Chcem volni být, nezapřem v sobě psance,
dost síly máme každou provrtati horu,
svou duši zladit troubadourů ve romance.


Vince la tuo pietate ogni perfidia,
vince la crudeltà, donde ci mostri
la comune salute a te preporre.
O tenace costanza, o dolce invidia,
con virtù ma' più vista a' tempi nostri
e che futura età non potrà tôrre!
Ecco ch'ognun ricorre
nelle tuo braccia qual torrente a fiume,
o come ogn'altro lume
al sol refugge; e ben si può dir cieco
chi la suo gloria seco
nella salute tua non riconosca,
onore e fama della gente tosca.


Und wie zwischen leichten Lichtern
Flattert zwischen den Gesichtern
Schwaches Lachen hin und her.


prendon conforto gli altri ne i pensieri,
vegg'io gli mei penser romper nel mezo;
lacrime io, riso e gioia altri raccoglie;


E se .A. non mancava a dative tibi,
era una gamba, o forse una zampogna,
come ne scrisse Ovidio contra Ibi?


Und wie im Aug ein Feuer dem Manne glänzt,
Wenn hohes er entwarf, so ist
Von neuem an den Zeichen, den Taten der Welt jetzt
Ein Feuer angezündet in Seelen der Dichter.
Und was zuvor geschah, doch kaum gefühlt,
Ist offenbar erst jetzt,
Und die uns lächelnd den Acker gebauet,
In Knechtsgestalt, sie sind erkannt,
Die Allebendigen, die Kräfte der Götter.


Esquece o temp O tempo não exist
Acende a chama às límpidas lanterna
Nossas almas, a ansiar no mundo triste,
são de uma mesma idade: são eterna
Se no meu rosto lês mortais cansaços,
é naturaA luta foi renhida:
caminhei tantos passos, tantos passos
para que te encontrasse em minha vid
Não medites o temp Se muito antes
de ti cheguei, para a áspera, inclemente
sina de navegar por este mar,


واتّفاقٍ حَسَنٍ أَلْ
لَفَ شملاً قد تبدَّدْ
واعتناق ضيّقٍ يو
همُكَ المَمْزوجَ مُفردْ


Cerro lomo inmenso tímpano doliente
y en las perchas de los árboles
las casacas de los ángeles se pudren
Pones puertas al desierto
pantalones al espíritu
Lava un poco tu esqueleto con jabón
De los muertos muertos de hambre
pararrayos de oraciones
el ciprés
Tengo sed de alcantarillas
y de cerveza bendita
Dame prisión de campanas
con tus rosarios mohosos
Con tus capas de torero
hazme un traje funerario
un sudario de primera
Y en mi tumba pon mañana
un cocido de garbanzos con chorizo
Fiesta digna de matracas y cohetes
Oh mi España de peluca y de tomate
Matricúlame de muerto en la alcaldía
y celebra un carnaval de escapularios
ese día noche alba o madrugada


Tu mne hlas vytrhne z blaženého zdání,
Srdce projme jako slavíkova píseň,
Slova se v něj mísí: „Tvojí volím býti!“


L.
L.
A.
VV.
S.
L.L.A.VV.S.G.S.VV.A.L.L.
S.
VV.
A.
L.
L.


Soll ich dir die Gegend zeigen,
Mußt du erst das Dach besteigen.


Vtom vstoupil Hus, žoldnéři před soud veden,
a jak se octl prostřed refektáře,
hle, ten se jasnil, teď vnik’ paprsek jeden,
a ted zalila vězně celá záře...


Jeden Druck, den ich empfand
Schmerzlich und beklommen,
Fühl' ich wie von Engelshand
Sacht hinweggenommen.


insan canından geçebilir


山田叠叠之字转
稚麦森森云样生
输与农家生计定
才逢杨柳便清明


Hoch über die Piazzetta schwillt die Flut
Und braust herein, ersäufend alle Gassen,
Und um San Marco plätschert Ruderschlag.


Er küßt seinen Knaben mit wildem Schmerz,
Dann starb am Himmel ein Stern.
»Nun schilt dich nimmer ein Menschenherz
Verräther deines Herrn.«


Sotva slyšel hrabě řeč tu,
v hněvu vzplál, neb stál již v zbroji:
„Táhnouti mne nechte, paní,
vždyť jsem přece vyzván k boji.


Jim není třeba pomník na hrob dáti,
jich jména listy historie zlatí,
a ti, jenž po nich bojují, ač tiše,
těch jména Klio k jménům oněch píše;
a vždy tam stojí Češi s Moravany.


Wen der Höchste herzlich meint,
den versetzt er jung von Jahren
in der Engel reine Scharen.
Lachen ist es, das ihr weint,
denn auch ihr begehrt zu kommen,
wo er hin ist aufgenommen.


留滞招提未是归
卧闻秋雨响疏篱
何当粗息飘萍恨
却诵僧窗听雨诗


M'aveggio or ben ch'al mondo e sterpi e spine
torcer non ponno il dextro e saggio piede
dal camin dritto s'ei risguarda al fine;


Eu foi São Tomé!


Vinhas ao meu encontro,
serena, dir-se-ia
mas a tua alma, do signo da inquietação
espelhava-te sem o saberes


笑语三关去
扶持万里归
情知是同载
为底更沾衣


»Ein Vöglein setzt sich auf die Fenstereisen,
Sein Schnabel hält des Waldes Purpurbeere,
Es drängt sein Herz, im Liede laut zu preisen
Von Freiheit, Waldeslust die süße Mähre!


Hogy míved ily ellenkező
Tárgyoddal, óh természet!
Hogy nékem csak bút szerező
Minden kegyes intézet;
Hogy anyai tekinteted
Engem ekként nyomorít, -
Hiszem, hogy nem kedvelheted,
S hogy téged ez szomorít; -


Péct budou perník, cukroví,
srdečka milé, hochovi.


Je suis ruiné des pieds à la tête,
Ruiné, ma chère ; hier j'ai vendu
Mon cheval barbare, — une fine bête
Comme au steaple-chease on en a peu vu.


A vida) curvas sob mãos intranquila
E tudo sem Cleópatra teria
Findado perto de onde raia o di


老蚌生珠喜可涯
穷阎得宝亦堪夸
如今七岁诵千字
他日端能读五车


Fiume d'Italia, a le tue sacre rive
Peregrin mossi con devoto amor
Il tuo nume adorando, e de le dive
Memorie l'ombra mi tremava in cor.


Kdo jsou ti dva? To těžko říci.
Leč Arnaut jeden jistě z nich –
má jejich lstivé ticho v líci
a kroj též z oněch podivných,
jež tam se nosí. Dracoun zlatý
pokrývá všechno přebohatý,
na hlavě sedí maličká
ze stříbra stkaná čepička –
leč lodi pán to není asi.
Prstenů více druhý má,
jenž pravou karty sejímá
a levou lehce přejel vlasy...
Toť on, toť on, toť lodi pán –!
A bože, vždyť to Konavljan!5


السلال في الخفة
و النساء يتكئن على هواء شاغر
لكي يحسنَّ رصف الأكاليل وهي تتهدل
طائرة وراء السلال


Weh Badhors, der du Nelson auch betrogen,
Di nun gesendt aus dem unsichtbarn Land!
Verstokktes Volk! Was könt ihr Kuhlmann stehlen?
Ist Jesus nicht, der Kron und Thron ihn reicht?
Ihr zeuget selbst und bleibet meine Zeugen:
Gott ordnet an Kühlmannsche Majestäten.


风严朔北雪漫天
汉节飘零十九年
白首归来城廓在
茂陵松柏化苍烟


Zehnmal füll ich schon dieß Glas
Mit der Trauben edlem Naß;
Noch reitzt mich sein güldnes Blinken,
Und die Freude wächst im Trinken.


Ja ich ersah der Waffen Ziel,
Versteh der Fahnen Flug,
Und Wissenschaft erscheint als Spiel
Und Kunst als ein Betrug.
Frisch drauf! das ist mein letzter Ruf,
Die weite Welt ist mein:
So weit noch meines Rosses Huf
Haut Funken aus dem Stein.


Lebt wohl! – Zum letzten Male
Kreuzt unsre Bahn sich hier:
Ihr geht gemach im Tale,
Auf Klippen wandern wir.
Ruht aus in Abendgluten,
Beim Murmeln kühler Fluten,
Wie eure Väter ruhten:
Denkt nie, daß ihr einst selber so
Wart jugendfrisch und jugendfroh –!
Das Herz müßt euch ja bluten.


Da dacht' ich: ist auch hier zertrümmert
Die Wage der Gerechtigkeit,
Der Stern, der durch den Riß dort schimmert,
Der sieht und wägt, o Mensch! dein Leid.


Mancher Brautkranz sproßt' und blühte
Aus des Kirchhofs Mutterschooß:
Drum im Haar der Braut noch lispelt
Er vom Grab, dem er entsproß.


V tom shoda k přírodě v ples v úchyl, v tíseň
hněv, něhy plam či bázeň chvění v tříseň
spět, klid vrať, její klín smiř, slaď vše v píseň.
Stesk, rozkoš, bouře nitra čím? V plán širý!


L'altro vicin chi fia? Per certo il caso
Congiunse accorto i duo leggiadri estremi,
Perchè doppio spettacolo campeggi;
E l'un dell'altro al par più lustri e splenda.
Falcato dio de gli orti, a cui la greca
Làmsaco d'asinelli offrir solea
Vittima degna, al giovane seguace
Del sapiente di Samo i doni tuoi
Reca sul desco. Egli ozioso siede
Aborrendo le carni; e le narici
Schifo raggrinza; e in nauseanti rughe
Ripiega i labbri; e poco pane in tanto
Rumina lentamente. Altro giammai
A la squallida inedia eroe non seppe
Durar sì forte: nè lassezza il vinse
Nè deliquio giammai nè febbre ardente:
Tanto importa lo aver scarze le membra
Singolare il costume e nel bel mondo
Onor di filosofico talento.
Qual anima è volgar la sua pietate
Serbi per l'uomo: e facile ribrezzo
Dèstino in lei del suo simìle i danni
O i bisogni o le piaghe. Il cor di questo
Sdegna comune affetto; e i dolci moti
A più lontano limite sospigne.
Pera colui che prima osò la mano
Armata alzar su l'innocente agnella
E sul placido bue: nè il truculento
Cor gli piegàro i teneri belati,
Nè i pietosi mugiti, nè le molli
Lingue lambenti tortuosamente
La man che il loro fato aimè stringea.


وَكَأَنَّ حافِرَها بِكُلِّ خَميلَةٍ
صاعٌ يَكيلُ بِهِ صَحيحٌ مُعدِمُ
عاري الأَشاجِعِ مِن ثَقيفٍ أَصلُهُ
عَبدٌ وَيَزعُمُ أَنَّهُ مَن يَقدِمُ


Duerme seguro el Nazareno fuerte,
que lo estuviera más donde destila
rabia Caribdis y veneno Scyla,
en los hermosos brazos de su muerte.


An einem Maitag, weit von Haus,
Lag ich im Fenster schon hinaus
Des Morgens früh um viere.
Still träumt die Stadt, kein Hund ist wach,
Kein Rauch umkräuselt traut das Dach,
Noch schlafen Mensch und Tiere.


Anegare se vòle onne volere,
chi enfine al cristaldino è 'n neietto
(e nulla cosa se pò possedere
finente al tempo, ch'e' ho sopre detto).
Quest'è lo certo scripto: 'nde lo secundo stato
non pò essere oprato
(ciò è plu en su la terra, ben me pare).


Höhrt, sibzehn, höhrt mit Uns der Himmel grosse schaar,
Di täglich schon auf Erd bekräfftigt mich so mild!
Di Eltesten erscheinen freudigst,
Wi mir ihr Böhme vor den Weg so mild anwis!
Di Stimme geht schon klahr vom Gottesstuhle!
Vil tausend Heiligen di wandeln schon auf Erd!
Di Hochzeit ist des Lammes angefangen.
Ob Babels blindes aug im Sodomstrib erblindt!
Vil Seelen kommen ab, und sprechen von dem Brautschmukk!
Das Abendmahl ist da der ersten Auferstehung!


Esta música triste desprende-me do mund
Há quem possa explicá-la,
E nela apreenda frases
E descrições
E cores
E movimentos de alm
Para mim, tem o encanto de tudo quanto é trist
Ouço-a,
Os olhos fechados, a cabeça entre as mãos
Ponho nela a minha vida,
E não há mais simples nem mais bela músic


植立不徒当日计
颠冥忍受一饥驱
吟成拙赋何曾拙
唤作愚溪岂是愚


A uva é madura, o campo lavrado,


Auch der Kuckuck in den Zweigen
Fand sich bald zum Spielen ein,
Endlich brach der Baum das Schweigen:
»Warum kommst du heut allein?«


Bittre Freude, süßes Leid,
was ists, das bleibt allezeit?
Du nur bleibst auf deinem Sinne,
o verletzte Schäferinne!


O möchtest du nur eine kleine Sünde
Mir zugestehn!
Dann solltest du mich willig, o Dorinde,
Als Büsser sehn.


Hoc ego perpetuo crucior malesanus amore,
Ne nimium superis sit mea grata Venus.


يُسَقّينَ بِالمَوماةِ زُغباً نَواهِضاً
بَقايا نِطافٍ في حَواصِلِها تَغلي
تَمُجُّ أَداوى في أَداوى بِها اِستَقَت
كَما اِستَفرَغَ الساقي مِنَ السَجلِ بِالسَجلِ
وَقَد أَقطَعَ الخَرقَ البَعيدَ نِياطُهُ
بِمائِرَةِ الضَبعَينِ وَجناءَ كَالهِقلِ
تَزَيَّدُ في فَضلِ الزِمامِ كَأَنَّها
تُحاذِرُ وَقعاً مِن زَنابيرَ أَو نَحلِ
كَأَنَّ يَدَيها في مَراتِبَ سُلَّمٍ
إِذا غاوَلَت أَوبَ الذِراعَينِ بِالرِجلِ
تَأَوَّهَ مِن طولِ الكَلالِ وَتَشتَكي
تَأَوُّهَ مَفجوعٍ بِثُكلِ عَلى ثُكلِ
إِلَيكَ أَميرَ المُؤمِنينَ أَنَختُها
إِلى خيرِ مَن حُلَّت لَهُ عُقَدُ الرَحلِ
إِلى خَيرِهِم فيهِم قَديماً وَحادِثاً
مَعَ الحِلمِ وَالإيمانِ وَالنائِلِ الجَزلِ
وَرِثتَ أَباكَ المُلكَ تَجري بِسَمتِهِ
كَذَلِكَ خوطُ النَبعِ يَنبُتُ في الأَصلِ
كَداوُدَ إِذ وَلّى سُلَيمانَ بَعدَهُ
خِلافَتَهُ نِحلاً مِنَ اللَهِ ذي الفَضلِ
يَسوسُ مِنَ الحِلمِ الَّذي كانَ راجِحاً
بِأَجبالِ سَلمى مِن وَفاءٍ وَمِن عَدلِ
هُوَ القَمَرُ البَدرُ الَّذي يُهتَدى بِهِ
إِذا ما ذَوُو الأَضغانِ جاروا عَنِ السُبلِ
أَغَرَّ تَرى نوراً لِبَهجَةِ مُلكِهِ
عَفُوّاً طَلوباً في أَناةٍ وَفي رِسلِ
يَفيضُ السِجالَ الناقِعاتِ مِنَ النَدى
كَما فاضَ ذو مَوجٍ يُقَمِّصُ بِالجَفلِ
وَكَم مِن أُناسٍ قَد أُصيبَت بِنِعمَةٍ
وَمِن مُثقَلٍ خَفَّفتَ عَنهُ مِنَ الثِقلِ
وَمِن أَمرِ حَزمٍ قَد وَلَيتَ نَجِيَّهُ
بِرَأيٍ جَميعٍ مُستَمِرٍّ قُوى الحَبلِ


Der uns geschaffen hatt/ Der uns den Himmel schencket/
Der unser Bruder wird und fleischlich sich bekleidt;
Den sein geschöpffe selbst gebühret/ speist und träncket/
Den ich zu singen hier anitzo bin bereit/
Den aller-höchsten Schatz/ der alles überwieget
Was Himmel/ Erd' und Meer an schönen schätzen hat/
Den/ Den verehr' ich euch/ so werdt Ihr seyn vergnüget/
Ihr großen Männer Ihr/ Ihr Lichter dieser Stadt.
Ist gleich gering' und schlecht mein Verß hier an zu schauen
Ohn alle pracht der Wort/ ist desto höher Der/
Auff dessen Gnad' und Gunst wir allzeit können bauen/
Der keine stoltze Pracht ansiht/ noch bringt anher.
Nehmt/ leset dieses durch und bleibet mir geneuget/
Erkennet mein Gemüth indeß/ Geehrte Herrn/
So lange biß sich auch ein mehrers von mir zeiget;
Nun lebt in Fried und Ruh/ Unfriede weiche fern!


