Recuerde el alma dormida,
avive el seso e despierte
 contemplando
cómo se passa la vida,
cómo se viene la muerte
 tan callando;
 cuán presto se va el plazer,
cómo, después de acordado,
 da dolor;
cómo, a nuestro parescer,
cualquiere tiempo passado
 fue mejor.
          II
 Pues si vemos lo presente
cómo en un punto s'es ido
 e acabado,
si juzgamos sabiamente,
daremos lo non venido
 por passado.
 Non se engañe nadi, no,
pensando que ha de durar
 lo que espera
más que duró lo que vio,
pues que todo ha de passar
 por tal manera.
          III
 Nuestras vidas son los ríos
que van a dar en la mar,
 qu'es el morir;
allí van los señoríos
derechos a se acabar
 e consumir;
 allí los ríos caudales,
allí los otros medianos
 e más chicos,
allegados, son iguales
los que viven por sus manos
 e los ricos.

INVOCACIÓN
          IV
 Dexo las invocaciones
de los famosos poetas
 y oradores;
non curo de sus ficciones,
que traen yerbas secretas
 sus sabores.
 Aquél sólo m'encomiendo,
Aquél sólo invoco yo
 de verdad,
que en este mundo viviendo,
el mundo non conoció
 su deidad.
          V
 Este mundo es el camino
para el otro, qu'es morada
 sin pesar;
mas cumple tener buen tino
para andar esta jornada
 sin errar.
 Partimos cuando nascemos,
andamos mientra vivimos,
 e llegamos
al tiempo que feneçemos;
assí que cuando morimos,
 descansamos.
          VI
 Este mundo bueno fue
si bien usásemos dél
 como debemos,
porque, segund nuestra fe,
es para ganar aquél
 que atendemos.
 Aun aquel fijo de Dios
para sobirnos al cielo
 descendió
a nescer acá entre nos,
y a vivir en este suelo
 do murió.
          VII
 Si fuesse en nuestro poder
hazer la cara hermosa
 corporal,
como podemos hazer
el alma tan glorïosa
 angelical,
 ¡qué diligencia tan viva
toviéramos toda hora
 e tan presta,
en componer la cativa,
dexándonos la señora
 descompuesta!
          VIII
 Ved de cuán poco valor
son las cosas tras que andamos
 y corremos,
que, en este mundo traidor,
aun primero que muramos
 las perdemos.
 Dellas deshaze la edad,
dellas casos desastrados
 que acaeçen,
dellas, por su calidad,
en los más altos estados
 desfallescen.
          IX
 Dezidme: La hermosura,
la gentil frescura y tez
 de la cara,
la color e la blancura,
cuando viene la vejez,
 ¿cuál se para?
 Las mañas e ligereza
e la fuerça corporal
 de juventud,
todo se torna graveza
cuando llega el arrabal
 de senectud.
          X
 Pues la sangre de los godos,
y el linaje e la nobleza
 tan crescida,
¡por cuántas vías e modos
se pierde su grand alteza
 en esta vida!
 Unos, por poco valer,
por cuán baxos e abatidos
 que los tienen;
otros que, por non tener,
con oficios non debidos
 se mantienen.
          XI
 Los estados e riqueza,
que nos dexen a deshora
 ¿quién lo duda?,
non les pidamos firmeza.
pues que son d'una señora;
 que se muda,
 que bienes son de Fortuna
que revuelven con su rueda
 presurosa,
la cual non puede ser una
ni estar estable ni queda
 en una cosa.
          XII
 Pero digo c'acompañen
e lleguen fasta la fuessa
 con su dueño:
por esso non nos engañen,
pues se va la vida apriessa
 como sueño,
e los deleites d'acá
son, en que nos deleitamos,
 temporales,
e los tormentos d'allá,
que por ellos esperamos,
 eternales.
          XIII
 Los plazeres e dulçores
desta vida trabajada
 que tenemos,
non son sino corredores,
e la muerte, la çelada
 en que caemos.
 Non mirando a nuestro daño,
corremos a rienda suelta
 sin parar;
desque vemos el engaño
y queremos dar la vuelta
 no hay lugar.
          XIV
 Esos reyes poderosos
que vemos por escripturas
 ya passadas
con casos tristes, llorosos,
fueron sus buenas venturas
 trastornadas;
 assí, que no hay cosa fuerte,
que a papas y emperadores
 e perlados,
assí los trata la muerte
como a los pobres pastores
 de ganados.
          XV
 Dexemos a los troyanos,
que sus males non los vimos,
 ni sus glorias;
dexemos a los romanos,
aunque oímos e leímos
 sus hestorias;
 non curemos de saber
lo d'aquel siglo passado
 qué fue d'ello;
vengamos a lo d'ayer,
que también es olvidado
 como aquello.
          XVI
 ¿Qué se hizo el rey don Joan?
Los infantes d'Aragón
 ¿qué se hizieron?
¿Qué fue de tanto galán,
qué de tanta invinción
 como truxeron?
 ¿Fueron sino devaneos,
qué fueron sino verduras
 de las eras,
las justas e los torneos,
paramentos, bordaduras
 e çimeras?
          XVII
 ¿Qué se hizieron las damas,
sus tocados e vestidos,
 sus olores?
¿Qué se hizieron las llamas
de los fuegos encendidos
 d'amadores?
 ¿Qué se hizo aquel trovar,
las músicas acordadas
 que tañían?
¿Qué se hizo aquel dançar,
aquellas ropas chapadas
 que traían?
          XVIII
 Pues el otro, su heredero
don Anrique, ¡qué poderes
 alcançaba!
¡Cuánd blando, cuánd halaguero
el mundo con sus plazeres
 se le daba!
 Mas verás cuánd enemigo,
cuánd contrario, cuánd cruel
 se le mostró;
habiéndole sido amigo,
¡cuánd poco duró con él
 lo que le dio!
          XIX
 Las dávidas desmedidas,
los edeficios reales
 llenos d'oro,
las vaxillas tan fabridas
los enriques e reales
 del tesoro,
 los jaezes, los caballos
de sus gentes e atavíos
 tan sobrados
¿dónde iremos a buscallos?;
¿qué fueron sino rocíos
 de los prados?
          XX
 Pues su hermano el innocente
qu'en su vida sucesor
 se llamó
¡qué corte tan excellente
tuvo, e cuánto grand señor
 le siguió!
 Mas, como fuesse mortal,
metióle la Muerte luego
 en su fragua.
¡Oh jüicio divinal!,
cuando más ardía el fuego,
 echaste agua.
          XXI
 Pues aquel grand Condestable,
maestre que conoscimos
 tan privado,
non cumple que dél se hable,
mas sólo como lo vimos
 degollado.
 Sus infinitos tesoros,
sus villas e sus lugares,
 su mandar,
¿qué le fueron sino lloros?,
¿qué fueron sino pesares
 al dexar?
          XXII
 E los otros dos hermanos,
maestres tan prosperados
 como reyes,
c'a los grandes e medianos
truxieron tan sojuzgados
 a sus leyes;
 aquella prosperidad
qu'en tan alto fue subida
 y ensalzada,
¿qué fue sino claridad
que cuando más encendida
 fue amatada?
          XXIII
 Tantos duques excelentes,
tantos marqueses e condes
 e varones
como vimos tan potentes,
dí, Muerte, ¿dó los escondes,
 e traspones?
 E las sus claras hazañas
que hizieron en las guerras
 y en las pazes,
cuando tú, cruda, t'ensañas,
con tu fuerça, las atierras
 e desfazes.
          XXIV
 Las huestes inumerables,
los pendones, estandartes
 e banderas,
los castillos impugnables,
los muros e balüartes
 e barreras,
 la cava honda, chapada,
o cualquier otro reparo,
 ¿qué aprovecha?
Cuando tú vienes airada,
todo lo passas de claro
 con tu flecha.
          XXV
 Aquel de buenos abrigo,
amado, por virtuoso,
 de la gente,
el maestre don Rodrigo
Manrique, tanto famoso
 e tan valiente;
sus hechos grandes e claros
non cumple que los alabe,
 pues los vieron;
ni los quiero hazer caros,
pues qu'el mundo todo sabe
 cuáles fueron.
          XXVI
 Amigo de sus amigos,
¡qué señor para criados
 e parientes!
¡Qué enemigo d'enemigos!
¡Qué maestro d'esforçados
 e valientes!
 ¡Qué seso para discretos!
¡Qué gracia para donosos!
 ¡Qué razón!
¡Qué benino a los sujetos!
¡A los bravos e dañosos,
 qué león!
          XXVII
 En ventura, Octavïano;
Julio César en vencer
 e batallar;
en la virtud, Africano;
Aníbal en el saber
 e trabajar;
 en la bondad, un Trajano;
Tito en liberalidad
 con alegría;
en su braço, Aureliano;
Marco Atilio en la verdad
 que prometía.
          XXVIII
 Antoño Pío en clemencia;
Marco Aurelio en igualdad
 del semblante;
Adriano en la elocuencia;
Teodosio en humanidad
 e buen talante.
 Aurelio Alexandre fue
en desciplina e rigor
 de la guerra;
un Constantino en la fe,
Camilo en el grand amor
 de su tierra.
          XXIX
 Non dexó grandes tesoros,
ni alcançó muchas riquezas
 ni vaxillas;
mas fizo guerra a los moros
ganando sus fortalezas
 e sus villas;
 y en las lides que venció,
cuántos moros e cavallos
 se perdieron;
y en este oficio ganó
las rentas e los vasallos
 que le dieron.
          XXX
 Pues por su honra y estado,
en otros tiempos passados
 ¿cómo s'hubo?
Quedando desamparado,
con hermanos e criados
 se sostuvo.
 Después que fechos famosos
fizo en esta misma guerra
 que hazía,
fizo tratos tan honrosos
que le dieron aun más tierra
 que tenía.
          XXXI
 Estas sus viejas hestorias
que con su braço pintó
 en joventud,
con otras nuevas victorias
agora las renovó
 en senectud.
 Por su gran habilidad,
por méritos e ancianía
 bien gastada,
alcançó la dignidad
de la grand Caballería
 dell Espada.
          XXXII
 E sus villas e sus tierras,
ocupadas de tiranos
 las halló;
mas por çercos e por guerras
e por fuerça de sus manos
 las cobró.
 Pues nuestro rey natural,
si de las obras que obró
 fue servido,
dígalo el de Portogal,
y, en Castilla, quien siguió
 su partido.
          XXXIII
 Después de puesta la vida
tantas vezes por su ley
 al tablero;
después de tan bien servida
la corona de su rey
 verdadero;
 después de tanta hazaña
a que non puede bastar
 cuenta cierta,
en la su villa d'Ocaña
vino la Muerte a llamar
 a su puerta,
          XXXIV
 diziendo: "Buen caballero,
dexad el mundo engañoso
 e su halago;
vuestro corazón d'azero
muestre su esfuerço famoso
 en este trago;
 e pues de vida e salud
fezistes tan poca cuenta
 por la fama;
esfuércese la virtud
para sofrir esta afruenta
 que vos llama."
          XXXV
 "Non se vos haga tan amarga
la batalla temerosa
 qu'esperáis,
pues otra vida más larga
de la fama glorïosa
 acá dexáis.
 Aunqu'esta vida d'honor
tampoco no es eternal
 ni verdadera;
mas, con todo, es muy mejor
que la otra temporal,
 peresçedera."
          XXXVI
 "El vivir qu'es perdurable
non se gana con estados
 mundanales,
ni con vida delectable
donde moran los pecados
 infernales;
 mas los buenos religiosos
gánanlo con oraciones
 e con lloros;
los caballeros famosos,
con trabajos e aflicciones
 contra moros."
          XXXVII
 "E pues vos, claro varón,
tanta sangre derramastes
 de paganos,
esperad el galardón
que en este mundo ganastes
 por las manos;
e con esta confiança
e con la fe tan entera
 que tenéis,
partid con buena esperança,
qu'estotra vida tercera
 ganaréis."
[Responde el Maestre:]
          XXXVIII
 "Non tengamos tiempo ya
en esta vida mesquina
 por tal modo,
que mi voluntad está
conforme con la divina
 para todo;
 e consiento en mi morir
con voluntad plazentera,
 clara e pura,
que querer hombre vivir
cuando Dios quiere que muera,
 es locura."
[Del maestre a Jesús]
          XXXIX
 "Tú que, por nuestra maldad,
tomaste forma servil
 e baxo nombre;
tú, que a tu divinidad
juntaste cosa tan vil
 como es el hombre;
tú, que tan grandes tormentos
sofriste sin resistencia
 en tu persona,
non por mis merescimientos,
mas por tu sola clemencia
 me perdona".
    FIN
          XL
 Assí, con tal entender,
todos sentidos humanos
 conservados,
cercado de su mujer
y de sus hijos e hermanos
 e criados,
 dio el alma a quien gela dio
(el cual la ponga en el cielo
 en su gloria),
que aunque la vida perdió,
dexónos harto consuelo
 su memoria.


أُطلُّ على شَبَحي
قادماً
من
بعي


Re Bianciardin, che la novella sente,
disse a Marsilio: - E' fia Rinaldo questo. -
Ma non potevon creder per niente
che Carlo fussi venuto sì presto
ed avessi condotta tanta gente;
e quel che più diventerà molesto,
ch'e' non sapean di Balugante il caso,
che pel cammino indrieto era rimaso.


stále čeká – vleče se čas líně,
s formou idea se stokrát zmaří;
pravda uhel, illuse jen září,
aby splála, zhasla ve vteřině.
Směšným svatým v lidstva kalendáři
alchymista.


Má křídla svázána do tuhých ganglií uzlů,
připjata na svalů železné svory a svazy;
síly své marně napínám žhavené strachem;
praskáním svalů všech všecko se divoce svíjí,
strhané žíly mně do tváří chrlí a plijí
vařící krev svou, jiskřící do temna nachem.


Бледнеют тен Из-за ставен
Рассвет бесстыдно кажет лиНад нами новый день бесправен,
Еще царит последний миГремит случайная телега
По тяжким камням мостовоТвое лицо белее снега,
Но строг и ясен облик твоКак стадо пьяное кентавров,
Спят гости безобразным сноВенки из роз, венки из лавров
Залиты — смятые — виноНа шкуры барсов и медведей
Упали сонные рабы…
Пора помыслить о победе
Над темным гением Судьбы!
Ты подняла фиал фалерна
И бросила… Условный знак!
Моя душа осталась верной:
Зовешь меня — иду во мраУ нас под складками одежды,
Я знаю, ровен сердца стук…
Как нет ни страха, ни надежды —
Не будет ужаса и муДва лезвия блеснут над ложем,
Как сонный вздох, провеет стон, —
И, падая, мы не встревожим
Кентавров пьяных тусклый со


O, welch ein Schlachtfeld, welche Flucht!
Wo blieb der große Mond?
Wo rufen sie voll Siegessucht:
Der Hunde nicht verschont!


uyan ki değişiversin mekân


Pak, zoufalí, ta těla i oči gazellí
jsme jednu po druhé, v hloub, do vln házeli.


Y la dura ocasión de tanto daño,
mientras vencido Paris muere ardiendo,
del griego vencedor duerme en los brazos.


Azt hinnéd, hogy nem él, s szobor, de ajkán
egy jégmosoly fut át suhanva, csalfán,
de nem nevet - mert néki sincs szive.


»Macht's kurz, Herr Pater! – Doch seltsam, verzeiht, und zürnet nicht,
Mir dünkt, die Kutte passe zu eurem Schalksgesicht
Wie Lenz und starrer Winter, wie Lachen und Weinen zugleich,
Wie eine Rose, blühend am Pfaffenkäppleingesträuch.«


Hin troff der rötliche Likör,
Man dacht', es wäre Blut,
Und murrend klang es hie und da:
Der spornt auch allzu gut!«


Mi corazón,
por ejemplo,
un día vio a la lluvia caer
sin reposo, sobre vastas multitudes
olvidadas por los humanistas.
Ahora,
nadie habla,
mientras los rostros se esfuman
entre los bosques petroleros
ocupados por la codicia.


Sagt Pilatus.
Wo hast du dann den Thaler bekommen?
Sprach Petrus.
Ich hab ihn den Bauern genommen,
Juchh. u.s.w.
Sprach Pilatus.
Jetzt hast du keinen Seegen.
Sprach Petrus.
Daran ist nichts gelegen,
Juchh. u.s.w.
Sprach Pilatus.
Jetzt kommst du nicht in Himmel ein.
Sprach Petrus.
So reit ich auf einem Schimmel hinein.
Juchh. u.s.w.
Sprach Pilatus.
So fällst du herunter und brichst das Bein.
Sprach Petrus.
So rutsch ich auf dem Hintern hinein,
Juchh. u.s.w.


银潢空阔水潺潺
破浪乘风几日还
好向莲花招太乙
不须更过石帆山


Dnes na to nenadále myslím zas;
zřímť dívku, posud dítě, jdoucí k plesu–
zda, srnko, nežli skončí mládí kvas,
kdos z různých tenat vybaví tě as,
jak sestru tvou druh pošumavských lesů?


