit Affen.


Und wie ein kleiner Knabe, der Papier
Zerreißt [und weiß es nicht, warum],
Und wie Studenten, die viel Gaslaternen töten,
Und wie die Kinder, die so sehr erröten,
Wenn sie gefangner Fliegen Flügel brechen,
So möchte ich oft wie von ungefähr,
Wie wenn es eine Art versehen wär,
An solchem Kinn mit meinem Messer ritzen.
Ich säh zu gern den roten Blutstrahl spritzen.


Jest nám tak velebno, tak plesno spolu,
tak slavno nám! Jak slavná hvězdy zář
k nám z protržených mraků splývá dolů,
tak jeho vážná myslitelská tvář
k nám plane hvězdně z minulosti bolu,
z dob hanby, smrti, zřícenin a muk!
Náš krví zpilý los, ta divá báje,
když bouřně došílel a mdlobou chorou
již dosténal pod chmurnou Bílou horou:
z té pouště zoufalé vstal on, květ z ráje,
z hrud hrobních dunění jak hymny zvuk
zní jeho hlas! Mře národ – však mu vstává
z ran mroucí hrudi – člověčenstva sláva!
Rod český hynul – jeden Čech jen zbyl,
muž jeden cnosti národa jal v sebe,
duch otčiny, z ní vymučen, se vžil
ves v ducha jednoho, on vžil se v Tebe,
ty věštče, stojící jak pomník živý
nad národem svým v jeho smrti době!
Hle bezdomý, jenž v cizí zahnán nivy,
vše klenoty své vlasti nosil v sobě:
ves její zápal šlechetný a čest,
a v duchu světlo, jež se věkům stkví,
a v srdci svaté, lidské bratrství!
Kdo strážný dědic všech těch skvostů jest?
Jak jeho jméno zní? Kdo smí je říci!
Jen silných varhan slavný, vroucí zpěv
má hlaholy, jež hodny jsou, by k němu
se družily. Kdo jest? Ten velký zjev
je nadzemský jak duha sálající,
jež pne se k výši od obzoru lemů
z chmur slzících, jak brána v krasší světy.
Kdo jest? On dobro jest, on milující
je lidskosť, která soucitnými vzněty
až k jádru lidství proniká. Kdo jest?
Onť láska vtělená, onť moudrosť čistá,
jež slyší přírody posvátnou zvěsť
a tuší boha, člověka však vine
jak člověk v náruč; výsosť blaha chystá
proň v duši dětské, v chrámě neviny!
On děcku s úsměvem v jas pravdy kyne –
a stoletím ty jeho pokyny
v jas pravdy dosud září; v nich co plane,
on čemu učil, jakých hledal met,
ó blaze, blaze, spatří-li to svět,
že po věcích se kdys to skutkem stane!
Kdo že jest on? On apoštol jest čelný
a prorok bratrství, onť jeho rek
a trpitel, on mluvčí vlastenský
pravd, jimiž celý svět se k spolné snaze budí,
onť srdce nejhlubší, jež bilo v české hrudi,
syn malé Moravy, ctěn přes prostor a věk,
syn velké Slávy, mrtvý nesmrtelný,
náš lásky učitel, náš Komenský.
Ó lide náš! Když v době rozervané
se zrodil on z tvých muk a bolestí:
ó kdo se dočká, jaký výkvět vzplane
kdys, lide drahý, z tebe ve štěstí?


Kinder, strebt nach Frewden,
Niemand wird euch neiden,
Nur der Erbarkeit
Vnd der Zucht indessen
Werde nicht vergessen,
Lebt und liebt allzeit,
Flieht dabey auch Müssiggang,
Seyd der Wollust ernster Zwang,
So wird ewer Werck für allen
Gott gefallen.


V anděly jsem věřil v mládí,
byl to sladký sen,
s námi jsou, nás mají rádi
v jitro, noc i den.


Der Sommer hat nicht Grund zu prahlen,
Er schröckt die Welt mit Bliz und Schlag,
Die Menge seiner heißen Strahlen
Verkürzt den Schlaf, beschwert den Tag.
Kommt denn der Winter angeschlichen,
So muß die Erd im Trauren gehn
Und unsre Lust in Winckel kriechen,
Wo Grillen am Camine stehn.


Nie hab' ich – selbst in Träumen nicht, in leisen –
Gehofft, jemals von dir geliebt zu werden;
In Wort und Liedern aber mocht' ich's preisen,
Daß du als Weib mir einzig schienst auf Erden.


Heil, Bruder, Heil Dir! Fülle des Segens – o,
Du ruhst an seiner Quelle! – beströme Dich!
Empor aus hochgehob'nem Kelchglas'
Athmet das Opfer der Herzenswünsche.


O grato e bene aventuroso colle
dagli altri verdi poggi cinto, i' ardo
del foco sopra a te nel cor mie acceso!
O quel che libertà mi fura e tolle,
onesto, vago ed amoroso sguardo,
dov'io te vidi, Amor, con l'arco teso!
Chi si vorria, possendo, esser difeso
di rendersi fedel, subietto amante
a quello specchio di virtute adorno?
L'aire e 'l ciel dintorno
ogni loco ridea,
dove si rivolgea
il lampeggiar di quelle luci sante
di quella, il cui sembiante
non par da dir d'umana, ma di dea,
la qual venuta sia dal paradiso
per far beato chi la miri fiso.


Ma se dar loco gli occhi non ti ponno,
Qual son, colmo di duol, fingimi ed ombra,
Ed a chi n'è cagion mostrami in sonno.


¡Mísero mando! Vanidad de un día,
soñar en verso y despertar en prosa
¿Es represión? ¡Nefanda tiranía!


Bořil říše, plenil, pálil statky;
vodil vojska na obrovské jatky,
množství lidu pokojného pobil.
Válečnými vavříny se zdobil,
dějinami příjmí velikána nese – Lže se!


Ich reise übers grüne Land,
Der Winter ist vergangen,
Hab um den Hals ein gülden Band,
Daran die Laute hangen.


„Povím, pane. Tenkrát u Annáše
řek pán Ježíš: Kokši, pokoj dej,
ať si kdo chce zapře jméno naše,
ty už vícekrát mu nezpívej.
Vidíš Petra. Je z mých apoštolů,
u jednoho sedal se mnou stolu,
klíče nebes přijal z rukou mých –
zapřel mě. – Co čekat od jiných?!


Dein Auge leite meinen Gang,
Daß ich nicht irre geh';
Ach, bleib mir nah mein Leben lang,
Bis ich dich ewig seh!


Es zeigt uns Deine kluge Hand
Aegypten, das gelobte Land,
Colossen, Gräber, Mausoleen,
Gewes'ne Tempel, jetzt Moscheen,
Palmyra, dessen Rest mich ungemein ergötzt,
Und mich zugleich in Furcht und in Erstaunen setzt,
Deß ungezählter Säulen Menge,
Zerbrochner Uber-Rest, ein wunderbar Gepränge
Noch in dem Staube zeigt. Die unterbrochnen Gänge,
Die nicht zu zählen sind, die kommen mir
Als lauter Grotten-Wercke für:
In welcher Nettigkeit und Moder, Lust und Grausen,
Verachtung, Majestät, erbärmlich-schön,
Vermischt, verwirrt, vereint zu sehn;
Wo Barbaren und Kunst verknüpft zusammen hausen.