Baltou junošíka
do hlavěnky ťala;
dvěma proudy krve
hlava zapadala;
urubala nožky,
usekala ručky...
„Máti, hrozná máti,
zlé jsou vaše tučky!“


Auff unerforſchte Weg und Weiſe/
Geht uͤber uns des Hoͤchſten Schluß/
Nechſt hieß ihn vieler Freunde Gruß
Willkommen von der fernen Reiſe;
Jtzt wird er in den Ort begleit’t/
Von dannen in die Zeitlichkeit
Er kehret nimmermehr zuruͤcke.
O herber Fall! O Trauer-Blicke!


Heldin, daß man euren Namen hier in meinem Buche liest,
Macht, daß nunmehr auch darinnen Liebligkeit und Weißheit ist.


a než větu dopovíš,
cítím dech tvůj – zda to víš?
líbezný a sladký.


III


Však barvínek, hle! polokleslé rumy
Opřádá věčně ramenama svýma,
Jak nadějná nám v době žalné dumy
Myšlénka srdce útěchou objímá.


Das Paradies wird nicht erworben,
Eh' man gestorben.
O Herz, wenn du es willst erwerben,
So laß uns sterben.


Er, der hohe Fürst der Sternen,
Er, der Herr, war unser Knecht,
Gab die Demut uns zu lernen,
Die er vorgebildet recht.
Warhafft war er mit dem Munde,
Ohne falsch im Hertzensgrunde.
Ach, ach, unsre Demutzier,
Jesus, ist nun nicht mehr hier.


Ó, vy, z jichž retů pěvci ssáli
svou nesmrtelnost lačným retem,
své nadšení, jež v neustálý
žár vzplálo v nich a bylo květem,
jenž písněmi jim z duší rost’:
ó, povězte, zda úděl sladčí,
než tam, kde srdce srdci stačí,
v ráj sklenouti si zlatý most,
kde nikdy slunce nezapadá,
a vaše krása věčně mladá,
vše něha, kouzlo, půvab, vnada
u věčnou září budoucnost!


"Away, ye worthless, formless race!
" Ye weeds, that boast the name of flowers!
"No more my native bed disgrace,
" Unmeet for tribes so mean as yours!


Nunmehr wil es auch
Mit mir Abend werden,
Wie ein dünner Rauch
Auffsteigt von der Erden,
Wie ein Dampff entsteht,
Aber bald vergeht.


本逐征鸿去
还随落叶来
菊花应未满
请待诗人开


Nach dem Bilde niederhangend,
Starrt sie zweifelnd und beglückt,
Und das Bild, ihr nachverlangend,
Starrt bewundernd und entzückt.


»Wo ist ein Volk, so frei von allen Plagen,
Die andrer Völker traurig Erbteil sind,
Ein glücklicher nutznießrisch Heldenkind
Als unser Schweizervölklein zu erfragen?


A hleděl v lunnou noc. Stín člověka
pad’ na cestu, na bílou v trávníku,
a bratr Michal náhle zjevil se,
za ruku spěšně Gabriela jal
a táh’ jej za sebou, tak šeptaje:
„Když tobě život milý, utíkej!
Jsme zrazeni... Teď zpráva došla mě,
že listy zachyceny! Prozrazen
můj smělý záměr. Prchli přátelé
už slyším, do Francie... Se mnou pojď!
Dům, v kterém bydlíš zde, už střežen jest,
a hledají tě! Snad už v klášteře
též po mně pátrají. My zahradou
však unikneme, koně najdeme
hned za městem u přátel oddaných...“


Jsou všichni zde; jsou, díky bohu, všichni.
Tož historický počne děj.
Směj se či plač, raduj se nebo vzdychni:
však disciplinu zachovej.


A když někdy starý básník
V hrobě bude odpočívat,
Lyra zaprášená mlčet,
Pěnice nad hrobem zpívat:
Tu se bratří k vršku mějte,
V nějž mne hrobník ukolébal,
Rcete: „Spí starečku sladce,
Neb jsy vlast a řeč miloval!“


Macht es der Schirokko,
Daß das Pflaster glühet?
Jeder zu erklären,
Sich erhitzend mühet.


Respira - naura que entre as flores gira,
Celeste - incenso de perfume agrest
Se não sinto: minha alma não aspira,
      Não percebe, não toma
      Senão o doce aroma
      Que vem de ti - de ti!


In der Welt und Kreatur
Wird mein Geist geängstet nur.
Könnt' ich allem mich verschließen,
Deinen Frieden zu genießen,
Los und bloß und ungestört,
Jesu, ganz in dich gekehrt!


Glaive ou soc, ce qu'ils font est l'œuvre de Dieu même.
Que ce soit l'humble fer ou l'acier belliqueux,
L'oiseau chante autour d'eux, l'eau palpite, l'ombre aime,
La nature profonde est en paix avec eux…


Also flieget dahin, fliegt in die Ewigkeit
Meine Tage! euch bindt nichts an die Erde mehr
Als die Stimme der Vorsicht.
Fliegt mit meinen Gebeten auf!


An dir versprech ich mir den Himmel auf der Welt,
Die Eintracht unter uns soll Lebensfrüchte bringen;
Dein Wandel ist genug und mehr als Stand und Geld,
Wornach die Buhler sonst auf eignen Schaden ringen.
Dem, der dich erst geliebt und doch hernach verschmäht,
Hat warlich Gottes Zorn Vernunft und Sinn verdreht.


شَهد الظِّرفُ والأدبْ
لك بالمجد والحسبْ
يا شقيقَ النَّدى الذي
عنده المال يُنْتَهب
والذي سلّمت له
فضلَها العُجْم والعَرَبْ
إنّما الجود خيرُه
ما أتى يَسبِق الطَّلب


Jen v louky kraji
ještě je hlučno,
sekáčovy děti si hrají
a zpívají zvučno.
Z nich těší se tvář sekáčova smavá,
jenž na poslední řad svou kosu naklepává,
v to klepání z vesnice klekání zvoní
a děti se při těch zvucích v tanci honí.


Und die Liebe, die Blumen, der Tau und die Jugend vernahmen's;
Alle gingen sie weg, weinend, von Jupiters Thron.


Sólo una cosa no hay. Es el olvido.
Dios, que salva el metal, salva la escoria
y cifra en Su profética memoria
las lunas que serán y las que han sido.
Ya todo está. Los miles de reflejos
que entre los dos crepúsculos del día
tu rostro fue dejando en los espejos
y los que irá dejando todavía.
Y todo es una parte del diverso
cristal de esa memoria, el universo;
no tienen fin sus arduos corredores
y las puertas se cierran a tu paso;
sólo del otro lado del ocaso
verás los Arquetipos y Esplendores.


Nežli naděje se, – letí,
vyňal křídla z futrálu,
umí lítat po paměti,
moudře snést se pomalu.


V ideální výšce, smutná, osamělá,
marně svítíš:
Jemná Myšlenka je bytost Tvoje celá –
ty to cítíš...


A potom na chůvino postařelé líce
vzpomínal dlouho; bylo talismanem
i dumou sladkou, kdy pak v žitím samém
let rychlá proměna s ní nesvedla jej více. –
A po ní ještě dále toužil bez úlevy;
až v knihách pozděj našel znova štěstí,
ty báje rodných zvuků, milé zvěsti,
chůviny pohádky a její sladké zpěvy. –
V duši mu rostly. A kdy potom v řadě druhů
se dověděl, že jiní též je hostí,
věnoval sebe celý milému jich kruhu
a staly se mu věrnou společností. –


寂寂茅堂昼掩关
瀼西风物称投闲
当时岸帻黄花里
应读移文笑北山


Jo gell, wenns Stuͤndli ſchlacht?
He io, ’s bringt iedi Nacht
e Morgen, und me freut ſi druf.
Gott het im Himmel Chrone;
 „Chromet gruͤni Bohne!“
Mer wen do das Gaͤßli uf.


Dohřměla bouře ona, jak vždycky dohřmívá.
Ta hlava byla lysá, ta lety šedivá
a rozešly se cesty a býval na nich prach...
A zbyla stopa bouře jen v tichých vzpomínkách.


S Bohem, panenský můj světe,
nevěstu již vedou,
každý výská, nelituje
nikdo pannu bledou.


Vůkol mne se světla skvěly,
Les zlatila jasná zář,
Stromy rozkoší se chvěly,
Smála se i luny tvář.


,Veselá pak líbí se nám četba,
na vážné-li věci mnoho nedbá;
z nich si berem’ junácké své hádky:
copy, liberály, realisty,
lidovce a švarné nihilisty
horlivě náš pere jazyk hladký.‘


Siempre habrá un muchacho que en medio
Del llamado que los murciélagos hacen
A las yeguas, vuelva su rostro al nacimiento
De la alabanza. Pues la obsesión dice con voz regia
Lo que la soga del destino asfixia en el fulgor.
Y es de esta manera
Como entre los huesos rampantes del incendio
El Espectro de la víspera fue el más amado visitante:
«Como asustado muerto que recuerda ahora vivo
La mañana ha dormido en la vieja fragua
Y tiene el rostro quemado».
Éste es el día en que salgo a la ventana
Y veo las antiguas colinas, el río seco,
La soledad del pueblo, donde la sombra
Como albañil errante levanta su templo al sol .
Alguien trató, pero no supo, calmar
La sed del trópico. Alguien vino
Seguido por la noche
Y fue como la hierba
Que crece sosteniendo el peso de la piedra.
Alguien vino y recogió una colilla
Y fumó como tañendo
Su apremiante lujuria:
Y era inminente el árbol donde cuelgan
Las frutas del retiro, y era inminente
El pañuelo de las gavias y el silencio
Lunar de la ocarina.
(Cualquiera que viva enciende un fuego en la noche:
También hay casas que tienen un patio con dos pozos.


Jedes Meynung herzuschreiben,
Brächt' uns aber allzuweit;
Darum wir bey denen bleiben,
Die allein zu unsrer Zeit,
Was in der Natur zu finden,
Sich bestrebet zu ergründen,
Weil sie doch (wie klar zu sehn)
Weiter, als die Alten, gehn.


Allein in dieser armen Spanne Zeit,
Die uns, den Bildern eines Traums, gelassen,
Welch ein Gedräng' von Schmerz und Seligkeit!
Welch ein Gewog' von Lieben und von Hassen!
Ob nichtig auch dies Sein, das Herz ist weit
Und kühn genug Unendliches zu fassen
Im Los, das ihm für flücht'ge Stunden fiel –
Ein Menschenschicksal, ach, es ist so viel!


E questi, che son tutti insieme uniti
con saldissimi lacci in un volere,
s'eran carchi e provisti in vari liti
di ciò ch'è d'uopo a le terrestri schiere,
le quai, trovando liberi e sforniti
i passi de' nemici a le frontiere,
in corso velocissimo se 'n vanno
là 've Cristo soffrì mortale affanno.


Büszke Bécsnek rettenetes császárja!
Minek engem itt tartani bezárva?
Miért reszket koronádnak gyémántja?
Elbocsáthatsz:
Gyönge kezem
Koronádat nem bántja.


Bey klar und heitern Himmel lachen,
Heist niederträchtig und gemein.
Doch Strahl und Keil nicht schüchtern weichen,
Muß bloß das Mahl- und Kennezeichen
Von edelmüthgen Seelen seyn.


Hundert iſt wol groſſe Zal;
Aber, Liebchen, las es mal
Hunderttauſend Schoͤnen wagen,
Dich von Thron und Reich zu jagen!
Hunderttauſend! Welche Zal!
Sie verloͤren alzumal.


Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Wer doch hat es jhm gethan?
Niemand meine frag bescheidet:
Du mir Daphnis zeig es an.
Daphnis kan für leyd nit sprechen/
Seufftzet manchen seufftzer tieff/
Jhm das hertz wil gar zerbrechen:
Ach daß jemand helffen lieff.


A necháme se obviňovat,
své hříchy sami vyznáme
a pokorou a němým tichem
své nepřátely zničíme!


Che se debbeno eterni esser miei guai,
Piacemi, almen pensando che ogni ingegno
Al tempo usasse contra sua dureza.


Alhatnám, ah, de fölzavarnak!
Nyughatnám, hajh! De nem lehet!
Hallom neszét az ősz-avarnak,
Bús szenvedély hajt engemet,
S ki zord magányban, rejtve éltem,
Nem nyughatik most földi részem.


يا سيِّدي كيف كنتَ في سَفَرِكْ
مازال قلبي يهيمُ في أثَرِكْ
تركتَني مفرداً أخا شَجَنٍ
وقاكَ ربّي وزادَ في عُمُرِك
بلَّغكَ اللَهُ كلَّ ما كنتَ تَه
واهُ وما قد تحبُّ من وَطَرِك
يقتبس البدرُ من سنا وجهكَ ال
مُشرقِ والليل حَلَّ في شَعرِك


سمينا نساءنا المنكسرات وراء المهود الشاغرة
المستعادات من سلالة الحروب
حارسات الأحلام
لئلا يذهب ليلنا وحيداً بلا رسائل
و لا أجنحة


Za tebe, pane, za tvou víru
jsme vytrpěli hroznou muku:
my umírali s tebou v smíru
a neklnuli vraha ruku –
ó vyslyš nás!


Sie schläft mit Sorg, ist früh heraus,
Gibt Futter, wo sie soll, im Haus
Und speist die Dirnen, derer Hand
Zu ihren Diensten ist gewandt.


Und wird's. Die Bothen die ihm Allvater gab,
Die wenden schon den Flügel, geleiten ihn
Nicht ohne Sehnsucht der Verlaß'nen
Von Katharina zu dir zurücke.


Sì che il suo grembo molle in ogni via,
né sazio mai del dolce umor che piove,
consoli l'occhio de la vita mia.


أَتُرى الأَحبابُ مُذ ظَعَنوا
وَجَدوا لِلبَينِ ما أَجِدُ
لا يَبِت ذاكَ الحَبيبُ كَما
باتَ هَذا القَلبُ وَالكَبِدُ
كانَ زوراً بَعدَ بَينِهِمُ
وَغُروراً ذَلِكَ الجَلَدُ
وَمَتى تَدنُ الدِيارُ بِهِم
يَجِدوا قَلبي كَما عَهِدوا


A vzlétají výš a dolů
a v lásce si celují ret –
dnes umřít musejí spolu,
až v jemnotách počerná svět.


A když byl přijel do pola,
svrh' pána, spjav se, do kola,
a pryč uháněl svrhna tíž,
až k dolci mladé dívky blíž.


A slunných křídel poletavým vzmachem
nes na brázdu jej, brat již zoral chudý,
a zúrodni ji srdce mého nachem.


Blumen halbverstohlen blickten
Neckend aus dem Gras heraus,
Bunte Schmetterlinge schickten
Sie sogleich auf Kundschaft aus.


Nechví se hora. Je ticho.
A neslyšet vzrušený hlas.
Mrtví jsou všichni tam dávno,
a nikdo se neptá: Je čas?


Es lacht die grüne Wiese,
Es lockt der Sonnenstrahl;
Vom Hügel schaut ein Riese
Ins liebe grüne Thal.


Rozkoše prameny v proud se rozlily valný,
Když v byt lásky y svůj rod usadil Selim.
Jaký povstal tu ples, jak vznešené vášně
Rozvinovaly se v průtoku radovánek!
Mocný radosti cyt, shon na světě všeho
Štěstí, přátelství a y srdečné lásky,
Vděčnosti tvář zde v jednu se srazyly rozkoš.
Milina, Selim, Lucya, Celestýnus,
Dítky co andělé krásní hrdinu svého
S obdivováním spatřili v neviny bytu.
Příteli můj! má utěcho! živote štěstí
Mého, ó Vratislave! kdo z rozbroje vichru
Přenesl tě v tichosti stan? O Bože! co slyším?
Anděli strážce mé neviny! hrdino Božský!
Jak se ti splatím? Před všemi letěla Lila,
Milého vinula k srdcy, a vyznala lásku.
Všecko se sypalo k ním, a líbalo vroucým
Pocelováním původa sladkého štěstí.
Prudkosti sběh z ust zbraňoval vyletu slovům.
Oči jen mluvily cyt, a vášněmi srdce
Zvířené tlouklo, a ruce se třásly, a tváři
Bělavé hlásaly všem, jak plamene let jim
Vnitřnosti zžírá. Co bez sebe hleděli k nebi,
Usměchy sladké a dobrého srdce y ducha
Krásného v pohledu záře co milosti jiskry
Jediné jevily světu, že na zemi bydlí,
Duchové vplynuli v ráj vší krásy a slávy.