白发刘郎意自悲
桃山还是欲花时
一生漂转成何事
留得玄都数首诗


A, rabbi, proč, když k tomu moc mám v ruce?


»Reiter sind's, die blitzend ziehen,
Wieviel glänz'ger Ströme Lauf,
Fahnen, liliengleich, erblühen,
Lerchenwirbel, Trommelwirbel
Wecken rings den Frühling auf.«


一冤旱三年
此理乃无欺
乖和自相召
天意容何私


V jich smutných pohledech se chvěje prosba němá
za soucit s bídou jich, tak bolestnou a krutou,
s níž nikdo z lidí všech tu slitování nemá,
a jež jim denně jest nelítostnější knutou.


Vše vidět, vědět, zkusit, znát!
V sled každý navrátí se rád
a v srdce své se vnoří,
kde onen oheň hoří.


Život náš pln jest trampot a psot,
S čela se leje krvavý pot;
Přátelství, láska, sláva i čest –
Sluncem prý ve tmách ejyptských jest;
Sláva i čest,
Přátelství, láska – slast hořká jest.
Ten kdo chce v světě vesele žít,
Musí jen zpívat a zpívat a pít!


Ziegel prasseln, Türen schlagen,
Dürres Astwerk kracht und bricht,
Doch in all das Unbehagen
Lächelt meine Mus' und spricht:


五十九年蘧伯玉
家无担石居无屋
喜君马上风前诗
似我南坡月中竹


Krajiny tu rozložité
Poklady své rozvinuly,
Kam jen oči pokynuly,
Rajské krásy rozmanité
Na vrchu y na dolině hoří,
Obraz k malování tvoří.
Kraj se oku divícýmu
V nejmilejším prohlednutí
Stavě, ku podivu nutí
Duši, k srdcy cýtícýmu
Vsy a pole veda praví:
Přirozenost jaro slaví!


Wer lehrt das Auge seine Pflicht,
Sich sicher zu bedecken?
Wer ruft dem Tag und seinem Licht,
Die Seele zu erwecken?


Když není masa, koušu kosti:
toť raison ďetre pudlíka,
kvalifikace Společnosti
je nehorázně veliká.


Viagem  roda do mundo
    Numa casquinha de noz:
    Estive em Cabedel
    O macaco me ofereceu coco
    Ó maninha, ó, maninha,
    Tu não estavas comigo!
    - Estavas?


مَحَلُّكَ الجَوزاءُ بَل أَرفَعُ
وَصَدرُكَ الدَهناءُ بَل أَوسَعُ
وَقَلبُكَ الرَحبُ الَّذي لَم يَزَل
لِلجِدِّ وَالهَزلِ بِهِ مَوضِعُ
رَفِّه بِقَرعِ العودِ سَمعاً غَدا
قَرعُ العَوالي جُلَّ مايُسمَعُ


Erzähl Er doch von diesem Licht!
Was kann es? Und was kann es nicht?


Již ticho všad. – Utichnul bouře jek
a hromu rachot v dálných skalinách;
již slunce prchlo mraků útulek
a zlatou leje zář po lučinách.
Zefyr roznáší vůni z kalichů,
jež znovu skví se v krásy přepychu
a z věži tam, co z vísek šedých hlav,
zní zvonků hlasy světu na pozdrav.


Tyť křídlem zem obejmou celou
jak duha, v oblouk napiatá,
a bratrský všem domov stelou
jak háj, kdy hostí ptáčata.


又叹崇宁宣政年
无端亡虏误开边
谁能为我惩前辙
早挈江山入舜甄


Z všech ulic, z dveří veškerých
se déře pestrý dav,
a v šíř i dálku rozvlněn
je příboj lidských hlav.


In: BONVICINO, Régi Sósia da cópia, 1978/198 São Paulo: Max Limonad, 1983


Musikanten wollen wandern!
Schon zur Neige ging der Wein;
Ziehn die Lieder in die Weite,
Muß der Spielmann hinterdrein.


„Nuž, pojďte, děti, chci vás porovnati!“
děl strážce květin vlídně, usmívavě –
„nech každá poví, co ji zdobí právě,
já rozhodnu pak, které přednosť platí.“ –


Friend , I begin to see,
That You and I shall scarce agree.
Observe how odly you behave:
The more I grant, the more You crave.
But, Comrade, as I said just now,
I should affirm, and You allow.
We  can sustain
The , which, You grant, was plain;
And with Remarks and Comments teaze Ye;
In case the Thing before was easy.
But in a Point obscure and dark,
We fight as  did with ;
And when no Reason we can show,
Why Matters This or That Way go;
The shortest Way the Thing We try,
And what We know not, We deny:
True to our own o'erbearing Pride,
And false to all the World beside.


Jeť šedá theorie vše,
a Mojžiš měl příčiny,
v egiptských hrncích vepřové
byly tenkrát trychiny!
A ze zdravotních ohledů –
nepustil – prasat k obědu.


Les armes de Jésus c’est le tranchant du sort,
C’est ce point sur le glaive où la vie et la mort
Déjouent le corps et l’âme en plein milieu du port;


Wer lieben wil und nichts nicht wagen/
wer bey dem Lieben wil verzagen:
der lasse Lieben unterwegen.
Der Brate fleugt uns nicht entgegen.


Verliebte, als für ihre schwarze Sünde
Die erste Welt in Wasser schwomm!
Da forschte Gott, ob er sie schonens-werth befinde
Und ihrer beyder Liebe fromm.


Ákos a had feje, a bús vitéz előtt;
- A harcos óriást, ösmérte minden őt! -


Seit ihr die Berge versetzet mit archimedischen Kräften,
Fürcht ich, den Hebel entführt euch ein dämonisch Geschlecht!
Gleich dem bösen Gewissen geht um die verwünschte Patrone,
Jegliches Bübchen verbirgt schielend den Greuel im Sack.
Wahrlich, die Weltvernichtung, sie nahet mit länglichen Schritten,
Und aus dem Nichts wird nichts: herrlich erfüllt sich das Wort!


THOUGH gold and silk their charms unite,
To make thy curious web delight,
In vain the varied work would shine,
If wrought by any hand but thine,
Thy hand that knows the subtler art,
To weave those nets that catch the heart.


Non fo tra noi mai sì chiaro Apollo
come talora sogno esser cum lei
et lei cum meco col suo vero aspecto


Ó nikdy, Ctirade, mne nejal víc’ tvůj zjev
za nocí ve snách všech, jež touha moje stkala,
jak tato skutečnost! Mně zdá se, jak by sňala
s mých paží řezavá a zrádná pouta děv. –


Wer aber von der Mutter her
Vielleicht noch unbescholten wär,
Und wüßte kaum was Fleisch und Blut,
Was Geitz sey oder hoher Muth,
Und sich in allem selber helfen kan,
Der ist ein blinder und ein tauber Mann.


Poi, volendo gustare altri sapori,
m'inchinerei a baciar la tua bocca,
che fa spirar mille soavi odori.


Ich thue, was mein Trieb mich lehrt,
Und wette diese Purpurnelke,
Mein Glück ist wohl das deine werth.
Wahr ist, daß ich mit ihr verwelke;
Allein so lange weit und breit
Bekannt ist, daß die Herren Raben
Mit Leichen ihren Gaumen laben,
Reizt keiner meinen Neid.


So fließet mir gediegen
Die Silbermasse, schlangengleich gewunden,
Durch Büsche, die sich wiegen,
Von Zauber süß gebunden,
Weil sie im Spiegel neu sich selbst gefunden;


pro bloudící, čeleď pro ubohou
jako na znamení,
že zde chladná srdce hřát se mohou,
že mrazu není?


Er läßet sich Gestreng auff allen Gaßen nennen,
Und wil ein Edel Mann, ja Rath und Raths Herr seyn,
Und zeucht den Kegel nicht von langen Tituln ein,
Bey welchem man noch kan den Treber Fürsten kennen.


Diese Felsen, die jetzt brechen,
Alle sprechen
Von der göttlichen Erscheinung.
Selige Vereinung
Ernten bald, die treu dem Ziel ausharrten;
Noch im Sturm und Dunkeln
Woll'n wir drum des Morgens warten,
Mutig ob der Hoffnung Funkeln,
Das zur Sonne wird in Gottes Garten.


Jev tak chorý, k smrti zbledlý,
z nálad vytrysklý –
na sebe jsme nepohledli,
ruce nestiskli.
Ztajený dech, ret se chvící,
nemohly ti slova říci –
v pátek je tak divný den!


Nach mir will ich verlaßen
In meinem Testament,
Ein liedlein schön ohn massen
Zum Gottes lob verwendt.
Daß wird noch wol erklingen.
Ob ich schon storben bin:
Es werdens andre singen,
Wan ich schon bin dahin.


Ich jauchze daher in Gewittern,
Wenn unten den Wald sie zersplittern,
Ich frage den Blitz, ob er tödte,
Mit fröhlich vernichtender Lust.


Menschen, die nicht mehr im Leben,
Die den Geist schon auffgegeben,
Wissen nichts von Schuld und Pflicht
Und gedencken deiner nicht.
Dann wer kan dir Ehr erweisen,
Wer vermag dich wol zu preisen,
Wann er schon liegt außgestreckt
Und im tieffen Grabe steckt?


Schnurstracks reißt Schwungrad und Riemen
die täppische Hand in Fetzen.
Mit solchen Ungetümen
auf guten Fuß sich setzen
lernt nur ein kleiner Held.


Wie eng der Kuß getrennte Lippen bindet,
Daß Brust und Brust von einem Hauch sich heben,
Und jeder Blick sich tief am hellen Leben
Des nahen Blicks, der an ihm hängt, entzündet:
So muß auch das, was Beyder Herz empfindet,
Im süßen Kuß in Eins zusammenschweben,
Bis Jeder sich, den er dahingegeben,
Verschönert noch im Andern wiederfindet.
So gieb mir denn des Herzens sel'ge Stille,
Den klaren Sinn, des Lebens heitre Strahlen,
Und nimm von mir das ewig rege Feuer;
Aus Licht und Gluth nur keimt des Herzens Fülle;
Und mußt du auch mit Schmerz das Glück bezahlen,
Selbst für den Tod ist Liebe nicht zu theuer.


Von pöbelhaftigen Begierden
Würd ich und du befreyt, mit uns allein vergnügt,
Du mit der scharffen Flöt, ich mit der Leyer,
Die letzten Wildnisse besuchet haben,
Wo die unfruchtbare Natur
Kein grüner Busch erfreut, kein frischer Schatten kühlet,
Wo über unser Haupt das Rad
Des Sonnenwagens tiefer schwebte.


Laßt Christi Creutzes Feinde lauffen,
Ihr Bauch der ist ihr Gott,
Ihr' Ehr' ist Schand und Spott;
Sie sollen zum verdampten Hauffen,
Dieweil sie nichts sonst von sich geben,
Als weltlichs Leben.


Here let Reflection fix her sober view:
O think, who suffer, and who sigh with you.
See, rudely snatch'd, in all her pride of charms,
Bright Granby from a youthful husband's arms!
In climes far distant, see that husband mourn;
His arms revers'd, his recent laurel torn!
Behold again, at Fate's imperious call,
In one dread instant blooming Lincoln fall!
See her lov'd Lord with speechless anguish bend!
And, mixing tears with his, thy noblest friend,
Thy Pelham turn on heaven his streaming eye:
Again in Her, he sees a Brother die.


Curs'd be their verse, and blasted all their bays,
Whose sensual lure th' unconscious ear betrays;
Wounds the young breast, ere virtue spreads her shield,
And takes, not wins, the scarce disputed field,
Tho' specious rhetoric each loose thought refine,
Tho' music charm in ev'ry labour'd line,
The dang'rous verse, to full perfection grown,
BAVIUS might blush, and QUARLES disdain to own.


Das Gekratze und Gejucke,
Aller Jammer hörte auf;
Kracks! mit einem einz'gen Rucke
Hemmtest du den Weltenlauf.


Sechs Monate im Land der Schönheit, die noch lebt,
Obgleich sie älter ist, als jene graue Lehre,
Die ewiges Leben predigt, – und nun eingeklebt
Ins ewig Gleiche öder Residenzmisere.
Ma foi, es ist nicht leicht, kommt man aus Rom, Florenz,
Ein Kavalier zu sein in einer Residenz,
Wo man französisch zwar mundangelernt parliert,
Jedoch aufs deutscheste die Grazien ignoriert.
Hier herrscht der Herr Pastor, obwohl sein feister Rücken
Die Kunst versteht, sich bis zum Spucknapf tief zu bücken,
Es herrscht sein Geist, pardon, Apoll, es herrscht sein Tran,
Die Religion ward hier zum Tee aus Baldrian.
Man schläft, selbst wenn man tanzt, und wenn man »liebt«, erst recht.
Dies Volk ist wach und laut, nur wenns barbarisch zecht.
Und wenn es klatscht. O Gott, begnade meine Ohren
Mit Taubheit, denn ich bin für Worte nicht geboren,
Die plump und ohne Witz im ewigen Einerlei
Des Nachbars Ruf zerkaun zu einem eklen Brei.
Noblesse, fürcht ich, gibts hierorten nur im Stall
(Der Pöbel, entre nous, fühlt schließlich überall
Anständiger, als wir, doch muß man das nicht sagen;
Sonst wird er frech und nimmt uns an den goldnen Kragen).
Ganz oben schon beginnt das völlig Ordinäre,
Und widrig säh es aus, wenn nicht Allüre wäre.
Eh bien, ich bin nach Haus in Barbarei verbannt
Und habe Heimweh nach dem schönen fremden Land,
Wo leicht das Leben fließt, der leichte Sinn regiert
Und selbst der Theolog die Grazien adoriert.


Outlý rozum vyjasnívá,
Srdce k ctnosti zplamenívá
Dobrý otec dítek svých;
V srdnatosti tvrdí syny,
Pravé obrazuje činy
Předků udatných y mdlých,
Z panen kouzle milostenky
Vychovává věrné ženky.


O Perlen, herbe Thränen!
O Herzensblut, Rubin!
Herr, stille dieses Sehnen,
Herr, nimm mich bald dahin!


Perch'alfin mi risolvo di tornare,
e, se non m'è contraria a pien la sorte,
se ben un'ora un secolo mi pare,


Ich sah Dich lachen, ich lauschte dort,
Wie ein Dieb vor Deiner Thüre,
Ich wollte nur ein wahres Wort
Für all' Deine falschen Schwüre.


Hogy vitorlámot darabokra zúzván
a’ gonosz szélvész, habozó hajómbúl
eggy magos szirtnek meredek hegyére
felmenekedtem,


Summa szerint ez erős Isten
Velünk vagyon minden helyeken,
Az Jákobnak nagy Istene
Dolgainknak segedelme.


De, ha nehéz munkán sanyarta eléggé,
Hagy pihenőt közben; becsüli vendéggé,
Bő hússal üdíti, jókedvü itallal:
Ki gondol ilyenkor testi viadallal!


أَخذتُ ضَنى عينيكِ رهْناً على قَلْبِي
وحَسْبيَ جَهْلاً لم أَقُلْ بَعْدَه حَسْبي
صِفاتُك من كُلِّ الوُجوهِ صَحِيحةٌ
فَلَحْظُك يُضْنِي وهُوَ إِنْ صحَّفُوا يُصْبي
ضربْت الحشا من ناظريك بصارمٍ
وَكَسْرةُ ذاكَ الجَفْنِ من ذلِك الضَّرْبِ
خُذِي الجِسْمَ منِّي بعد أَخذِكِ قلبَه
فلا خيرَ في جِسْمٍ يكونُ بِلاَ قَلْب
فشوقِيَ أَدْنَى من دُمُوعِي لناظِري
وصَبْريَ أَنْأَى من فِراشي إِلى جَنْبي
وما كنتُ لولا أَنت أُلْقِي إِلى الهَوَى
زِمامي ولا أُعْطِي القيادَ إِلى الحُبِّ
وسَكْرانةِ الأَعْطافِ صاحبة الصِّبا
تُميتُ وتُحيي بالبُعَاد وبالقُرب
لها ورْدُ خدٍّ شَوْكُه هُدْب نَاظِرٍ
وَكَمْ مدَّ ظلاَّ فوقَه الظِّلُّ كالحُجْبِ
خَلوتُ بها ثُمَّ افْترقْنَا ولم يَكُنْ
سِوَى نَهْلةٍ من مبْسم بارِدٍ عَذْب
أَجَبْتُ بها دَاعِي العَفَافِ وربَّما
تصامَمَ عن نَهْي النُّهى مَسْمَعُ الصَّب
وإِن كَانَ ذَنْبي للمليحَةِ عِفَّتي
فلا قَبِلت عُذْري ولا غَفَرَتْ ذَنبي


Mluví leccos, rozhazuje,
svět by probil za chvíli –“
dali hlavy dohromady,
radili se, radili.