Et per sua inclination (che assai lamava)
& per li preghi di tutta la corte
& di Rinaldo che piu d altri instava:
de la bella figliuola il fa consorte
la duchea d Albania: che al Re tornava:
dopo che Polinesso hebbe la morte:
in meglior tempo discader non puote:
poi che la dona alla sua figlia in dote


i̇çimi tertemiz eden şaraba


la brage qua copre, là desta,
passando, frr, come in un volo,
spargendo un odore di festa,
di nuovo, di tela e giaggiolo.


V svém drahém domově, jenž vždy tak mile sdílný
co drahých vzpomínek bez konce pro mne chová,
rád, světu uniknuv, vždy navracím se znova
tam, odkud vyšel jsem, zas do otecké dílny.


Wiltu denn so gar verlaßen
Deinen Liebsten/ der sich Dier
gantz ergeben/ meine Zier/
Welchen du auch gleicher maßen
inniglich geliebet hast/
Der Dier war ein lieber Gast.


Poi del mio error vergogna all'alma invia
Altretanto dolor quanto è il martiro;
Et veggio et erro in questo laberinto.


أَحِنُّ إِلى عَهدِ المُحَصَّبِ مِن مِنىً
وَعَيشٍ بِهِ كانَت تُرِفُّ ظِلالُهُ
وَيا حَبَّذا أَمواهُهُ وَنَسيمُهُ
وَيا حَبَّذا حَصباؤُهُ وَرِمالُهُ
وَيا أَسَفي إِذ شَطَّ عَنّي مَزارُهُ
وَيا حَزَني إِذ غابَ عَنّي غَزالُهُ
وَكَم لِيَ بَينَ المَروَتَينِ لُبانَةٌ
وَبَدرُ تَمامٍ قَد حَوَتهُ حِجالُهُ
مُقيمٌ بِقَلبي حَيثُ كُنتُ حَديثُهُ
وَبادٍ لِعَيني حَيثُ سِرتُ خَيالُهُ
وَأَذكُرُ أَيّامَ الحِجازِ وَأَنثَني
كَأَنّي صَريعٌ يَعتَريهِ خَبالُهُ
وَياصاحِبي بِالخَيفِ كُن لِيَ مَصعَداً
إِذا آنَ مِن ذاكَ الحَجيجِ اِرتِحالُهُ
وَخُذ جانِبَ الوادي كَذا عَن يَمينِهِ
بِحَيثُ القَنا يَهتَزُّ مِنهُ طِوالُهُ
هُناكَ تَرى بَيتاً لِزَينَبَ مُشرِقاً
إِذا جِئتَ لا يَخفى عَلَيكَ جَلالُهُ
فَقُل ناشِداً بَيتاً وَمَن ذاقَ مِثلَهُ
لَدى جيرَةٍ لَم يَدرِ كَيفَ اِحتِيالُهُ
وَكُن هَكَذا حَتّى تُصادِفَ فُرصَةً
تُصيبُ بِها ما رُمتَهُ وَتَنالُهُ
فَعَرِّض بِذِكري حَيثُ تَسمَعُ زَينَبٌ
وَقُل لَيسَ يَخلو ساعَةً مِنكِ بالُهُ
عَساها إِذا ما مَرَّ ذِكري بِسَمعِها
تَقولُ فُلانٌ عِندَكُم كَيفَ حالُهُ


Du bist nicht schön von Angesicht.
Rührt euch die Wangenrose nicht?
Des Mundes süße Kirsche pflückt!
Ihr armen Schlucker wärt entzückt.


辞家三见月团圆
几望南云路渺漫
忽报遥临桑梓客
晓窗倒屣问平安


Vajda elébb nem hisz a maga fülének,
S ellene szól (mintha nem is értené meg),
Hogy a király oly kis hadat által küldjön
Ellenséges földön, a nápolyi völgyön.
„Vezetem, nem küldöm” Lajos riad - „érts meg.
Lebeszélni róla te ne is kisérts meg,
Hanem a háromszáz lovagot jó karban
Készítsd velem útra, holnapi hajnalban.”


Über meines Liebchens Äugeln
Stehn verwundert alle Leute;
Ich, der Wissende, dagegen
Weiß recht gut, was das bedeute.


Ty mlčíš? Odmítáš?“ Tu ztichl kmet


Sorta e del mondo e d'ogni manto ignuda,
se non quanto splendor la veste e cela,
schiva ne gli atti, e mentre si querela
del tempo scorso e de la sorte cruda,
e con l'amaro pianto i suoi dolori
va raddolcendo, e fori
il cor contrito fa palese e mondo,
il ciel giocondo ecco in tre nubi suda,
e il loco ove ella sorge irriga e tinge
di pioggia d'oro: ecco fiorir diamanti,
poi smeraldi, e di tanti
indi rubini ecco quel suol si pinge,
che a mutarsi costringe
nel suo proprio color le prime gemme.
Costei ne fa corona, onde gli alati
nonzi di Dio ne ingemme,
e i crini abbia da lor cinti e stellati.


Du kündigst Muth und ächte Rittersitte
In jeder Miene an,
Dein Gang ist stolz, und jeder deiner Schritte
Verräth den braven Mann.


Hoch nevidí, hoch neslyší,
což pak krev mladou utiší;
a nad hlavou vždy pospolu
tré letí mladých sokolů.


Marně s citem neznámým
boj jsem svedl tuhý. –
Zatím jsme už v Karlíně:
Viadukt, hle, druhý!
U jedněch vrat stanula –
Kdosi zvolal: „Anna!“
Zmizela mi punčoška
žlutě pruhovaná!


وخير الأمور السالفات على الهدى
وشر الأمور المحدثات البدايع


门外青山收暮雨
林间归路出行人
鹧鸪劝我早归去
拟斫钓筒收紫筠


Me hablan del Dios o me hablan de la Historia. Me río
de ir a buscar tan lejos la explicación del hambre
que me devora, el hambre de vivir como el sol
en la gracia del aire, eternamente.


云隔溪扉水隔尘
梅花留月月留人
江门半醉踏歌去
纱帽笼头白发新


朝书牛券拈枯笔
暮祭蚕神酌冻醪
闲放无忧穷有意
傍人错羡此翁高


In Fetzen hing ihm seine Blouse,
Sein Nachbar lieh ihm trocknes Brod,
Er aber stammelte: O Muse!
Und wusste nichts von seiner Noth.
Er sass nur still vor seinem Lichte,
Allnächtlich, wenn der Tag entflohn,
Und fieberte und schrieb Gedichte,
Ein Träumer, ein verlorner Sohn!


浆石榴随糕作节
蜡樱桃与酪同时
两株偶向池边种
可喜今年坠折枝


Ty vonné, tiché moje ústraní!
Jak miluju ten skrytý, vlídný kout,
kde těžkou hlavu kladu do dlaní,
z níž chystají se sny mé vylétnout,
kde čekám v blahu sladké závrati,
až slunce paprslek je pozlatí.


Manche Frau hat dein Lachen.
Manche deiner Haare Glanz.
Manche kann mich fast fröhlich machen,
Aber keiner gelingt es ganz.