Phyllis haragra gerjedt,
S bosszút kiált fejemre.
Ha Phryne tőlem ollykor
Tsókot nyer homlokára:
Mást bájol ál-szemével.
Ha Phryne mást ölelget,
Ha! mint örűl magában.
Egek! ki hidte vólna,
Hogy Phylli! még enyém léssz? -


del corpo a cui uscì; e poi dop'ello
venia broccando la Pantasilea
lieta nel viso grazioso e bello.


渔翁今度笭箵富
正是桃花水腻时
网得文鳞如墨锦
贯来杨柳是金丝


صبا المشتاق لمّا أنْ رآها
قبيل الظهر تخطر في حلاها
مبرقعةٌ كبدرٍ برقعته
سحابةُ مزنةٍ عَبَسَتْ سماها
فما أصباك يا ابن العم منها
أعيناها بربّكَ أم طلاها
ألا لله ما قاسى فؤادي
وما قاسيتُ منها في هواها
سلاها هَلْ سَلَتْ صَبّاً شجياً
فقلبي مذ رآها ما سلاها


führer’in taa kendisi gibi geçip


Dein Werk, dein Weg, Gesetz, Gericht,
Ich mag's begreifen oder nicht,
Ist ziemend, gut, gerecht und heilig.
Nach Stand, nach Tat, wird 's Recht gestellt;
Wie Sünd' und Unrecht dir mißfällt,
Zeigt uns dein's Sohnes Leiden freilich.
In ihm, durch ihn, will ich allein
Mit leiden, mit gerecht auch sein.
Halleluja! Halleluja!


Až na dno vidět chce, i to, co samo vzpírá
se zraku zkumnému, v vše vnořit chce se zas,
však jenom posměšek těch dutin vstříc jí zírá
a lebky prázdnota, kde setlel všechen vlas.


In: MATTOSO, Glauc Paulisseia ilhada: sonetos tópico São Paulo: Ciência do Acidente, 1999


Er will die Herrschaft des Genies,
Das freilich manchmal stümpert,
Doch in der Kunst oft unbewußt
Die höchste Staffel erklimpert.


A paní pastorová k muži sedla
a mlčky pletouc, tichounká jsouc, čista
– květ v album uschlý, jenž nepozbyl barvy –
plésť přestává, slov hlubší slyšíc místa.


Tak dlouho už, co tuto děsnou tíži
jsi na svou drahou, svatou hlavu vložil,
co celé peklo bolesti jsi prožil
na dřevěném a spráchnivělém kříži.


„Vzor všech žen má Barbora,“
Omlouvá ji Bachor, „kdyby
Jen svůj jazyk –“ „Sestupme se


Nejen tělo hubí děsný mor,
také duši škodí hříšný vzdor;
moudrý lékař koná úřad stkvělý,
má-li s tělem duši na zřeteli.


三旬斋满欲衔杯
平旦敲门门未开
除却朗之携一榼
的应不是别人来


e sta' che non la veggi pur du' ore"
sì li dire': "Or va', che sii ucciso!".
Ed in vedendo lei sì son diviso
da tutto quel che si chiama dolore;


Však chmurný anděl praví: „Blázne, blázne hloupý!
O velkých mluvíš srdcích? Rouchem bazilišků
se oděj – ono nejlíp srdce dívčí loupí!“


 Di mondo in mondo con sicuri voli
andran l'alme, di Dio candide figlie,
negli spazii e nei soli
numerando di Lui le meraviglie,
e la mente nell'onda
dell'eterna armonia sarà gioconda.


Go fetch dry Weeds; They lie on yonder Isle;
Then raise in corner'd Squares the artful Pile,
And force the kindled Heap with flaming Oyl:
So may his tortur'd Soul in Anguish mourn,
And as the Pile, so may the Triton burn.


No alto do céu o sol fuzil
Embaixo se abre amplo deserto:
Desolação funda e tranqüila
Ao longe paira, paira pert
Embaixo se abre amplo desert
E nem, sequer, um ruído tento
Ao longe paira, paira perto,
Nem mesmo sopra um débil vent
E nem, sequer, um ruído lento
Quebra, por fim, tal solidão,
Nem mesmo sopra um débil vento,
Fazendo erguer o pó do chã
Quebra, por fim, tal solidão
Grande tropel que, em marcha insana,
Fazendo erguer o pó do chão,
Vem caminhando — é a caravana!


Er strebt und ringt und peroriert,
Wird edelbleich, wenn er verliert;
Um was sich's handelt, scheint es mir,
Ist mehr nicht als ein Seidel Bier!


dalgaların kıyıya vurduğu


Daß sie am Grab dir lesen so viel Messen,
Ist, weil du lebend ihrer oft vergessen!
Doch log etwa die Kunde meines Herzens?
Und warst du doch ein trüber Sohn des Schmerzens?


几日楼船发
洞庭湖水东
如何当别日
常是鲤鱼风


Lelkemben az érzelem
Tiszta, fényes, mint a hó;
S nem tudom kimondani,
Mily forró, mily lángoló...!


Pos los feudos del río
Guadalete, ya en las cercas
de espinos del cañaveral
del Charco, aún subsisten
los ruinosos porches
de una casa de postas convertida
hoy en mesón, equívoco refugio
de yegüeros y gente
trashumante. Todos buscan allí
lo que no falta nunca:
el mal vino del pago de Aznalcóllar
y la inerte muchacha
que vende al transeúnte su miseria.
En el pino terrado alquilan
una sucias yacijas, separadas
por trémulos tabiques de latón
y arpillera. Y entre un denso
vaho de mazorcas y un hedor
inconsolable a cama, yace
la mercancía repartida
en dos bultos iguales de letargo
esperando que suba el comprador.
Desde el cubil se oyen
pasar a los que vuelven de la escarda
o van de anochecida a rebuscar
espárragos. Llegan las voces
de Joaquín, el del pies
ligeros, y de Onofre, hábil
en el manejo de la hoz, y de Ana,
la de ojos de novilla, y de Miguel,
domador de caballos. Todos
acuden al señuelo de los porches
antes de vadear las aguas
del Escamandro azul, del Guadalete
de envinados reflejos, fijos
los ojos en las cóncavas
manos, como abrumados todavía
por la insaciable cólera
del investido de poderes.
Y aquella última vez
hasta el sórdido cuarto descendió,
semejante a la noche, Constantino
Cavafis, el secreto hijo
de Calímaco, repitiendo
desde un lúbrico fondo de algodón
y sangre, estas aladas palabras:
en todo el universo destruiste
cuanto has destruido
en estas angosta esquina de la tierra.
Gestión de simulacros
es la verdad vivida: breve
como la fraudulenta desnudez
de la carne, centellea en lo oscuro
el tálamo de Ítaca, ya lejos
la taciturna orilla de Aznalcóllar.
Mas no por rehacer impunemente
la infracción de una historia, impuso
al maltratado cuerpo su sentencia
el implacable oráculo, sino
por rescatar el heroísmo
de una epopeya oculta en un tugurio,
pérfido rastro de sustituciones
que ahora acude
y permanece en el poema.


	Costei, ardendo nelle sue travaglie
e tutta essendo in libido disposta,
col suo figliuol congiunse queste maglie,


Teče voda od hor dolů –
loučili se s pláčem spolu.


e poi che 'l mio dolor ti giova tanto,
io mi vivrò, tra queste selve ombrose,
sol de la tua memoria e del mio pianto.


Das Kreuz schmeckt bitter zwar im Mund,
Doch macht's aus solchem Tod gesund;
Vom Kreuzesbaum ist gut zu essen,
Möcht' ich's doch nimmermehr vergessen!
Der Baum mach klug und froh und frei,
Wer sollt' nicht essen ohne Scheu!


Es kämpfen dort nicht nur Männer im Schützengraben.
Frauen, Kinder bekämpfen den Hunger, den kalten.
Deutsche, hört! Zögert nicht mit eures Geldes Gaben.
Pflicht ist jetzt: Durchhalten mit ihnen, die aushalten!


Este az ajtóban kulcsom csikordul,
Ádámcsutkám jár fel s alá - eszem.
Csók nélkül is elalszom csendesen
Az ágyban.


Lächelnde Weiber! Plappern immer,
Wie Mühlenräder stets bewegt!
Da lob ich Deuschlands Frauenzimmer,
Das schweigend sich zu Bette legt.


فَقُلتُ لَها يا أُمَّ بَيضاءَ إِنَّهُ
هُريقَ شَبابي وِاِستَشَنَّ أَديمي


Daheim ist's nur still,
Und eng sind die Kreise.
Ach, hielt' ihn sein Will'
In der heimischen Weise! –


Majd talán
egy rózsa-láncú,
csillagfény-táncú
éjszakán
eljövök érted.


Alsbald sie Antwort gaben:
»Er solls ihnen bringen nun,
Sie wollten ihm mit Gaben,
Ein völlig Gnüge thun.«


Beca, sa' tu quand'io 'mpazzai d'amore?
Quando ti veddi quel color celestro,
che tu n'andavi alla Città del Fiore
e mona Ghilla avea sotto 'l canestro.
I' mi senti' così bucare il cuore
come s' tu 'l foracchiassi col balestro,
e dissi: «La ne va a que' cittadini,
vedra' che melarance e gaveggini!»


In  lov'd praise
I tune my trembling reed,
And seek to deck her shrine with bays,
On which my heart must bleed!


Ó, byl to tuze, tuze hodný pán,
dal vraždit ty, jimiž byl odchován,
a chytrý byl, v svůj prospěch měl zlé zmatky,
by v zemi nejlepší si vybral statky.


Die liebe kleine Zeit will Kleines haben,
Drum bring' ich ihr so viele kleine Gaben.
Aus vielen Tagen wird ja doch ein Jahr –
Sei ganz und sieh ein Ganzes in der Schaar.


Azzal egyberoppan a két erős bajnok.
Toldi a nyeregben jobbra-balra hajlong,
Jobbra, balra rántja tanult lova száját
S játszva kikerűli az olasz dárdáját.
Szúr aztán az olasz a semmin nagyokat,
Mint a vénasszony, ki négy szemmel varrogat, -
Cérnát vonna tűbe... épen mellette jár -
Csak, ahová kéne, fokába nem talál.


Ki merné azt kutatni, a vizben mi az iz!
Ki tudja a madárról, hogy útja hova visz?
Vagy Isten keze súlyát megmérni ki meri?
Mikor tengerek árját haragvón kimeri.


Kizöldült a kis kert fája,
Mintha toll nőtt volna rája;
El ne röpülj, megtollasodott fa,
Hadd űljek rózsámmal árnyékodba.


Die Muttergottes zu Kevlaar
Trägt heut ihr bestes Kleid;
Heut hat sie viel zu schaffen,
Es kommen viel kranke Leut'.


Budeli to nešťastník,
nebo nešťastnice:
nechť tě čtou a uvidí
(a tím potěší se),
že i v kraji dalekém
štěstí uplynulo jest
a se více nevrátí,
mně ubohé robě!“


Bald auch werd ich nimmer leben,
Und der Hügel wird sich heben
Ueber mir und meinem Schmerz –
Traurig macht mich der Gedanke,
Daß ich so zur Grube wanke,
Aber brechen muß dies Herz.


Warüm betrachtest du das, was durch Gott geschicht,
In seinen Wundern nicht?
Warüm willst du in seinen Wercken
Nicht Seine Liebe, Macht und Weisheit mercken?
Und warüm betest du Den, welcher alles kann,
Den, welcher alles wirckt, Den, welcher alles liebet,
Den, welcher alles giebet,
In heiliger Bewunderung nicht an?
Erinnre dich, wie schön,
Vom Misbrauch Gott zu lieben,
Wie wir schon einst gezeigt, so gar ein Türck geschrieben:
Ich sahe, schreibet er, jüngst auf der Gassen wandern
Ein grosses Frauen-Mensch, die in der rechten Hand
Ein brennend Feuer trug, und Wasser in der andern.
Gefragt: Zu welchem Zweck? Sprach sie: Der Höllen Brand
Lösch' ich mit dieser Fluth:
Und mit des Feuers Gluht
Will ich das Paradies verbrennen und verheeren,
Daß keiner Gott aus Furcht, noch üm Belohnung ehren;
Nein, bloß üm Seiner selbst allein
Ihn lieben mag, und Ihm ergeben seyn.


Wie mag dich doch, o Mensch, nach etwas tun verlangen,
Weil du in dir hältst Gott und alle Ding umfangen?


Zdaž jsi slz mých nezatušil,
nezastesknul, když si v dálce
s vánkem mladá tvář tvá hrála,
s vánkem, jenž mé slzy sušil,
v něž jsem srdce vyplakala?


Pročs prodléval, Dražického
Ozdoba byv kořene?
Nespatřil jsi slovutného
Sídla hradby potřené;
Drahně časů jsi již dřímal
Klidně u pradědů svých,
Když tu zhoubný osud hřímal
Nade hradem otců tvých.


Gervinus, der Narr von Untersberg,
Hat einen Namensvetter in Heidelberg,
Der spielt wie jener alle Rollen,
Drob Deutschlands Narren ihm Beifall zollen.


Der Reichsverweser schläft ein in Tyrol,
Die Uhr, sie schlägt Mitternacht,
Da wecket ihn dumpf, da wecket ihn hohl
Der Ahnherr'n gespenstische Pracht.


Jede Form ist ein Kerker. Wie hält die Natur denn das Leben
Fest in allen? Sie hat keinen mit Fenstern verseh'n!


Die Wildwasser wälzen
Sie durch Distel und Dorn,
Es stürzen die Felsen
Sich drüber im Zorn.


Holt die Seuche Mann und Frauen,
Ziehst du nach auf ihrer Fährte,
Und die Kleider, die sie leerte,
Schleppst du fort, dir darf nicht grauen.


Já znám jen bratra člověka
a jej chci milovat –
a na ten zákon lásky jen
Vám budu přísahat!
Zavolá smrt a spočinem
ve společném pak hrobě –
Jsme všickni tělo jediné,
jsme všickni rovni sobě!


Witzel wird mir Schuld beymessen, daß ich schreib auff Lumpen Possen;
Besser, das Pappier verschrieben, als beym Pferdefang verschossen.


nedoletí... spadne kdes bez ozvěny!
Let však křídel dějinných hřímá dále,
padá v dómy, paláce, nízké chaty,
v císařské síně,


Und aus den Toren der Städte zieht
eine festliche Schar, und ein jubelndes Lied
steigt hoch in die schimmernde Wolke,
ein Lied von der Zeiten wechselnder Flucht,
von den Tagen der Blüte, den Monden der Frucht,
einem freien glücklichen Volke.


Beteg szívem most be tele-nagy,
Milyen jó volna máskor élni,
Máskor s tán máshol:
Láz, virágzás, gyönyörű Húsvét,
Jaj, itt nálunk, be fekete vagy.


Zusammen! Risch zusammen!
Es will die Welt vergehen,
Ihr seht sie schon verwehen
In hellen, lichten Flammen.
Ihr habt den Brand gezündet,
Ihr müßt mit Blut ihn dämpfen
Und mit den Räubern kämpfen,
Bis ihr die Freiheit findet.


O du! der du des Serafs Gott dort oben
Und auch der meine ewig bist, mein Vater!
Verkürze meines Daseyns Raum, und führe
In jene beßre Welten mich hinüber;
Dann soll mein Lied in himmlischen Gesängen
Dein Lob durch aller Himmel Raum verkünden!
Dies namenlose wonnige Entzücken
Und meines schwachen, leisen Lieds Verstummen
Sei dir, dem Weltenschöpfer! dir, dem Großen!
So lang' ich noch im Staube vor dir walle,
Mein lautester und höchster Preißgesang!


Sokan mondják, de igaz-e vajon?
Mély csöndesség és sivár nem-tudás
Fekszik-e itt a szívre egyedül?
Elpattant-é a vágyak húr-zenéje
És ember rajta sohsem hegedül?
Nem szól a szemnek többé senki: láss!
A fülnek: hallj!
A nyelvnek: szólj!
S a szívnek, hogy – szeress! –
Itt mindenkinek ura a halál?
Itt senki sem keres?
Itt senki sem talál?
Sokan mondják, de igaz-e vajon?


Jede po háječku,
Z křoví poskakuje,
Jako ta potápka,
Co pod vodou pluje.


Siehst du Wein im Glase blinken,
Lerne von mir deine Pflicht:
Trinken kannst du, du kannst trinken;
Doch betrinke dich nur nicht.


Veruͤbte Schuld
Macht Ungedult
Und wecket das Gewiſſen.
Der Laſter Schmach
Zeigt nach und nach
Auf was es iſt gefliſſen.


