Las montañas de mi tierra
en el mar se miran,
y los robles que las visten
salina respiran.
De mi tierra el mar bravío
briza a las montañas,
y ellas se duermen sintiendo
mar en las entrañas.
¡Oh mi Vizcaya marina,
tierra montañesa,
besan al cielo tus cumbres
y el mar te besa!
Tu hondo mar y tus montañas
llevo yo en mí mismo,
copa me diste en los cielos
raíz en el abismo.


三月东风湖上亭
墓田丙舍总飘零
当时兄弟今何在
曾共芳郊试踏青


cebi boş gönlü dolu olmayan kişi


Con arme e con virtute a parte a parte
già festi il mondo tributario e servo,
e del barbaro sangue il terren tinto.


Im heil'gen Teich zu Singapur
Da liegt ein altes Krokodil
Von äußerst grämlicher Natur
Und kaut an einem Lotosstil.


Onde ficou aquela hora
de sentar à mesa e ver
a água no vidro do copo?
Tirar da cesta o pão
passar no molho e gostar
de ver o abrir da sombra?


Dejando atrás ventisqueros,
abismos dejando atrás,
llegó al poeta a la cumbre
donde el águila caudal
cuelga su nido y contempla
a solas la inmensidad,
donde primero fulgura
la blanca luz matinal
y el sol del ocaso prende
su último y triste fanal;
donde la gloria deslumbra,
donde el laurel vive más,
y dijo mirando al cielo:
¿Por fin voy a descansar?
Aquí está el reposo... Entonces
del abismo sideral
surgió una voz que le dijo:
¡No!, desciende, ¡aquí no está!
¿En dónde, pues? —dijo el bardo—
Dijo la voz: ¡Más allá!
La noche se ennegrecía,
sollozaba el vendaval,
el rayo tajaba nubes,
lloraba la tempestad.
Como otro Ahasvero el poeta
la falda empezó a bajar
ante el fragor de los cielos;
sobre el hostil lodazal,
la lluvia, el viento y el frío
la azotaban sin piedad;
de una roca en la pendiente
halló una gruta al pasar
y dijo mirando al cielo:
¿Aquí podré descansar?
Aquí está el reposo... Entonces
del abismo sideral
surgió una voz que le dijo:
¡No!, desciende, baja más.
¿Adónde, pues? —dijo el bardo—.
Dijo la voz: ¡Más allá!
Heridos los pies, los bucles
flotando entre el huracán,
siguió el poeta el descenso:
bajó más y más y más,
hasta que al fin en la orilla
del inconsolable mar
halló como adormecida
una espléndida ciudad,
golpeó con mano fuerte
de un palacio en el portal;
confundido en el silencio
que embargaba su ansiedad
murmuró mirando al cielo:
¿Aquí podré descansar?
Aquí está el reposo... Entonces
del abismo sideral
surgió una voz que le dijo:
¡No! desciende, baja más.
¿Adónde, pues? —dijo el bardo—.
La voz le dijo: ¡Más allá!
Siguió su marcha el poeta
y al salir de la ciudad
halló una puerta de hierro
abierta de par en par.
El silencio era profundo,
inmensa la soledad,
cipreses, barras y cruces
tras la puerta, y nada más.
Entró, pero al primer paso
de un antro en la cavidad
cayó el poeta rendido
después de tanto luchar
y dijo mirando al cielo
¿Por fin voy a descansar?
Aquí está el reposo... Entonces
de aquella sima glacial
surgió una voz que le dijo
con la más tierna piedad:
—Cierra los ojos, poeta,
porque el reposo aquí está.
Los cielos son impasibles,
la tierra es madre inmortal,
cierra los ojos y duerme.


Ihr rechnet mit des Lebens Größen,
Und ihr gelanget nur zum Schmerz.
An unvermeidlichen Verstößen
Verblutet bald des Menschen Herz.
Was bleibt ihm übrig, als zu flüchten
In das Mysterium des Weins?
Mit Seelengröße zu verzichten,
Beim goldnen Flascheneinmaleins.


Doch sahn wir, im Vernichten groß,
Mit Lust der Wölfin Pflegesöhne;
Wir theilten gern der hohen Roma Looß,
Daß sie uns Herrscher über Herrscher kröne.