Wohl-Edler Herr/ er muß ja klagen
Nun bey der Jahre grauem Schnee
Die Liebſte wird dahin getragen;
Nun nach ſo Seegen-voller Eh/
Er ſol in oͤden Einſamkeiten/
Beſchlieſſen ſeines Lebens Reſt.
Schmertz/ der die Seele kan beſtreiten/
Und aller Hoffnung Licht ausblaͤſt!


« L'ubere grazïose e 'l santo latte,
qual io te porsi, figliol mio diletto,
dinanzi al tuo conspetto
mitighi alquanto el to grave furore.
Io son l'ancilla, che per lor combatte,
a zò che a lor penter tu faccia aspetto,
ché sol per lor defetto
eletta madre fui de tanto onore.
Deh, pensa, figliol mio, el gran dolore
che sentì l'alma mia press'a la croce,
e pensa a l'umil voce,
che fe' resposta: « Ecce ancilla dei»;
e pensa, figliol mio, quando i Giudei,
col falso Erode, fece 'l gran delitto,
ch'io te fuggii in Egitto,
e questa sia defesa
a intardar vendetta a la tua offesa ».


Dann weih' ich zu himmlischen hehren Gesängen,
Zum ewigen Jubellied, Harfe! dich ein;
Dort werden mich meine Geliebten umdrängen,
Mich jauchzend begrüßen, im stralenden Hain.


Ja fräß ich nur von groben Thoren
Nicht so viel Schimpf und Unrecht ein
Und müst ich in des Pöbels Ohren
Nicht überall ein Mährchen seyn!
Verlache sie und beßre dich,
Die Zeit verändert wunderlich.


Llegué a confundirme con ella,
tanto ...! Por sus recodos
espirituales, yo me iba
jugando entre tiernos fresales,
entre sus griegas manos matinales.
Ella me acomodaba después los lazos negros
y bohemios de la corbata. Y yo
volvía a ver la piedra
absorta, desairados los bancos, y el reloj
que nos iba envolviendo en su carrete,
al dar su inacabable molinete.
Buenas noches aquellas,
que hoy la dan por reír
de mi extraño morir,
de mi modo de andar meditabundo.
Alfeñiques de oro,
joyas de azúcar
que al fin se quiebran en
el mortero de losa de este mundo.
Pero para las lágrimas de amor,
los luceros son lindos pañuelitos
lilas,
naranjas,
verdes,
que empapa el corazón.
Y si hay ya mucha hiel en esas sedas,
hay un cariño que no nace nunca,,,
que nunca muere,
vuela otro gran pañuelo apocalíptico;
la mano azul, inédita de Dios!


Otcem tě nazvali vlasti, ó, Karle? žel, že jsi vlastním
Sigmunda otcem též byl, věno tvé dceři jenž vzal.


Todas íbamos a ser reinas,
y de verídico reinar;
pero ninguna ha sido reina
ni en Arauco ni en Copán.
Rosalía besó marino
ya desposado en el mar,
y al besador, en las Guaitecas,
se lo comió la tempestad.
Soledad crió siete hermanos
y su sangre dejó en su pan,
y sus ojos quedaron negros
de no haber visto nunca el mar.
En las viñas de Montegrande,
con su puro seno candeal,
mece los hijos de otras reinas
y los suyos no mecerá.
Efigenia cruzó extranjero
en las rutas, y sin hablar,
le siguió, sin saberle nombre,
porque el hombre parece el mar.
Y Lucila, que hablaba a río,
a montaña y cañaveral,
en las lunas de la locura
recibió reino de verdad.
En las nubes contó diez hijos
y en los salares su reinar,
en los ríos ha visto esposos
y su manto en la tempestad.
Pero en el Valle de Elqui, donde
son cien montañas o son más,
cantan las otras que vinieron
y las que vienen cantarán:
—«En la tierra seremos reinas,
y de verídico reinar,
y siendo grandes nuestros reinos,
llegaremos todas al mar».


são pútridos os restos que trazem agarrados
e desfilam pela história dos mortos
que esqueceram ou apagaram como riscos de giz
e discursivos acenam máximas aos vivos
que a memória dos seus mortos  são agora
Manchados hoje os chãos de Nova Yor
os da  Palestina, Hiroshima, Auschwitz e Guernica,
o chão exangue de África, quem lembra ainda?


Járatos ő szintúgy a képrajzolásban,
egész kis boszorkány a képfaragásban,
párja talán nincs is a bábcsinálásban,
non plus ultra pedig a lópingálásban.


Ich weiß nicht, was soll es bedeuten,
Daß ich so traurig bin;
Ein Märchen aus alten Zeiten,
Das kommt mir nicht aus dem Sinn.


衣拂青霄五色云
书传丹检一函文
山中忽遇浮邱伯
几挹轻裾手未分


Um Mitternacht, wenn die Menschen erst schlafen,
Dann scheinet uns der Mond,
Dann leuchtet uns der Stern;
Wir wandlen und singen
Und tanzen erst gern.


Kde zrodila se, těžko bylo říci,
však vědělo se, že jest plodem hříchu...
A ona byla štíhlá, svižná, hezká
a celý svět jí sloužil pouze k smíchu.


Das was der Arme giebt den Reichen, heisst Geschenck,
Allmosen aber, was der Reiche giebt den Armen:
Doch beyder Nahme deckt der Heuchler arge Ränck';
Den diese giebt man mehr aus Hochmuht als Erbarmen,
Und durch die Erste wird meist Unrecht nur gesucht:
So dass in diesem Spiel der Erden
Durch die Geschencke mehr verflucht,
Als durch Allmosen seelig werden.


Bizony a nekem is jó izűn nem esnék,
Ha így szánt-szándékkal káromat keresnék,
De csak ne neheztelj olly nagyonn érette,
Majd egy szép galambot kapsz tőlem hellyette,
Egy felől rózsa szín, fejér másik felől,
A fején kontya van mind hátúl, mind elől.


Ich einsam Turteltäubelein
In dürrer Wüste sitze
Ganz matt und müd in Durst und Pein
In keuscher Liebeshitze,
Ich schlag' die Augen hin und her,
Ob ich möcht' sehen ungefähr,
Den meine Seele liebet.


El caval covertato è insino in terra
di drappo allexandrin d'oro diviso;
apresso un tamburin fa «tutta terra»,
che si potea sentir di paradiso;
poi seguitava un bel corsier da guerra
ch'avea le barde azurre e 'l fiordaliso
del gran re Cristianissimo alto e degno,
che gli donò questo honorato segno.


England, hör' ich oft sagen, danket blos seiner Verfassung
Seine Größe; warum gibt sich nicht jegliches Land
Eine Verfassung gleich ihm? Das ist es, Freund, daß das Gute
Zu erkennen so leicht, doch zu erfassen so schwer!


Al ciel portommi lo mio dolce e lieve
sonno e, come Amor volse,
in suo divin m'accolse
e mio bel grembo d'amorosa neve:
ma il diletto soverchio me ne sciolse,
ahi pur troppo per tempo:
riverrà tempo mai ch'io mi raddorma
sì dolce, allor deh poi che sempre io dorma?


e balda nel solino dritto, nella cravatta,
la gran chioma disfatta nel tocco da fantino.


A tam na Hlohovské cestě kráčí
bratr se sestrou. A někdo vzadu
cvalem spěchá, k předu shýbá bradu,
dlouhé nohy sotva sobě stačí
v kolenou se nazad ohýbati.
Kabát letí za ním. Dechu tratí,
už je dohonil a křičí znova:
„Bůh vás pozdrav na oudech i duši
jako mne! Hle, tak to pěkně sluší
bratru se sestrou z Božího slova.“
Tkadlec Barácký jim dává ruku
„Spěchám tak jak anděl Habakuků;
když jsem pohovořil s Pánem Bohem
a tak duši k nebi hledět navyk’,
dost jsem zvěděl, ale více mnohem
rád bych zvěděl. Ne proč večer slavík,
ráno zpívá skřivan, ale taky
o tom všem, co viděly tvé zraky
v cizích zemích. Sám i já tam pobyl,
když jsem na zkušenou v světě robil.
Abychom si, Antoši můj milý,
o těch věcech, které tajny budou
vezdejšímu oku, promluvili,
a jež nenavštíví mysl chudou!“


Bylo krásně jako v ráji
v poli i na horách, v lukách, háji.


Im Schloß sind Tisch' und Bänke,
Die werden wach,
Sie kommen aus dem Gelenke
Und tanzen nach.
Der Spielmann fiedelt vor dem Schloß;
Bäume, Fische, Mäuse, Bänke tanzen drauf los.
Der Spielmann spricht: »'s ist noch nicht genug,
Ich muß fiedeln noch einen Zug.«


No desoigáis al que ante Vos se humilla,
acoged tierna mi piadoso ruego,
con las flores que dio en fecundo riego
de otra España mejor la Fe sencilla


His mornings were not spent in vice,
'Twas lounging, sauntering, eating ice:
Walk up and down St. James's Street,
Full fifty times the youth you'd meet:
He hated cards, detested drinking,
But stroll'd to shun the toil of thinking;
'Twas doing nothing was his curse,
Is there a vice can plague us worse?
The wretch who digs the mine for bread,
Or ploughs, that others may be fed,
Feels less fatigue than that decreed
To him who cannot think, or read.
Not all the struggle of temptation,
Not all the furious war of passion,
Can quench the spark of Glory's flame,
Or blot out Virtue's very name;
Like the true taste for genuine saunter,
No rival passions can supplant her;
They rule in short and quick succession,
But SLOTH keeps one long, fast possession;
Ambition's reign is quickly clos'd,
Th' usurper Rage is soon depos'd;
Intemperance, where there's no temptation,
Makes voluntary abdication;
Of other tyrants short the strife,
But INDOLENCE is king for life.


Tausend goldene Lampenlichter
Haben ihren Strahl ergossen.
Awer sag ä mal Gelübte,
Bischt Du auch in mich verkeulet?


Auf mancher Beere nun, worauf kein Duft zu sehn,
Gläntzt auf der glatten Ründ' ein weisser Schein,
Worin, wiewohl unglaublich klein,
Die Bilder jedes Ding's im Wiederschein entstehn.
Ja beym Gesichts-Kreis selbst stellt oft in schönster Zier,
Durch Felder, Wälder, Thal und Hügel,
Des kleinen Scheines kleiner Spiegel,
Der selber kaum zu sehn, die schönste Landschaft für.


Oft übertäubt das Dröhnen
Des Meers die Noten unsrer Litanei,
Aus unsern Orgeltönen
Erhebt sich oft ein schriller Möwenschrei –


Zda nestačíš již zahalit,
ó noci, temnem svým
i mě i mě, když zasáh’ klid
v les všechen svým poselstvím?


Bůh dal tebe na tom na úkole,
By svět tebou hojně ostožil;
Tož ti z mládí milost rozmnožil,
A tě cvičil v moudrosti své škole.


Не ругайтес Такое дело!
Не торговец я на словЗапрокинулась и отяжелела
Золотая моя головНет любви ни к деревне, ни к городу,
Как же смог я ее донести?
Брошу вс Отпущу себе бороду
И бродягой пойду по РусПозабуду поэмы и книги,
Перекину за плечи суму,
Оттого что в полях забулдыге
Ветер больше поет, чем комПровоняю я редькой и луком
И, тревожа вечернюю гладь,
Буду громко сморкаться в руку
И во всем дурака валятИ не нужно мне лучшей удачи,
Лишь забыться и слушать пургу,
Оттого что без этих чудачеств
Я прожить на земле не мог


Co Panama nám, zda to víš,
zas ukázala v Paříži?
Že na zlosynu visí kříž
a spravedlnost na kříži.


Proč se upejpáte?
plaché divčiny,
proč se ukrejváte?
jako neviny;
vímť já vaše spády,
že jste s hochy rády,
proč se upejpáte?
plaché divčiny!


Pero ¿quién pasa quién posa?
¿De quién los pies piadosos redentores?


Proto se však černé svíce
Nehoršete, že modrým hovím,
Nechať blesk váš noční mámí soků tisýce,
Jděte po svých! zlodějkyně temné,
U mne palmu mají oči modré, příjemné.


Chi dice che duo soli gli occhi vostri
avanzan col divin splendore, e poi
ch'ogni bellezza ed ogni grazia in voi
stan come perla, che s'indori e inostri,


战酣易生马
上下犹如飞
铜挝舞不止
深入百重围


Geh heim! Es harret an dem Felsengange
Im letzten Häuschen eine Zelle dein,
Dort wiege bei dem nächtlichen Gesange
Des Winds, der Welle dich getröstet ein.
Und sieh, ist auch die Sonne gleich versunken,
Du bist verlassen, du bist lichtlos nicht, –
Im Osten taucht ja eben, wehmut-trunken
Und mild, empor des Mondes Angesicht.


Ein bettelpreußisches Journal
Hat mir durch einen grünen Jungen
Im Tone »nationalliberal«
Ein de profundis abgesungen.


Winkt gleich kein Segen von den Reben,
Scheint gleich die Sonne nicht mehr warm:
Sieg, Freiheit, Friede, Lust und Leben,
Wem solches ward, der ist nicht arm.


Vždy mírná jsi, jak mladá Vesna snivá,
leč přízeň tvá, zář slunných očí tvých,
jak její jest; co chvíle proměnlivá. –


Telle on aime d’un bois la rustique noblesse.
Le bocage moins fier, avec plus de mollesse
Déploie à nos regards des tableaux plus riants,
Veut un site agréable, et des contours liants,
Fuit, revient, et s’égare en routes sinueuses,
Promène entre des fleurs des eaux voluptueuses ;
Et j’y crois voir encore, ivre d’un doux loisir,
Épicure dicter les leçons du plaisir.
Mais c’est peu qu’en leur sein le bois ou le bocage
Renferment leur richesse élégante ou sauvage ;
Il en faut avec soin embellir les dehors.


Zda hřeší snad, kdo chce jí býti blíž?
I záře sluneční se sklonila,
po sloupu sunula se níž a níž,
až do plavých se vlasů vronila,
že třpytivou obrubu tvořila
a vznítila se aureolou žhoucí,
jak na světicích zří ji víra vroucí.


و يدي تحياتُ الزهور و قنبلهْ
مرفوعة كالواجب اليومي ضدّ المرحلهْ
و تقول : لا
يا أيّها الجسد المضرّج بالسفوحِ
و بالشموس المقبلهْ
و تقول : لا
يا أيّها الجسد الذي يتزوّج الأمواج
فوق المقصلهْ
و تقول : لا
و تقول : لا
و تقول : لا!


Ők tanúim, ők keseredett
Szívem siralmit hallották,
Ők panaszim s a te nevedet
Gyakorta visszahangzották.


Bleib sitzen nur, Häslein!
heut jag' ich dich nicht ...
Ich wandre, ich schreite;
die Sonne sticht ...


Mně zdá se, že jsem jarem byl:
s přibledlou hošík kadeří,
a růže jsem a světlo sil,
v svět láskou dýchal mateří.


Zu Günzburg in der werthen Stadt,
Als ihre Zunft den Jahrstag hat,
Die Schneider alle kamen,
Die Meister sämmtlich jung und alt,
Die Gesellen auch in schiefer Gestalt
Da in der Kirch zusammen.


Il flamboiera toujours, ce soleil, œil du monde ;
Il brisera vos dents, ce rocher de la mer ;
Ce lys restera pur près des saphirs de l'onde ;
Vous ne lasserez pas cette vierge au cœur fier.


Was nützt Poeterey? Sie stiehlt die Zeit zu sehr;
O, schnöde Sorg um Pracht und Herrligkeit noch mehr!


En el desván antiguo de raída memoria,
detrás de la cuchara de palo con carcoma,
tras el vestuario viejo ha de encontrarse, o junto al muro
desconchado, en el polvo
de siglos. Ha de encontrarse acaso más allá del pálido gesto de una mano
vieja de algún mendigo, o en la ruina del alma
cuando ha cesado todo.
Yo me pregunto si es preciso el camino
polvoriento de la duda tenaz, el desaliento súbito
en la llanura estéril, bajo el sol de justicia,
la ruina de toda esperanza, el raído harapo del
miedo la desazón invencible a mitad del sendero que conduce al torreónderruido.
Yo me pregunto si es preciso dejar el camino real
y tomar a la izquierda por el atajo y la trocha,
como si nada hubiera quedado atrás en la casa desierta.
Me pregunto si es preciso ir sin vacilación al horror de la noche,
penetrar el abismo, la boca del lobo,
caminar hacia atrás, de espaldas hacia la negación
o invertir la verdad, en el desolado camino.
O si más bien es preciso el sollozo de polvo en la
confusión del verano
terrible, o en el trastornado amanecer del alcohol con trompetas de sueño
saberse de pronto absolutamente desiertos, o mejor,
es quizá necesario haberse perdido en el sucio trato del amor,
haber contratado en la sombra un ensueño,
comprado por precio una reminiscencia de luz, un encanto
de amanecer tras la colina, hacia el río.
Admito la posibilidad de que sea absolutamente preciso
haber descendido, al menos alguna vez, hasta el fondo del edificio oscuro,
haber bajado a tientas el peligro de la desvencijada escalera, que amenaza a ceder a cada paso nuestro,
y haber penetrado al fin con valentía en la indignidad, en el sótano oscuro.
Haber visitado el lugar de la sombra,
el territorio de la ceniza, donde toda vileza reposa
junto a la telaraña paciente. Haberse avecinado en el polvo,
haberlo masticado con tenacidad en largas horas de sed
o de sueño. Haber respondido con valor o temeridad al silencio
o la pregunta postrera y haberse allí percatado y rehecho.
Es necesario haberse entendido con la malhechora verdad
que nos asalta en plena noche y nos devela de pronto y nos roba
hasta el último céntimo. Haber mendigado después largos días
por los barrios más bajos de uno mismo, sin esperanza de recuperar lo perdido,
y al fin, desposeídos, haber continuado el camino sincero y entrado en la noche absoluta con valor todavía.


el valor, para dejarte
por tanto tiempo hemos sido uno
que siemto que me muero
al querer abandonarte.