Tam stojí a v své černé pěsti
on drží vše, co sluje štěstí,
čím k důstojnosti můž’ se vznésti
neznámý posud z lidu muž,
má v ruce kordony a řády
a výsady a přízeň vlády
a peníze a dívčí vnady –
Ó mozku vři, ó srdce buš!


„Skoupým nejsem,“ odvětil mu
hrdě král, „a otevru ti
poklad svůj, neb postavím tě
v řadu rodů nejvyšších.“


Jak rána hromu padly jedním rázem
za námi s hřmotem skalné dvéře Aetny.
My s bázní svatou vystoupili na zem,
kde z hloubi lesů zněl táhlý pláč flétny.


V základech ať puká svět,
co přežilo, naposled
ať se ve prach řítí –
my stojíme jako stráž,
směle vlaje prapor náš
v živlů hromobití!


So geht es mir mit der Sonettenweise:
Ob mir's an Zweck und an Gedanken fehle,
Muß ich zum Schlusse dies Sonett doch schreiben.


بِهِ أَحمي المُضافَ إِذا دَعاني
إِذا ما قيلَ لِلأَبطالِ هَيتا


半夜烟飞杀气横
水军攻破九江城
天子垂衣正南面
殊方逆贼敢称兵


Der in erhabnen Würden lebet,
Und ist befleckt,
In dessen Herz und Munde schwebet,
Was ihn ersteckt. 1
Die aber reine Geister haben,
In denen sind des Höchsten Gaben
Bald aufgeweckt.


Und immer hör ich den Lerchengesang;
O Stimme des Tages, mein Herz ist bang.


Die Meeresflut, unendlich hingegossen,
Sie setzet erst der wilden Flucht ein Ziel,
Doch eben will ein Schiff vom Strande stoßen,
Er dingt sich ein um wenig oder viel.
Zurück noch schickt er seine Reisgenossen,
Den Schimmel samt dem Hund und Federspiel.
Hin fährt das Schiff; wohin? ich kann's nicht sagen,
Vergaß ja doch der Flüchtling selbst zu fragen!


– Che pensi? – disse a me, e poco poi
soggiunse: – Andiam, ch'egli è voler di quella
che nel tuo sonno mi ti diè ancoi –.


Und so wie kirchliche Ruinen
Bin ruiniert ich mir erschienen;


¡Insensible al amor sobre una roca
y sin temer la oscuridad espero!
¡Sin piedad, sin dolor, alma de acero,
contra el Espacio mi conciencia choca!
¡Silénciame, mujer! ¡Nubla mi boca!
¡Amigo, no me llames compañero!
¡Hosco soy y bestial y así lo quiero!
¡Ay del que a ciegas mis abismos toca!
¡Polvo de siglos, perturbada esfera,
yermo de horror, sin rumbo hacia delante,
soy el Hombre al que el Átomo vulnera!
¡Anticristo de sal y delirante,
partí la cruz en que morir pudieras!
¡Mas no compadezcáis al Hierofante!


Viz svého otce prostřed rytířstva!
Hleď na tu bledou a velebnou tvář,
a rci, zda nepodmaní pohledem.


Zdali krásu slunce nebeského
Na obloze stále spatřuješ?
Zdali na mrak někdy truchlivého
Nebe zouffale sy stěžuješ?


Ragion non è che contro a tue divine
imprese alcuna pugna durar possa,
che 'n breve non ne segua gran ruine.


Und Nacht um Nacht der Wind hinrauscht,
Und Nacht um Nacht mein Ohr hinlauscht.
Und immer die gleichen Sterne ziehn,
Und immer dieselben Stunden fliehn.
Und immer nagt in mir derselbe Gram,
Und keine Nacht ich weiterkam.


Anspannend die Kraft des Gemüts, wirkt Gutes und Schönes erschafft,
Auf daß in der werdenden Zeit bei Künftigen töne das Wort:
Selig der Tag und die Räume,
Wo solch ein Berühmter gelebt!


di lui mi dolsi, essendo al nome erede;
ma de l'altro il dolor qui non exprimo,
ché ognun che ama se 'l pensa e lui se 'l vede.


Nebudem se s vámi dělit, ne!
jednou provždy díme;
o svou zemi, Otců dědictví,
my se nedělíme!


Ostaň u mne, zaberem se do předmětu
Oba; s co jsme, ukážeme světu.
Famulus můj potřebný ti podá kov,
Zaopatří tobě hbité rytce,
Zjedná rozhlášené litce;
Brzo budeme mít na tisíce slov.
Zpytuj, skoumej, zkoušej, co chceš kaž,
Snahy vyvedení sobě važ.“


Do kolečka, chlapci ručí!
rád si Slovák zahajdučí;
ruce pěkně do boku,
tak, a rychle do skoku –
Ej, juj, do skoku!


So hebet eure Hände
Und betet: es ist Noth!
Und was ein Jeder spende,
Ob Lebensmark, ob Brod,
Zu reinigen, zu sühnen
Den theuren deutschen Stamm,
Soll Jeder sich erkühnen
Und heißen Opferlamm.


O die roten Abendstunden!
Flimmernd schwankt am offenen Fenster
Weinlaub wirr ins Blau gewunden,
Drinnen nisten Angstgespenster.


A Lila hrdá a bledá,
jízlivá, s učenou tváří,
už jen tě pro sebe hledá,
a že tě zničí, buď jist,
netančí – a jen se sváří,
historky z pomluv zná příst!


Mit Mannschaft sind sie schwer befrachtet
Die ruft voll Ungeduld: »Herbei!«
Wir steigen ein, so tief es nachtet,
Sind ohne Furcht und rudern frei.
Das Schiff ist voll von Schattengästen,
Wir sehen nichts, wir hören viel;
Doch unsre Fahrt, sie geht zum besten,
Wie Falken fliegen wir zum Ziel.


太常胸次三湘阔
一洒满林风雨声
移向鸿山读书处
顿令炎气变秋清


烟雨濛濛溪水头
长洲莫即是瀛洲
凭君为拨群峰看
似有玲珑十二楼


Et moi, les mains dans mes poches,
Je m’disais en voyant ça :
Qu’est-c’qui mouch’ra tous ces mioches !
Qu’est-c’qui mouch’ra ces mioch’-là !


Bepaskol a szemembe
Májusi fa-virágot
Ez a tavaszi vihar.
Könnyű a kacér ágnak,
Könnyű a fa-virágnak.


„A megtorlást bizonnyal ohajtja mindegyünk:
De vajh mikép nyomozzuk? és boszút kin vegyünk?
Mert egy-két tolvaj szolga halála itt kevés:
Nagyobb dolog van itten, nagy összeesküvés!


Inagotable la vierte,
Cierra los ojos, y siente.


我有铜鼎汤
快瀹龙焙香
政使浇舌本
君无问糟床


Wohl jauchzen die andern und schwingen die Hüt,
Viel Bänder darauf und viel edle Blüt,
Doch dem Burschen gefällt nicht die Sitte,
Geht still und bleich in der Mitte.


Über die Ferne hin,
Täler hin, Berge hin,
Durch alle Tage und Nächte hin,
Sing ich zu dir, o Geliebte.
Hörst du mich?


Du kleiner Gott, belehre mich,
Wie ich, wenn ich vom Lieb entbrenne,
Dem Mädchen mich erklären könne:
Red ich von Flammen, Pfeil und Stich,
Von Wunden und vom Tode,
Dieß ist ja aus der Mode?


Dál Rusalka se prohání,
a kol ní družky v zpívání:
„Hoch mladý dal se na cestu,
a v cestě našel nevěstu.“


Pak vane lesem divný ruch:
Tu jako plesný hlahol stromů,
Tam bolů ryk a praskot lomu,
Konečně pádný, temný buch,
Jak rána třeskutého hromu.


数枝分得广陵春
行李相看意亦亲
风急吹香浑似旧
露浓染色更争新


نقصَ البخلُ ويومَ أتى
قيلَ إن البخلَ قد كملا
لو رآهُ أهل مروٍ إذن
ضربوهُ بينهم مثلا


Ó pojďte všickni ku jednomu stolu!
Dřív byla Bible, potom Apoštolů
Zvěst blahá na svět zoří rozlila se.
Teď věčné evangelium plá v jase,
teď začne pravá volnost lidských duší,
jež každé pouto vítězně v prach zkruší.


Auf d'Knie fallt's nu nieder,
Und danket's all Gott,
Er hilft uns schon wieder
Aus'm feindlichen Spott.


Berge knüpft mit ehrner Kette
Liebe an das Firmament,
Donner ruft sie an die Stätte,
Wo der Sand die Pflanze brennt.
Um die hehre Sonne leitet
Sie die treuen Sterne her,
Folgsam ihrem Winke gleitet
Jeder Strom ins weite Meer.


Bídnou břečku manžel váš v konvici nám točí,
a sám ssaje denně žár z vašich krásných očí
a sám – třebať přistárlý, jak on má se k světu! –
pije nápoj medový s vašich kyprých retů.


Hat euch meine Bitte schon gerühret?
Seht! von Lieb' und Mitleid hergeführet,
Flattert ihr der kühlen Pappel zu.
O wie pocht mein Herz in stärkern Schlägen!
Tausend Freuden lachen mir entgegen;
Hoffnung, Hoffnung! o wie süß bist du!


Ich weiß wohl ein Gärtchen, das keiner entdeckt,
Im heimlichsten Schooße des Thales versteckt,
Hoch über ihm leuchtet der Himmel so blau
Und labend erfrischt es der duftende Thau.
Dort schonen die Winde
Die Angebinde
Dem neugebornen Kinde. –


Weil es heißt, der lebe lange,
Den man todt gesagt,
Hab' ich, deines Lebens bange,
Dich als todt geklagt
Jedem Freund auf meinem Gange,
Der danach gefragt.


O quanto è dolce, perch´Amor la stringa,
talor sentirsi un´alma venir meno;
saper come duo volti un sol depinga
color, come due voglie regga un freno,
come un bel ghiaccio ad arder si constringa,
come un torbido ciel torni sereno,
e come non so che si bea con gli occhi,
perché sempre di gioia il cor trabbocchi.


Zu stolz hat Niobe gesprochen,
Zu sicher Krösos sich gesonnt,
Antigone das Recht gebrochen,
Und Xerxes hat das Land durchstochen
Und überbrückt den Hellespont!


Man legt ihn auf einen hangenden Wagen,
Man that ihn zu seinen drey Schwestern tragen,
Durch einen grünen Walde,
Zu seinen drey Schwestern balde.


Na zlaté žerdi
je vladař jen hadr šarlatový,
aby zaslepil nevinné oči vdovy,
oči mrzáků, žebráků, velkých dětí;
pro ten hadr bude nám znova zmírat,
znova hladovět a znova slzy stírat,
znova ovdověti.


男儿立志要轩昂
莫共闾阎较短长
未必儒冠能见误
灯窗努力继书芳


Vše – my také – bez ustání
hyne, mizí, klesá,
jak když kámen vrhneš maní
do kotliny plesa.


Mein treues Lieben laß ich nicht,
Mein Leid, mein liebes Weh,
Und wenn mein Herz in Tränen bricht,
Und einsam ich vergeh. –
Oft ist mir noch, als würd' er wieder wach – Ach!


To-li u vody šumné, zelenavé květe kalina
a to u vody šumné, zelenavé mladá dívčina,
prádlo pere, bílé dopírá košilky co sníh,
jedou kolem mládci kozáci na bujných koních.
Od jich zbroje světlo vychází, od kurtek se mračí
a za nimi rodná krajina v jednom tone pláči,
prach před nimi rozvalil se, mlhy nad kurhany,
na plen jedou, v cizinu to, v nehostinské strany,
širokou opouští stepi, dumně za ní kvílí,
oj on s nimi slíčný, mladý děvušenky milý,
vraný pod ním komoň hraje, vítr burku vzdouvá,
k ní on ještě smutný mládec posledně promlouvá:
„Neplač, neplač má dušinko, oček víc netýrej,
nelom pěkné ručky bílé, smutku odepírej,
však přiskáče tvůj molodec, tamerlam dá zlatý,
zavede tě žínku mladou do nizoučké chaty.
Neplač, neplač má dušinko, zármutek pusť z hlavy,
však povrátím, z vojny vrátím v slávě se ti zdravý.“


Kommst du auf's Jahr
Auf deine Pfarr,
So denk': I bin a armer Narr!
Und nimm a Paar davon zu dir;
Der Himmel sei dein Lohn dafür,
Und sog, es sein von mir.
Und denk da halt:
»I bin schon z' kalt,
Es thuet 's halt net mit Teufelsg'walt.
Itz b'halt's is halt die kleine Kramm,
Vnd laß derzieg'n in Gottes Nam',
I bring a so nix zsamm.«


Der HERR stund zwischen Beiden,
Auch war Elias da,
Und Moses kahm mit Freüden
Den dreien Jüngern nah',
Auch Gott rief selbst von Oben:
Ei solten wir den nicht
Auch werden aufgehoben
Wie Sie zum HimmelsLicht?


Ach! und die enorme Pracht
Seiner Gärten, Parks und Villen,
Schlafzimmer, nicht für die Nacht,
Nur zum Sehn um Gotteswillen!


Den Bischof und den Dichter vergleich ich ohne Müh;
So ein als andrer dichtet, auf Glauben rechnen sie.
Doch glaubt man nicht dem Bischof, so bleibt ihm doch sein Amt,
Der ungeglaubte Dichter ist darum schon verdammt.


Offertoire,
En mémoire
D'un consort.


Nun, so versuch es,
Eden der Lust,
Ebne die Wogen
Auch dieser Brust!


König Erich steht vor ihm, naß aus der Flut,
Und streckt den Arm nach oben.
»Hinweg, hinweg, bei Christi Blut,
Zehn Klöster will ich geloben.«


Weit nöthiger liegt noch, im innersten von uns,
Der Werke Richterin, der Probstein unsers thuns:
Vom Himmel stammt ihr Recht; er hat in dem Gewissen
Die Pflichten der Natur den Menschen vorgerissen;
Er grub mit Flammenschrift in uns des Lasters Scheu
Und ihren Nachgeschmack, die bittre Kost der Reu.
Ein Geist, wo Sünde herrscht, ist ewig ohne Frieden,
Sie macht uns selbst zur Höll und wird doch nicht gemieden!


Nor Youth alone has joy in view,
has its satisfactions too.
Who envies not the miser's store?
Who seeming rich, and really poor,
Yet that one passion, lust of gain,
Supports him under ev'ry pain:
Amidst a thousand ills he'll thrive,
And think it  to live.
The venerable Sage, who deals
In long, insipid, ancient tales,
Who dwells on feats of former times,
And loudly taxes modern crimes;
Whose tedious lore at morn's begun,
And ends but with the setting sun;
At ninety odd, this happy man
Repines, that life is but a span!
That as the sparks fly upwards all,
So mortal man is doom'd to fall!
That flesh is grass; and like the flow'r,
Springs, blooms, and dies within an hour! —
More truths, perhaps, he might unfold;
But ah! he dies; his tale is told.


Jest čas, kdy východ měsíce jest blízký.


da grande, inconsolável despedid
Quando eu disser adeus, amor, segrede
um " até mais" que ainda ilumine a vida
que no arquejo final vacila e ced
Quando eu disser  adeus, quando eu disser
adeus, mas um adeus já derradeiro,
que a sua voz me possa convencer


ما ماتَ مَن أَنتُمُ أَغصانُ دَوحَتِهِ
فَالذِكرُ مِنهُ مُقيمٌ بَينَ أَحياءِ
لَمّا اِقتَضى الدَهرُ مِنهُ وَترَهُ وَقَضى
عَفَّ الإِزارِ حَميدَ الفِعلِ وَالرَأيِ
كُنتُم لَهُ خَلَفاً يُهدي الثَناءَ لَهُ
كَالماءِ لِلوَردِ أَو كَالوَردِ لِلماءِ


Und dieses Lied, als Seelenkunde
Zu dir hintönend liebevoll,
Es ist ein Gruß von einem Munde,
Der bald im Tod verstummen soll! –


Na jasném co nebi světel hoří,
Ve vodách co pluje rybiček,
Co v Čechách se zpívá písniček,
Písku co jest v široširém moři:
Kolik lidí mamonu se koří,
V sadech všech co kvete růžiček,
Kolik sladkých tÓnů slavíček
Z rozmilá hrdélka denně noří;
Kolik Čechie ve lůně tmavém
Drahých chová rud a kamenů,
Co krůpějí krve v těle zdravém
Ode srdce žilami se proudí:
Tolik, když na Tebe vzpomenu,
Vzdechů lásky ze srdce se loudí.


Wie wohl war mir dabey/ voraus mein liebgen dir/
Denn du/ du suchtest selbst die besten spiel herfür:
Dick dack und contrapuff/ verkehren/ aus und ein/
Die solten unsre kurtz- und lange weile seyn.