O möcht ich, so wie ihr, geliebten Bienen, seyn!
An innerm Geiste gros, obwohl von Cörper klein;
Möcht ich so schnell, wie ihr, so glücklich im Bemühen
Der Wissenschaften Feld, so weit es ist, durchziehen;
So starck durch Emsigkeit, so fähig durch Natur,
Von Kunst zu Künsten gehn, wie ihr von Flur auf Flur;
Bemüht den treuen Freund durch Nutzen zu ergötzen;
Bereit dem kühnen Feind den Angel anzusetzen.
Wie sehnlich wünscht mein Hertz, daß stets mein Reimgebäu,
An Kunst und Ordnung reich, wie eure Cellen, sey,
Und mein gelinder Vers, wie euer Honig fliesse,
So nahrhaft für den Geist, wie für die Sinnen süsse.


含泪题诗不敢悲
春风应见雁参差
山河异昔休轻问
梦里曾经汝自知


Ihr Sänger, denen auf die Brauen
Einst süßer Tau des Himmels fiel,
Daß ihr im dunkeln Heut zu schauen
Vermögt der Zukunft Farbenspiel,
Auf, jetzt gedenkt, wie euch gegeben
Ein Heilsamt aller Sühnung voll,
Und laßt das Lied erhabner schweben
Als dieser Tage Lieb' und Groll!


过雨秋檐不住声
敲盆滴砌带诗清
料渠要学侬搜句
旋叠平平仄仄平


格是而今老有馀
行行真欠瘦筇扶
不将心絮随风起
一恁闲花有似无


Zu Koblenz auf der Brücken
Da lag ein tiefer Schnee,
Der Schnee der ist verschmolzen,
Das Wasser fließt in See.


V hluboké pusté křovině
jak se tam vedlo dívčině?
Šest otevřených proudů bylo,
z nichž se jí živobytí lilo
na zelený mech.


Ne, ne, já na tom nezakládám,
vše prostě žensky vyzvaním, –
tak látku zcela bez zlé vůle...
dám moralistům šprýmovným.


Nicht Ton und Gestalt,
Nicht Farb' und Sinn;
Mit dunkler Gewalt
Nimmt Liebe dich hin.


Welch eine Fülle wohnt von Kraft und Milde
Sogar im Marmor hier, im spröden, kalten,
Und in so manchem tiefgekühlten Bilde!


为禽禽语是禽言
何必声声学语论
莫道性灵多巧舌
金笼深锁度黄昏


yüreğimde bir yılan çöreklenmiş yatar


Minket lekötve tart egy furcsa léthez
mágus Szokás vagy szoptatós Remény:
álmodunk és vergődünk álmainkban.


Last mich doch nur in der Still
Ohne Licht und Zeugen weinen,
Weil der Himmel gar nicht will,
Daß mir beßre Tage scheinen;
Das Bekümmernüß der Brust
Wird durch Mitleid nicht zur Lust.


破艇冲风去似疑
短篷经雨漏如筛
无端更著连宵雨
大似波神得厮欺


Olyan ez éppen, mint gyermekkoromba.
A felnőttek érthetetlenül beszélnek
egymás között, minden nesz oly goromba,
estente búgó hangja van a szélnek,
tán megriadt lenn egy sötét falombtól,
s a télre, sárra és halálra gondol.


Wan er seinen bogen rührt/
und die seiten streichet/
wird der schwache mänsch verführt/
witz und muht entweichet/
die vernunft wird tum/
alle stimmen stum.


Lieb ist der Grossmuht Frucht, und die sich darin üben,
Die schlagen in den Wind der Liebe Wiederschein:
Du kanst, sey wie du wilt geliebt, unglücklich sein;
Sey wie du wilt unglücklich, dennoch lieben.


Ty’s z jiných, proto Všemohoucí
tvé zdoby nad sta jiných dbal,
an rajských ptáků barvy skvoucí
na rozkošný ti úbor dal.


萧瑟秋风送雁回
梦魂终夜绕箫台
年家知我乡心切
斫鲙羹莼荐酒杯


Weh euch, die ihr den zorn'gen Gott
Gehöhnt an seiner Schwelle Rand,
Meineid'gen gleich in frevlem Spott
Hobt am Altare eure Hand!
Er ist der Herr, und was er will
Das schaffen Leu und Krokodill! –
So baut denn, baut den Tempel fort,
Mit ird'schem Sinn den heil'gen Hag,
Daß euer beßrer Enkel dort
Für eure Seele beten mag!