Sok, szájában kizöldellő
Árpaszemmel, éhen veszett;
- Szalontánál a háromszáz
Hajdu dolga ekkép esett.


Da scheint verklärt zum goldnen Strahlenkranze
Die Blumenkrone in der Jungfrau Haar,
Ihr Antlitz leuchtet auf im Himmelsglanze
Da sie bezwang die drohende Gefahr.
Und alle Heiden die das Wunder schauen,
Ergreift alsbald ein niegekanntes Grauen,
Anbetend sinken vor dem Kreuz sie hin
Und vor der Jungfrau gottentflammtem Sinn.


Die Gräfin wohl auf den Söller schritt,
Der Pfalzgraf an ihrer Seit'.
Zu der Löwenburg ein Gefolge ritt,
Und sie winkten und lachten Beid'.
»Herr Godilo, daß sie des Grafen Kind,
Das schaffe dir keinen Gram!
Willkommen, mein Töchterlein hochgesinnt,
Halt' mir meinen Falken zahm!«


és üldözök egy álom-alakot
kanyargó, álmos zuguccákon át,
fehér szellemet, holt álom leányt
kinek holdfényben rám ködlik a háta,
s csak menekül
nesztelenül,
surranva siklik a sikátoron.
Mögötte fátyol lebeg, s mirtusz illat
és emberfia arcát sohse látta.


O gutes Land, du schöne Braut,
Du wirst dem Teufel angetraut!
Ja, weine nur, du armes Kind!
Vom Gotthard weht ein schlimmer Wind:
Sie kommen, die Jesuiten!


Die ihr einem neuen Grade
Der Erkenntniss nun euch naht,
Wandert fest auf eurem Pfade!
Wisst! es ist der Weisheit Pfad.
Nur der unverdrossne Mann
Dringt zum Quell des Lichts hinan.


çamura çeviriyorsun içeceğimharam, acı, kötü


身入醉乡无畔岸
心与欢伯为友朋
更阑骂坐客星散
午过未苏发鬅鬙


Der Wasseresel taucht empor
und legt sich rücklings auf das Moor.


barakmuslu mezarlığı'nda seyran seyran ölüler


Yes, here alone did highest Heav'n ordain
The lasting magazine of charms,
Whatever wins, whatever warms,
Whatever fancy seeks to share,
The  the  and the
For ever should remain!


C’est que jusqu’au Pérou l’Anglais peut voyager


Der Tod, der alles sterbt, den sterbt ein gut Gerüchte,
Das stirbt, wann gleich die Welt muß sterben, doch mit nichte,
Besteht und hat den Ruhm für Gottes Angesichte.


Und wenn nun früh der Gott in heil'ger Stille
Aus goldnem Thor den ersten Strahl gesandt,
Dann lös't auch sie der Hoffnung grüne Hülle,
Und zeigt verschämt das bräutliche Gewand.
Entfesselt strömt des Duftes sel'ge Fülle,
Sie schaut empor, erkennend und erkannt;
Er, der sie früh erzogen und gestaltet,
Er ist's, dem sich ihr reiner Kelch entfaltet.


Zhrozíte se, vlasy se vám zježí,
poznáte-li, jak náš život běží,
co nás láká, jímá, těší, baví
a co tepe, rdousí nás i dáví!


抛书闲倚店家门
往事关心孰共论
燕子未归春尚冷
一帘细雨湿黄昏


Hätt' ich nicht den frechen Buben
Eingelaßen in die Stuben,
Nicht gewillfahrt blinden Trieben,
Wär' ich Jungfrau wohl geblieben.


غَيّرَتْهُ غِيَرُ الدّهرِ فشابْ
ورمته كلُّ خود باجتنابْ
فغدا عند الغواني ساقطاً
كسقوط الصّفْرِ من عدّ الحسابْ
وتَولى عنه شَيطانُ الصبا
إذ رماه الشيبُ رجماً بشهاب
وكأنّ الشَّعرَ منه سَعَفٌ
يلتظي فيه شواظٌ ذو التهاب
أيها المُغْرى بِتأنيبِ شجٍ
سُلّطَ الوجدُ عليه هل أناب
هامَ لا همتَ من الغيد بمن
حُبّها عَذْبٌ وإن كان عذاب
لمتَ لا لمتَ عميداً قَلْبُهُ
عن سماعِ اللوم فيها ذو انقلاب
والهوى باقٍ مع المرءِ إذا
كان مع عَصْرِ الصِّبا عنه ذهاب
بأبي من أقبلتْ في صورةٍ
ليس للتّائب عنها منْ مَتَاب
كلُّ حُسْنٍ كامِلٍ في خَلقها
لَيتها تَنجو منَ العينِ بعاب
فالقوامُ الغُصْنُ والرِّدف النَّقا
والأقاحُ الثَّغْرُ والطَّلُ الرُّضاب
ظبيةٌ في العقد إمّا التفتَتْ
ومهاة حين ترنو في النقاب
ضَاع قَلبي فالتَمِسْهُ عِندها
تُلْفِهِ في النحر وُسْطَى بِسِخاب
روضةٌ تعبقُ نشراً ما لها
غُمِسَتْ في ماءِ وردٍ وَمَلاب
عَنّفَتْ رُسْلي وَرَدّتْ تُحَفي
وأتَتْ تقرعُ سَمعي بالعِتاب
ومحتْ أسْطُرَ شوقٍ كُتِبَتْ
بدموع نِقْسُها قلبٌ مذاب
ثُمَّ غَطَّتْ بِنِقابٍ خَدّها
مَنْ رأى الشمسَ تَوارَت بالحِجاب
بِكَلامٍ يَسْتَبي أهلَ النّهى
ويحُطّ العُصْمَ من شُمّ الهِضاب
حيثُ أخلاقي رواضٍ خَضَعَتْ
في الهَوى منها لأخلاقٍ صِعاب
كَيفَ لا أَبكي بِهذا كلّهِ
وأنا الفاقدُ ريعانَ الشَباب
صدّت البيضُ عن البيضِ أما
كانَ ما بينَ الشَبيهَين انجذاب
أفلا أبكي شباباً فَقْدُهُ
قَلَبَ الماءَ لظمآنٍ سَرَاب
أَخطَأَ الشَيبُ ظُباءً والصِّبا
لو رماها خَذَفاتٍ لأَصاب
خُذْ برأيٍ في زماع واصلٍ
طَرَفَيْهِ بِسَفينٍ ورِكاب
واغتربْ وارجُ المنى كم من فتىً
مُعْدَمٍ نالَ المُنى بَعدَ اغتراب
إِنّ أَتراحَ النَوى يعقُبُها
بِجَزيلِ الحَظِّ أفراحُ الإياب
وإذا نابكَ خَطْبٌ فَاقْرِهِ
بمهيبٍ فهوَ للإِسلامِ ناب
إنّ للقائد عزّاً جارهُ
في جوار النجم محميّ الجناب
أسَدُ الرّوع الذي حِمْلاقُهُ
يُرْسِلُ اللحظةَ موتاً فَيُهاب
صارمٌ يُبْكي دُمَى الرومِ دَماً
إن تغنّى منه في الهامِ ذُباب
في جهادٍ قَرَنَ اللَّه به
عنده الزّلفى إلى حُسْن المآب
كم بأرْضِ الشرك من معمورةٍ
أصبحت في غَزْوِهِ وهي يَبَاب
في أساطيلَ ترى أحشاءَها
لبناتِ الرّومِ فيهنّ انتحاب
ككناسٍ بَغَمَتْ غزلانُهُ
من زئيرٍ راعها مِنْ أُسْدِ غاب
كلّ مُسْوَدّ قَرَاهُ خلقةً
لابساً من ذلك الليلِ إهاب
إنّ ثعبانَ سراه يقتدي
في نعيب منه بالبّرِ غراب
شَجَراتٌ حَمْلُها البيضُ إذا
نَوّرَتْ بالمشرفياتِ العضاب
أثمرتْ بالعينِ في الماءِ وإن
ثَوّرَتْ منه عَجاجات العُبَاب
تقرأ الأعلاجُ منها للرّدَى
فوْقَ طِرْسِ الماءِ أسطارَ كتاب
من صناديدهمُ إنْ ساوروا
أُسُدَ البيد وحيّاتِ الشعاب
لستُ أدري أقلوبٌ منهمُ
أمْ صخورٌ في الحيازيم صِلاب
بُهَمٌ إنْ ثَوّبَتْ حَرْبٌ بِهِمْ
أوجفوا البُزْلَ إليها والعِراب
أيّها العزمُ الذي منه زكا
في المعالي عنصُرُ المجدِ وطاب
هاكها بنتَ ضميرٍ أعْرَبَتْ
عن معاليك بألفاظٍ عِذاب
يا لها من حكمةٍ بالغةٍ
خاطبَ الفضلَ بها فَصْلُ الكتاب
وَصِلِ الغزوَ بتدميرِ العدى
وَاحْيَ في العِزِّ لتسهيلِ الصعاب


Es hat das Meer mit seinem Wogenschlage,
Es hat der Wald mit seinen grünen Zungen
Bis diesen Tag dasselbe Lied gesungen,
Das einst sie angestimmt am Schöpfungstage.


Und schwieg' ich unverwöhnter Hörer?
Ich Eingeweihter der Natur?
Und göß' ich Empfindungen nicht
Ins nächtliche Chor der Reizer des Lieds? –
Steig nieder, Schattenharfe!
Vom wiegenden Zweige der Tanne!
Begleite den Strom der Empfindung
Ins nächtliche Chor der Reizer des Lieds! –
Dieses Chor tönet einst ohne dich! –


Ben nato fior, il cui soave odore,
ch'in ogni parte ove ch'io sia m'aggiunge,
ha desto nel mio cor celeste amore,


Wohin verschwindet das Gesicht?
Was hindert mich, ihn mehr zu preisen?
Mein schwacher Kiel vermag es nicht
So viel als er verdient, ihm Ehre zu erweisen.
Er wird von seinen Banden los,
Durch den berühmten Meiern groß,
Daß die Vergessenheit von seinem Namen weichet.
Die Großmuth, beyder Eigenthum,
Verewigt den erworbnen Ruhm
Durch diese hat er auch den höchsten Grad erreichet.


– Dolů, k zemi vrať se, moje holubice –
zde svou vesnu najdeš, domov, ne-li více...


能让吴君子
伤谗楚大夫
延陵无宿草
湘水有新蒲


Or che contempla 'n duo contrari insieme,
ch'amando vive e che 'l soverchio ardore
da un umor freddo ha la sua forza 'nterna,


Ein groß Geheimnis, ahnst du, trage
Die Göttliche in ihrem Schoß;
Du spähst danach in banger Frage –
Umsonst, sie schweigt und lächelt bloß;
Doch wie ihr Blick unwiderstehlich,
Dich bannend, auf dich niederschaut,
Fühlst du, wie über dich allmählich
Ein inniges Genügen taut.


Doch solche Qual sein Herz nicht merkt,
Weils trägt ein tiefers Kränken.
Er schreitet fort, von Schmerz gestärkt,
Vom Schlachtenangedenken.
Manchmal sein Mund Kosziusko! ruft,
Und träumend haut er in die Luft.


Halb elf!


Einsamer Schlaf und Wanzen,
War ihm, er sagt's, verhaßt,
Auch hat er stets die Pflanzen
Gemüthvoll angefaßt.
D'rum rufe Hans und Gröthe
Gepriesen sei der Göthe!


Wir verbitten uns Beileidsbezeugungen,
Seufzende Worte, stumme Verbeugungen,
Förmlich in Falten gelegtes Gesicht,
Das hilft uns nicht und tröstet uns nicht.


Oui, nous nous aimerons toujours.
Tu l’as bien dit, ô ma très chère.
Sans compter les nuits, ni les jours,
Oui, nous nous aimerons toujours.
A d’autres les caprices courts,
Et l’affection passagère.
Oui, nous nous aimerons toujours,
Tu l’as bien dit, ô ma très chère.


Regen nur erzeugt den Schimmer,
In dem Iris' Bogen glüht,
Und dem Born der Tränen immer
Gern entquillt ein echtes Lied.


Eine Maultasch ist ein Ding, zwar nicht schädlich an dem Leben,
Ausser daß sie dem Gehör Abbruch wil und Nachtheil geben.


担耳驼鬃项
虽然毛病殊
更若兼鳌尾
有实不如无


Wenn das Wasser draußen
Von den Scheiben rinnt,
Gieß' mir Wein hier innen
In das Glas geschwind!


Hier mit dem abendroten Blicke
Schaut er nach Westen hin und sinnt,
Zusammenfassend die Geschicke
Der Jahre, die vorüber sind:
Dort mit dem Morgenantlitz wendet
Er sich erwartungsvoll zum Ost,
Dem, was von dort die Zukunft sendet,
Entgegenblickend still getrost.


Darum an dem langen Tage
Merke dir es, liebe Brust:
Jeder Tag hat seine Plage,
Und die Nacht hat ihre Lust.


Ó pojď a přitul se! Máj kouzla odmyká,
vše plno vůně, snů jak v písni slavíka,
jak v pěnkav šveholu, jež vylétly si z hnízda!
Vše září radostí a pučí v poupěti –
nechť v štěstí zlatou báj i duch náš zaletí,
kde Satyr v houštině si letní píseň hvízdá!


Mit Dünsten, wie mit gift'gem Taue,
Füllst du das Himmelsdach, das blaue,
Du mir den Lenz mit Leichenduft.
Und wenn ich nun zum Grabe wanke,
Sprich, finstrer Schatten, sprich, Gedanke,
Wie bann' ich dich von meiner Gruft?


böylesi devr eyler hakzuhurda biz olası varke


Ich schob mein Glas sogleich beiseit
Und hinkte in die Einsamkeit
Und wußte, was ich nicht gewußt:


أَرِقتُ فَهَل نَجمُ الدُجُنَّةِ آرِقُ
وَتَجري الغَوادي بِالرَدى وَالطَوارِقُ
وَيُطرِبُني بَعدَ النُهى قَولُ قائِلٍ
سَقى بارِقاً مِن جانِبِ الغَورِ بارِقُ
أَبى الدَهرُ جوداً بِالسُرورِ وَإِن دَنا
إِلَيهِ الفَتى أَو نالَهُ فَهُوَ سارِقُ
هَلِ اليَومُ إِلّا شارِقٌ ثُمَّ غارِبٌ
أَوِ اللَيلُ إِلّا غارِبٌ ثُمَّ شارِقُ
مَرازِبُ كِسرى ما وَقَت مُهجَةً لَهُ
وَقَيصَرُ لَم يَمنَع رِداهُ البَطارِقُ
وَيَغبِرُ في الأَيّامِ مَن طالَ عُمرُهُ
فَتَغبَرُّ مِن طولِ البَقاءِ المَفارِقُ
مَحا أَلِفاتِ الشَرخِ عَن طِرسِ شَيبِهِ
لِتَخلُوَ مِن لَونِ الشَبابِ المَهارِقُ
وَمازالَ في شُربِ الأَباريقِ كارِهاً
لَما بَعَثَتهُ في الرِياحِ الأَبارِقُ
يَعافونَ تُرباً فيهِ تُطوى جُسومُهُم
وَمِنهُ بِحَقٍّ فُرشُها وَالنَمارِقُ
وَيُشبِهُ كَعباً إِذ بَكى وَمُتَمِّماً
لَدى كُلِّ عَقلٍ مَعبَدٌ وَمُخارِقُ
نَظيرَ اِبنَةِ الجونِ الَّتي النَوحُ شَأنُها
مُغَنِّيَةٌ عَن صَوتِها اللُبُّ مارِقُ


Künftig wirst du, holder Knabe,
Durstig nach der Weisheit seyn;
Und dein Vater hat die Gabe,
Freundlich flößt er sie dir ein.


Jaká to zvonků líbeznost!
Zpěv-li to s kouzelné říše?
Keře i stromy údivem
modliti zdály se tiše.


Když cesty sudby se matou,
až z ran se řine krev,
tu změní kolébku zlatou
tak často na rakev.