Yet though her soul must griefs sustain
Which she alone can know,
And feel that keener sense of pain
Which sharpens every woe;


Пусть я кого-нибудь люблю:
Любовь не красит жизнь моОна, как чумное пятно
На сердце, жжет, хотя темно;
Враждебной силою гоним,
Я тем живу, что смерть другим:
Живу – как неба властелин –
В прекрасном мире – но оди


Wo kam es hin? Es ist dem Blick entschwunden:


Žal jeho přece jejím žalem byl!
Zlá její předtucha se splnila!
Cítila, kterak asi strašlivě
trpí brat po přestálém sklamání.
Jak bludný stín se vlekl po domě,
více než člověku jsa podoben
duchu, vzbuzenému ze záhrobí...
Tichounkým krokem chodil zahradou,
zadumán, zasněn. – Lítost svírala
citlivá srdce sester předobrých,
když viděly jej tak se trápiti.


Jest láska velká jara bouř,
a máj mé mladé žití,
jen první zpěv v něm vzbudil se,
a první vzkvětlo kvítí.


Ta pravá klidně zářivá,
ta levá nervně vrtivá.


Auf der Höhlung
eines erstorbenen Kraters
blies heute Pan,
wie Schusterjungen
auf Schlüsseln pfeifen.
Er pfiff »die Welt« aus,
dies sonderbare,
zweideutige Stück
eines Anonymus,
das Tag für Tag
uns vorgespielt wird
und niemals endet.
Oh pfeife doch minder,
teuerer Waldgott!
Halt Einkehr, Pan!
Wer hieß Dich denn
unter Menschen gehen? ...


De
noites de mil sóis se fazem os dias
e na berma dos sentidos
corre o desassossego de um corpo sôfrego
e a alma se aviva a cada sobressalto,
do acto consentido que atravessa o corpo


„Mnoho-li žádáš?“ zaznělo vedle.
Po jeho boku Jarmila stála.
A s mrakem hněvu na tváři zbledlé
on trhl sebou a vzkřikl temně:
„Hoj, příliš směle se mnou jsi hrála!
Ty’s jako had se dotřela ke mně,
slídila’s všudy po stopě mojí. –
Proč se mi nyní do cesty stavíš?
Jdi!“ – Bez pohnutí Jarmila stojí.
On dupl nohou, neschopen slova.
„Mnoho-li žádáš?“ ptala se znova.
On sypěl vztekem: „Co že to pravíš?“ –


Tiberius, starý císař římský,
vyrážkou zlou po těle byv stižen
oznámil svým věrným senatorům,
že chce útočiště vzíti k nebi,
když ho u lékařů nenachází.
Slyšelť, že je v dálné Palestyně
divotvorce velký, jmenem Ježíš,
který rány hojí, mrtvé křísí,
který jistě pomůže i jemu.
Proto vyslati chce senatora,
aby divotvorce v město pozval.
Nabídli se všichni senatoři
vladařovi prokázat tu službu,
ale jenom jediný byl zvolen,
přítel nejvěrnější, Volusian.


Tanto
tempo a pensar
divino esforço
que adormecendo
deus sonhou consigo:


物外烟霞世外踪
宿缘能复几回从
羽人莫漫怜相别
还待他时伴赤松


Dias semanas passam à dezena
nem tempo volta
nem nosso amor nossa pena
sob esta ponte passa o rio Sena


Der kaufman seglend gegen haus,
wan wind und wellen sich erheben,
hat nu nicht so vil geiz, als graus,
weil schif, mast, ruder, grundbaum beben:
Sein herz voll forcht, voll klag sein mund
geloben beed in böser stund,
daß das best leben das landleben,
dem will er sich nu ganz ergeben.
Jedoch komt er kaum an das land,
daß sein gelübd er stracks vernichtet
und, weil armut sein gröste schand,
sein schif bald wider neu zurichtet.


O! turn thine eyes, and view yon dove,
He'll charm thy every sense to love;
While, from the bending spray, his mate
Shall love-inspired notes repeat.


Vzhůru, Slováci,
Statní junáci,
Blesky chystejte,
Hromy vrhejte
Na vraha zlého,
Mnohověkého!


Jen přisednout a jí se doteknout,
byť fantasie pouhé lichou lží,
by obrněn byl v přítomnosti soud
a jisté plus měl v každé soutěži.


Nítida flor que por la noche helada
tenue te besa del rocío la gota
y el pajarillo de candente nota
vuela a libar tu miel en la alborada


Scházejí se již hustá mračna,
zamlklé hloučky se všech stran,
na zástup rostou větší a větší,
na vzrůstající povodeň,
na nepřehledné rostou moře,
jak moře s bouří ukrytou.
Slyšeti hlasy nenávistné,
vrhané smolné pochodně;
slyšeti hlasy uklidňující,
souhlas i odpor zároveň.
„Vyvlastnit!“ křičí na zástup řečník.
– „Vyvlastnit!“ hromový souhlas zní.
– „Jenom ať nevyvlastníme sebe!“
druhého řečníka rada zní.
– „Zbabělče!“ – „Zrádče!“, –
„Zákeřná dýko!“
zaťaté pěstě se vrhají naň.
– „Tohle je, soudruzi, svoboda vaše?“
brání se řečník rozvážný.
– „Mlčet!“ – „Ať mlčí třasořitka!“
burácí prudko většina.


水旱频盈奏
宵衣念转深
此时应召对
何以答天心


   Una rueda lejana
me esconde y me suaviza
las antiguas palabras


Buď veleben tvůj hustý, dlouhý vlas,
jenž zlata lavinou se k skráním řítí,
ve slunce záři plane nad topas,
a v stínu když tvé ouško musí krýti,
jak lísky kůra leskne se a svítí!
Víc vůní v něm než v jižní noci jest,
víc jisker v něm než na obloze hvězd,
jak lilje kmitá jím tvůj bílý vaz.
Ó nech mne u tvých nohou věčně sníti –
tvůj hladit vlas jest líp než víno píti!


Ich wil in deiner Seele leben/
mein Schatten soll stets um dich schweben
biß du auch auß dem Leben fährst
und deine Seele mir gewährst.


Causou-lhe minha vista sobressalto
Logo quando me viu; mas, conhecido
Dela, com alvoroço deixa o alto,
Fazendo-me um sinal mal entendido.
Cobrei o brio, de que estava falto,
E do peito qualquer temor despido,
Chegando-me a um postigo, que ali estava,
Que pouco ao parecer se frequentava.


Und Tod und Schicksal überdauernd, zieht
In fernste Zeit dein herzbezwingend Lied!


يقرُّ بعيني أن أراها مُغيرةً
لها برؤوس المترفين عِثارُ
سوابح في بحرَيٌ دمٍ وعجاجةٍ
فمندفقٌ مُثعنجرٌ ومُثارُ
كأن على أعوادها جنَّ عبقرٍ
من الصَّول لولا منطقٌ وشِعارُ
تدافعن في غِرْبيب ليلٍ كأنما
جباهُ وجوه السَّابقات نهار
لهن إلى وطءِ القتيل تقدمٌ
ومنهن عن أخذ الأسير نِفارُ
على الحي لا راجي النَّوال لديهم
يُجادُ ولا باغي الذِّمام يُجارُ
إذا قدروا لم يحملوا عن جريمةٍ
فسيَّان حربٌ فيهم وإِسارُ
سلاحهمُ يومَ التسالم زينةٌ
وحربهمُ يوم اللقاءِ فِرار
كأن مداف الورس فوق وجوهم
إذا قيلَ هذا معْركٌ وغِمار
تصالح فِهْرٌ فيهم وزنادهُ
وأُوْمِنَ كومٌ عندهم وعِشار
فلا الضيف يقري وهو غرثان ساغب
ولا خابطُ الليل البَهيم يُنارُ
حلومٌ كعيدان الأراكِ ضعيفةٌ
وأعطافُ هزلٍ ما بهن وقارُ
تمنيت أن الحي خرَّتْ عمادُهُ
فتُنقضُ أوتار ويدركُ ثارُ
غرست الحجا والودَّ في غير حقه
ولم أدر أنَّ الحادثات ثمارُ
وهون وجدي أن تراخت منيةٌ
ولم يكتسف بدر العلاء سرارُ
فإن نحت الدهر المعاند أثْلَتي
فأنجمَ وُجْدٌ واستُعيد مُعارُ
فعند ابن سلطانٍ عطاءٌ ونجدةٌ
كفاني عِزٌّ منهما ويَسارُ


Du lihber/ lihber Junge!
oho!
Sie biß mir auff die Zunge/
soso.


Das Pärchen weißer Tauben,
Du siehst, es fliegt dorthin,
Wo um besonnte Lauben
Gefüllte Veilchen blühn.
Dort banden wir zusammen
Den allerersten Strauß
Dort schlugen unsre Flammen
Zuerst gewaltig aus.


que por sabio pasando, es un jumento
Esto lo digo sin fruncir los labios:
Serán toda la vida mis resabios


Я тоскую и беспечен,
Жизнь бесстрастная томит,
Скучный день мой бесконечен,
Ночь бессонна, как АиЧас за часом улетает,
Каждый бой часов растет,
Где двенадцать ударяет,
Там и первый настае


Wenn teure Zeit ist, oder Pestilenz,
Oder Dürre, oder Krieg, oder irgendeine Plage,
Wer denn vor Dir in diesem Hause fleht;
So wollest Du hören im Himmel,
Und Deinem Volke gnädig sein!


Deh, se pur premeti desio di piangere,
Mira la patria; grave d'obbrobrio
Il nome italo mira;
E qui piangi e ti adira.


Slunko se jak druhdy
V Dněpru zrcadlívá –
Mutně slepý pěvec
O dávnost zpívá.


Aber die Brust zerpeitscht zu Schäumen
der Seine alte, heilige Flut,
deren Ufer noch glühn und träumen
von Erlösung und von Blut.


Du bist mein Schaf;
Ich bin dir niemals böse.
Und er ist baff;
Er schaut ins Weltgekröse.


A dojmy střídaly se stále nové
v těch listech, které domů psali dál:
o garnituře jedné brilantové
a o rubínech v Palais Royal,
o vernissáži v Saloně, kde blýští
se celá Paříž a kde toho dne
pařížská hautevolée o modě příští
pro celý svět se slavně rozhodne...


Ich kann nicht aufstehn!
Ich kann nicht schrei'n!
Ich kann nichts mehr sehn! –


Uebersetzest du gern, verwegener Deutscher, so wisse,
Daß eine Ohrfeig' in Rom wörtlich ein Messerstich heißt.


di Isaù sventurato e di Iacobbe,
come Lotto fuggì della sua terra,
poi che l'ira di Dio sopra cognobbe,


et ciò che ha dicto a tua laude et honore.
Parli gran facto che 'l figliol de Dio
pena supporti per l'altrui errore.


En los yermos del mar, donde habitas,
Alza ¡oh Musa! tu voz elocuente:
lo infinito circunda tu frente,
lo infinito sostiene tus pies.
  Ven: al bronco rugir de las ondas
une acento tan fiero y sublime,
que mi pecho entibiado reanime,
y mi frente ilumine, otra vez.
  Las estrellas en torno se apagan,
se colora de rosa el Oriente,
y la sombra se acoge a Occidente,
y a las nubes lejanas del Sur:
  y del Este en el vago horizonte,
que confuso mostrábase y denso,
se alza pórtico espléndido, inmenso
de oro, púrpura, fuego y azur.
  ¡Vedla ya!... Cuál gigante imperioso
alza el Sol su cabeza encendida...
¡Salve, padre de luz y de vida,
centro eterno de fuerza y calor!
  ¡Cómo lucen las olas serenas
de tu ardiente fulgor inundadas!
¡Cuál sonriendo las velas doradas
tu venida saludan, oh Sol!
  De la vida eres padre: tu fuego
poderoso renueva este mundo:
aun del mar el abismo profundo
mueve, agita, serena tu ardor.
  Al brillar la feliz primavera
dulce vida recobran los pechos,
y en dichosa ternura deshechos
reconocen la magia de amor.
  Tuyas son las llanuras: tu fuego
de verdura las viste y de flores,
y sus brisas y blandos olores
feudo son a tu noble poder.
  Aun el mar te obedece: sus campos
abandona huracán inclemente,
cuando en ellos reluce tu frente
y la calma se mira volver.
  Tuyas son las montañas altivas
que saludan tu brillo primero,
y en la tarde tu rayo postrero
las corona de bello fulgor.
  Tuyas son las cavernas profundas,
de la tierra insondable tesoro,
y en su seno el diamante y el oro
reconcentran tu plácido ardor.
  Aun la mente obedece tu imperio,
y al poeta tus rayos animan;
su entusiasmo celeste subliman,
y te ciñen eterno laurel.
  Cuando el éter dominas, y al mundo
con calor vivificas intenso,
que a mi seno desciendes yo pienso,
y alto numen despiertas en él.
  ¡Sol! Mis votos humildes y puros
de tu luz en las alas envía
al Autor de tu vida y la mía,
al Señor de los cielos y el mar.
  Alma eterna do quiera respira,
y velado en tu fuego le adoro:
si yo mismo, ¡mezquino! me ignoro,
¿cómo puedo su esencia explicar?
  A su inmensa grandeza me humillo,
sé que vive, que reina y me ama,
y su aliento divino me inflama
de justicia y virtud en amor.
  ¡Ah! si acaso pudieron un día
vacilar de mi fe los cimientos,
fue al mirar sus altares sangrientos
circundados por crimen y error.


□□□□□□□
□□□□□□□
更有诗人穷似我
夜深来共纸衾眠


Publicado no livro Glaura: poemas eróticos de Manuel Inácio da Silva Alvarenga, bacharel pela Universidade de Coimbra e professor de retórica no Rio de Janeir Na Arcádia, Alcindo Palmireno (1799)
In: ALVARENGA, Silv Glaura: poemas erótico Pre Afonso Arinos de Melo Franc Rio de Janeiro: Imprensa Nacional, 194 (Biblioteca popular brasileira, 16


Direti adunque come sotterrata
M'avete istessi a canto alla marina;
Ma lui dimandarà de la contrata
Per trovar morta almen la sua Lucina.
Direti che l'aveti smenticata
Come se chiami, e il loco che confina;
Poi confortati lui con tal parole
Che stia contento a quel che 'l mondo vôle. -


Vše pilo a se smálo:
„To řeč, z té skutků málo!“
Však nikdo nezřel, že mrtvý kýv’,
a když si ho všim’, on si zas dřím’
a ležel jako dřív.


Ich wil mich nur mit Witwen-Kleidern tragen,
Vnd anders nicht beginnen, als mich klagen.
Wer Wollust liebt vnd Frewde sucht, der hat
Bey mir nicht stat.


»Ein Port die Ehe!« rief der Narr des Grafen,
Er war zum heil'gen Grabe mitgefahren,
»So möge doch vor solchen Ruhehafen
Der Himmel jeden Biedermann bewahren!
Ein Meer ist sie, des Wellen nimmer schlafen,
Drauf ewig sich die tollen Stürme haaren,
Ein falsches Meer, ein wildes Meer, Eur Liebden,
Ein höllisch Meer von Skyllen und Charybden!


Somente por vezes, dos jungles das bordas
Dos golfos enormes, daquela paragem,
Erguia a cabeça surpreso, inquieto,
Coberto de limos — um touro selvage
Então as marrecas, em torno boiando,
O vôo encurvavam medrosas, à to
E o tímido bando pedindo outras praias
Passava gritando por sobre a canoa!


Wer weiß diß Sacrament des Wassers zu entbehren/
Des Wassers/ dem das Wort des Höchsten beygesellt/
Viel Wunder-Kräffte schenckt: Wir kommen auff die Welt
Ohnmächtig uns der Macht der Raub-Fisch zu erwehren/
Als Schleyen/ die im Koth der schnöden Erb-Schuld stecken/
Und die das Netze soll des Höllen-Fischers decken.


Wein war in den Krügen.
Braut und Bräut'gam tranken
D'raus in tiefen Zügen,


绕畦青青蔬叶凉
渠水新添一尺强
倚杖方知山雨过
夜来底事梦魂长


Sì dolce e chiara fiammeggiar non suole
a mezzo giorno stella,
ma qual s'asconde e si dilegua il sole?
Quant'è costei pur bella?
O ben di lui sorella,
di lui figlia, e più vaga, io non so come
il vel, non che le chiome
ritrar, che il suon, che l'ôra
a sentir fora? Angelica sirena
in giro tal cantando il Ciel non mena.


Mais je suis plein d'une colère injuste,
Car ma maîtresse a cessé de m'aimer,
Et je reproche à l'innocent arbuste
D'épanouir ses fleurs et d'embaumer.