Not distant far, a length of colonade
Invites us. Monument of ancient taste,
Now scorn'd, but worthy of a better fate.
Our fathers knew the value of a screen
From sultry suns, and in their shaded walks
And long-protracted bow'rs, enjoy'd at noon
The gloom and coolness of declining day.
We bear our shades about us; self depriv'd
Of other screen, the thin umbrella spread,
And range an Indian waste without a tree.
Thanks to Benevolus — he spares me yet
These chesnuts ranged in corresponding lines,
And though himself so polish'd, still reprieves
The obsolete prolixity of shade.


Noch harr' ich, in mich selbst versunken!
Nur dann und wann blitzt auf ein Funken
Der Glut, die meine Brände brennt!
Nur dann und wann mit frischem Munde
Geb' einen Blutspan ich der Stunde
Von denen, so die Passer kennt!


»Un sünd din Kittels beid noch got,
denn weet ick woll, wat ick do;
denn schenk'ck di min Fahlen samt de Stot,
min Swin, min Kalf un de Koh.«


Du ladest zwanzig Schmauser ein,
Wovon ich keinen kenn'; und dann mich oben drein.
Doch zürnst du, und erstaunst, warum ich nicht erscheine?
Ich schmause, Freund, nicht gern alleine.


Tak tu stála panenská
vidina ta edenská
ruce svislé, líčko v plání,
žádoucí v své nevině,
pokorná v svém odevzdání,
ale v kráse vládkyně.
Budu sladká, jak by řekla,
jak studánka v oáse,
budu silná jak zbraň pekla,
jako moře bez hráze.


    E eu mesmo, com os pés também imersos
    Na corrente e à mercê dos turbilhões,
    Só vejo espuma lívida, em cachões,
    E entre ela, aqui e ali, vultos submersos…


أسفا لقد طُفىء السراج
بليلة وخبا الشهاب
وانقضّ عقد السامرين
فلا غناء ولا شراب
والكوخ أقفر لا أنيس به
وقد ذهب الصحاب
كلّ لغايته مضى
يطوي حشاه على اكتئاب
وتحطمت كأس المدام
ومات ترجيع الرباب
وعلى إمام الشعر في الأردن
قد ضربوا القباب
فالأردُنُ الباكي يكاد يميد
من هول المصاب
وحسانُه انتحبت فلم
يشفِ الأسى طول انتحاب
وظباء عمان الكواعب
أضمرت مرّ العتاب
والاربديات اكتست
سود الطيالس والثياب
تبكيك كلّ كحيلة العينين
ناضرة الشباب
غسلت من الكحل لعيون
وعن أناملها الخضاب
حزنا عليك على القريض
العف والأدب اللباب
تبكي فتى الأردن
تبكي النابغ الحر المهاب
تبكي حساماً ما نبا
يوما ولا ملء الضراب
نم في النعيم وفي ظلال الخلد
في أسمى رحاب
قد عشت موفور الكرامة
سامياً فوق السحاب
وحملت ثقل القيد
لم تخش الأذية والصعاب
وشفعت للضعفاء في البلواء
لا ترجو الثواب
لما رأيت الناس للطغيان
يحنون الرقاب
عند القوي أرانب
وعلى الضعيف أسود غاب
أنكرتَهم وزهدتَ في دنيا
همُ دنيا الكذاب
حتى إذا حمَّ القضاء
وأبت من دنيا السراب
وغدوت بين الخالدين
مبرأ من كل عاب
قل لي بربك ما وراء
الموت ما تحت التراب
هل خلف هاتيك الرموس
رأيت نوراً أم ضباب
حدّث فقد رفع الحجاب
به وقد كشف النقاب
مضت العصور ولم يجد
عقل الأنام له جواب
هذي نهاية كل حيّ
في الدنى وهنا المثاب
في حفرة تلقى بها
أغلى المطامع والرغاب
لا فرق بين متوّج فيها
وعبد في الركاب
الكلّ يطويه الردى
بعد الحياة والاضطراب
الا ضياءُ العبقرية
ما له أبداً ذهاب
سيظل ما بقي الزمان
لكل مقتبس شهاب


Tak svět činí často jako děti,
Do studnice, z níž se napily,
Házejíce kamení a smeti.


Ihr greifet rasch nach ungeformten Erden
Und wirket schöpfrisch jung,
Daß sie belebt und stets belebter werden
Im abgemeßnen Schwung.