Und dennoch, brächte man mir Lethes Flut
Und spräche: »Trink, du sollst genesen sein,
Sollst fühlen, wie so sanft Vergessen tut«, -
Ich sagte: »Nein!«


Aj, po vašem obyčeji
Věci ty se jinak dějí.
Služebníku tomu,
An se z díla vrátil domů,
Káže hospodář a pán :
„Večeři mi připrav nyní,
A, jak sluší, opásán,
Posloužíš mi při ní;
Až pak najím já i napiji se,
Potom najez, napij také ty se!“


s oly félszegen, oly meghatón tűnik elébed és elébe,
mint festett üvegablakon az ifjan meghalt szentek képe.


Singen kann Bauzis noch, und hören kann noch Philemon;
Und wir beyden wallten doch schon
Weiter als Ein Jahrhundert. Ich war ganz Ohr, und ich hörte
Alles; denn Herz war ich auch.
Bauzis war auch Herz! Du sängest nicht, wie du singest;
Wärst du nicht Herz.
Wem sie den Ton trug, fühlt es. Wie glücket ihr: Ombre Compague,
Oder: Willkommen, o silberner Mond.
Und wie zaubert sie Töne, für die's dem Erfinder der Weisen
An der Bezeichnung gebricht.
Farb' ist nicht Menschenstimme. Wie Bauzis dem Ohre, gefällt dem
Aug' Angelika nicht.


Duše jeho má umění
K uvážení sýly,
By ji užil z tvého jmění
Dále nežli míli.
Srdce jeho lidem přeje,
Cžím se tělo k zdraví hřeje.
Proto potřebuje tebe
Jen na jarní chvíli.


primeiros as asas
e o pénis


Noch aber
Doch wie der Fels erst ward,
Und geschmiedet wurden in schattiger Werkstatt,
die ehernen Festen der Erde,
Noch ehe Bäche rauschten von den Bergen
Und Hain' und Städte blüheten an den Strömen,
So hat er donnernd schon
Geschaffen ein reines Gesetz,
Und reine Laute gegründet.


Kränze schweben von den Eichen
Euch von selbst ins schlichte Haar,
Frische Waldesblüten reichen
Eurer Brust zum Schmuck sich dar.


A městem zvonů londýnských
se žalný valí hlas;
král Richard v shenském paláci
svůj zlatý trhá vlas.


Mit solchen mutig drein auf Sieg und Tod!
Es gilt, was Freien ziemlich sei, was Knechten;
Nur einen Jammer gibt's, nur eine Not,
Für nichts und schlimmer gar für Frevel fechten.
Hinein mit Gott! Dein kleines Schicksal rollt
Aus seiner Hand mit Millionen Losen.
Das glaube – fest geschieht, was er gewollt –
Und glaubst du recht, so werden Nesseln Rosen.


Kloní-li se měká tresť,
Potok-li se dělí,
Májový-li sníh i taje,
Vždy mne země želí!


Ptačími jen hlasy
duši nasycuje,
ku noclehu hledá.
prosté, horské sluje.


Et io volendo intenerir un core
Trovo questi remedii esser iscarsi;
Piango, suspir, e no 'l vegio mutarsi,
Ma la dureza sua farsi magiore.


Horch, wüster Schall durchzittert
Der jungen Mutter Traum;
Es hat gar schlimm gewittert
Am fernen Waldessaum.


小春气候不相同
晴却无寒有软风
最是湘桃惊暖误
霜边偷染一梢红


Co našim otcům bylo neslýcháno,
co vrhal druhdy svět v říš prokletí,
co druhdy rouháním jen bylo zváno,
to velebí teď naše století.
Teď zemi bouří děsné vzpoury jek.
V boj proti Bohu vydal se náš věk
a volá k nebi v zpupném burácení,
že prý Boha není!


Ach, kostet diese Wunder-Frücht',
Kein Cherub treibt davon mehr nicht,
Der Garten ist nicht mehr umgraben,
Er stehet frey im freyen Feld',
Auff daß dazu die gantze Welt
Mag ihren freyen Zugang haben.


Então repeti ao povo:
— Desperta do sono teu!
Sansão — derroca as colunas!
Quebra os ferros — Prometeu!
Vesúvio curvo — não pares,
lgnea coma solta aos ares,
Em lavas inunda os mares,
Mergulha o gládio no cé
República!  Vôo ousado
Do homem feito condor!
Raio de aurora inda oculta
Que beija a fronte ao Tabor!
Deus!  Por quenquanto que o monte
Bebe a luz desse horizonte,
Deixas vagar tanta fronte,
No vale envolto em negror?!
Inda me lembr Era, há pouco,
A luta!  Horror!  Confusão!
A morte voa rugindo
Da garganta do canhão!
O bravo a fileira cerra!
Em sangue ensopa-se a terra!
E o fumo — o corvo da guerra —
Com as asas cobre a amplidã
Cheguei!  Como nuvens tontas,
Ao bater no monte — além,
Topam, rasgam-se, recua
Tais a meus pés vi também
Hostes mil na luta inglóri
Da pirâmide da glória
São degrau Marcha a vitória,
Porque este braço a susté
Foi uma luta de bravos,
Como a luta do jaguar,
De sangue enrubesce a terra,
— De fogo enrubesce o ar!
 Oh! mas quem faz que eu não vença?
— O acas — avalanche imensa,
Da mão do Eterno suspensa,
Que a idéia esmaga ao tombar!
Não importa!  A liberdade
É como a hidra, o Ante
Se no chão rola sem forças,
Mais forte do chão se ergue
São os seus ossos sangrentos
Gládios terríveis, sedento
E da cinza solta aos ventos
Mais um Graco apareceu!


A Dunában sok a viz,
Jaj! ki a leánynak hisz!
Mint a viz a Dunábul,
Nem fogy az ki bujábul.


Du, von Amor's Blute tief durchdrungne Rose,
Du, von seinen Pfeilen vielgetroffner Busen,
Brauchest um Dich Dornen.


Komu platí tatíčkovy
vzdechy tyto?
Mne či klavíru – je nový –
je mu líto?


Tu se již Jiří vzpamatoval,
paninu ruku políbil.


Drum erhebet mächtig eure Stimme,
Stimmt die hehre Lobeweise an:
Heil dem Fiskus, Heil dem Magistrate,
Die uns gaben die Umgehungsbahn!


Hüben sich die Augenlieder,
Durch die Muskeln, selbst nicht auf,
Sondern süncken immer wieder,
(Ach man achte doch darauf!)
Wie erbärmlich würd' es lassen,
Wenn man sie mit Händen fassen,
Und erst aufwärts schieben müst'!
Mercks, verstockter Atheist!


Mer… — Je m'arrête, ô flot amer !
Il ne faut pas que l'on se targue
D'allonger ton nom, vaste mer,
Ainsi que l'a fait monsieur Margue.


Rizas en ondas ricas del rey Midas,
Lisi, el acto precioso, cuanto avaro;
arden claveles en su cerco claro,
flagrante sangre, espléndidas heridas.


Die Träume taten sich dort drehn
Und ließen uns die Zukunft sehn.