Es hängt der Goldregen seinen Träumen nach,
Die Kastanienkerzen leuchten an den dunkelgrünen Wegen
Und Maiwolken stehen wie fliegende Gärten über dem Dach.


黄龙月夜弄明珠
云母溪流石汞馀
赤脚野人垂地发
自云曾奉紫霞裾


Ach, ich Sündenwurm der Erden,
Jesu, stirbst du mir zu gut?
Soll dein Feind erlöset werden
Durch dein eigen Herzensblut?
Ich muß schweigen Und mich beugen
Für dies unverdiente Gut.


Wir dreschen dieselbigen Halme ja auch,
Eure Enkel werden sie dreschen,
Es wirbelt und qualmt der urewige Rauch,
Ihr werdet das Feuer nicht löschen.


L'été, lorsque le jour a fui, de fleurs couverte
La plaine verse au loin un parfum enivrant ;
Les yeux fermés, l'oreille aux rumeurs entrouverte,
On ne dort qu'à demi d'un sommeil transparent.


Ich zun offt- vnd offtermahlen
Hab es alles vndersagt:
Du zun offt- vnd offtermahlen
Es doch nahmest nit in acht;
Offt ich warnet/ offt ermahnet
Sohn es dir wirt vbel gahn;
Waß doch warnet/ waß ermahnet
Du mit nichten hörtest an.


Avšak na to pozdvihna se Gjuro:
„Nemař řeči, podgorický kadi!
Dříve tebe vpadali nám do hor
jsou již Turci, a je podmaniti
nepovedlo se jim, nedím-li já
děvčata nám unést naše krásná;
nezdaří se, dá bůh, ani tobě!
A ty, pane pašo, na Kućích co
požadovat máš-li, podruhé si
přijdi sám, a pro nás neposílej!
Kamení tam dost a něco také
olova – i pro tebe se najde!“


Kezdj buzgón, s már sokra menél: halad, aki megindúlt
Míg porban fetreng a henye, gyáva erő.


Dir dank ich für das Wunder der Güte:
Selbst deinen Sohn gabst du für mich.
Von ganzer Seel und ganzem Gemüte,
Von allen Kräften preis ich dich.


Lebendig sein begraben,
Es ist ein schlimmer Stern;
Doch kann man Unglück haben,
Das jenem nicht zu fern:
Wenn man, bei heißem Herzen
Und innern Lebens voll,
Vor Kümmernis und Schmerzen
Frühzeitig altern soll.


Selbst ein so himmlisches Paar fand nach der Verbindung sich ungleich:
Psyche ward älter und klug, Amor ist immer noch Kind.


Tak jako když kdo stihá,
let hvězdy oblakem
a přání jakés mihá
se jemu před zrakem. – –


Ty to místo hledáš – já v tvém nitru čet’.
Vrať se aspoň ve snu, když to tvé tě zklame,
a teď ruku dej mi – řekněm’: naposled!


Žádný tehdáž neohrážel
Zahrady a pole plot;
Člověk, kde chtěl, hrušky srážel,
Kde chtěl, pás se brav y skot.


Kein Mensch hat die beliebte Krafft
Der mehr als theuren Jungferschafft
Auß ihrer jungen Schos gerafft,
Du aber frage deinen Sinn
Wo hast du längsten den Gewinn
Der angebrannten Keuschheit hin.


en fakiri en zengini çirkini ve orospusu


Da kam eine Zeit, die war wie heute.
An allen Ecken und Enden gährte es.
Und die Menschen erfaßte ein Sehnen
Und ein Hunger nach Licht und geistiger Speise.
Da trat ein Mann auf und verdeutschte ein Buch,
Das hat schon genug Blut gekostet auf Erden.
Und seine Sprache in dem Buch war wunderbar,
Voll Kraft und Männlichkeit
Und doch voll hoher Schönheit fast überall:


Szamár hitben, dús hangulatban
Másoknak lelke, teste épül,
Minket vad kerubok űztek ki
A hazugságok édenéből,
Hitünk nincsen, hogy szebbnek várjuk
A jövő percet, mint a tűntet
S a mult örökre hal meg nékünk...
Éles szemmel vajon ki büntet,
Nyomorékokat, bennünket?


Die Gräfin wandelt auf und ab in einem sachten Schritt.
Sie las den Brief und las den Brief. »Was bringt der Graf mir mit?
Ist's wohl ein Span vom echten Kreuz? Den küßt ich voller Scheu!
Ist's in dem Zwinger ein Getier? Ein Pardel oder Leu?


Steige weiter,
Seele! Gott sey dein Gesang!


Llevadme a aquel lugar tan espantable,
que, por no ver mi muerte allí esculpida,
cerrados hasta aquí tuve los ojos.
Las armas pongo ya, que concedida
no es tan larga defensa al miserable;
colgad en vuestro carro mis despojos.


Mezi lidské strnady a vrabce
zjemna choď a na kočičí tlapce;
přisedej všude, prodři sto šest katí
a budeš záhy všude předsedati.


Je mi, jak na stromku bych suchém
byl lístkem, zbylým do máje,
co stromek vedle bují ruchem
se zelenaje, zkvetaje.


	che, morto lui, la sua donna incinta
rimase, e Carlo Semplice poi nacque.
Ma Luìs Balbo a la mortal sospinta


Bewegst ambrosisch du das Haupt,
So wallt Beseelung durch die Lüfte,
Wird rund umher der Hain belaubt,
Gießt Heilung sich durch alle Düfte,
Du Arzt, von deinem Götterhaupt.


Nezdá se? Kohout ozval
se ospalý. Eh, k smíchu,
ozvěna komická a pronikavá
se opakuje v tichu...


Od stromu k stromu rozpjata jsou kola,
v nichž pavouk vraždí chycený rod muší,
kol bzučí hmyz a se sněti pták volá.


Die Nacht ist wild, mit wachsender Macht empört
Sturm sich und Strom! der Wanderer bebt, und weilt,
Und zaget vorwärts, zu verschlingen
Droht ihn der schwellenden Wogen Andrang.


Die beliebten Purpur-Wangen
Nahmen mir das Leben ein,
Und erregten durch den Schein
Alles Hoffen und Verlangen,
Biß ich alles was ich fand
Ihr und ihrer Gunst verband.


Ewig, Mensch, sollst du das loben,
Was die Erdennot besiegt
Und im stolzen Flug nach oben
Mit des Geistes Flügeln fliegt,
Was mit hochgebornen Seelen
Um die stolze Freiheit wirbt
Und nicht rechnen kann und zählen,
Wo sich's ehrlich lebt und stirbt.


Was hilfft michs, daß ich bin den Musen nachgezogen,
Die Eltern sind um Gold, und ich um Müh betrogen.
Es ist umbsonst sein Glück in Künsten fliehen an,
Wann einem Schuster dis der Leisten geben kann.


Brutal setzt sie den Fuß auf jener Nacken,
Die sich im Schweiß des Angesichtes mühn,
Im Überfluß geneigt, noch abzuzwacken
Vom sauren Lohn, des Saaten spärlich blühn.
Sie läßt für sich wohl hämmern, weben, hacken,
Den Acker bauen und das Eisen glühn,
Doch gilt's, zu sorgen für die »niedern Klassen«,
Glaubt sie sich bestenfalls – herabzulassen.


Suben por la calle
los cuatro galanes.
Ay, ay, ay, ay.
Por la calle abajo
van los tres galanes.
Ay, ay, ay.
Se ciñen el talle
esos dos galanes.
Ay, ay.
¡Cómo vuelve el rostro
un galán y el aire!
Ay.
Por los arrayanes
se pasea nadie.


Noc jasná byla jako den
a němá – tišší nad příkrov,
jen cypřiše ty šuměly
a z lesa sténal nářek sov.


Would bounteous Heaven once more indulge, I'd choose
(For who would so much Satisfaction loose,
As witty Nymphs, in Conversation, give,)
Near some obliging, modest Fair to live;
For there's that Sweetness in a Female Mind,
Which in a Man's we cannot hope to find:
That by a secret, but a pow'rful Art,
Winds up the Springs of Life, and does impart
Fresh Vital Heat, to the transported Heart.


Die Elohim zur Nas' hinein
Den besten Geist ihm bliesen,
Nun schien er schon was mehr zu sein,
Denn er fing an zu niesen.


Zum andern solt den namen sein
nit nennen unnütz und gemein.
hie solt sein namen leren
allein preisen und eren.
O mensch, dank hie dem schöpfer zart,
der dir sein nam hat offenbart,
das du in an magst rüfen,
sein hilf darbei tust prüfen.
Hie klag, das du sein heiling nam
hast braucht zu schweren, schant und scham;
bit got, das er dein herze ker,
das es sein namen preis und er
hie und dort ewiklichen.


Do Mestre o corpo ali já não estava...
Porém, à Madalena que chorava,
Um anjo diz: “Jesus ressuscitou!”


Již umři, myšlénko, a neděs více!
Proč svíráš v žhavá pouta duši?
Což z práce tvé tě, krutá pijavice,
ni prosba, žal můj nevyruší?


(( أ ))
دعي الحرفَ عني يقولُ الذي لم أقلْ
وأكملُ آخرَ مسرىً بدأتُ
لأني مشيت ُ زمانا ً طويلا ً
إليك ولكنني لم أصلْ
وإني عبرت ُ لآخر شط ٍ
ظننتُ بأني عبرتُ
وأدركتُ حين تأبَّطني اليأسُ
أن المسافة َ دونَكِ بحرٌ
وإني على ضفّتي لم أزلْ
(( ب))
يشيعون عني وعنكِ حديثا ً
ويرضيكِ كلُّ الذي يهمسونْ
فقلتُ رأيتك ِ في بابَ قلبي
تقولين أهلا ً لمن يدخلونْ
فقالوا جنون ْ
رأيت ُ السحاب َ بكفيك ِ يهمي
وإني طويت ُ يديك ِ بكفي
وبلَّلَتِ الروحَ تلك المزونْ
رأيتُ مساحةَ قلبي بياضاً
وأنت ِ تخطِّينَ أجملَ شعر ٍ
بوجهٍ حزين ٍ جميل ٍ حنونْ
فقال الأُلى حولنا يكتبونْ
محالٌ جنونْ
رأيتكِ مالي ومالُ الذينَ
لديهم عيونٌ ولا يبصرونْ
أراكِ كتابا ً سأقرأ وحدي
أيُوكَلُ قلبي بمن يقرؤونَ ولا يقرؤونْ
أأنجبتُ كلَّ البرِّية ِ حتى
أحسَ بذنبِ الذين إذا ما
تغنَّيتُ بالحبِّ لا يفهمونْ
(( ج ))
دعيني أعيدُ سياقك ِ وحدي
وأبدأ من حيث غيري انتهى
وأعترفُ الآن للَّيل ِ همسا ً
وجهرا ً إلى واهب ِ المشتهى
فيا ليلُ يا واهبَ المشتهى
ويا ليلُ يا ليلُ كيف ابتدأنا
وكيف تمرُ الليالي عليَّ
ولا يصرخُ الشوقُ إلا لها
ويا ليلُ عُدْ بي لأول ِ وَصْل ٍ
لتلكَ الدقائقِ كيف احترقنا
وكيف امتزجنا
وكيف شربتُ سنا صوتها
وكيف ألفتُ لبضعِِ ثوان ٍ
تمرُ ثقالا ً على صمتها
وأتقنتُ أتقنتُ كلَّ حديثٍ
وأدمنتُ أدمنتُ أدمنتُها
(( د ))
إذا كان لا بدَّ لي من وصايا
ولا بدَّ لي من كتابٍ أخيرْ
أقولُ بأنكِ فوقَ الحكايا
وفوقَ الكلامِ الذي لا يُثيرْ
فهل أكتبُ الآن عنكِ وعني ، وأنت أنا
أنتِ لستِ سواي
وأن الحروفَ التي تستجيرْ
تعلَّمنَ منكِ فنونَ العطايا
تعلمنَ كيف يُروضْنَ ليلا ً
على الحبِّ حين تنامُ البرايا
وينتشرُ الحبرُ فوقَ الورق ْ
لتنزفَ روحي حطامَ أسايَ
إذا ما تهيأتُ كي أحترق ْ
لأكتبَ أن كان لا بدَّ لي
و لا بدَّ لي من كتاب الوصايا
أقولُ أحبكِ روحا ً وفكراً
ووحَدك أدري
بأني أكادُ به أختنق ْ
وأنتِ تُهيلين فوقي الخطايا
وحبكِ أمرٌ نويتُ عليه
وفي البدءِ دوما ً تكون النوايا
(( هـ ))
حين تأتين َ ببالي
كالطيور العائدة ْ
دون أن أدري يدي تمتدُّ
كي تحسبَ ـ أن جئتِ ـ
ضلوعي الباردة ْ
ربما ضيعتُ ضلعاً فـرَّ من فرط التمني
كظنوني الشاردة
حين تأتين ببالي
أرتمي فوق رمال ِ الوهم ِ حتى
أغتني بالأمنيات ْ
وأرى ضحكةَ أوراقي تراقصنَ على الرف ِ
تهيئنَ لنزف ِ الكلمات ْ
وتجمَّعن َعلى المكتب ِ يا سيدتي
بعد شتات ْ
حين تأتين ببالي
أتقي نارَ العتاب ْ
فدعي النارَ دعينا نبَدأِ الآن
دعيني أتقي ناركَ شبرينَ
وشبرا ً للخراب ْ
وأمنيكِ بما لا أتمنى
كلما غبتِ تمنيتُ خيالا ً
وتعلقتُ بأهدابِ السرابْ
(( و ))
نـَذرٌ عليَّ بأن أخلَّدَ قصةَ الأنثى التي
عرفتْ بما بي
فرأيتُ أعصابي
يهنّئُ بعضها بعضا ً
على ألق ِ التَّصابي
فاعتذرتُ إلى غدي
إني اعتذرتُ إلى غدي
نذرٌ على الحبِ الذي
غنّى به ( الأعشى ) و ( قيسٌ )
( طَرْفَة ُ بن العبيد ) برقةَ ثهْمدِ
نذرٌ لطرفةَ ذلك المسكون بالإبداع ِ
والمسكون بالأحزان ِ فوق تجلُّدِ
ويدي إذا اعتذرتْ عن الإبداع ِ
لستُ أظنُّها بيدي
نذرٌ لطَرْفَة َ فاسعدي
أدري بأن العمر قد مرَّ
بما لم تسعدي
(( ز ))
أبجدٌ يختمها الهوّزُ
والهوّزُ تأتي خاتمةْ
أنت ِ يا فاتحةَ الشعرِ
ويا فاتحةَ الألوان ِ
يا فاتحة ً كلَّ انغلاقٍ للدروبِ المعتمة ْ
هكذا أنت ِ
ربيعٌ دائمُ الخضرة ِ
بحرٌ هادئٌ
عطرٌ تسامى
و شفاةٌ ملهمة ْ
أنتِ يا مبدعةً سحرَ الرياحين ِ
ويا طاحونة ً للريح ِ
يا وادعةً و ظالمة ْ
ما تخيَّرتُ بهذا الحبِ
قد جاءَ كما أهواه
قد علَّمني سرَّ العيونِ العازمة ْ
أبجدٌ يختمها الهوّزُ
هل ألقاكِ يوما خاتمة ْ


Celsus wer gekummen hoch, wann das Sterben nur gethan;
Dann er starb drey Jahr dafür, eh er ward ein Edelman.


Чародейкою Зимою
Околдован, лес стоит —
И под снежной бахромою,
Неподвижною, немою,
Чудной жизнью он блестиИ стоит он, околдован, —
Не мертвец и не живой —
Сном волшебным очарован,
Весь опутан, весь окован
Легкой цепью пуховой…
Солнце зимнее ли мещет
На него свой луч косой —
В нем ничто не затрепещет,
Он весь вспыхнет и заблещет
Ослепительной красо


No começo do mundo,
quando tudo falava, um Monte, certo dia,
interrogou a um Vale, a quem mal conhecia:
— "Quem é mais alto de nós dois?"


Ich ging einmal nach Graßdorf nein,
Da kam ich vor die Schenke,
Und da ich vor die Schenke kam,
Da fing mich an zu dursten.
Der Wirth der sezt mich oben an,
Er dacht ich wär der beste.
Ey Mutter Gottes ja
Maynblümlein bla,
Wie lachten die andern Gäste.


道体从宜无害义
不容外物独违时
未能槁食并泉饮
咽李哇鹅岂可为


Ma quantunque si pensi il vulgo o parle,
e 'l viver vostro non fusse sí breve,
tosto vedresti in fumo ritornarle».