Der Tod versteht nicht Scherz und Lachen,
Er nahm mein einziges Mädchen,
Und als die Zugab in den Rachen
Mein wirklich jüngstes Knäbchen;
Pfui über den garstigen Drachen!


"Or attende a lo premio de questo ch'ài pensato:
lo mantello aritòllote per tutto esto overnato,
le calciamenta làssale per lo folle cuitato,
et un desciplinato fine a lo scortecare".


Weil deine Wange röter
Als Äpfel blüht,
Der Augen Blau wie Äther
Im Frühling glüht;
Weil deinen Schleier hebet,
Ich weiß nicht was,
Das auf und nieder bebet:
Das meinst du, das?


Ich allein nur soll dich meiden,
Holde Spenderin der Lust?
Ich soll wilde Tiere neiden
Um das Fühlen ihrer Brust?


Wohnt auch die Trauer In solchem Lande?
Warum verödet Die Rosenlauben?
Warum kein Liedchen Beim Saft der Trauben?
Kein Tausch der Waaren Am regen Strande?


Ach, nun sing ich all das Holde,
Laridah!
Was ich doch vergessen wollte.
Laridah!
Nein, das heißt nicht klug gesungen,
Laridah!
Denn der Hase ist entsprungen.
Laridah!


Kann ich's mit dem Schwert nicht zeigen,
Mit dem blanken Rittersporn,
Hat mein Herz für seine Liebe
Doch dies kleine runde Horn.


烟潭深不极
鉴碧无菱花
日脚下波心
澄江见鱼虾


Nor, gay Amanda, tho', with sighs, to you
The plaintive Damon kneels, and vents his soul
In softly swelling strains: yet let not these
Dilate your heart; nor look with scornful air
On the gay rivals, who with you contest
Fair Beauty's prize, and vie, supreme, to shine
'Midst the soft circles, where indulgent flow
The soothing hours; where Music gently wakes,
Symphonious, every passion, and attunes
The soul to rapture, while diffusive joy
Spreads thro' the melting throng. For Beauty still
By Taste is prov'd, by her capricious law
It blooms or withers. You! who long have held
The willing Strephon, o'er th' obdurate heart
Of Damon never reign'd; while he, subdu'd
By bright Amanda, sighs his soul away
In unavailing moan. Far from your breast
Be banish'd Pride; the high assuming air
Ill suits the brow where Tenderness and Love
Should dwell distinguish'd: nor can Reason judge
Whose charms superior shine; some dazzling grace,
Still nameless, flashes on th' admiring eye.


jak se zvedáš z roviny! Čtverostupem
jakby šiky vojenské stály v řadách
v každém rohu se zbraní napřaženou
slídíce v údol:


Szerető vitézim, eszt ne bánjátok,
Egriekről én egy keveset szóllok,
Kevés idő múlván többet hallotok
Az több végbeliekről én mit szóllok.


Gracias, Jesús,
Porque a pesar de mis desvaríos,
Siempre estás conmigo.


kardeşim viyana


Hinaus in Nebel und Regen,
wie stark auch der Himmel trauft!
Mit Sprühwasser-Morgensegen
die junge Stirne getauft!