¡Qué haré yo sobre estos campos
Cogiendo nidos y ramas
Rodeado de la aurora
Y llena de noche el alma!
¡Qué haré si tienes tus ojos
Muertos a las luces claras
Y no ha de sentir mi carne
El calor de tus miradas!
¿Por qué te perdí por siempre
En aquella tarde clara?
Hoy mi pecho está reseco
Como una estrella apagada.


尘昏京洛走胡雏
高卧东山旧草庐
莫向老妻夸不免
诸陵回首正关渠


Sám jsem seděl na zahradě,
hosté šli už všichni spat,
chtělo se mi ještě trochu
s půlnocí si povídat.


客舍萧条兴味清
𦈌囊犹有读书萤
一帘细雨梧桐老
闲写刘郎陋室铭


Brzy po té Vondra, jiný oblek maje,
prohlédnout šel kolny, stodoly a stáje,
aby s majetkem svým seznámil se v krátku.


Allauf, Genossen, unverwandt
Laßt nach dem Schatz uns schürfen:
Nur reines Herz und reine Hand
Wird ihn erheben dürfen!


Kaum achtet er weiter des Weibes Geschwätz,
Kaum fühlt er die Wonne des letzten
Der Küsse – der Küsse, die einst ihm das Blut
In siedende Wogen versetzten!


Zazpívejme, zaplesejme,
přišel radovánku čas;
s radostí jej uvítejme,
že oblažit spěje nás!
Do věnečku uplítejme,
růže, myrtu, lípokvět
zasnoubené ovíjejme,
ať jim rájem plyne svět!


Ja das wir arm verirrte Schaf
nicht fülen inn die ewig straf,
ward selbs zum Lamm der Hirte,
Welchs für vnser vngehorsam
ging zur Schlachtbank ganz gehorsam,
wa man es nur hinführte.
Er that auch nicht auf seinen Mund,
wie ain Schaf for seim Schärer stund,
erstummet, on alls schmehen,
Gescholten Er nicht wider schalt,
belaidigt tröut Er nicht mit gwalt,
sprach ›Gots wil mus geschehen.‹


vid'io farsi quel segno, che di laude
de la divina grazia era contesto,
con canti quai si sa chi là sù gaude.


Pour toi ne faudrait-il chanter comme certains
Les sérénades à Grenade, les œillades
Et les baignades sans noyade des naïades,
L'échelle au clair de lune et l'amour au printemps ?


作队撼春萍
双头寸未盈
老渔暂相借
江海几长鲸


Wohin doch werden sie die Seele tragen?
An der Erhörung Paradiesesküste? –
In der Verstoßung trauervolle Wüste? –


	potrebbesi chiamarla Vinciguerra,
ch'ella sguizza per forza e passa via
quant'un più con la man la stringe e serra.


Juan der geſpenſtig bleiche
Sucht erſtaunt das Aug des Krüppels —
Iſt es trunken? Loht's im Wahnſinn?
Es iſt leer. Es iſt erloſchen.


Tak dřímá národ můj s ranami v lebce!
A krahuj dravý krouží v mračen říši,
a když se raněný ve spánek stiší,
přilétá k němu a krev jeho chlepce.


Hadd üljek itt, én, koldus és tapasztalt
öreg apa, nem zavarom az asztalt.
Erős öcséim, szent-szent fiaim.


ve her biri bir başka türlü çığrışan


– „Nu, zdá se z pravých být. Jak klidně sedí!“
– „Ba vyzývavě.“ – „Ne, on vlídně hledí.“
– „To je ten Čech, co u nás na dveřích
naň kostelních a na všech klášteřích
nám žalují?“ – „To on.“ – „Jak že se zve?
Jak? Jak že? Hus?“ – „Snad houser, do krve
co štípat dovede?“ – „Ba, na mou duši,
ten název lepší je a líp mu sluší.“


Na ten hřbitov mysl běží,
mysl běží,
dva hroby tam s travou svěží,
tatíček v nich s matkou leží.


Soltem-me
as algemas


Vystoupili: Neruš chůzi trestu vin,
ústy svého lidu soudil Hospodin!


Kol aster, vinic, oči rozzářené,
vzdušnými, plachými se prokmitává kroky
mládenec útloboký;
po jeho štíhlém zjevu hedvábí vlasů vlaje...


عُقبال يوبيلِك الماسِي


V modním štěrku vyjetém
jedem’, stále dbalí,
bychom sobě před světem
v ničem nezadali,
vážné vrásky na čele,
zraky chladně protřelé,
střízliví a zralí.


Ich weiß eine friedliche Stelle
Im schweigenden Ozean,
Kristallhell schäumet die Welle
Am Felsengestade hinan.
Im Hafen erblickst du kein Segel,
Keines Menschen Fußtritt am Strand;
Viel tausend reinliche Vögel
Hüten das einsame Land.


Taglaufe an den engen stegen,
Nicht auf den breiten Königswegen.
Durchzwänge dich durchs kleine thor,
Zeuch es den grossen pforten vor.
Erschrikk nicht vor den dornensträuchen:
Vorn hügeln, felsen, klippen, leichen.
Steig mit dem armen hauffen auf:
Sih nicht nach jener Rosenlauf.
Der schmale steg macht himmelserben:
Der breite weg wil ewig sterben.


Supplice et délice des âmes,
Sur son cou neigeux ruissela
Un fleuve d'astres et de flammes.
Le temps a changé tout cela.


Však nebleskne, dí důstojník a k domu
stráž zatočí, ve pažeb ranách dvéře
juž povolují, světlo bleskne v šeře
a schody úpí v sterých kroků hromu.


Nor was it quite a dream, for as she woke,
Ere heavenly mists concealed him from her eye,
One sudden transitory view she took
Of Love's most radiant bright divinity;
From the fair image never can she fly,
As still consumed with vain desire she pines;
While her fond parents heave the anxious sigh,
And to avert her fate seek holy shrines
The threatened ills to learn by auguries and signs.


官河晴雨纪巡游
茂宰新怀洚水忧
犹有欢声传道里
城中下令缓征求


Zatím pak se jaro navrátilo zase:
na sasankách bledých rosná zář se třase,
příroda pak celá krásy na výsluní
znovu dýše květy, blahem, zpěvem, vůní.


Der reiche Haßan saß gebückt
Am Schluß des Jahrs vor einer Schieferplatte,
Und zählte, von sich selbst entzückt,
Die guten Werke her, die er verübet hatte:
»Vier Beutel der Moschee von Ispahan,
Und drey der großen Karavane
Von Mekka; ferner sechs Tomane
Dem heil'gen Derwisch Nuschirwan,
Daß er dreymal des Tages für mich bete;
Und fünf am großen Ramazan
Dem frommen Volk für Amulete;
Mehr: wöchentlich ein Brod für meine Nachbarin,
Die, selber arm, ein Waisenkind verpfleget.«
Indem er so mit frohem Sinn
Die Summen Gott vor Augen leget,
Wischt eine rosenfarbne Hand
Die Posten alle weg, der letzte nur blieb stehen.
Der Perser dreht, von Zorn entbrannt,
Sich plötzlich um, den Bösewicht zu sehen,
Der seine Rechnung stört, und sieht im Lichtgewand
Des Aethers einen Geist mit goldnen Schwingen
Auf seinen Stuhl gelehnt: Ich bin von Gott gesandt,
Um jedes gute Werk vor seinen Thron zu bringen,
Das, wie des Opfers Wohlgeruch,
Von reiner Hand geweiht, des Gebers Lohn vergrößert,
Und habe dir nach meinem Buch
Die Rechnung, die du schriebst, verbessert.
So sprach Asariel zum stolzen Erdenkloß,
Indem er nach und nach in Ambraduft zerfloß.