Priapo, a l'orto tuo questa ficaia
parmi non poco inutile e dannosa,
perch'è sì sgangherata e tanto ombrosa,
che t'occupa con l'ombra tutta l'aia.


هُم أَوقَدوا بَينَ جَنبيكَ نارا
أَطالوا بِها في حشاكَ اِستِعارا
أَما يَخجَلُ المَجدُ أن يُرحِلوك
وَلَم يَصحبوكَ خباءً مُعارا
فَقَد قَنَعّوا المَجدَ إِن كانَ ذاك
وَحاشاهمُ منك خِزيا وَعارا
يَقِلُّ لعينيك أَن يَجعَلوا
سَوادَ العيونِ عَلَيكُم شِعارا
تُراهُم نَسوا حينَ جُزتَ القَفار
حَنِينا إِلَيهِم وَخضتَ البِحارا
بِعَهدِ لُزومٍ لِسُبلِ الوَفاءِ
إِذا حادَ عَنها وَجارا
وَقَلبي نَزوعٌ إِلى يُوسُفٍ
فَلَولا الضُلوعُ عَلَيهِ لَطارا
وَيَومَ العروبةِ ذُدتَ العدى
نَصَرتَ الهُدى وَأَبَيتَ الفِرارا
تَثَبَّتَ هُناك وَأَنّ القُلو
بَ بَينَ الضُلوع لَتأبى الفِرارا
وَلَولاكَ يا يُوسُفُ المُتَّقى
رَأَينا الجَزيرَة لِلكُفرِ دارا
رَأَينا السُيوفَ ضُحىً كالنُجوم
وَكالَّيل ذاكَ الغُبارَ المُثارا
فَلِلَّهِ دَرُّكَ في هَولِهِ
لَقَد زادَ بأسُكَ فيهِ اِشتِهارا
تَزيدُ اِجتِراءً إِذا ما الرِما
حُ عِندَ التَناجُز زِدنَ اِشتِجارا
كَأَنَّكَ تَحسَبُها نَرجِساً
تُديرُ الدِماءَ عَلَيها عُقارا
تُريكَ الرماحُ القُدودَ اِنثناءً
وَتَجلو الصِفاحُ الخُدود اِحمِرارا
إِذا نار حربكَ ضَرّمْتَها
حَسِبنا الأَسِنَّة فيها شَرارا
سَتَلقى فِعالَك يَومَ الحِسا
ب تنثرُ بالمِسك منك اِنتِثارا
وَلِلشهداءِ ثَناءٌ عَلَيكَ
بِحُسنِ مُقامِك ذاكَ النَهارا
وَأَنَّهُمُ بِكَ يَستَبشِرو
نَ أَلاّ تَخَافَ وَأَلّا تُضارا
وَتَلقى نَعيماً يُنسِّي الشَقا
وَتَجني سَراحاً يُنسِّي الإِسارا


Qué distinto abuela
tú vivir de aquel tiempo,
todo al compás del abanico,
fragor de espumas contra tu pecho.
Qué distinto abuela,
tu facilidad de lago quieto,
espejo de aquel momento.
Qué distinto abuela,
tu tazón de tila, canela o anís,
tu manso perro, la sombrilla,
y a podar el jazmín.
Qué distinta,
la dulzura de tu boca breve,
que abres para que hable tu dueño.
La cadencia de tus pasos,
si fueron pasos y no vuelos.
Quién pudiera abuela,
al vaivén del quitrín,
poder soñar tus sueños,
volver a tu jardín.
MALECÓN
Malecón,
cofre de recuerdos,
la niña,
la soñadora,
la que contemplaba
en otros ojos las olas.
Malecón,
entre ola y ola
el primer beso,
en el horizonte
el sol teñía mis mejillas
de amapola.
Malecón,
aquella niña,
es ahora,
un rostro de piedra,
con dos surcos
donde viven
implacables tus olas.


عَلَيكَ اِتِّكالي إِلَهَ الوَرى
وَتَفويضُ كُلِّ أُموري إِلَيكَ
وَغَيرُ خَفِيٍّ بِأَنَّ الوُجودَ
وَأَهلَ الوُجودِ عَطايا يَدَيكَ
لِذَلِكَ لَم يَبقَ فِيَّ اِختِياراً
لِنَفسي اِتَّكالي عَلَيكَ


Na levo od nás dole Berezina
se táhla had jak hrozný bařinami
a mosty byly zase plny lidí
a ruské kule zase bily v masy –
příšerný obraz! Rád jsem byl, že povel
nás ku předu hnal – zde též stáli Rusi...


buluyor


V komůrce chudé, žena tam pláče
lítostně – srdce div nepuká –
a děcko s úsměvem kolem ní skáče –
na dvéře zticha kdos zaťuká.


Kehrt vmb, es ist sehr hohe Zeit!
Führt augenblicklich euch zu Sinnen,
Wie flüchtig jhr sampt allem seyd,
Sucht Gott durch Busse zu gewinnen,
Vnd liebt den Nechsten wie man sol,
So ist euch jetzt vnd ewig wol!


Swift the wing'd Hours shall urge their stealing way,
Nor oft the waning moon shall know decay
Ere a new race shall rise of scepter'd kings.
From thee, Strelisian Fair, the future hero springs.
See, the long lines of royal youths extend,
To Britain's throne new subjects bend;
Where'er her glittering standards rise,
In other seas, in other skies,
Shall spread the godlike fame of mildest victories.
Auspicious youths be born!
Arise! O haste! your native soil adorn!
Not valorous arms alone
Shall guard the regal throne;
But shining arts, and holy laws,
And ancient Freedom's well-defended cause,
Shall lift secure your praise sublime
Thro' all the radiant paths of time.
On Dorubernian cliffs the Muse hath told,
Prophetic child of Druids old,
Whereon she sits, and hears from either pole
In every wind victorious thunders roll.


Die Fahne fällt, das Lager brennt, Entsetzen faßt das Heer,
Sie fliehn zum Strand, sie fliehn zu Schiff, sie flüchten übers Meer.


My máme premiéru už za týden.


Však bránili nám, lačný, žel,
byl grošů otec její,
a já jen prázdný míšek měl
a hynul beznadějí.


Die Glockenblumen läuten gar fein,
Das hallet weit in das Dorf hinein:
Bim bam! bim bam!
Es hören die Bienen überall,
Sie machen sich auf und folgen dem Hall:
Bim bam! bim bam!


Durch alle Fenster kommt es leer und bitter wie ein Meer herein,
Die Türen stehn wie Eisen schwer und lassen keine Freude ein.
Mein Aug' geht um und sucht sich wund und tötet langsam Stund' um Stund',
Und jemand geigt im Armenkleid und geigt auf meinem Herz sein Leid.


And think, how soon insatiate death, who preys
On all, has cropp'd the rest with ruthless hand,
While only I survive of all that band,
Which one chaste bed did to my father raise;


Nur wähle dir zuvor ein Mägdlein
Am Arme, rosig, wie der Lenz,
Und führe sie, als Jungfernknechtlein,
Zum Sitz mit tiefem Reverenz.


Die Gottgestalt ging in den Hain zurück,
Und eine Schwalbe flog in meinen Schooß.
»Geh,« sprach ich, sanft sie streichelnd, »baue Dir
Dein Haus, wie ich's den Meinen bauen will!«
Die Taube brachte mir ein Oelblatt; mir
Zu Füßen sank der kranke Leu, ich zog
Den Dorn ihm aus dem Fuß, er folgte mir.
»O!« sprach ich, »Mensch, jetzt leider ein Gequälter,
Ein müssiger und üppiger Tyrann,
Wann wird er, was er kann und sollte, sein?
Der Schöpfung Bildner und Vollender, der
In seiner Hand so Tod als Leben trägt,
Um Leben abzuwägen, auszuspenden
Und reicher zu erneun und herrlicher!
Dazu verlieh die große Mutter ihm
Ihr Wohnhaus, zu ersetzen, was gebricht,
Zu ordnen es und zu beseligen.
Sein Werk ist neue Schöpfung, seine Kunst,
Sein Ziel die Bildung edlerer Natur.
Durch ihn, durch ihn nur blüht Hesperien! «


Se forse per pietà del mio languire
al suon del tristo pianto in questo loco
ten vieni a me, che tutta fiamma e foco
ardomi, e struggo colma di disire,


Fratzenhaft flackert im Herd die Glut
Und ein Schwarm von Fliegen summt.
Die Mägde lauschen blöd und verstummt
Und ihre Schläfen hämmert das Blut.


Das ist ein Blühen rings, ein Duften, Klingen,
Das um die Wette sprießt und rauscht und keimt,
Als gält' es jetzt, geschäftig einzubringen,
Was starr im Schlaf Jahrtausende versäumt.


Warum dur die? 's gibt andre noch,
Die man befreien könnte!


Senno me par e cortisia
empazzir per lo bel Messia.


Ja! solche Töne wohl hört klingen
Der Sterbende, der leise spricht:
»Ihr Freunde! hört ihr auch dies Singen?«
Die Freunde aber hören's nicht.
Er spricht: »Es tönt wie Engels Schwingen«,
Und stirbt, Verklärung im Gesicht.


Tu figura en la fuente,
la fuente en el estanque;
La brisa, el sol, las sombras
corrían entre los árboles...
Y la lluvia de pronto
y de pronto, la tarde, o la brisa
o las manos del alma
reteniendo aliento final de sol que arde,
de emoción, esa tarde.
Esa tarde,
cuando llueve el parque
sonrisas intangibles y candor
y pudor y promesas que arden.
Recuerdas,
era tiempo en el parque
de lluvias que no mojan
mientras cae la tarde.


Zeigt er dir mich, in wachen Träumen schweifend,
Enthusiastisch bei den Büchern hocken? –
Hast du am End den bessern Teil erwählt?


底事爱楼居
楼居自堪爱
千峰翠若环
不断雕栏外


蒙茸披尽自成蹊
两扇岩扉向日齐
说与白云休锁钥
留将千古指人迷


Rivi de Barlassina appenna adess
dove sont staa dò nocc e tutt on dì
e de asnitt d'ogni etaa, de tucc i sess
n'hoo vist on milla senza cuntamm mì.


Conosco io ben vostri fallaci inganni,
e del mio folle error spesso mi pento,
ma al mio palese mal son così intento
che fuggendo 'l mio ben, cerco i miei danni.


„Jaj, atyám! nem, nem...
Jaj, hova kell lennem!
Hadd ölelem lábad porát -
Taposs agyon engem! -”


e gh'hoo fin coj sponton
Polluz e Castor su la straa lanzana
a cascià innanz la casa gambarana.


Na hřbitov šlo, usedlo si
na prvním hned hrobě,
naleznul ho hrobník starý
v pozdní noční době.


Несется четверка могучих коней,
Несется, как вихорь на воле,
Несется под зноем палящих лучей
И топчет бесплодное полТо смех раздается, то шепот вдвоем…
Всё грохот колес заглушает,
Но ветер подслушал те речи тайком
И злобно их мне повторяеИ в грезах недуга, в безмолвье ночей
Я слышу: меня нагоняя,
Несется четверка могучих коней,
Несется нещадная, злаИ давит мне грудь в непосильной борьбе,
И топчет с неистовой силой
То сердце, что было так верно тебе,
Тебя горячо так любило!
И странно ты смотришь с поникшим челом
На эти бесцельные муки,
И жалость проснулася в сердце твоем:
Ко мне простираешь ты руки…
Но шепот и грохот сильней и грозней…
И, пыль по дороге взметая,
Несется четверка могучих коней,
Безжизненный труп оставля


Doch als er kam, der Herbst/ da ward
Ich zage wie welkend Laub.
Und als ich neigte mein Haupt zur Saat,
Da war manch Körnlein taub.


Al mirarte venir, los placenteros
cantares del amor desgranaría,
colgada en la risueña galería,
la jaula de canarios vocingleros.
Si a mis abismos de tristeza bajas
y si al conjuro de tu labio cuajas
de botones las rústicas macetas,
te aspiraré con gozo temerario
como se aspira en un devocionario
un perfume de místicas violetas.


Floruça, to me serv'e tutor guardo
e sempre spero ne la tua alteça,
che degni meritarmi cum legreça
levarmi lo foco dove tuto ardo.


co dumá les, co mu sípá
divoce Bur,
čím lká kůr,
čím lev zve lvici, čím včelku lípa,


Di cui Spagna, ed Italia, e 'l mondo han mostro
Chiaro gli onor tant'anni, e verdi i pregi,
Vi canta il coro degli spirti egregi,
E v'inchìna, Giovanna, il secol nostro:


细雨霏霏下钓台
冲烟小艇截江来
不知取得鱼多少
鼓棹如飞唤不回


Auf mein Faulbett hingestreckt
Überdenk ich so meine Tage,
Forschend, was wohl dahinter steckt,
Daß ich nur immer klage.


na poltrona da frente
curvada
entre o cós da calça
e a insinuação de teu rabo
de leve
joguei-te enrolado
um papel


Nun, ob auch andre fröhlich wieder grasen,
Sind ihm ein Schreckensort die Waldeshallen,
Und wenn im Mondlicht Herbstesnebel wallen,
Hört er die wilde Jagd die Luft durchrasen.


Vždyť tolik bídy, tolik strastí na zem
vždy vrhá osud – vše, co dobro kruší!
Spět v pomoc? Jak? Zla svědomí kdo vzruší?
Svět, zdá se, v zkázu klesá pekla srázem.


A teprv celá zdivená
zří v jeho zrcadla,
jak rosy krůpěj zperlená
jí v kalich upadla.


És most az erdő egyre ritkul,
Szil s tölgy megválnak lombjaiktul;
A büszke csert, bár élte hosszú,
Bár fennáll még, - már őrli a szú,
S mitől a vándor meg-megrebben:
Egy-egy omlás a rengetegben...


„Byl tu, mamko, v noci pán,
dukáty mi daroval!“


Zemřel pěvec. V zemi tlí už tělo,
ale duše, v píseň proměněna,
dále zpívá, ptáče v nivě rodné.
Plyne voda, od břehu jde k břehu,
lehký vítr od hor táhne k horám,
duše-píseň od úst k ústům letí,
od úst k ústům, od srdce jde k srdci.
Vane vítr s moře ku pohoří,
v mraky duje, mlhy rozptyluje.
Letí píseň, k srdcím zahovoří,
mysli zjasní, šíje napřimuje.
A než nebe červánky se vznítí,
ve tmách noci jasnou hvězdou svítí:
hvězdou lásky k bratru trpícímu,
v poutech jako ty se soužícímu,
hvězdou víry v boží zúčtování,
svaté věci v slavné zmrtvýchvstání.


Juchheisa! seiner Dirn' einen Kuß
Der Bursche giebt mühvergessen,
Sie tanzen! ... »Wie ist der Lebensgenuß
Dem Volk mit Scheffeln gemessen!«


Schaw/ die wilde bären prassen/
Sauffen meine seel vnd blut:
Ach wie kontest mich verlassen?
Mich berauben deiner hut?
Vatter/ Vatter/ ach warumben
Liessest in so schweres Creutz
Deinen eintzen Erben kummen?
Vatter/ Vatter/ was bedeuts?


Drängt sich nicht gar Amathusia selbst durch die schmutzigen Haufen?
Ach, mit zerfetztem Schlei'r kehrt sie vom Marsfeld zurück.


As when resistless Winds rush o'er the Deep,
And from its Anchor force the driving Ship,
Or furiously against the Woodland roar;
The leafy Harvest, tumbling, flies before:
So rush'd the Hero on the adverse Band,
So fled the Legions from his pow'rful Hand;
Till soon the rebel Lord he Pris'ner made,
And to the King his captive Prize convey'd


Shovívavě pozoruje
světa běh a jeho řády,
kývá hlavou, usmívá se:
k lepšímu jde všecko tady.


五月沉阴久不开
冷风吹雨满天街
老农且莫愁蚕麦
丞相祈晴已宿斋


Da schreiet ein frecher Franzosenmund:
»Man soll ihn begraben wie einen Hund,
Wie einen Schelm, der an Galgen und Rad
Schon fütterte Krähen und Raben satt.«


A v bouři, zmatku, směsi neobsáhlé
šat anděla má mroucí ruka třímá,
v mé ucho trouba věčných soudů hřímá...
V to mlha kol – a já se vzbudil náhle.


A na mžik jen to vzplálo světly
a zazářilo v duhu.


إِن تَكُ دارِمَ القَدَمَينِ جَعداً
ثُمالِيّاً فَإِنّي لا أُبالي
إِذا سَبَقَت قُرَيشٌ يَومَ مَجدٍ
فَهُم خَيلٌ وَأَنتَ مِنَ البِغالِ


笛远归渔急
芦轻扑酒飞
偶然云水趣
宁占白鸥矶


Lo! thro' the gloomy night, with angry blaze,
Trails the fierce Comet, and alarms the Stars;
Each waning Orb withdraws its glancing rays,
Save the red Planet, that delights in wars.
Then, with broad eyes upturn'd, and starting hair,
Gaze the astonish'd Crowd upon its vengeful glare.