أَيُّها الحُبُّ أنتَ سِرُّ بَلائِي
وهُمُومي وَرَوْعَتي وعَنَائي
ونُحُولي وأَدْمُعي وعَذَابي
وسُقَامي وَلَوْعَتي وشَقَائي
أَيُّها الحُبُّ أَنتَ سِرُّ وُجُودي
وحَيَاتي وعِزَّتي وإبَائي
وشُعاعِي ما بينَ دَيْجُورِ دَهْري
وأَليفي وقُرَّتي وَرَجَائي
يا سُلافَ الفُؤادِ يا سُمَّ نَفْسي
في حَيَاتي يا شِدَّتي يا رَخَائي
أَلَهيبٌ يثورُ في روضَةِ النَّفْسِ
فَيَطْغى أَمْ أَنتَ نُورُ السَّماءِ
أَيُّها الحُبُّ قَدْ جَرَعْتُ بِكَ الحُزْ
نَ كُؤُوساً وما اقْتَنَصْتُ ابْتِغَائي
فبِحَقِّ الجَمَال يا أَيُّها الحُ
بُّ حَنَانَيْكَ بي وَهَوِّن بَلائي
لَيْتَ شِعْرِي يا أَيُّها الحُبُّ قُلْ لي
مِنْ ظَلامٍ خُلِقَت أَمْ من ضِياءِ
يَا شِعْرُ أَنْتَ فَمُ الشُّعُورِ
وصَرْخَةُ الرُّوحِ الكَئيبْ
يَا شِعْرُ أَنْتَ صَدَى نحيبِ
القَلْبِ والصَّبِّ الغَرِيبْ
يَا شِعْرُ أَنْتَ مَدَامعٌ
عَلِقَتْ بأَهْدَابِ الحَيَاةْ
يَا شِعْرُ أَنْتَ دَمٌ
تَفَجَّرَ مِنْ كُلُومِ الكائِناتِ
يَا شِعْرُ قَلْبي مِثْلما
تدري شَقِيٌّ مُظْلَمُ
فِيهِ الجِراحُ النُّجْلُ يَقْطُرُ
مِنْ مَغَاوِرِها الدَّمُ
جَمَدَتْ على شَفَتَيهِ
أَرْزاءُ الحَياةِ العَابِسهْ
فهوَ التَّعيسُ يُذيبُهُ
نَوْحُ القُلُوبِ البَائِسَهْ
أبداً يَنوحُ بحُرْقَةٍ
بَيْنَ الأَماني الهَاوِيهْ
كالبُلْبُلِ الغِرِّيدِ ما
بَيْنَ الزُّهورِ الذَّاوِيهْ
كمْ قَدْ نَضَحْتُ لهُ بأنْ
يَسْلو وكَمْ عَزَّيْتُهُ
فأَبى وما أصغَى إلى
قَوْلي فما أجْديتُهُ
كَمْ قلتُ صبراً يا فُؤادُ
أَلا تَكُفُّ عنِ النَّحِيبْ
فإذا تَجَلَّدَتِ الحِياةُ
تبدَّدَتْ شُعَلُ اللَّهيبْ
يَا قَلْبُ لا تجزعْ أمامَ
تَصَلُّبِ الدَّهرِ الهَصُورْ
فإذا صَرَخْتَ توجُّعاً
هَزَأَتْ بصَرْخَتِكَ الدُّهُورْ
يَا قَلْبُ لا تَسْخُطْ على
الأيَّامِ فالزَّهْرُ البَديعْ
يُصْغي لضَجَّاتِ العَوَاصِفِ
قَبْلَ أَنغامِ الرَّبيعْ
يَا قَلْبُ لا تَقْنَعْ بشَوْكِ
اليَأْسِ مِنْ بينِ الزُّهُورْ
فَوَراءَ أَوْجاعِ الحَياةِ
عُذُوبَةُ الأَملِ الجَسُورْ
يَا قَلْبُ لا تَسْكُبْ دُمُوعكَ
بالفَضَاءِ فَتَنْدَمِ
فعَلَى ابتساماتِ الفَضَاءِ
قَسَاوَةُ المُتَهَكِّمِ
لكِنَّ قَلْبي وهوَ
مُخْضَلُّ الجوانبِ بالدُّمُوعْ
جَاشَتْ بهِ الأَحْزانُ إذْ
طَفَحَتْ بِها تِلْكَ الصُّدوعْ
يَبْكي على الحُلْمِ البَعيدِ
بلَوْعَةٍ لا تَنْجَلي
غَرِداً كَصَدَّاحِ الهَوَاتِفِ
في الفَلا ويَقُول لي
طَهِّرْ كُلُومَكَ بالدُّمُوع
وخَلِّها وسَبِيلَهَا
إنَّ المَدامِعَ لا تَضِيعُ
حَقيرَهَا وجَليلَهَا
فَمِنَ المَدَامِعِ ما تَدَفَّعَ
جارِفاً حَسَكَ الحَياهْ
يرْمِي لِهاوِيَةِ الوُجُودِ
بكلِّ ما يبني الطُّغاهْ
ومنَ المَدَامِعِ ما تأَلَّقَ