荷披菰折似秋严
茀草丛中菊露尖
只有木犀荒不得
媻跚勃窣上亭檐


Se o tempo, que é tão escasso,
o calendário não trunca,
ficarás marcando passo
até dia de São Nunca.


Señores, acordavos del bien, ¡sí vos lo digo!
non fiedes en tregua de vuestro enemigo:
ca non vee la ora, que vos lyeve consigo.
Sy veedes que vos miento, non me preçiedes un figo.
Debemos estar çiertos; non seguros de muerte:
ca nuestra enemiga es natural e fuerte.
Non podemos, amigos, della fuyr por suerte:
por eso cada uno de nos sus armas puerte.
Sy cualquier de nosotros oviese cras a lydiar,
con algún enemigo en el campo a entrar,
cada uno buscaría armas para se armar:
syn armas non querría en tal peligro entrar.
Pues sy esto faríemos por omes como nos byvos,
muy más debemos faser por tantos e tan esquivos
enemigos, que nos quieren faser siervos catyvos
e por syenpre jamás disen: «¡al ynfierno ydvos!»
Los mortales pecados ya los avedes oydos:
aquestos de cada día nos trayen combatidos,
las almas quieren matar, pues los cuerpos an feridos:
por aquesto debemos estar d' armas byen guarnidos.
Lydian otrosí conbusco otros tres prinçipales:
la carn', el diablo, el mundo; déstos nasçen los mortales,
déstos tres vienen los otros: tomemos armas atales,
que vençamos nos a ellos. Quiérovos desir quales:
Obras de missericordia e de mucho bienobrar,
dones de Espritu Santo, que nos quiera alunbrar.
Las obras de piadat e virtudes vos nenbrar,
con siete sacramentos los enemigos sobrar.
Contra la gran cobdiçia el bautismo porfía,
dono de Espritu Santo e de Sabyduría.
Sabernos guardar d' ageno, non diser: «¡esto quería!»—
La vertud de la justiçia, judgando nuestra follya.
Vestir pobres desnudos con la santa esperança:
que Dios, por quien lo fasemos, nos dará buenandança.
Con tal loriga vençemos la cobdiçia, que nos trança:
e ¡Dios nos quiera guardar de cobdiçi' e malandança!
Sobrar a la grand sobervia, diser mucha omildat.
Es bueno temer a Dios, a su santa Magestad.
Vertud de tenplamiento con mesura, onestad:
con esta espada fuerte seguramente golpad.
Con muncha mesericordia dar a los pobres posada:
tener fe que santa obra es de Dios galardonada.
Non rrobar cosas agenas nin forçar muger nin nada:
con esta confirmaçión la sobervi' es arrancada.
Ayamos contr' avariçia espritu de piadat,
dando lymosna a pobres, dolyendo su pobredat.
Vertud, natural justyçia judgando con omildat:
con tal maça al avarisia bien largamente le dad.
El santo sacramento de orden saçerdotal.
Con cierta fe, escogida e más clara que 'l cristal,
casando huérfanas pobres, e nos con esto atal.
Vençeremos avariçia con la graçia spirital.
Ligeramente podremos la loxuria refrenar:
con castidat e conçiença nos podemos escusar;
Spritu de fortaleza, que nos quiera ayudar:
con estas brafuneras la podremos bien matar.
Quixotes e cañilleras de santo sacramento.
Que Dios fiz' en parayso matrimonio, casamiento,
cassar los pobres menguados, dar a bever al sediento:
ansí contra la luxuria avremos vençimiento.
Yra, que es enemiga e mata muchos ayna,
con don de entendimiento e con caridad dyna,
entendiendo su grand dapno, fasiendo blanda farina,
con paçiençia bien podremos lydiar con tal capelina.
Con vertud de esperança e con mucha paçiençia,
visitando los dolientes e fasiendo penitençia,
aborresçer los denuestos e amar buen' abenençia:
con esto venceremos yra, avremos de Dios querençia.
Grand pecado es la gula, puede a muchos matar:
abstinençia e ayuno puédelo de nos quitar,
con spíritu de çiençia sabiendo mesura catar,
comer tanto, que podamos para pobres apartar.
Otrosí rrogar a Dios con santo sacrifiçio,
que es de cuerpo de Dios sacramento e ofiçio,
con fe en su memoria lidiando por su serviçio:
con tal graçia podremos vençer gula, que es viçio.
La enbidia mató muchos de los profectas:
contra esta enemiga, que nos fiere con saetas,
tomemos escudo fuerte pyntado con tabletas,
Spritu de buen conssejo, encordado destas letras.
Sacramento de unçión meter nos e soterremos,
aviendo por Dios conpasión, con caridat non erremos,
non fasiendo mal a sinples, pobres non denostemos:
con estas armas de Dios enbidia desterraremos.
Armados estemos mucho contr' açidia, mala cosa:
es de los siete pecados más sotil e engañosa,
esta cada día pare doquier qu' el diablo posa:
más fijos malos tyene, que la alana rraviosa.
Contra ésta e sus fijos, que ansy nos devallen,
nos andemos rromerías e las oras non se callen,
e penssemos pensamientos, que de buenas obras salen:
ansy que con santas obras a Dios baldíos non fallen.
De todos buenos desseos e de todo bienobrar
fagamos asta de lança e non queramos canssar
con fierro de buenas obras los pecados amatar:
con estas armas lydiando podémoslos amanssar.
Contra los tres prinçipales, no s' ayunten de consuno:
al mundo con caridad, a la carne con ayuno,
con coraçón al diablo: todos tres yrán deyuso,
nin de padres nin de fijos con esto non fynca uno.
Todos los otros pecados mortales e veniales
déstos nasçen como ryos de las fuentes perhenales:
estos dichos son comienço e suma de todos males:
¡de padres, fijos, nietos, Dios nos guarde de sus males!
Denos Dios atal esfuerço, tal ayuda, tal ardid,
que vençamos los pecados e arranquemos la lid,
porque el día del juysio nos sea fecho conbyd,
que nos diga Jhesuxristo: «Bendichos, a mí venid!»


Za nimi, kdo hora stíhá v mlze horu,
objevil se náhle modrém na obzoru
dobrý mládec, ruský bohatýr.


Schaukle auf und schaukle nieder!
Vor dem Bösen flieh zurück,
Zu dem Guten kehre wieder,
Denn das Gute sei dein Glück.


Kdys měli hrdinu: byl parukatý
a suchý profesor to zápolení,
jenž lidi si jak pouhé cifry cení,
mdle klímá a jen bitvou bývá vzňatý


Itt förde Lilla is magába,
S az istenek
Az égről e barlangocskába
Lenéztenek.


Il Ciel, Natura, Amor quivi sol volse
Mostrar quanto già mai da lor si spera
E quanto è da temer lor possa e forza.


Was Mirza-Jussuf doch
Ein kritischer Gesell ist!
Der Tag gefällt ihm nicht,
Weil ihm der Tag zu hell ist!