Du bist mein Glück: die nackte Bäuerin,
Die kugeltanzen kann und Disteln trägt:
Derb, doch gelenkig, deutsch von dazumal,
Als Grazie mit der Schwere sich vertrug
Und Lust mit Frömmigkeit. Ich liebe dich,
Die stets mich schlug, wenn sie zu schenken kam,
Und, wenn sie mich beraubte, streichelte.


Šel Ježíš do Emaus den po svém z mrtvých vstání.
Na čele posvátném, na božské jeho skráni
klid zářil velebný jak slunce, které plálo
a v zlatý jeho vlas svou ranní záři tkalo.
Tak svatý Spasitel sám cestou dále kráčel.
Proud rosy třpytivý, jenž nohy jeho smáčel,
zář slunce z blankytu i všecek vesmír dalný,
tmu z hloubi propasti i světla obzor valný,
kvetoucí příroda, jíž hnulo blaho rána:
vše kolem plesalo: Ó, Mistře, Hossianah!
A Ježíš kráčel dál ni chodci nepoznaný;
v své mysli rozjímal, zda bolestné ty rány,
jež bez vin vytrpěl, zda ostré ony hřeby,
jež zbodly ruce mu, lid přivedou přec k nebi
a zdali křížem tím, jejž nesl na Golgatu,
sňal s beder člověka již všecek rmut i ztrátu?...
A co tak rozjímal, dva ze svých učenníků
zřel kráčet před sebou; tu jak to míval v zvyku,
se Ježíš přidal k nim řka: „Galilejští muži,
o čem to máte řeč, co srdce vaše úží?“
Ti nepoznali však již „Mistra“ svého, „Pána“,
neb v rouše cizince byl, mezi nimi stana.
„Tys jistě z daleka – dí oni s velkým žalem –
že nevíš, v těchto dnech čím zvučí Jerusalém.“
I vyprávěli mu o umučení Krista.
„Ó, bláhoví!“ dí on, „ta smrt mu byla jistá,
či nevíte již snad, co v písmě stojí psáno,
že vše to musilo být na něm vykonáno?“
Pak rozmlouvaje dál až v duše hloub jim zíral,
a oni žasli, když jim písma otevíral,
v nich srdce hořela, až večer nastal málem.
I řekli: Za námi již dalek Jerusalém,
den již se přiklání a valně připozdívá,
vstup s námi pod střechu, neb jiného což zbývá?
Šel Ježíš pod střechu, by nocovali spolu.
I vyňali svůj chléb a pozvali jej k stolu,
by jim jej rozlámal, neb tím jej chtěli ctíti.
– Tak blízkost genia i člověk maní cítí,
a dřív než pozná jej, svou šíji před ním sklání. –
On jal se lámati své vyřknuv požehnání,
a aj!... Jim náhle zrak se otevřel dřív tmavý,
že „Mistra“ poznali. I sklonili své hlavy
a padli na tvář svou lem roucha líbajíce,
však Ježíš zmizel jim a nezřeli jej více.
Ó, duchu, genie! Jak často nepoznaný
ty mezi lidem dlíš a snášíš jeho rány!
Ty neznán rozdáváš jim mannu svého ducha,
však oko slepé jest a mysl jejich hluchá,
až bleskem zmámeni, jejž vrhls v hruď jim chladnou,
tě náhle poznají a v prach před tebou padnou!


Lásku k drahé zemi rodné
kryjem’ v nitru dlouho dost.
Útoky však bezdůvodné
uvádí nás v zuřivost.
Lidumilní ve dne v noci
nehledáme prázdných slov:
Sežerte si města, soci,
nesahejte na venkov.’


Der argen Welt verkehrtes Schertzen
Vnd was durch Tücke mancher-hand
Vns bringt vmb Vrtheil vnd Verstand
Vnd offt zum Hencker wird im Hertzen,
Wird wie ein Rauch vnd Dampff zu nicht
Eh' als der Athem vns gebricht.


— Àquela que nos dá, no seu regaço,
Travesseiros cheirosos ao cansaço,
oremos!


V Neumětelském dvorci žil zeman Horymír,
muž klidný, spravedlivý, jenž nad vše cenil mír,
ctil zemi, matku žití, a miloval svůj pluh,
a pták byl jemu svatý, skot milý jemu druh.


Hell schien der Mond ihr ins Gesicht,
Das festlich still verkläret;
Weil sie auf der Welt sonst nichts besaß,
Hatte sie sich selbst bescheret.


Si 'l gratioso mio dolce signore
te darà fede a quel che su t'ho decto,
fugarà via del pecto ogni merrore.


晚色在何处
楼高天宇低
闲云无去住
归燕自东西


Darum mercket vp vnd seet nhu an,
de gy ane louen lëuen,
Juwe brodt söken myt fro vpstan,
he wylt also nicht geuen:
De en früchten, den valt ydt tho
ym slap ane alle noth vn möy,
de syner guad vorwachten.


On cítí, jinak nemohlo to být,
víc nezachví se bolem,
ba v posled bude osud velebit,
že vůbec šlo tu kolem!


Az kívöl új bástyáig palánk vala,
Mindenfelől földbástya liggatva vala
Ott az kőfal mind eltöretött vala,
Kivel bástya várhoz foglalva vala.


Da war einmal ein kleiner Dieb,
Der stahl ein Brod dem Kind zulieb,
Und wurde schier gefangen,
Und konnte erst in Jahr und Stund,
Trotz sein und seines Weibes Mund,
Die Freiheit wieder erlangen.


galiba tarlalarda buğday devşiriliyormuş


	Io mi propongo fra gli altri solazzi
uno sfoggiato, che sarete voi,
col qual è forza ch'a Nizza si sguazzi.


Ihr Götter, wann jhr wisst,
Das Jauchloff würdig ist
Zum Beystand euch zu haben,
So seyd uns zugesellt,
Kröhnt häuffig dieses Feld
Vnd jhn mit ewren Gaben!


Dor achter, wu de Häben kimmt,
up de nakt Heidbarg dor de Schin –
wat dor up eens jo glummt un glimmt,
dat kann doch nich de Sünn all sin?


Hořkosť jenom, hochu,
lásky ani trochu,
bol mi čelo stíní! –


So Hope's bright torch more clearly shines,
Amidst surrounding gloom,
And, beldame Fortune vainly throws
Her mantle o'er the tomb.


An nichts zu denken müht' ich mich. Indessen
Sprang vor mir durchs Geäst ein Eichkätzlein;
Ich raucht' ein wenig, sah ins Blau hinein
Und suchte mich halbschlummernd zu vergessen.


předkům co svítila
bez ustání,
v trudech je sílila,
ve zoufání.


Nach finstern Tagen bricht aus dem Nachtgewölk
Oft noch ein hold wehmüthiges Abendlicht,
Und mancher schon am Rand des Grabes
Lächelt und spricht noch vom Glück der Jugend.


Vše vůkol ticho, jak bez života;
tonu posud v únavných snů svodu,
z dálky mne probouzí sojčí nota,
ospalýma očima hledím ku východu.


Suta és tarka emberek között
Be jó volt itt a te kék köntösöd,
Kis, fitos, kék dereglye,
Majd a nagy-nagy örvényes vizeken
Jussak tán az eszedbe.


Bringt denn ein Blick und Kuß
Dir ſo viel Uberdruß?
Daß mein verliebtes Hertz
Von dir nur Seelen Schmertz
Vor ſuͤſſes Hoffen kriegt
Und ſich mit nichts vergnuͤgt/
Wenn es ſo ſehr begehrt/
Daß es dein Strahl ernehrt.


Mentr'io terrò la vita, o buona o ria,
Il nome, qui descritto e impresso al core,
Ardendo, adorerà l'anima mia.


Sternen- Dach
man gemach
mit der weil ersteiget.
stäte Müh
feyret nie /
gar die Cedern beuget.


Uvolněna zemi
zimní pouta,
kvete bazalička,
pučí routa.


È un vecchio che parte; e il paese
gli porta qualcosa che chiese,
cantando sotto il cielo d'oro:
O vivo pan del ciel!...


可怜扰扰鉴中人
五十枯蓍了此身
若欲致身须数外
何时日月得停轮


So' apreso d'iracundia, vedenno 'l meo defetto,
la pace mustra e 'nsegname ch'e' so' de mal enfetto;
pacificato e iroso contra lo meo respetto,
gran cosa è de star ritto, a nulla parte plecare.


Die Hand des Himmels sey auch künftig dein Panier,
Sein milder Seegensthau dein Seelenmalvasier,
So wird man deinen Mund des Glückes Tischgast heißen.
Kehrt gleich der Kummer oft als Gast und Fremdling ein,
So soll die Fröhligkeit doch immer Wirthin seyn
Und das Verhängnüß sich nur auf dein Wohl befleißen.
So lange dieser Tag in dem Calender steht,
So lange soll dein Haus der Hoheit Wachsthum schauen,
Das Alter müße dir die Gruft nicht eher bauen,
Bis Kind und Kindeskind mit dir zu Grabe geht.
Mir aber, theurer Scharff, entzieh dein Gnadenlicht,
Den Pharos meiner Lust, doch auch hinfüro nicht;
So will ich, wenn mein Reim wird aus der Wiege steigen,
Nichts als den Überfluß von deiner Wohlthat zeigen.


Mit Billigkeit verrückte man
Dir hier den Kopf, du schlauer Scharlatan!
Denn du hast Tausenden das nämliche gethan.


Oh ! jamais plus, près de la tombe
Je n'irai, quand descend le soir
Écouter la pâle colombe
Chanter sur la branche de l'if


Oben auf der Bergesspitze
Liegt das Schloß in Nacht gehüllt,
Doch im Tale leuchten Blitze,
Helle Schwerter klirren wild.


Er zählte meine Tage,
Mein Glück und meine Plage,
Eh ich die Welt noch sah.
Eh ich mich selbst noch kannte,
Eh ich ihn Vater nannte,
War er mir schon mit Hülfe nah.


Von Freiheit muß ich klingen –
Das ist der höchste Klang –
Und ihre Glocken ringen
All, all mein Leben lang.
Drum hab' ich auch gesungen
Vom Siegerich die Mär,
Die weit und breit erklungen
Ist über Land und Meer.


غَفَرتُ ذَنبَ النَوى إِذ كُنتُ باخِلَهُ
أَيّامَ أَمكَنَ مِنكَ الوُدُّ وَاللَطَفُ
لَم يَفعَلُ البَينُ إِلّا ما فَعَلتَ وَما
بَينَ الأَخِلّاءِ إِلّا المَطلُ وَالخُلُفُ


Když ránu člověk čeká, překvapen
je polibkem, jenž místo rány dán.
Kdo měl mne zkolit, k vraždě připraven,
mne přesvědčit šel, že jsem milován.


Všech větší Právo vládám strojí pikle,
jím hrdý král, jenž včera pevně stál,
dnes jako slabá trest se chví a vikle.


Ó, štěstí pocit neznámý, jenž mannou
je srdci prahnoucímu, kterak z blízka
teď zář ti leje v duši rozkochanou!


„Mám ráda píseň tu.“ „Mně ještě dražší –“ „Byla...“
„Ne – Jest! S ní taky pěvkyně mi v srdci zbyla –“


Pur ne dirò anco un’altra: che patire
non debbo che, levato ogni sostegno,
casa nostra in ruina abbia a venire.


Thy pristine glories are for ever fled,
Fled the unbounded power that once was thine;
Nor ever more shall rapt Devotion tread
With votive offerings round thy hallow'd shrine.


cosí sempre io corro al fatal mio sole
degli occhi onde mi vèn tanta dolcezza
che 'l fren de la ragion Amor non prezza,
e chi discerne è vinto da chi vòle.


Du bist die Majestät, der alles Ehr erzeiget,
Der Herr, vor dem Erd, Höll und Himmel tief sich neiget.
Und doch neigst du dich, Herr, so weit
Zu mir, der schnödsten Schnödigkeit.


Ich beschwör's, zu treuem Rathe gern mein Ohr und Herz zu leih'n,
Nie des Freien Wort zu fesseln, sei er noch so schwach und klein!
Nicht in reichen Fürstengärten, wo ihr sie zu finden hofft,
Auf verlaßner, stiller Haide blüht die schönste Rose oft.


Já byl jsem hrdý; ale nechci už
být hrdým na nic: na radost ni žalost.
Příteli, bratře, zvedni se a vzpruž.
Ať jakýkoli, nevěř ve svou malost!


Was siehst du mich so hold und mild
Mit hellen Blicken an,
Daß mir das Herz von Sehnsucht schwillt
Und nimmer rasten kann?


Der Wälder Schatten sieht umhergebreitet,
Wo auch der Bach entfernt hinuntergleitet,
Und sichtbar ist der Ferne Bild in Stunden,
Wenn sich der Mensch zu diesem Sinn gefunden.


Přívalem pak vítězícím
purpuru nám splyne proud –
tam – u ran Tvých – bledým lícím
dej se v červeň nadýchnout.


I děl hlas: Dle tvého pláče buď:
výkupné proklatců z pekel znej:
skutky své lásky proklínej
a zoufalou láskou pomiluj,
co v bezedno zatratil ortel můj –
a zamykám pláč ve tvou hruď.


Weil ich auff dem Wollusts-Weg
Meine Täg'
Ohne Sorg verzehret/
Hab' ich Heyl-vergessen mir
Selbst die Thür
Zu dem Heyl versperret/
Massen ich so Laster-geyl
Nach der Höll geloffen/
Daß von meinem Seelen-Heyl
Wenig mehr zu hoffen.


Bětuška je jak beránek
Mírná, způsobná, tichá;
V koutku sedíc pilně přede,
Jemňounce při tom dychá.
Hochů zdaleka se bojí,
Žádného sy nevšimne,
V samotě je nejraději,
V nocy jako y ve dne.


Rozpomeň se ale někdy
chudobičky na Pováží,
jíž se růže matkou stala,
která novou matku blaží.


Dein Tod erschreckt mich zwar. Doch tröstet mich, daß du
Als ein beherzter Held, durch Streiten, doch in Ruh
Auf deinem Kranken-Bett, so ritterlich gesieget.
Du hast nach Helden Art gefochten und gekämpft,
Sünd, Teufel, Höll und Tod mit deinem Gott gedämpft,
So, daß sich ihre Macht vor deinen Glauben schmieget.
Drum muß dein Sterbe-Bett berühmt und glücklich seyn,
Die Wahlstatt war allhier mit viel Triumpf begleitet,
Du schliesst hier rühmlicher als auf der Wahlstatt ein.
Glückselig ist der Held, der so wie Kreutzburg streitet.


Vlhké, vonné mlhy táhnou z lesů a lad,
podzimní večer tichý je pěchuje v chlad,
namotávají se v klubko, napravo, vlevo, nahoře, dole,
zamotávají v ně domky, ploty a stromy,
lávku, studnu, psa, jenž má hlad, a chodce, který jde z hospody,
klubko klesá mezi lesy a pole,
bokem na stráně a v lomy,
klubko průsvitností, jež lampy škrtí,
které marně cukají sebou a se vrtí,
namáhajíce se podati si svazky paprsků.


Kilángol ez a sokszor lecsöpült
Ország: vegyes, vad bánatával
És hogyha volna Isten, számitó,
Ki kicsiny bosszút állani nem átall,
Latrainkra tűzzel lesujtana.


To historikům není tajné,
že Macharu byl mistrem Heine,
však dlužno říc, že od heinismu
se probil dál až k hyenismu.


Et puis, dans un bouge rieur
Du boulevard extérieur
Il s'en va, pâle encor du drame,


Was da leb't, und was nicht lebet,
Alles, Thiere, Holtz und Stein,
Ist so wunderbar gewebet,
Daß, so bald des Lichtes Schein
Ihrer Flächen Aeussers rühret,
Man nicht ohn' Vergnügen spühret,
Wie's in mancherley Gestalt,
Die man Farb' heisst, rückwärts prallt.


Doch plötzlich dringt ein jäher Schrei
Von außen ihr in's bange Ohr;
Sie ruft verstört, was das denn sei?
Und er versetzt: es starb der Mohr!


علام نزلتم من غير فَقْرٍ
ولا ضَرَّاءَ منزلة الحميلِ


35 SONETS


Doch nicht der Zeit nur und ihr Wüthen
Hat Dir das Harfenspiel bewegt,
Die duftigsten der Liederblüthen
Dein eignes Herz hat sie gehegt.
Doch was es immer auch erfahren,
Stets blieb Dir heilig Deine Kunst,
Und eingedenk des Ewig-Wahren,
Verschmähtest Du des Pöbels Gunst!


Покрыла зелень ряски
Дремотный, старый пруд, —
Я жду, что оживут
Осмеянные сказки:
Русалка приплывёт,
Подымется, нагая,
Из сонных тёмных вод
И запоёт, играя
Зелёною косой,
А в омуте глубоком
Сверкнет огромным оком
Ревнивый водяной…
Но тихо дремлет ряска,
Вода не шелохнёт, —
Прадедовская сказка
Вовек не оживё


Das Mohrle liebte ich ganz stumm,
Ich lieb' euch beid', das bringt mich um.«


Mond az ifju: “Boldog sors!
Keblem titka nyitva áll:
Hattyuélted bájszövése
Volt a m’ért epedt szivem.
Túlemelve szolgaléten,
Önszabott nemes határ közt
Bátran elfellengeni,
Minden felmuló gyönyör!
Hadd kövessem nyomdokod!”