في الغَيَاهِبِ كالنُّجُومْ
ومنَ المَدَامِعِ ما أَراحَ
النَّفْسَ مِنْ عبءِ الهُمُومْ
فارْحَمْ تَعَاسَتَهُ ونُحْ
مَعَهُ على أَحْلامِهِ
فلَقَدْ قَضَى الحُلْمُ البَديعُ
عَلى لَظَى آلامِهِ
يَا شِعْرُ يا وحْيَ الوُجود
الحيِّ يا لُغَةَ المَلايِكْ
غَرِّدْ فأَيَّامي أنا تبْكِي
عَلى إيقَاعِ نايكْ
رَدِّدْ على سَمْعِ الدُّجَى
أَنَّاتِ قَلْبي الواهِيَهْ
واسْكُبْ بأَجْفانِ الزُّهورِ
دُمُوعَ قلبي الدَّاميهْ
فلَعَلَّ قَلْبَ اللَّيل
أَرْحَمُ بالقُلُوبِ البَاكيهْ
ولَعَلَّ جَفْنَ الزهرِ
أَحْفَظُ للدُّمُوعِ الجَاريهْ
كمْ حَرَّكَتْ كفُّ الأَسى
أَوْتارَ ذَيَّاكَ الحَنينْ
فَتَهَامَلَتْ أَحْزانُ قلبي
في أَغاريدِ الأَنِينْ
فَلَكَمْ أَرَقْتُ مَدَامِعِي
حتَّى تَقَرَّحَتِ الجُفُونْ
ثمَّ التَفَتُّ فَلَمْ أجدْ
قلباً يُقاسِمُني الشُّجُونْ
فَعَسَى يَكونُ اللَّيلُ أَرْحَمُ
فهوَ مِثْلِي يندُبُ
وعَسَى يَصونُ الزَّهْرُ دَمْعِي
فهوَ مِثْلِي يَسكُبُ
قدْ قَنَّعَتْ كَفُّ المَساءِ
الموتَ بالصَّمْتِ الرَّهيبْ
فَغَدا كأَعْماقِ الكُهُوفِ
بِلا ضَجيجٍ أَو وَجِيبْ
يَأتي بأَجْنِحَةِ السُّكُونِ
كأنَّهُ اللَّيلُ البَهيمْ
لكنَّ طَيْفُ الموتِ قاسٍ
والدُّجى طَيفٌ رَحيمْ
ما للمَنِيَّةِ لا تَرِقُّ
على الحَياةِ النَّائِحَهْ
سِيَّانِ أَفئدةٌ تَئِنُّ
أَوِ القُلُوبُ الصَّادِحَهْ
يَا شِعْرُ هلْ خُلِقَ المَنونُ
بلا شعورٍ كالجَمَادْ
لا رَعْشَةٌ تَعْرُو يديْهِ
إِذا تملَّقَهُ الفُؤَادْ
أَرأَيْتَ أَزْهارَ الرَّبيعِ
وقدْ ذَوَتْ أَوراقُها
فَهَرَتْ إلى صَدْرِ التُّرابِ
وقدْ قَضَتْ أَشْواقُهَا
أَرأَيْتَ شُحْرورَ الفَلا
مُتَرَنِّماً بَيْنَ الغُصُونْ
جَمَدَ النَّشيدُ بصَدْرِهِ
لمَّا رأَى طَيْفَ المَنُونْ
فَقَضَى وقدْ غَاضَتْ
أَغاريدُ الحَياةِ الطَّاهِرَهْ
وهَوَى منَ الأَغْصانِ
ما بَيْنَ الزُّهورِ البَاسِرَهْ
أَرأَيْتَ أُمّ الطِّفْلِ تَبْكي
ذلكَ الطِّفْلَ الوَحيدْ
لمَّا تَنَاوَلَهُ بعُنْفٍ
ساعِدُ المَوتِ الشَّديدْ
أَسَمِعْتَ نَوْحَ العاشِقِ الوَلْهانِ
مَا بَيْنَ القُبُورْ
يَبْكي حَبيبَتَهُ فيا
لِمَصَارعِ الموتِ الجَسُورْ
طَفَحَتْ بأَعْماقِ الوُجُودِ
سَكِينَةُ الصَّبْرِ الجَلِيدْ
لمَّا رأَى عَدْلَ الحَياةِ
يَضُمُّهُ اللَّحْدُ الكَنُودْ
فَتَدَفَّقَتْ لَحْناً يُرَدِّدُهُ
على سَمْعِ الدُّهُورْ
صَوتُ الحياةِ بضَجَّةٍ
تَسْعَى على شَفَةِ البُحُورْ
يا شِعْرُ أَنْتَ نَشيدُ
أَمْواجِ الخِضَمِّ السَّاحِرَهْ
النَّاصِعاتِ الباسِماتِ
الرَّاقِصاتِ الطَّاهِرَهْ
السَّافِراتِ الصَّادِحاتِ
معَ الحياةِ إلى الأبدْ
كَعَرائسِ الأَمَلِ الضَّحُوكِ
يَمِسْنَ ما طالَ الأَمَدْ
ها إنَّ أَزْهارَ الرَّبيعِ