Daß er nicht dringe zu der Stadt,
Beschloß man in gemeinem Rath,


胜地蒙污自不该
岂嫌舆隶爱公台
片言祗欲求今是
何姓非从古圣来


يَحْلُمُ يَوْمًا أَنْ يَتَقَيَّأَ صَدْرُكَ هَذَا الْجَسَدَ الْمُتْعَبْ


جاءَت أَحاديثُ إِن صَحَّت فَإِنَّ لَها
شَأناً وَلَكِنَّ فيها ضُعفَ إِسنادِ
فَشاوِرِ العَقلَ وَاِترُك غَيرَهُ هَدَراً
فَالعَقلُ خَيرُ مُشيرٍ ضَمَّهُ النادي


Qualquer palavra que eu te diga ou te silencie
é tão sem sentido —
para o meu poema que é só bruma
voz muda esferográfica:
e o que sobre é esse silêncio pesando sobre os corpos,
esse chumbo,
o exaurir do carbono,
o vão dos corpo
Agora quero inventar um poema
com isso que em mim é aresta,
arpão, fratura exposta,
berro içado sobre setembro,
estilhaço, beijo esgarçado,
grifar minha mudez sem fundo
afundada de tantas palavra
Solto o poema como uma vertigem,
desse perigo não há fuga:
a nona sinfonia arrebenta num revés de crepúscul
Inverter o caos da tarde em melodia
ou aceitar o que um poema fabrica
de naufrágio?
pela página?
Num lapso: me escapam o salto e o grito irisado,
e daqui fotografo o abismo em cores koda
Palavras desabam numa catástrofe:
quero agora o vazio das margens,
a intransferível brecha,
o vão da palavra impronunciáve
Em que poema jogar fora
as palavras onde sempre esbarro?
— Vida & Morte
Deus & Sexo —
Escrever é o que se arquiteta
do deserto de uma falta,
infância e cio,
o turvo de alguém,
antro de uma boc
Mas o que escrevo é noite cava,
emparedamento, poço
e não cabe no estreito de nenhum poem
É só por afronta e voracidade
que escrevo escavo: indefinidamente
até preencher com o poema
a branca ausência: impreenchíve


A las márgenes alegres
Que el Guadalquivir fecunda,
donde ostenta pomposo
El orgullo de su cuna,
Vino Rosalba, sirena
De los mares que tributan
A España, entre perlas y oro,
Peregrinas hermosuras.
Más festiva que las auras,
Más ligera que la espuma,
Hermosa como los cielos,
Gallarda como ninguna,
Con el hechicero adorno
De tantas bellezas juntas,
No hay corazón que no robe,
Ni quietud que no destruya.
Así Rosalba se goza,
Mas la que tanto procura
Avasallar libertades,
Al cabo empeña la suya.
Lisardo, joven amable,
Sobresale entre la turba
De esclavos que por Rosalba
Sufren de amor la coyunda.
Tal vez sus floridos años
No bien de la edad adulta
Acaban de ver cumplida
La primavera segunda.
Aventajado en ingenio,
Rico en bienes de fortuna,
Dichoso, en fin, si supiera
Que audacias amor indulta,
Idólatra más que amante,
Con adoración profunda,
A Rosalba reverencia,
Y deidad se la figura.
Un día alcanza a otro día
Sin que su amor le descubra;
El respeto le encadena
Y ella su respeto culpa.
Bien a Lisardo sus ojos
Dijeran que más presuma;
Pero él, comedido amante,
O los huye o no los busca.
Perdido y desconsolado,
Una noche en que natura
A meditación convida
Con su pompa taciturna,
Mientras el disco mudable,
En que ceñirse acostumbra,
Entre celajes de nácar
Esconde tímida luna;
Al margen del sacro río
La inocente suerte acusa,
Y así fatiga los aires
Con endechas importunas:
     «Baja tu velo
     Amor altivo,
     Mira que al cielo
     Osado va;
     Buscas en vano
     Correspondencia;
     Amor insano,
     Déjame ya.
     »Déjame el alma
     Que otra vez libre
     Plácida calma
     Vuelva a tener:
    ¡Qué digo, necio!
     El cielo sabe
     Si más aprecio
     Mi padecer.
     »Gima y padezca,
     Una esperanza
     Sin que merezca
     A mi deidad;
     Sin que le pida
     Jamás el premio
     De mi perdida
     Felicidad.
     »Tímida boca,
     Nunca le digas
     La pasión loca
     Del corazón,
     Adonde oculto
     Está su templo,
     Y ofrenda y culto
     Lágrimas son».
Más dijera, pero el llanto,
En que sus ojos abundan,
Le interrumpe, y las palabras
En la garganta se anudan.
Cuando junto a la ribera,
En un valle donde muchas
Del árbol grato a Minerva
Opimas ramas se cruzan,
Süave cuanto sonora,
Lisardo otra voz escucha,
Que, enamorando los ecos
Tales acentos modula:
     «Prepara el ensayo
     De más atractivos
     La rosa en los vivos
     Albores de Mayo:
     »Si al férvido rayo
     Su cáliz expone,
     Que el sol la corone
     En premio ha logrado,
     Y es reina del prado
     Y amor de Dïone.
     »¡Oh fuente! En eterno
     Olvido quedaras
     Si no te lanzaras
     Del seno materno;
     »Tal vez el invierno
     Tu curso demora,
     Mas tú, vencedora,
     Burlando las nieves,
     A tu ímpetu debes
     Los besos de Flora.
     »Y tú, que en dolores
     Consumes los años,
     Autor de tus daños
     Por vanos temores,
     »En pago de amores
     No temas enojos,
     Enjuga los ojos;
     Que el dios que te hiere
     Más culto no quiere
     Que audacias y arrojos».
Rayo son estas palabras
Que al ciego joven alumbran,
Quien su engallo reconoce
Y la voz que las pronuncia.
Y al valle se arroja, adonde
Testigos de su ventura
Fueron las amigas sombras
De la noche y selva muda;
Mas muda la selva en vano
Y en vano la sombra oscura:
No sufre orgullosa Venus
Que sus victorias se encubran.
Lo que celaron los ramos
Las cortezas lo divulgan,
Que en ellas dulces memorias
Con emblemas perpetúan.
Las Náyades en los troncos
La fe y amor que se juran
Leyeron, y ruborosas
Se volvieron a sus urnas.


Weiße freudentrunkne Mädchen,
Arlecchine und Doctoren,
Gärtnerinnen und Bajacci,
Und der plumpe Pulcinella,
Leichte Schäfer, farb'ge Türken,
Schwarzvermummte, schlanke Feen,
Alles in Mänadenwuth,
Saturnalischem Vergnügen.


Benché la lingua il mio tormento taccia,
che mi conduce a manifesta morte,
non è che 'l duol non sia penace e forte,
ma così fa chi 'l nodo ognor m'allaccia.


A dalaim úgy mennek most feléd,
mint sírdogáló, sápadt gyermekek.
Mind vérszegény, rongyos, sovány, beteg.


Ale běda! Střízlivá doba páry,
kryjíc maskou pokroku špínu čela,
trhá, trhá s krásy Tvé, bědná Praho,
za lístkem lístek.


Svět byl vskutku takovým, takový lidstva byl názor,
nediv se, název že pak určoval ve všem jich soud.


Pero ya no siembro
ni manejo el curso de los ríos.
Ya nunca más.
Me uno a los bailarines de Dios
(diosmar - dioscolina - diosalbatros)
danzamos hasta el éxtasis y el delirio,
caigo en el lodo,
y siento un olor como el almizcle,
huelo la miel negra
en las entrañas de la tierra,
introduzco mis dedos en la estrecha y obscura cavidad,
madriguera de laboriosas abejas y el dulce,
dulcísimo nectar, me hace olvidar,
la sangre y el dolor;
mientras soy tomado brutalmente,
—desflorado por el Numen—
por todos mis compañeros danzantes,
soy embestido una y otra vez
por sus miembros como pedernales brillantes.
He pasado la iniciación de estío,
de noche, y al fin ya solo, contemplo el guiño
de los ojos en la piel de la noche;
mis compañeros me han dejado,
postrado y exhausto frente al ídolo nuevo del solsticio de
verano;
mis compañeros han dejado
cerveza, de dátil y maiz,
en la entrada del nicho en la piedra,
de donde surgiré al alba orgulloso y radiante.


Ben puo' veder ch'io son fatto sano,
né tua mercé più non disio né chieggio;
e quanto più ti sforzi a farmi peggio,
tanto da te più mi truovo lontano.


لك ريحانٌ ورَاحُ
ومُجِيدَاتٌ مِلاَحُ
كَمَهَا الرَّمْلِ تُنَاغِيـ
ـهُنَّ أوتارٌ فِصَاحُ
وألذُّ العيش ما فيـ
ـه صَبُوحٌ وَصِبَاحُ
وسَمَاعٌ مَعْبَدِيٌّ
لم يجاوِزْهُ اقتراحُ
وغزال ذُو دلالٍ
كُلُّهُ داحٌ وَمَاحُ
هُوَ دِعْصٌ وَهْوَ غُصْنٌ
تَتَهادَاهُ الرياحُ
فَمُقَبَّاهُ رَشِيقٌ
ومُخَبَّاهُ رَدَاحُ
لِي إلى ذاكَ ارْتياحٌ
وعليْهِ مُسْتَرَاحُ
أيُّهَا العاذل لا أَخْـ
ـطَأَك الحَيْنُ المُتَاحُ
إن يكن عندك لي نُصْـ
ـحٌ فما عِنْدي انْتِصَاحُ
لا تَلُمْني فالهوى فِيـ
ـهِ جماحٌ وطِماحُ
أَفَتَلْحانِي وتَحْتي
مَرْكَبٌ فيه جِمَاحُ
ما على المَفْتُون فيما
غَلَبَ الصَّبْرَ جُنَاحُ
كل شيءٍ غُلب الصبْـ
ـرُ إلَيْهِ فمباحُ
إِنَّما الدنيا مَلاهٍ
واغتباق واصطباحُ
والمُزَاحُ الجدُّ إن فَكـ
ـكَرْتَ والجِدُّ المُزَاحُ
إن يكنْ عندك لُبٌّ
فأقاويلي صحاحُ
مثْلَ ما صحَّ لعبد الـ
ـلَهِ في النَّاسِ السَّماحُ
ليس فيما قلْتُ شَكٌّ
كشَفَ الليْلَ الصباحُ
ماجدٌ يَحْمي لَدَيْهِ
حَسَبٌ محضٌ صُرَاحُ
وحَريمُ المال مُذْ كا
نَ لَدَيْهِ مستباحُ


Erwartet ihr von Gott, in ganz verderbter Zeit,
Nur Güte, nicht Gerechtigkeit?
Die Erde soll sein Lob verkünden;
Er offenbart sich durch die Welt:
Ihr aber habt, mit schwarzen Sünden,
Der Schöpfung Reiz entstellt!


Zůve ovšem Spasitel náš jemně:
Kdo jste v jarmu, kdo jste v jaké strázni,
Já, já občerstvím vás, poďte ke mně.


Es sieht mein Blick bald auf- bald Seiten-wärts,
Und, in dem Sehn, bewundert Aug' und Hertz
Die Stämme knotigter bejahrter rauher Eichen,
Die fast bis an die Wolcken reichen,
Da unter ihren breiten Kronen,
Im Schatten, Lust und Ruhe wohnen.


Eu disse
que ia doe
Eu: dói


Я в ранней юности любил Эмара,
Очарование его рассказоМоей фантазии, рабе экстазов,
Дороже многого семья омара…
Дороже многого душе фантаста
Вы, краснокожие, и вы, пампассы!
Все наши фабрики и все лампасы
За вас отдал бы я, как груз балластВсе дети города больны, курносы,
Бездушны женщины, мужчины грубы,
Вампиры в смокингах, в пальто инкубы…
Бежим, мечта моя, бежим в льяносы!


Y así es mejor vivir agonizando,
pues se añaden los méritos viviendo,
y se acaban las penas acabando


Od chvíle blaha na klínu matky,
zašlého ráje dozvuku sladký,
na křídle touhy duch můj k vám slét
v to mrtvé moře věčnosti zpět.


Mit Stangen fliegt er in die Höh,
Und kommt hernieder auf der Zeh,
Er spannet Schnüre in den Raum
Und macht dann seinen Purzelbaum.


Una catena è l'un, qual portarete
nel dito, como io al cor la vostra porto;
l'altro è quel che ora io perdo, e vui il sapete.


Téměř půl roku nepřetržitě
v hotelu malém byl s ní na bytě
don Juan. Na konec ho milovala,
ba dokonce i žárlivou se stala,
a vývoj pokračoval v tomto směru,
až hrozila mu hlavní revolveru.


	Iacopo Dentone,
Lippo Mascella.


أحمدُ الله بكَ الحال الَّتي
أسْعَدُ التَّوفيق فيها ليسَ يُبْخَسُ
ماتَ من قد كنت أرجو موته
فهو ميت هالك لا يتنفَّس
وأحقُّ النَّاس في ميراثه
أخرسٌ يطمع في ميراث أخرس


Quando pur son da troppo ardor constretto,
credo formar parole, ed è un suspiro
che poco men che non mi fende il pecto.


Lehr' uns vor Ihm nur wallen,
Auf Ihn allein nur sehn,
Bis Er mit Wohlgefallen
Hört Seiner Kinder Flehn.


Všech ctností skromnosť královnou.
Kéž k naší radě proto lnou
ti, svědomí jichž tíží vina,
a znát se učí Hospodina!


(Siehe die Hamburger Zeitungen vom 18. und 19. Dezember 1789.)


Questa suo beneficî mai non conta,
questa ciascun dell'amor debitrice
sé crede, e, amando, suo debiti sconta;


此邦茶品固多有
闻说黄溪独未尝
何日敲门辱持赠
更须高诵碧云章


Isthmia nunc celebri Venus est cantata cothurno,
Tyrthaeaque lyra floret in orbe Sapis.


Et des enfants, encor précaires.
Jouaient, ouvrant leurs yeux de jais,
De tout petits apothicaires
Braquant de tout petits objets.


ضَرِيحُ ابْنِ دَاوُدٍ إِذَا زَارَهُ الْوُدُّ
تَجَلَّتْ لَهُ الأَفْرَاحُ وَانْهَزَمَ الضِّدُّ
وَأَنْشَدَهُ مِنْ نَفْسِهِ مُزْعِجُ الْمُنَى
ظَفِرَتَ بِمَا تَرْجُو وَسَاعَدَكَ السَّعْدٌ


„Ach přišlas,“ děl, „Pán sám tě veď,
má.ženo – panno – Jehabed,
má v lásce zasnoubená strýně,
o pojď a spočiň na mém klíně!“


圣人时而言
一发千钧弩
终朝审其机
含章缄不吐


O, wie zusammen da im Fall
Die alten Töne schwirrten,
Im Busen die Gefangnen all
Mit ihren Ketten klirrten!
»Ha, Leben, Jahre! und mein Sitz
Ist in den Säulenwänden,
Auch meine Lyra soll den Blitz
Durch die Smaragden senden!«


Gran cosa è pure a dir ch'ogni tua opra
nasci perfecta, e l'om tanto proclivo
produchi al mal, che in quel sempre se adopra.


I mně zvon hlásal vzkříšení,
i mně se jaro vrací
a v jeho proudu květovém
se rázem žaly ztrácí.


栽松种柏兴唐日
解板沈舟破宋时
可惜香严千载树
等闲零落岁寒枝


Rabbuni, Du großer Wundermann,
Der Du den klaren Stern
Dort hoch bewandelst, blick' auf mich
Mit Deinen Jüngern all'.
Blick' her, wie hier im bereiften Gras
Ich niederknie vor Dir,
Und bete: Du seyst, Wundermann,
Dem Sternbaumeister so lieb! –


Prókátor függ az óldalán,
Szerencse birája,
Böcsület az törvényszékje,
Nincs apellátája.
Szép élet! sat.


数竿浓淡复纵横
静对萧萧似有声
若使伶伦知采伐
不妨吹作凤凰鸣


Und wie er triefend ſucht und ringt,
Gerettet das Mägdlein ans Ufer ſinkt.


Wer will / der mag den Wind verbinden:
Er unterfangt Vnmüglichkeit.
Der Geist ist doch von mir nicht weit /
macht man schon Ort und Port verschwinden.
Er bleibt nicht / bleib schon ich / dahinden:
ist stäts mit Gaben mir bereit /
mich zu erquicken jederzeit.
Er läst kein Creutz sich überwinden.
Mein standhaffts Herz ist seine Klufft /
wo Er der liebsten Seelen rufft.
Jauchz' ich schon nicht mit etlich tausend:
Ey so vertritt sein' Allheit mich /
so unaussprechlich seufz-und sausend /
daß ich sie spüre regen sich!