我爱霜松托趣深
慇勤特表岁寒心
当年缟纻休相讶
遥寄新诗咏断金


To pomíjí. Však takováto noc,
kdy bohové i lidé tiše spí
a ona vládne velká, jiskřivá,
jak před věky a jako po věcích –
tu chtěl bych chytit – – Na to mlčel chvíli.
A potom jal mě měkce za ruku:
– Je málo toho, co my umíme!...
Snad jednou přijde malíř šťastnější,
jenž takovéto divy zpodobí.
Však ty mě poslyš: Hochu, neklam se.
Malířem nejsi, nikdy nebudeš.
Něco ti schází. Dívávám se časem
na kresby tvé a v malbě pokusy:
strom namaluješ – nutno bylo by
„strom“ připsat k tomu, aby pokládán
byl za to, číms jej vlastně míti chtěl.
I zvíře nakreslíš, a je to vším,
jen zvířetem ne. Dávno před námi
tak malovalo se, a malíři
k obrazům všude jmena napsali,
by předmět malby jejich jasný byl.
Jsme trochu dále... Nekloň hlavy mi,
já bez útěchy nepropustím tě.
Hle, zajímají tě mé cikady,
jež ve vlasech mám, včelky přesek mých
a šperky moje v hmyzu podobě.
A brouci, jež jsi ondy nakreslil,
jež požírají lístek olivy,
nebyli špatní. Myslím, hochu můj,
že k jiným věcem Osud určil tě,
a tys mu nerozuměl. Pokus se
napravit omyl svůj i otce svého.
Je Lysikrates tady, umný muž,
a přítel dobrý. Tepal sponky mé,
pohárů zdoby krásně provádí
i vypukliny štítů vojenských.
Dojdu tam s tebou. Změň cíl učení,
a doufám, litovat že nebudeš. –


Unaven myšlením a unaven už city,
jež mučí hlouběji,
má před sebou jen matný, neurčitý
svět idejí.


Zwar es ist kein schlechtes Werck,
Sich im Kummer fröhlich zeigen.
Wer vermag wohl einen Berg
Ohne Schwizen aufzusteigen?
Doch ein Weiser zwingt das Leid
Durch der Sinnen Tapferkeit.


Und Einer hebt vom düstern Hintergrunde
Sich silberleuchtend ab, der langsam naht,
Sein Blick ist schmerzreich wie von tiefer Wunde
Und doch so mild, wie wenn ein Gott ihn bat.
Ich harre, Herr des Lebens, jener Stunde:
Die goldne Sense sinkt vor höchster Tat,
Die Blumen neigen zart sich dem Befreier,
Und sanfte Schwäne ziehn auf heiligem Weiher.


كِلا يَومَي طُوالَةَ وَصلُ أَروى
ظَنونٌ آنَ مَطَّرَحُ الظَنونِ
وَما أَروى وَإِن كَرُمَت عَلَينا
بِأَدنى مِن مُوَقَّفَةٍ حَرونِ
تُطيفُ بِها الرُماةُ وَتَتَّقيهِم
بِأَوعالٍ مُعَطَّفَةِ القُرونِ
وَماءٍ قَد وَرَدتُ لِوَصلِ أَروى
عَلَيهِ الطَيرُ كَالوَرَقِ اللَجينِ
ذَعَرتُ بِهِ القَطا وَنَفَيتُ عَنهُ
مَقامَ الذِئبِ كَالرَجُلِ اللَعينِ
وَلَستُ إِذا الهُمومُ تَحَضَّرَتني
بِأَخضَعَ في الحَوادِثِ مُستَكينِ
فَسَلِّ الهَمَّ عَنكَ بِذاتِ لَوثٍ
عُذافِرَةٍ كَمِطرَقَةِ القُيونِ
إِذا بَلَّغتِني وَحَطَطتِ رَحلي
عَرابَةَ فَاِشرَقي بِدَمِ الوَتينِ
إِلَيكَ بَعَثتُ راحِلَتي تَشَكّى
كُلوماً بَعدَ مَقحَدِها السَمينِ
فَنِعمَ المُعتَرى رَحَلَت إِلَيهِ
رَحى حَيزومِها كَرَحى الطَحينِ
إِذا بَرَكَت عَلى عَلياءَ أَلقَت
عَسيبَ جِرانِها كَعَصا الهَجينِ
وَإِن ضُرِبَت عَلى العِلّاتِ حَطَّت
إِلَيكَ حِطاطَ هادِيَةٍ شَنونِ
تُوائِلُ مِن مِصَكٍّ أَنصَبَتهُ
حَوالِبُ أَسهَرَيهِ بِالذَنينِ
مَتى يَرِدِ القَطاةَ يَرِك عَلَيها
بِحِنوِ الرَأسِ مُعتَرِضَ الجَبينِ
شَجٍ بِالريقِ أَن حَرُمَت عَلَيهِ
حَصانُ الفَرجِ واسِقَةُ الجَنينِ
طَوَت أَحشاءَ مُرتِجَةٍ لِوَقتٍ
عَلى مَشَجٍ سُلالَتُهُ مَهينِ
يَؤُمُّ بِهِنَّ مِن بَطحاءِ نَخلٍ
مَراكِضَ حائِرٍ عَذبٍ مَعينِ
كَأَنَّ مَحازَ لَحيَيهِ حَصاهُ
جَنابا جِلدِ أَجرَبَ ذي غُضونِ
وَقَد عَرِقَت مَغابِنُها وَجادَت
بِدِرَّتِها قِرى حَجِنٍ قَتينِ
إِذا الأَرطى تَوَسَّدَ أَبرَدَيهِ
خُدودُ جَوازِئٍ بِالرَملِ عينِ
وَإِن شَرَكُ الطَريقِ تَوَسَّمَتهُ
بِخَوصاوَينِ في لُحجٍ كَنينٍ
إِذا ما الصُبحُ شَقَّ اللَيلَ عَنهُ
أَشَقَّ كَمَفرَقِ الرَأسِ الدَهينِ
رَأَيتُ عَرابَةَ الأَوسِيَّ يَسمو
إِلى الخَيراتِ مُنقَطِعَ القَرينِ
أَفادَ مَحامِداً وَأَفادَ مَجداً
فَلَيسَ كَجامِدٍ لَحِزٍ ضَنينِ
إِذا ما رايَةٌ رُفِعَت لِمَجدٍ
تَلَقّاها عَرابَةُ بِاليَمينِ
وَمِثلُ سَراةِ قَومِكَ لَم يُجارَوا
إِلى رُبُعِ الرِهانِ وَلا الثَمينِ
رِماحُ رُدَينَةٍ وَبِحارُ لُجٍّ
غَوارِبُها تَقاذَفُ بِالسَفينِ
فِدىً لِعَطائِكَ الجَزلِ المُرَجّى
رَجاءَ المُخلَفاتِ مِنَ الظُنونِ
غَداةَ وَجَدتُ بَحرَكَ غَيرَ نَزرٍ
مَشارِعُهُ وَلا كَدِرَ العُيونِ


Láska podá tobě ruku, převede tě přes ni hravě
a ty bouřné vlny budou v sluch tvůj zníti kolebavě.