E se quando eu ver novamente aquela pele suave,
Quando eu vislumbrar poder roçar aqueles pêlos de seda
Ou quando eu sentir o perfume daquela menina-juventude, viçosa?
Serei homem o suficiente para me conter outra vez?


Wann dann schallt auf den Zweigen
Gesang der Vögelein,
Noch Laut', noch Harf', noch Geigen
Klingt also süß und rein.


Hie kunt' ewre Jugend zwar
Schon den Lorber-Krantz erjagen,
Aber dort wird ewer Haar
Erst der Ehren Krohne tragen,
Die euch David gern gesteht,
Weil Ihr seinen Fußpfad geht.


Buď veleben tvůj hospodář,
muž rozumu a síly,
pod jeho střechou sladko spát,
sem vrah se nezamýlí.


满城花草斗欣荣
嫩绿夭红照眼明
会有禅房通野色
解鞍聊复憩予行


Jeges vidékre tévedünk,
és álmodunk dicsőbb valórul,
s a fergeteg táncol velünk.


Aber nun wandelt' an dem Himmel der erhabne Mond
Wolkenlos herauf, nahte die Begeistrung mit ihm,
O wie trunken von den Mimer! Ich sah
Fern in den Schatten an dem Dichterhain


Sind's Träume, die dem Sinn vorüber walten,
Und die ein Morgenlüftchen mit sich rafft?
Und seh' ich wirklich: welch ein Zauber schafft,
Daß Hellas Wunder neu sich mir entfalten!


Has llegado de nuevo. Te esperaba
para tenderte el brazo perdido de los humos.
La curva de los muelles, la soledad ajena
de Columbia University
y esta ceniza fría
en los párpados rotos
de la ciudad sin sueño
Imagínate ahora
aquel cielo cansado,
aquellos ojos tuyos
de mil novecientos veintinueve,
extrabiados entonces,
recorriendo los puentes
con un gesto sin fondo.
En este Sur
de vigas y de luces
pues llegar la muerte una mañana,
pero estraña
las esperiencia que tiene la historia entre sus muslos
de milenario amor,
paciente amor salvaje
contra todos nosotros.
Imagínate ahora
los andamios,
la habitación vacía y el deseo
hundido como un barco
que buscara el suicidio.
Has llegado hasta Harlem,
bajo el sordo rumor de los moteros
vas a quedarte mudo,
con tu sudor a solas, con el miedo,
para ver como cierra los ajos de la muerte
cómo besa los labios de su último amante.
Era mil novecientos veintenueve.
No debió ser extraño,
porque estaba allí después de todo,
sobre el turbio desagüe de la vida.


A sluha clony rozestřel
a řásně svil a skryl...
Král spal; leč zubr snění zas
klem hrůzy hrud’ mu ryl.


Da Capo.


Molti che dal furor di Rodomonte
e di quegli altri primi eran fuggiti,
Dio ringraziavan ch'avea lor sì pronte
gambe concesse, e piedi sì espediti;
e poi, dando del petto e de la fronte
in Marfisa e in Ruggier, vedean scherniti,
come l'uom né per star né per fuggire,
al suo fisso destin può contradire.


Der Falter rührte seine schwarzen Schwingen leis,
Als wie von Seide waren sie starr und kalt;
Nicht eine Stimme klang im weiten Kreis;
Es ward mein Herz von diesem Anblick alt.


أَيا باكِيَ الأَطلالِ غَيَّرَها البِلى
بَكَيتَ بِعَينٍ لا يَجِفُّ لَها غَربُ
أَتَنعَتُ داراً قَد عَفَت وَتَغَيَّرَت
فَإِنّي لِما سالَمتَ مِن نَعتِها حَربُ
وَنَدمانِ صِدقٍ باكَرَ الراحَ سُحرَةً
فَأَضحى وَما مِنهُ اللِسانُ وَلا القَلبُ
تَأَنَّيتُهُ كَيما يُفيقُ وَلَم يُفِق
إِلى أَن رَأَيتُ الشَمسَ قَد حازَها الغَربُ
فَقامَ يَخالُ الشَمسَ لَمّا تَرَحَّلَت
فَنادى صَبوحاً وَهيَ قَد قَرُبَت تَخبو
وَحاوَلَ نَحوَ الكَأسِ مَشياً فَلَم يُطِق
مِنَ الضَعفِ حَتّى جاءَ مُختَبِطاً يَحبو
فَقُلتُ لِساقينا اسقِهِ فَانبَرى لَهُ
رَفيقٌ بِما سُمناهُ مِن عَمَلٍ نَدبُ
فَناوَلَهُ كَأساً جَلَت عَن خُمارِهِ
وَأَتبَعَهُ أُخرى فَثابَ لَهُ لُبُّ
إِذا اِرتَعَشَت يُمناهُ بِالكَأسِ رَقَّصَت
بِهِ ساعَةً حَتّى يُسَكِّنَها الشُربُ
فَغَنّى وَما دارَت لَهُ الكَأسُ ثالِثاً
تَعَزّى بِصَبرٍ بَعدَ فاطِمَةَ القَلبُ


Algerthe, so zuvor die Crone hat getragen,
So deine kühne Hand ihr selbst hat aufgesetzt,
Die will ein neuer Stern von deiner Seite jagen,
Und wird der alten Gunst forthin nicht werth geschätzt.
Die dein erhitzter Mund begierig war zu küssen,
Als sie der Feinde Blut auf Brust und Armen trug,
Die wird ein Gauckelspiel der Feinde werden müssen,
Ach daß mich nicht das Schwerdt mit seiner Schärffe schlug!
Denn wär ich dazumahl in heisser Schlacht geblieben,
So hett' ein schöner Todt beschlossen meine Zeit,
Man hette mir vielleicht auf meinen Sarg geschrieben,
Hier liegt die Jungfrauschafft und auch die Tapfferkeit.
Verachtung ist itzund mein bestes Leibgedinge,
Die Thränen träncken mich, die Seuffzer seyn mein Brodt,
Vor war ich allzugroß, itzt werd' ich zu geringe,
Und hab auff dieser Welt sonst keinen Freund als Gott.
Ich muß ein Spiegel seyn, in dem die Jugend schauet,
Wie des Gelückes Mund nicht Wort und Farbe hält,
Wie alles was die Hand der Liebe hat gebauet,
Gar leichtlich Ritze kriegt und endlich gar zerfällt.
Wie offt der schönste Baum vergiffte Früchte träget,
Wie offt ein Donnerschlag aus lichten Wolcken dringt,
Wie offt auff stiller See sich Wind und Sturm erreget,
Ja daß der beste Wein den schärfsten Essig bringt.
Doch hätte meine Schuld hier deinen Zorn erwecket,
Hätt' ich durch Zauberey dir deinen Leib verletzt,
Hätt' ich durch frembde Brunst das Lager dir beflecket,
So lied' ich was das Recht darauf hätt' außgesetzt;
Das weiß ich daß kein Blick dich hat erzürnen können,
Ich habe nichts so sehr als diesen Spruch bedacht:
Algerth' umfasse stets mit Demuth deine Sinnen,
Du bist zur Königin auß einer Magd gemacht.
Bedenckt nicht Reinier wie er mich hat gefunden,
Als nach vollendter Schlacht er freudig zu mir kam?
Als tausend Tropffen Schweiß um meine Stirne stunden,
Und noch der Schweden Bluth auf meinen Armen schwam?
Als meine Brüste sich von Eyfer noch bewegten,
Die keines Mannes Hand aus Lust hat angerührt,
Und ihm, ich weiß nicht was vor einen Trieb erregten,
Der endlich seine Braut mit Purpur hat geziert.
Als mein gefärbtes Schwerdt noch von dem Feinde rauchte,
Und mein erhitzter Fuß auf warmen Leichen gieng,
Daß er der Höffligkeit bey seiner Magd gebrauchte,
Und mich als Königin durch einen Kuß empfieng?
Erwege was du da vor Antwort hast bekommen,
Als mich dein Auge hat verliebet angeschaut,
Und ich das erstemahl das frembde Wort vernommen,
Wo Seuffzer Worte seyn: Algerth ist meine Braut.
Sagt ich nicht dazumahl? ich will als Jungfrau sterben,
Der Keuschheit Bluhme soll mit mir zu Grabe gehn,
Ich will das schöne Lob auf dieser Welt erwerben,
Es kan Algerthe Freund und Feinden wiederstehn.
Mich hat zwar Mannes Bluth bespritzt, doch nicht beflecket,
Die Purpur Rose macht mich alles Tadels frey,
Doch hat mir dieses nicht den eiteln Wahn erwecket,
Daß ich vor Könige genug gezieret sey.
Nu laß mich deine Magd in erster Freyheit bleiben,
Ich weiß die Art der Brunst, und kenne diese Welt:
Denn ich erinre mich, was unsre Tichter schreiben,
Daß Männern kurtze Zeit ein ehlich Kuß gefällt.
Beschloß nicht dieses Wort dein brünstiges begehren:
Algerthen macht der Sieg mir auch im Stande gleich,
Es soll die gantze Welt mir solches nicht erwehren,
Ich schätze deine Gunst mehr als ein Königreich.
Nach diesem must ich nun in deine Flammen sincken,
Dein Lieben war ein Blitz, kein rechter Sonnenschein,
Ich wolte kaltes Gift aus deinen Händen trincken,
Solt ich mit solchen Schimpf nur nicht verstossen seyn;
Doch muß ich diesen Schlag mit Sanftmuth nur vertragen,
Und dencken unser Hoff der wütet wie das Meer,
Ich muß ohn Ungedult mit stillen Hertzen sagen:
Es kommt der gröste Fall von hohen Orthen her;
Wie die Gewonheit uns das Rudel leichter machet,
So wird vielleicht die Zeit erleichtern meine Roth,
Man schaut, wie mancher Mensch in seinen Banden lachet,
Und mancher Reiche weint bey Gelde, Wein und Brodt.
Des Geistes Friede komt nicht nur von Gold und Schätzen,
Der Geist find in sich selbst die allerbeste Ruh,
Er kan in seiner Burg gantz sicher sich ergötzen,
Und schauet Sturm und Brand mit trocknen Augen zu.
Hab' ohne Hochmuth ich die Crone tragen können,
So leg' ich endlich sie auch ohne Schmertzen hin,
Bezwinge durch Vernunfft die Regung meiner Sinnen,
Und werde wiederum, was ich gewesen bin;
Daß mich ein König hat auf seine Schoß genommen,
Daß Könige durch mich seyn worden umbgebracht,
Das Königliches Bluth aus meinem Leibe kommen,
Verlescht kein nasser Schwam, und tilget keine Nacht.
Ich speise mich annoch durch dieses Angedencken,
Die Noth macht endlich selbst mich edler als ich war,
Und ich verlerne fast mich ferner mehr zukräncken,
Die ich gewohnet bin zu leben in Gefahr.
Mein König lebe wohl, ich ehre deinen Willen,
Du hast mich aus dem Koth auf einen Thron gestellt,
Ich bin was du mir schafst begierig zuerfüllen,
Durch eine grosse Hand erhoben, und gefällt.
Ich bin mein schlechtes Bluth begierig zuvergüssen,
Warum, wann, wo und wie es mich ein König heist;
Es werden eher sich die Felsen biegen müssen,
Als sich Algerthe nicht dir treu zu seyn befleißt.


Im leichten Wirbel meiner Jugendtage
schweigt, was ich Schweres still im Busen trage:
die unverwehte, leise Totenklage.


Azkik nagy könnyhullatással,
Búzát vetnek nagy bánattal,
Aratáskor azok széllel
Aratnak nagy víg örömmel.
Sírva mennek ki az vetésre,
Az magot hintik keseregve,
De az jó kévéket osztán
Béhordják nagy vigasságban.


o zemi, kde se palma k lauru sklání,
svobody věnce panna vije z nich,
kde meč se mění v berlu milování,
msty pochodeň v zář ohňů obětních.


Y del ilustre Dárdano, que el ruego
de Elisa desdeño y a Italia vino,
los varios casos resonó el latino
plecto, que celebró de Troya el fuego


أُنافِقُ في الحَياة كَفِعلِ غَيري
وَكُلُّ الناسِ شَأنُهُمُ النِفاقُ
أُعَلِّلُ مُهجَتي وَيَصيحُ دَهري
أَلا تَغدو فَقَد ذَهَبَ الرِفاقُ
بَلى وَالسَيرُ مِن أَفعالِ غَيري
وَإِن طالَ اِتِّكاءٌ وَاِرتِفاقُ
تَخالَفَتِ البَريَّةُ في العَطايا
وَيَجمَعُها لَدى الهُلكِ اِتِّفاقُ
أَنُصفِقُ أَن تُغَيِّرَنا اللَيالي
وَيُسمَعُ مِن مَزاهِرِنا اِصطِفاقُ


Hab ich schon ein stumpfe Nas, stumpfe Nas,
Bin ich doch ein schlauer Haas.
Kann doch schön die Teller lecken,
Bleibt mir keiner am Näschen stecken,
Hab ich schon ein stumpfe Nas, stumpfe Nas,
Bin ich doch ein schlauer Haas.


Ty's ruku Svou v mou ruku vložila
a bytost Tvá se v hruď mi vhroužila:
to stisknutí, ač lehké, stačilo,
by obraz Tvůj mi v duši vtlačilo.
Ty's ruku Svou sic zase nazpět vzala,
však Sebe v duši mé jsi zanechala.


»Wohl habt ihr verlohren den Sinn und Verstand,
Rief zornig der König, der Mann ist gewandt,
Ist schön, und geübt im Verführen der Frau'n,
Wie könnt ihr dem Buben wohl Hulda vertrau'n?«


¡Así es vivir herido
de flechas que arquero
novicio hubo perdido!...


Buď zdrávo, sladké moje záští, má nenávisti vřelá!


Daß dein Kleid rosenrot,
Find ich recht fein,
Kanns, wo der Gürtel schließt,
Anders wohl sein?
Denn, wo im Lenz ich sah
Knöspchen am Rain,
Gaben sie ähnlichen
Blaßroten Schein.


Quando Ragion fu assà' dibattuta
E ch'ella fece capo al su' sermone,
I' sì·lle dissi: «Donna, tua lezione
Sie certa ch'ella m'è poco valuta,


Pislán
máléz a kislány.


IF  in thy faultless Form
All that is Heavenly-fair we find,
If every Grace conspires to charm,
And speaks the Beauties of thy Mind.


Über diese feuchten Blicke
Möge nie ein Schleier fallen,
Und kein härnes Kleid ersticke
Dieser Brust gelindes Wallen.


Jedním hlasem pěti
Nikdy nepostačí,
Neboť ten tak mine,
Jako když na lukách
Mezi tisícemi
Jedno kvítko zhyne.


Tak jeli jsme tři noci, tři dny jak o závod,
až stříbrných vln Dněpru nám blýskl v oči brod.


Fuera menos penado si no fuera
nardo tu tez para mi vista, nardo,
cardo tu piel para mi tacto, cardo,
tuera tu voz para mi oído, tuera.
Tuera es tu voz para mi oído, tuera,
y ardo en tu voz y en tu alrededor ardo,
y tardo a arder lo que a ofrecerte tardo
miera, mi voz para la tuya miera.
Zarza es tu mano si la tiento, zarza,
ola tu cuerpo si la alcanzo, ola,
cerca una vez pero un millar no cerca.
Garza es mi pena, esbelta y triste garza,
sola como un suspiro y un ay, sola,
terca en su error y en su desgracia terca.


Na modrém Dunaji rusalka leží,
zelených očí a blanatých spárů,
vábí a vábí,
písničkou svojí a půvabem lící,
svádí a dráždí i růměncem volá
do chladných hloubek.


弱粉难支雪色侵
檀痕相倚赖知音
连床各梦还同调
冻蝶迷香记浅深


Allhier war ich ein Fürst; dort hab ich eine Kron;
Bin dort ein Himmels-Kind; war hier ein Erden-Sohn.


Toute une part du ciel se vêt de molles flammes
Qu'il agrafe à son faîte étincelant et bleu.
Un pan traîne et rougit l'émeraude des lames


Nul n'ira plus troubler leur paisible retraite ;
Entraîne le chasseur sous des bosquets charmants ;
Car c'est l'heure amoureuse où de légers bruits d'ailes
Passent dans l'air autour du nid des tourterelles,


Wer seine Sachen weißlich führet
und redet alles mit Bedacht/
Ist wie ein schöner Quell gezieret/
So täglich quillt in voller Pracht.
Ein ander suche Geld und Guth/
Nach Weißheit steht mein Hertz und Muth.


Mějme mysl jak to moře
K umám, vědám prostrannou,
Na divém se světa dvoře
Vítězství nám dostanou.