Wo die güldne Saat der Sterne
An dem blauen Himmel steht/
Phöbus auff und nieder geht/
Wo sein Licht uns scheint von ferne;
Da sol unser Name stehn
und den Sternen gleich auffgehn:
Wann die Neider kleben werden
An dem schnöden Koth der Erden.


« Et la vierge de mon désir, pareille aux lys,
Lui semblera plus blanche et plus souple qu’Atthis.


Acaso sientan ellos entonces vivir su eternidad.
Acaso la sentirán como si fuera el firmamente
acaso empiecen a ascender hacia su nebulosa
como las aguas vivas del mar en tiempos de equinoccio.


miracol novo! ella a' miei versi ed io
circondava al suo nome altere piume;
e l'un per l'altro andò volando a prova.


Come può far, i' non vo' dir, san Piero,
che più ti piaccia che 'l mangiar e 'l bere
un cento, un cinque, un cinquanta ed un zero?


Jung' und Alte, groß und klein,
Gräßliches Gelichter!
Niemand will ein Schuster sein,
Jedermann ein Dichter.


Ihr indischen Rosendüfte,
Habt ihr mein Mädchen gesehn?
Ihr Wellen, die ich beschiffte,
Habt ihr vernommen ihr Flehn?


So schrecklichwahr des Lebens Wechsel deutet!
Daß Disteln hinter Blumengängen lauern,
Daß giftger Tod in Jugendadern schleicht,
Daß bittre Trennung selbst den Freunden oft
Den armen Trost versagt, den Schmerz zu teilen!
Da baun wir Plane, träumen so entzückt
Vom nahen Ziel, und plötzlich, plötzlich zuckt
Ein Blitz herab, und öffnet uns das Grab.
Ich sah im Geist dein Leiden all. Da ging
Ich trüben Blicks hinab am Maingestade,
Sah in die Wogen, bis mir schwindelte,
Und kehrte still und voll der dunkeln Zukunft,
Und voll des Schicksals, welches unser wartet,
Beim Untergang der Sonn in meine Klause.


Nun ist die Stunde kommen,
Da ich von hinnen muß ...
O Mutter, liebe Mutter, gib
Mir nun den Abschiedskuß!
Ich weiß, du läßt mit Bangen
Mich meine Straße ziehn –
Und doch ein wild Verlangen
Nimmt mich so ganz gefangen,
Will mir die Brust verglühn ...


白骨已成尘
游魂散归寂
不似古战场
风雨声啾唧


¿Qué santo o qué gloriosa
virtud, qué deïdad que el cielo admira,
¡oh Musa poderosa!,
en la cristiana lira
diremos, entre tanto que retira
el sol con presto vuelo
el rayo fugitivo en este día,
que hace alarde el cielo
de su caballería?
¿Qué nombre entre estas breñas a porfía
repetirá sonando
la imagen de la voz, en la manera
el aire deleitando,
que el Efrateo hiciera
del sacro y verde Hermón por la ladera?
A do ceñido el oro
crespo de verde hiedra, la montaña
condujo con sonoro
laúd, con fuerza y maña
del oso y del león domó la saña.
Pues ¿quién diré primero
que el Alto y que el Humilde, y que la vida
por el manjar grosero
restituyó perdida,
que al cielo levantó nuestra caída?
Igual al Padre Eterno,
igual al que en la tierra nace y mora,
de quien tiembla el infierno,
a quien el sol adora,
en quien todo el ser vive y se mejora.
Después, el vientre entero,
la Madre desta luz será cantada,
clarísimo lucero
en esta mar turbada,
del linaje humanal fiel abogada.
Espíritu divino,
no callaré tu voz, tu pecho opuesto
contra el dragón malino;
ni tú en olvido puesto,
que a defender mi vida estás dispuesto.
Osado en la promesa,
barquero de la barca no sumida,
a ti mi voz profesa;
y a ti que la lucida
noche te traspasó de muerte a vida.
¿Quién no dirá tu lloro,
tu bien trocado amor, ¡oh, Magdalena!;
de tu nardo el tesoro,
de cuyo olor la ajena
casa, la redondez del mundo es llena?
Del Nilo moradora,
tierna flor del saber y de pureza,
de ti yo canto agora,
que de la santa alteza
de Arabia esparce luz tu fortaleza.
¿Diré el rayo Africano?,
¿Diré el estridonés sabio, elocuente?
¿O del panal Romano?
¿O del que justamente
nombraron Boca de oro entre la gente?
Columna ardiente en fuego,
el firme y gran Basilio al cielo toca,
mayor que el miedo y ruego;
y ante su rica boca
la lengua de Demóstenes se apoca.
Cual árbol con los años
la gloria de Francisco sube y crece,
y entre mil ermitaños
el claro Antón parece
luna que en las estrellas resplandece.
¡Ay, Padre! ¿Y dó se ha ido
aquel raro valor? ¡Oh! ¿qué malvado
el oro ha destruido
de tu templo sagrado?
¿Quién cizañó tan mal tu buen sembrado?
Adonde la azucena
lucía y el clavel, do el rojo trigo,
reina agora la avena,
la grama, el enemigo
cardo, la sin justicia, el falso amigo.
Convierte piadoso
tus ojos, y nos mira, y con tu mano
arranca poderoso
lo malo y lo tirano,
y planta aquello antiguo, humilde y llano.
Da paz a aqueste pecho
que hierve con dolor en noche escura;
que, fuera deste estrecho,
diré con más dulzura
tu nombre, tu grandeza y hermosura.
No niego, dulce amparo
del alma, que mis males son mayores
que aqueste desamparo;
mas cuanto son peores,
tanto resonarán más tus loores.


Feleségek felesége,
Lelkemadta kicsikéje!
Jer ide már az ölembe,
Mulassak veled kedvemre.


Jehovah, schau mich an, wi ich steh rings umringt:
Du bist nur meine hülf, durch welche mirs gelingt.
Si dämpffen aller Orts mit wundervoller tükk:
Man stösst gewaltsam mich ins tiffste Ungelükk.
Ich gehe durch dich fort, ob ich gleich geh zurükk.


Cuanto más a la muerte me aproximo
más apago el ardor de mis afanes;
más me alejo de impíos y rufianes,
más los bárbaros ímpetus reprimo


Laß sie drohen, die Stürme, die Leiden
Laß trennen – der Trennung Jahre,
Sie trennen uns nicht!
Sie trennen uns nicht!
Denn mein bist du! Und über das Grab hinaus
Soll sie dauren, die unzertrennbare Liebe.


Qual d'esti due è più degno d'avere
da la sua donna ciò ch'e' ne disia,
tra quel c'ha 'n sé cortesia e savere


Zephyr, nimm's auf deine Flügel,
Schling's um meiner Liebsten Kleid;
Und so tritt sie vor den Spiegel
All in ihrer Munterkeit.


Jiný tu obraz! – Miláček věrný
Ve vlastní krvi něm se brodí;
Při umírajecím klečí mnich černý,
A kolkol vojíni smutni hledí. –
Míjí zjevení; – teď v stinném houští
Družina Hněvsu do hrobu spouští.


En por von de Burmeisters wiren
Verleden Landdag tau Malchin
Un würden wedder dor logieren,
Wo sei all früher deden sin.
Ehr oll Quartier geföll ok sihr de beiden,
Un allens was ok, as sick't hürt,
Blot de Upwohrung was 'ne anner word'n:
Ehr Wirt müßt sick en niges Mäten meiden,
So'n recht lütt dralles Fiken wir't.
As de nu kamm den irsten Morgen
Un ehre Herrn den Koffe bröcht,
Dunn lacht de ein oll Herr ehr an un fröggt:
»Na, segg, min Döchting, segg mal, Fiken,
Kümmst du mit twei Burmeisters woll taurecht?«
Un will ehr dor de Backen striken.
Denn so'n oll Herrn, de sünd vull Schelmenstücken.
Doch süll dat Straken em nich glücken,
Denn Fiken flitscht em weg un seggt:
»Mit twei Burmeisters kem ick woll taurecht,
Mit de kem ick woll in de Reih,
Ick heww man uter dem noch all dat anner Veih!«


Za nima křik rozlehá se, –
u nohou jim proud se pění. –
„Skok jen máme ku své spáse,
jenom rychle přes potok! – –
Svoboden jsi! V houští zcela
ztratíš se –!“ – V tom okamžení
střelná rána zahučela
ode mlýna s ozvěnou.


Heiliger Marsyas! Noch immer,
Simson Deutschland, sind Philister,
Ach, und was für eine Sorte
(Frech und bieder), über dir.


جفاني بلا ذنب سوى أن حبه
تبوّأ سوداء الفؤاد من القلب
وإن كان ذنبي أن قلبي يحبه
فإني مصرّ ما بقيت على ذنبي


El hambre que horada
Las paredes del hombre,
busca salir al aire.
Ocupación de hombre:
hilar horas
con la aguja del hambre.
Matar el hambre
es matar al hombre,
porque no hay hambre sin hombre.
El hombre
no hace años,
hace hambres.
En el hombre,
la hembra
enhebra hambres.
El hambre es un halcón
encerrado
en las paredes del hombre.
En este mundo de hombrientos,
no hay mayor placer
que el de hartar hambres.
El hombre tiene hambre,
hambre de aire,
hambre de sed,
hambre de hombres.


So hast du auch befohlen,
Daß, was den Glauben stärken kann,
Ich bei dir solle holen,
Und soll doch ja nicht zweifeln dran,
Du habst für alle Sünden,
Die in der ganzen Welt
Bei Menschen je zu finden,
Ein völligs Lösegeld
Und Opfer, das bestehet
Vor dem, der alles trägt,
In dem auch alles gehet,
Bezahlet und erlegt.


رأيتك في عهد المودة ناقضا
بسيء رأي منك للقول والعهد
تركناك ترك الطيبين فانهم
اذا تركوا ما خالفوا سنة الود


Des Fähnleins Herren freilich war
des Vorgangs Freudigkeit nicht klar, –
indes, die sich besaßen,
nun alle Welt vergaßen.


烟起山坳有竹庐
篷窗一半对风虚
青衣急走奚奴马
红嘴深窥翡翠鱼


Doch schon weben in der Ferne
Abendnebel, dünn' und leicht,
Ihre grauen feuchten Schleier
Und die träge Stille weicht.


Ni dchnutí větrů nezavane,
a nebem – jiskra v popelí –
se jedna hvězda tetelí,
a jako nad mrtvolou plane.


Unhappy Man! whom Sorrow thus and Rage
To diff'rent Ills alternately engage.
Who drinks, alas! but to forget; nor sees,
That melancholy Sloath, severe Disease,
Mem'ry confus'd, and interrupted Thought,
Death's Harbingers, lye latent in the Draught:
And in the Flow'rs that wreath the sparkling Bowl,
Fell Adders hiss, and poys'nous Serpents roll.


Hei, Dir auf deinem Dunen-Bett,
Im Steinsarg deiner Paläste,
Wenn ich itzt mein altes Horn noch hätt',
Dir brächt' ich ein Ständchen aufs Beste!


Kráso, proto milujeme mladé kurtizány.
A modré okuláry milují ctnostné panny.


Doch nun erbarmte meines Flehns
Der Vorsicht Huld sich: unversehns
Erschien ein Retter, sprach
Mir Tröstung zu, und sieh! es schwand,
Verscheucht von seiner milden Hand,
Des Mangels Ungemach.


Oh solenne a la patria oh all'orbe intero
Giorno fausto e beato al fin sorgesti
Di non più visto in ciel roseo splendore
A sparger l'orizzonte. Ecco la sposa
Di Ramni eccelsi l'inclit'alvo al fine
Sgravò di maschia desiata prole
La prima volta. Da le lucid'aure
Fu il nobile vagito accolto a pena,
Che cento messi a precipizio uscìro
Con le gambe pesanti e lo spron duro
Stimolando i cavalli, e il gran convesso
Dell'etere sonoro alto ferendo
Di scutiche e di corni: e qual si sparse
Per le cittadi popolose, e diede
A i famosi congiunti il lieto annunzio:
E qual per monti a stento rampicando
Trovò le rocche e le cadenti mura
De' prischi feudi ove la polve e l'ombra
Abita e il gufo; e i rugginosi ferri
Sopra le rote mal sedenti al giorno
Di novo espose, e fe' scoppiarne il tuono;
E i gioghi de' vassalli e le vallèe
Ampie e le marche del gran caso empièo.
Nè le Muse devote, onde gran plauso
Venne l'altr'anno a gl'imenei felici,
Già si tacquero al parto. Anzi, qual suole
Là su la notte dell'ardente agosto
Turba di grilli, e più lontano ancora
Innumerabil popolo di rane
Sparger d'alto frastuono i prati e i laghi,
Mentre cadon su lor fendendo il buio
Lucide strisce, e le paludi accende
Fiamma improvvisa che lambisce e vola;
Tal sorsero i cantori a schiera a schiera;
E tal piovve su lor foco febèo,
Che di motti ventosi alta compaggine
Fe' dividere in righe, o in simil suono
Uscir pomposamente. Altri scoperse
In que' vagiti Alcide, altri d'Italia
Il soccorso promise, altri a Bizanzio
Minacciò lo sterminio. A tal clamore
Non ardì la mia Musa unir sue voci:
Ma del parto divino al molle orecchio
Appressò non veduta; e molto in poco
Strinse dicendo: Tu sarai simìle
Al tuo gran genitore.


Auf, meine Seel', auf und vernim,
Wie doch in allen Gassen
Gehöret wird die Freüdenstimm':
Euch ist die Sünd' erlassen,
Nun seid Ihr frei,
Es sind entzwei
Der Höllen starke Ketten;
Ein Sünder kan
Für Jederman
Itz auf den Schauplatz treten.


Mit der Fiedel auf dem Rücken,
Mit dem Kappel in der Hand,
Ziehn wir Prager Musikanten
Durch das weite Christenland.


Für'n Pfennig 'n Kienspan
Gibt zehnmal mehr Schein
Als die Bahnhofsplatzlampen,
Denn sie lassen es sein.


Így jutott minden remek e világból
A dicsőségnek magasabb fokára,
Így jutottak volt az Egekbe Tyndár
Ikrei hajdan.


Wir sollen auf unsern Lorbeern ruhn,
Nichts weiter denken, als was wir tun.


Kdo chce dlouho, blaze žíti,
otce, matku musí ctíti.


Die blaue Flamme tanzt heran;
Es lacht ihr roter Mund,
Es glüht ihr langes, goldnes Haar,
Es blitzt und blinkt ihr Augenpaar,
Ihre Arme sind weiß und rund.


pur se non fusse alcun — chi me' il sa fare
riprendi, ché è men dare


Jeder mögte doch schaffen, und da du nun einmal Gedichte
Nicht zu schaffen vermagst, schaffst du uns Dichter dafür.


君侯来佐刺桐乡
小试聊看主贡场
新辟千间欢万士
尽医百蠹处奇方


Поведай нам, счастливый Кони,
Зачем судебные так кони
Тебя наверх выносят быстро —
Один прыжок ведь до министра!
Скажи, ужель в такой карьере
Обязан ты прекрасной «вере»?
Парис таинственной Елены,
Счастливый путь… Российской сцены
Запас чудес велик, как видно, —
Кому смешно, кому обидно,
Но под луной ничто не ново,
И все довольны на Садово


Ogni aspetto novel con una scossa
D'antico affetto mi saluta il core,
E la mia lingua per sé stessa mossa
Dice a la terra e a al cielo, Amore, amore.


Er leget' an, die Büchse klang,
Das Schwartze ward durchschossen,
Darauff hat sein Gesundheit-Tranck
So manches Sinn begossen,
Das Pulfer und die Kugel schien
Des Helden Macht zu kennen,
Sprach: Kneiphoff auff! Ihr sollet Ihn
Auch ewren König nennen.


Und von dem Lenz konnt' ich nicht Kund' erlangen,
Bis daß ich ging an meinem Wanderstabe
Dorthin, wohin ich lang' nicht war gegangen;


Schwer tropft das Wasser von den stummen Bäumen,
Als geisterblasser, fahler Strahlenkranz
Gewaltig lange Nebelstreifen säumen
Der Gaslaternen halbverwischten Glanz.


„Je to padlá“ – domovník zas.


Ye children, lost in forests drear,
Still o'er your wrongs each bosom grieves,
And long the red-breast shall be dear,
Who strew'd each little corpse with leaves;
For you my earliest tears were shed,
For you the gaudy doll I pleas'd forsook,
And heard, with hands uprais'd, and eager look,
The cruel tale, and wish'd ye were not dead!


O pur non fosse a voi noioso e schivo
questo mio dire, scemo e troppo umile;
che per voi renderassi altero e pieno.


Kört kör után nyitva, így lefelé ballag,
Oda se’ néz hulló kopiának, zajnak,
Százszor is elnyomni azalatt próbálják,
Bömböli nagy garral a maga nótáját.