Wir sind die Alten; noch klingen beim Wein
Die Lieder von damals zu Berge,
Vom ›Spatzen‹ und vom ›Stieglitz fein‹
Und der ›sommerverkündenden Lerche‹.


Wirff nach mir die Hippe/
altes Mord-Gerippe:
inner kortzer Zeit
wekkt auß deinem Grauen
zu saffirnen Auen
mich die Ewigkeit!


Ein Kuß, den mir ein Freund verehret,
Das ist ein Gruß, der eigentlich
Zum wahren Küssen nicht gehöret:
Aus kalter Mode küßt er mich.


Liebe wallt durch Ozeane,
Höhnt der dürren Wüste Sand,
Blutet an der Siegesfahne
Jauchzend für das Vaterland;
Liebe trümmert Felsen nieder,
Zaubert Paradiese hin –
Lächelnd kehrt die Unschuld wieder,
Göttlichere Lenze blühn.


O Thou, whatever title suit thee!
Auld Hornie, Satan, Nick, or Clootie,
Wha in yon cavern grim an' sootie,
Clos'd under hatches,
Spairges about the brunstane cootie,
To scaud poor wretches!


Und hält dich gleich das Volk, das durch sein Stinken
Berühmt ist, nicht für rein,
So weiht man doch um Ostern deine Schinken
Für Christenmägen ein.


Gyönge harmat, ösztövér: fölszíjja a nap.
S folyómedret mosni? Ki hallott olyat?


Já hledám tě a nikde nenalezám.
Tisíce lidí potkávám svou cestou,
a každý nese chomout na své šíji
a soudem nelítostným, soudem příkrým
a láním stíhá chomouty těch druhých.


Věčná kovadlina, losů kovář buše
do ní, jisker příval nítí, zrak se míhá,
lze v ní čísti – hlupci vyzní pouze hluše
otevřená kniha.


Byl k Dionysu tyranu se vkrad’
Moeros, taje pod šatem dýku,
Sp’at vlečen jest ke zlostníku.
Mluv, na koho jsi tu dýku klad’?
Se oboří naň ten škaredý kat.
„Já městu chtěl svobodu dáti!“
Máš na kříži toho se káti!


Embaciado o espelho
se quebra a dúvida
De não te vir a ter


إنَّا نُحَيِّي حَفْلَكُمْ وَيُسُرُّنَا
تِكْرَارُهُ فِي العَامِ بَعْدَ العَامِ
هَذَا التَّآلُفُ بَيْنَكُمْ عَنْوَانُ مَا
نَرْجُوهُ لِلنَّشءِ العَزِيزِ النَّامِي
سِيرُوا مَعاً مُتَكَاتِفِينَ عَلَى هُدىً
وَرِدُوا الحَيَاةَ بِعِفَّةٍ وَنِظِامِ
مَا لِلضِّعَافِ سِوَى تَكَافُلِهِمْ إِذَا
مَا وَاجَهُوا الغَمَرَاتِ فِي الأَقْوَامِ
وَاللهُ يَكْلأُكُمْ وَيَرْعَى كُلَّ مَنْ
يَعْنِي بِكُمْ مِنْ مُشْرِفِينَ كِرَامِ
فِي ظِلِّ زَيْنِ شَبَابِ مِصْرَ وَمَنْ لَهُ
فِي الشَّرْقِ أَجْمَعِهِ أَعَزِّ مَقَامِ
مَلِكٌ عَمِيمُ الخَيْرِ فِي أَكْنَافِهِ
وَالعَيْشُ عَيْشُ سَعَادَةٍ وَسَلامِ
هَذَا إِلَى إِنَّا حَمَدْنَا مِنْكُمُ
آياتِ وُدٍّ خَالِصٍ وَذِمَامِ
لأخٍ لَكُمْ وَلَّى وَخَلَّفَ بَيْنَكُمْ
فَضَلَ الرَّئِيسِ الأَوَّلِ المِقْدَامِ
مَا زَالَ هَنْرِي فِي سَوَادِ قُلُوبِكُمْ
يُلْقِي الضِّيَاءَ بِوجْهِهِ البَسَّامِ
يَا فُلْذَةَ الكَبِدِ الَّذِي لَمْ يَبْقَ مِنْ
آمَالِنَا فِيهِ سِوَى الآلامِ
بَيْنَ الَّذِينَ عَرَفْتُهُمْ وَأَلَفْتُهُمْ
إِذَ كُنْتُمُ الزَّهْرَاتِ فِي الأَكْمَامِ
إِخْوَانُ صُدْقٍ حَدَّدُوا لِحَبِيبِهِمْ
عَهْداً سَيَبْقَى آخِرَ الأَيَّامِ
شَتَّانَ بَيْنَ نُضَارَةٍ مَوْقُوتَةٍ
فَارَقْتَهَا وَنُضَارَةٍ لِدَوامِ
إِيمانُنَا بِخُلُودِ نَفْسِكَ فِي العُلَى
يَأْسُو جَوَانِحَنَا وَهُنَّ دَوَامِ
وَعَزَاؤُنَا هُوَ مُلْتَقَى أَرْوَاحِنَا
بِالذِّكْرِ بَعْدَ تَشَتُّتِ الأَجْسَامِ


So ist es doch betrübt zu klagen,
Wenn deutsche Mütter den Rhein hinab,
Hinab und über des Meeres Grab
Die zarten Wickelkindlein tragen
Nach freier Länder Gestaden hin,
Indes die Männer auf weiten Wegen,
Getrennt, bekümmert zum Ziele fliehn!
Ich streue meinen leichten Segen,
Fast trauernd, in dein Frauenherz:
Fahr glücklich denn rheinniederwärts
Und finde Leut in allen Reichen,
Die gute Milch dem Kindlein reichen,
Und auf den Schiffen, wenn es schreit,
Ein Publikum, das ihm verzeiht!
Des Reimes wegen, als ein Schweizer,
Wünsch ich dir einen nüchternen Heizer,
Der da vorsichtig, sanft und lind
Das Schiff dich tragen läßt mit dem Kind.
Ich wünsche, daß alles, was sehenswert,
Die schönste Seite zu dir kehrt,
Vor deinen Fuß frisch Rasengrün,
Dem Auge freundlicher Sterne Glühn,
In deine Hände weißes Brot
Und alle Tag Morgen- und Abendrot!
Derweil sei deinem Mann der Wein
Allüberall süß, stark und rein!


Chrám chví se, Zikmund polekán
chce z dveří jeho ven,
leč temnou hrobkou – žalářem –
je náhle obezděn.


Vieil amant du soleil, qui gémissais ainsi,
L'irrévocable mort est un mensonge aussi.
Heureux qui d'un seul bond s'engloutirait en elle !


Die Nachtigall singt auch im Bauer;
Doch nicht so süß, als wär' sie frei.
Ihr Lied gluckt fürchterliche Trauer,
Und nicht der Freude Melodei.
Ein Bild, o Gott! ein Bild für mich:
Mein Lied tönt auch so fürchterlich!