ذُو يَراعٍ يَرُوعُ كَالسَّيْفِ إمَّا
بصَليلٍ عِداهُ أَوْ بِصَرِيرِ
ما رَأَى الناسُ قَبْلَهُ مِنْ يَراعٍ
لِوَزِيرٍ صَريرُهُ كالزَّئيرِ
فإذا سَطَّرَ الكتابَ أَرانا
بَحْرَ فضلٍ أمواجُهُ مِنْ سُطورِ
وإذا استخرجوهُ يَسْتَخْرجُ الدُّر
رَ نَفِيساً مِنْ بَحْرِهِ المَسْجورِ
نَظَرَتْ مُقْلَتِي إليهِ كأنّي
ناظِرٌ في بَدِيعِ زَهْرٍ نَضِيرِ
ثم شَرَّفْتُ مسْمَعِي بِتُؤَامٍ
وَفُرادَى مِنْ دُرِّهِ المَنثُورِ
لا تُطاوِلْهُ في الفخارِ فما غا
دَرَ في الفَخْرِ مُرْتَقَىً لِفَخُورِ
ذِكْرُهُ لَذَّةُ المَسامِعِ فاسْتَمْ
تِع به مِنْ لِسانِ كلِّ ذَكُورِ
ثَمَّ مَعْنىً وصورَةً فَهْوَ في الحا
لَيْنِ مِلْءُ العُيونِ مِلءُ الصُّدورِ
زُرْتُ أَبْوَابَهُ التي أَسْعَدَ الل
هُ بها كلَّ زائرٍ ومَزُورِ
كلُّ مَنْ زارَها يَعُودُ كما عُدْ
تُ بِفَضْلٍ مِنها وَأَجْرٍ كثيرِ
وَكَفانيَ سَعْيِي إليها لأُهْدَى
مِنه بالرُّشْدِ في جميع الأُمورِ
إنَّ مَنْ دَبَّرَ المَمالِكَ لا يَعْ
زُبُ عَنْ حُسْنِ رَأْيهِ تَدْبيرِي
كانَ رِزْقِي مِنْ جَدِّهِ وأبيه
أَيَّ رِزْقٍ مُيَسَّرٍ مَوْفورِ
وَإذا كانَ مِثْلُ ذَاك على الوا
رِثِ إنيَ عَبْدٌ لِعَبْدِ الشَّكُورِ
فارِسِ الخَيلِ العالِمِ العامِلِ ال
حبرِ الهمامِ الحُلاحِلِ النِّحْرِيرِ
لَمْ يَزَلْ مِنْ عُلومِهِ وَتُقاهُ
بين تاجٍ مِنْ سُؤدُدٍ وسَريرِ
أبَداً بِالصَّوابِ يَنْظُرُ في المل
كِ وَفي بَيتِ مالِهِ المَعْمُورِ
فَغَدا الجُنْدُ والرَّعِيَّةُ والما
لُ بخيرٍ مِنْ سَعْيهِ المَشْكُورِ
فأقَلَّ الأجنادِ في مصرَ يُزْرِي
مِنْ بِلادِ العِدا بأَوْفَى أمِيرِ
قُلْ لِمَنْ خابَ قَصْدُهُ في جميعِ ال
نَاسِ مِنْ آمِرٍ وَمِنْ مَأْمُورِ
يَمِّمِ الصاحِبَ الذِي يُتَرَجَّى
فَتْحُ ثَغْرٍ بهِ وسَدُّ ثُغُورِ
وَبَعِيدُ الأُمورِ مِثْلُ قَرِيبٍ
عندهُ وَالعسيرُ مِثْلُ يَسيرِ
آه مِمَّا لَقِيتُ مِنْ غَيْبَتِي عَن
هُ ومِنْ نِسْبَتِي إِلى التَّقْصِيرِ
كَثُرَ الشَّاهِدُونَ لِي أَنَّني مت
تُ وفي البُعدِ عنه قَلَّ عَذِيرِي
مَنْ لِشَيْخٍ ذِي عِلَّةٍ وعِيالٍ
ثَقَّلَتْ ظَهْرَهُ بِغَيرِ ظَهيرِ
أَثْقَلُوهُ وَكَلَّفوهُ مَسيراً
ومِنَ المُسْتَحيلِ سَيْرُ ثَبيرُ
فَهْوَ في قيدِهِمْ يُذادُ مِنَ السع
يِ لِتحصيلِ قُوتِهِمْ كالأَسيرِ
وعَتَتْ أُمُّهُمْ عليَّ وَلَجَّتْ
في عُتُوٍّ مِنْ كَبْرَتِي ونُفُورِ
وَدَعَتْ دونَهُمْ هَنالِكَ بِالوي
لِ لأَمْرٍ في نَفْسِها والثُّبورِ
حَسِبَتْ عِلَّتِي تَزُولُ فقالتْ
يا كَثِيرَ التَّهْوينِ وَالتَّهْوِيرِ
كُلُّ داءٍ لهُ دواءٌ فَعَجِّلْ
بَمُداوَاةِ داءِ عُضْوٍ خَطِيرِ
قُلْتُ مَهْلاً فما بِمِلحِ السَّقَنْقُو
رِ أُدَاوِي وَلا بِلَحْمِ الذُّرورِ
سَقَطَتْ قُوَّةُ المَرِيضِ التِي كا
نَتْ قديماً تُزادُ بالكافُورِ
وعَصانِي نَظْمُ القَرِيضِ الذي جَر
رَ ذُيُولاً عَلَى قَرِيضِ جَرِيرِ
وَازْدَرَتنِي بعضُ الوُلاةِ وقدْ أَص
بَحَ شِعْرِي فيهمْ كَخُبْزِ الشَّعِيرِ
وغَسَلْتُ الذي جَمَعْتُ مِنَ الشع
رِ بِفَيْضٍ عليه غسْلَ صُخورِ
ونَهَتْنِي عَنِ المَسِيرِ إليهمْ
شِدَّةُ البَأْسِ مِنْ سَخاً في مَسِيرِ
وَهَجَرْتُ الكِرامَ حتى شَكانِي
منهمُ كلُّ عاشِقٍ مَهْجورِ
وَكَزُغْبِ القَطا وَرائِي فِراخ
مِنْ إناثٍ أعُولُهُمْ وذُكُورِ
يَتَعاوَوْنَ كالذِّئَابِ وَيَنْقَض
ضونَ مِنْ فَرْطِ جُوعِهِمْ كالنُّسُورِ
وَفَتاةٍ ما جُهِّزَتْ بِجهازٍ
خُطِبَتْ للِدُّخولِ بعدَ شُهورِ
وَاقْتَضَتْنِي الشِّوارَ بَغْياً عَلَى مَنْ
بيتُهُ ليسَ فيهِ غير حَصِيرِ
هِذهِ السُّورَةُ التي أقْعَدَتْني
عنك آياتُها قُعُودَ حَسيرِ
أقْعَدَتْنِي بِقَريَةٍ أسْلَمَتْنِي
لِضَياعٍ مِنْ فاقَتِي وكُفُورِ
كلُّ يَوْمٍ مُنَغَّصٌ بٍطَعامٍ
أوْ رَفِيقٍ مُنَغِّصٍ بشُرُورِ
ورِفاقِي فِي خِدْمَةٍ طُولَ عُمْرِي
رِفْقَتي في الحِرانِ مثْلُ الحَميرِ
كلَّما رُمْتُ أُنْسَهُم ضَرَبُوا
مِنْ وَحْشَةٍ بينهُمْ وَبَيْنِي بِسُورِ
وأَبَوْا أنْ يُساعِدُونِي عَلَى قُو
تِ عِيالِي بُخْلاً بِكَيْلِ بَعِيرِ
فَسَيُغْنِيني الإلهِ عنهمِ بِجَدْوَى
خيْرِ مَولىً لَنا وخيرِ نَصِيرِ
صاحِبٌ يَبْلُغُ المُؤَمِّلُ منهُ
كلَّ ما رامَهُ بِغَيرِ سَفِيرِ
مِنْ أُناسٍ سادوا بَنِي الدِّينِ والدُّن
يا فما في الوَرَى لهُمْ مِنْ نَظِيرِ
سَرَّتِ الناظِرِينَ منهم وجوهٌ
وُصِفَتْ بالجَمالِ وَصْفَ البُدُورِ
وَرِثُوا الأرضَ مثلَ ما كَتَبَ الل
هُ تعالَى في الذِّكْرِ بعد الزَّبورِ
فَهُمُ القائمونَ في الزَّمَنِ الأو
وَلِ بالقِسْطِ وَالزَّمانِ الأخِيرِ
وَهُم المُؤْمِنُونَ والوارِثُوا الفِرْ
دوسِ والمُفْلِحُونَ في التفسيرِ
عَبَدُوا اللَّهَ مُخْلِصِينَ لهُ الدّي
نَ لِما في قلوبِهِمْ مِنْ نورِ
وأَحَبُّوا آلَ النبيِّ فكانوا
معهم في مَغِيبِهِمْ وَالحُضورِ
في مَقامٍ منَ الصَّلاحِ وَأمْنٍ
وَمقامٍ مِنَ النَّعِيمِ وَثيرِ
أَهْلُ بيتٍ مُطَهَّرينَ مِنَ الرِّجْ
سِ وَهُمْ أَغْنِيا عنِ التَّطْهِيرِ
حُجِبُوا بالأثاثِ عَنَّا وبالزي
يِ وأَخْفَوْا جَمَالَهمْ بالخُدُورِ
لَبِسُوا الزِّيَّ بالقلوبِ وَأَغْنَوْا
صِدْقَهُم عَنْ لِباسِ ثَوبَي زُورِ
وَأرَوْنا أهلَ التُّقَى في الزَّوايا
سَلَّمُوا في البَقا لأَهْلِ القُصُورِ
وأَتَوْا كلُّهُمْ بِقَلْبٍ سَلِيمٍ
وأَتَى غيرُهمْ بِثَوْبٍ نَقيرِ
وحَكَتهُم ذُرِّيَّةٌ كالدَّرَارِي
مِنْ بُطُونٍ زَكِيَّةٍ وظُهورِ
يُطْعِمُونَ الطَّعامَ لا لِجَزاءٍ
يَتَرَجَّوْنَهُ وَلا لِشُكورِ
عَلِمَ اللَّهُ منهم ما جَهِلْنا
وَكَفَاهمْ شُكْرُ العليم الخَبِيرِ


v té chvíli vzbuzení i sladkých dřímot mdlých,
kdy v srdci upomínka v tichém pění
po citů záhonech vlá zčeřených,
co bylo, kouzlíc v sladké roztoužení:


Vzpomene-li, koho rádi dřív jsme měli,
komu na světě tom jednou žít jsme chtěli?


Was hast du denn darvon, daß sich das Rosen-Feld
Der Wangen also rauh, als wie ein Dornpusch stellt?
Und daß der schöne Mund, der sonst so süsse lacht,
Mir alle Frölichkeit zu lauter nichte macht?


Dann müssen alle Worte sich empören,
Die frevelnd ich gesprochen einst und je
Und alles was noch jetzt mich kann verstören,
Das steigt und wirbelt um mich wie ein See,
Dann fühl' ich in dem Schaum
Noch heut mich keiner Bande ledig,
Dann stöhn' ich kaum:
Gott sei mir Sünder gnädig!


Adieu, otče, matko, všecko,
mne náruč jiná v dálku zve;
vše odvrhám, co byl jsem děcko,
mne nezdržuj, pusť, domove!


Jak? Možno-li? Konečně k sobě dím,
tož sen byl pouhý to všecko?
A já tu ležím a hloupě sním
a chvím se jak bláhové děcko!
Oh, pánové, rozumím vašim hrám,
však nejsem žádné již hoše,
a za tu lázeň do smrti vám
teď teprv nedám ni groše!


lua que lavas teus linhos
e que os enxáguas
e os pões em qualquer lugar —
nos terraços lageados,
nos velhos muros caiados,
nos laranjais do pomar
ou nos campos orvalhados
onde estão a gotejar —


olmasın


Безперестанно я горя въ любви стонаю,
Прелестной красотой духъ сердце приманя:
Не знаю для чево не любишъ ты меня:
Ответь былъ: и сама я етова не зна


My lesem šli. Jak dýchaly kol stráně,
vše v jarní míze plálo a se lesklo,
i v chmurných skalin zamyšlené skráně
cos jako úsměvem a štěstím blesklo.
V tom v porostlině, poslyš, cosi stesklo!
To kukačky je snivá melodie;
ó počítej, jak houká v les a nyje,
to prý jest číslo žití tvého roků.
I sáhneš k srdci – to tak divně bije,
krok zastavíš a slzu zmačkneš v oku.


Als ich scheu zur Seite trat,
Kam ein Paar gegangen,
Das es mit behendem Rat
Wußte anzufangen.


Miként veted ágyad,
Szerelem úgy bágyad,
És úgy lészen nyugalma.
Nem mind azé, ki szebb,
De jó erkölcsösebb,
Azé az aranyalma.
Ki magában bízik
És méreggel hízik,
Méreg annak jutalma!


Jer te, ki a szép genfi tavat s szép genfi virulmányt
Olly eleven színnel festéd, s Eratódnak ölében
A roppant Bernhárd farain múlatni szerettél,
Jer: nézd a Balatont, mikor a nap reggeli lángja
Tükrözetén reszket, s mikor a hold fénye alatt ég!
Nézd a kék hegyeket, mint állnak sorba körülte,
Melyeken a nektár csorog és az öröm dala harsog.
Itt meredek sziklák tetein sok régi erős vár
Omladozó falain lebeg a mult hajdani képe,
S elnyeli a döbbent elmét a fényes előkor;
Itt a századokat látott vadonok feketednek,
Mellyek ezer meg ezer gőbölt kényünkre nevelnek;
A szilaj Arkászok heverészve legeltetik a nyájt,
S a kies estvéken nyögdécsel lassu furullya.
Itt a sárga mező s kiterült láp terjed előnkbe,
Hol dús búzakalász hullámos tengere játszik,
S a barnult arató víg dal közt hosszu kepét rak.
Nézd, valamerre veted szemeid, szép minden előtted,
S a koszorus Tellus kosarit mosolyogva üríti;
És valamint boldog Helvetia népe örömmel
Szántja szabad földjét: itt is szabad a magyar és víg;
A gazdag palotát itt lakja királyi szabadság,
S a gunyhók lakosit szent törvény jobbkeze védi.


Hogy amiket nékem te fogadtál,
Bételjesíts és meg ne változzál,
Szerelmedben megállj!


Telerakta édesanyám
Eleséggel a tarisznyám;
Elvesztettem szerencsésen,
Lesz módom a böjtölésben.


Jak tygřici se boky tvoje chvějí
smyslnou vlnou, která krev chce míti.
Hlas jak zpěv houslí. Ten, kdo jím se vznítí,
buď láskou zmírá nebo beznadějí.


Élni fog Rakovszki! ki Glatz határában
Mint oroszlány ugy dőlt burkus pallosában,
S midőn már feredett vére patakjában,
Még akkor is vágd! vágd! hallatott szavában.


Pisimondo, eim edlen jungen.
Cymon durch liebe wart gezwungen;
als man die braut gen Rodis sant,
da legt er an das schiff sein hant
und in die braut nam mit gewalde,
wolt mit auf Creta faren balde.
Indem hub sich ein sturmewinde
und schlug das schiff zurück geschwinde
bei finstrer nacht; als es wart tag,
das schiff nit weit von Rodis lag;
die Rodiser auf sie ausfuren,
von den sie all gefangen wuren;
In ewig gfenknus man sie schloß.
darin lag Cymon gar trostlos,
sein herzlieb nimer mer zu sehen.
kürzlich nach den tagen geschehen,
wolt Pisimondus hochzeit han
mit seiner braut, geziret schan;
dergleich sein bruder auf ein morgen
wolt hochzeit haben unverborgen.


Dies weckte bey dem schnellen Lauf,
Der Nymphen Chor doch wieder auf,
Das sich vom Damon viel versprach;
Drum riefen sie so viel ihm nach:


Astinenza sì cominciò a parlare,
E disse: «La vertude più sovrana
Che possa aver la criatura umana,
Sì è della sua lingua rifrenare.


男儿大丈夫
何用本乡居
明月家家有
黄金何处无


Dám plášť, dám žezlo, meč i pás!...“
„To není ještě dost!“
„I korunu ti v oběť dám
za ždanou milostnost.


Ich sach vier Arme sich umfassen/
so liebt die Rosilis auch mich.
Wie? liebt die Rosilis so mich/
durch ihr besüßtes Arm-umfassen?
Die Tugend hat sie mehr bey sich/
was übrig/ wil sie zu- mir -lassen.


Quivi il nocchier, ch'ancor non s'era accorto
degli inimici, entrò con la galea,
lasciando molte miglia a dietro il porto
d'Algieri, ove calar prima volea,
per un vento gagliardo ch'era sorto,
e spinto oltre il dover la poppa avea.
Venir tra i suoi credette e in loco fido,
come vien Progne al suo loquace nido.