Der Flausrock, däucht mir, ist noch billig;
Ich hab' ihn gestern erst geflickt.
Du weißt, wie sorgsam ich und willig
Dich stets gepfleget und geschmückt.
Du findest hier ein warmes Stübchen,
Und eine warme Suppe dann.
So geh' denn hin, mein wackres Bübchen,
Und zieh' den alten Flausrock an. –


Non ti creder però ch'io mi pigliassi
teco 'l pensier del Roscio, se, per dio,
ti vedessi tirar per piazza i sassi;


A veces, en los ámbitos desiertos
de los viejos salones,
cuando dialogas con la voz anciana,
se oye también, sonora maravilla,
tu clara voz, como la campanilla
de las litúrgicas elevaciones.
Yo te digo en verdad, buena Fuensanta,
que tu voz es un verso que se canta
a la Virgen, las tardes en que mayo
inunda la parroquia con sus flores:
que tu mirada viva es como el rayo
que arranca el sol a la custodia rica
que dio para el altar mayor la esposa
de un católico Rey de las Españas;
que tu virtud amable me edifica,
y que eres a mis ósculos sabrosa,
no como de los reyes los manjares,
sino cual pan humilde que se amasa
en la nativa casa
y se dora en los hornos familiares.
¡Oh, Fuensanta!: mi espíritu ayudado
de tus manos amigas,
ha de exhumar las glorias del pasado:
En el ropero arcaico están las ligas
que en el día nupcial fueron ofrenda
del abuelo amador
a la novia de rostro placentero,
y cada una tiene su leyenda:
«Tú fuiste, Amada, mi primer amor,
y serás el postrero».
¡Oh, noble sangre, corazón pueril
de comienzos del siglo diecinueve,
para ti la mujer, por el decoro
de sus blancas virtudes,
era como una Torre de Marfil
en que después del madrigal sonoro
colgabas los románticos laúdes!
Yo obedezco, Fuensanta, al atavismo
de aquel alto querer, te llamo hermana,
fiel a mi bautismo,
sólo te ruego en mi amoroso mal
con la prez lauretana.
Tu llanto es para mí linfa lustral
que por virtud divina se convierte
en perlas eclesiásticas, bien mío,
para hacerme un rosario contra el frío
y las hondas angustias de la muerte.
Los vistosos mantones de Manila
que adornaron a las antepasadas
y tienes en las manos delicadas,
me sugieren la época intranquila
de los días feriales
en que el pueblo se alegra con la Pascua,
hay cohetes sonoros,
tocan diana las músicas triunfales,
y la tarde de toros
y la mujer son una sola ascua.
También tú, con las flores policromas
que engalanan los clásicos mantones
de Manila, pudieras haber ido
a la conquista de los corazones.
Mas ¡oh Fuensanta!, al buen Jesús le pido
que te preserve con su amor profundo:
tus plantas no son hechas
para los bailes frívolos del mundo
sino para subir por el Calvario,
y exento de pagano sensualismo
el fulgor de tus ojos es el mismo
que el de las brasas en el incensario.
Y aunque el alma atónita se queda
con las venustidades tentadoras
a las que dan el fruto de su industria
los gusanos de seda,
quiere mejor santificar las horas
quedándose a dormir en la almohada
de tus brazos sedeños
para ver, en la noche ilusionada,
la escala de Jacob llena de ensueños.
Y las alegres ropas,
los antiguos espejos,
el cristal empañado de las copas
en que bebieron de los rancios vinos
los amantes de entonces, y los viejos
cascabeles que hoy suenan apagados
y se mueren de olvido en los baúles,
nos hablan de las noches de verbena,
de horizontes azules,
en que cobija a los enamorados
el sortilegio de la luna llena.
Fuensanta: ha de ser locura grata
la de bailar contigo a los compases
mágicos de una vieja serenata
en que el ritmo travieso de la orquesta,
embriagando los cuerpos danzadores,
se acuerda al ritmo de la sangre en fiesta.
Pero es mejor quererte
por tus tranquilos ojos taumaturgos,
por tu cristiana paz de mujer fuerte,
porque me llevas de la mano a Sion
cuya inmortal lucerna es el Cordero,
porque la noche de mi amor primero
la hiciste de perfume y transparencia
como la noche de la Anunciación,
por tus santos oficios de Verónica,
y porque regalaste la paciencia
del Evangelio, a mi tristeza crónica.
Los muebles están bien en la suprema
vetustez elegante del poema.
Las arcas se conservan olorosas
a las frutas guardadas;
el sofá tiene huellas de los muslos
salomónicos de las desposadas;
entre un adorno artificial de rosas
surgen, en un ambiente desteñido,
las piadosas pinturas polvorientas;
y el casto lecho que pudiera ser
para las almas núbiles un nido,
nos invita a las nupcias incruentas
y es el mismo, Fuensanta, en que se amaron
las parejas eróticas de ayer.
Dos fantasmas dolientes
en él seremos en tranquilo amor,
en connubio sin mácula yacentes;
una pareja fallecida en flor,
en la flor de los sueños y las vidas;
carne difunta, espíritus en vela
que oyen cómo canta
por mil años el ave de la Gloria;
dos sombras dormidas
en el tálamo estéril de una santa.
          ENVÍO
A ti, con quien comparto la locura
de un arte firme, diáfano y risueño;
a ti, poeta hermano que eres cura
de la noble parroquia del Ensueño;
va la canción de mi amoroso mal,
este poema de vetustas cosas
y viejas ilusiones milagrosas,
a pedirte la gracia bautismal.
Te lo dedico
porque eres para mí dos veces rico;
por tus ilustres órdenes sagradas
y porque de tu verso en la riqueza
la sal de la tristeza
y la azúcar del bien están loadas.


Occhi miei lassi, mentre ch'io vi giro
nel volto in cui pietà par che c'inviti,
pregovi siate arditi
pascendo insieme il vostro e mio desiro.


Die Schönheit kommt von Liebe; auch Gottes Angesicht
Hat seine Lieblichkeit von ihr, sonst glänzt es nicht.


Srdečko se chvěje,
hlavička mě bolí;
jako by se chtěla
rozlomiti v poly.


Tak míjí dny, a dny, a dny...


营丘自是浪仙流
写得空山一段秋
古木千章施锦绣
风光都属幔亭收


"Four years I've wed; not one has pass'd in vain;
" Behold the fifth! behold a babe again!
"My wife's gay friends th' unwelcome imp admire,
" And fill the room with gratulation dire:
"While I in silence sate, revolving all
" That influence ancient men, or that befall;
"A gay pert guest — Heav'n knows his business — came;
" A glorious boy, he cried, and what the name?
"Angry I growl'd, — My spirit cease to tease,
" Name it yourselves, — Cain, Judas, if you please;
"His father's give him, — should you that explore,
" The devil's or yours: — I said, and sought the door
"My tender partner not a word or sigh
" Gives to my wrath, nor to my speech reply;
"But takes her comforts, triumphs in my pain,
" And looks undaunted for a birth again. "


Uns bot nur Einer Hilfe dar, als alle Freund' uns irrten:
Der Gott, der David gnädig war, der alte Gott der Hirten:
Der blies mit seinem Hauch uns an, der hat's uns eingegeben:
»Viel lieber fallen Mann für Mann, als in der Knechtschaft leben.«


又向东村访佛祠
衰容数被野鸥窥
不须更答三人问
沂水风雩竟阿谁


çingenenin fal baktığı yer


片石倚中天
云深鸟道间
人多祝尧寿
登此拜南山