تَبَسَّمَتْ أَكمامُها
تَرنُو إلى الشَّفقِ البَعيدِ
تغُرُّها أَحْلامُها
في صَدْرِها أملٌ
يحدِّقُ نحوَ هاتيك النُّجومْ
لكنَّه أملٌ سَتُلْحِدُه
جَبَابرةُ الوُجُومْ
فَلَسَوْفَ تُغْمِضُ جَفْنَهَا
عنْ كلِّ أَضواءِ الحياةْ
حيثُ الظَّلامُ مخَيِّمٌ
في جوِّ ذَيَّاكَ السُّبَاتْ
ها إنَّها هَمَسَتْ
بِآذانِ الحياةِ غَرِيدَهَا
قَتَلَتْ عَصافيرُ الصَّبَاحِ
صُداحَهَا ونَشِيدَهَا
يَا شِعْرُ أَنْتَ نَشِيدُ
هاتيكَ الزُّهُورِ الباسِمَهْ
يا لَيْتَني مِثْلُ الزُّهُورِ
بلا حَياةٍ واجِمهْ
إنَّ الحَياةَ كئيبةٌ
مَغْمورةٌ بِدُمُوعِها
والشَّمسُ أضْجَرَها الأَسى
في صَحْوِها وهُجُوعِهَا
فَتَجَرَّعَتْ كَأساً دِهاقاً
مِنْ مُشَعْشَعَةِ الشَّفَقْ
فَتَمَايَلَتْ سَكْرَى إلى
كَهْفِ الحَياةِ ولَمْ تُفِقْ
يَا شِعْرُ أَنْتَ نَحيبُها
لمَّا هَوَتْ لسُباتِها
يَا شِعْرُ أَنْتَ صُدَاحُها
في مَوْتِها وحَيَاتِها
انْظُرْ إلى شَفَقِ السَّماءِ
يَفيضُ عَنْ تِلْكَ الجِبَالْ
بشُعَاعِهِ الخَلاّبِ يَغْمُرُها
بِبَسْماتِ الجَمَالْ
فَيُثِيرُ في النَّفْسِ الكَئيبةِ
عَاصِفاً لا يَرْكُدُ
ويُؤَجِّجُ القلبَ المُعَذَّبَ
شُعْلَةً لا تَخْمُدُ
يَا شِعْرُ أنتَ جمالُ
أَضْواءِ الغُرُوبِ السَّاحِرَهْ
يا هَمْسَ أَمْواجِ المَسَاءِ
البَاسِماتِ الحَائرَهْ
يا نَايَ أَحْلامِي الحَبيبةِ
يا رَفيقَ صَبَابَتِي
لولاكَ مُتُّ بلَوْعَتِي
وبِشَقْوَتي وكَآبَتِي
فيكَ انْطَوَتْ نَفْسي وفيكَ
نَفَخْتُ كلَّ مَشَاعِرِي
فاصْدَحْ على قِمَمِ الحَياةِ
بِلَوْعَتي يا طَائِرِي


Kisasszonyka! Ettől a bakkancsos ruhába őltözött pajzán
Múzsától úgy őrizkedjen kérem, mint azon ifjaktól, azoktól az elmés
veresnadrágos stutzerektől, akik szűntelen a kisasszonykának őrajtok
való győzedelmeit pengetik szájokon. Őrizkedjen, mondom, mind azoktól,
mind ezen világi libériás versektől, különben félő, hogy a veres
gyűrű botról mézet fog kóstolni és meg talál, kincsecském, halni
- metaphorában. Én oka nem leszek, jobban javaslom, hogy ezeket
elfordítván, csak azokkal az apáca-színűekkel méltóztassa magát
múlatni. Csókolom kezecskéit.


Entra nel petto mio, e spira tue
sì come quando Marsïa traesti
de la vagina de le membra sue.


Preisthöne sonder alle bilder,
Im Gottespreise stündlich milder,
Ohn alle formen, ohne licht,
Ohn ides bildlichem gesicht,
In höchster nakktheit dürrster wüsten
Der milchgeleerten Glaubensbrüsten,
Bis Gott in dir sich selbst austhön,
Und deinen glauben herrlich krön
Mit formen über formgeschöpffe
Weit über alle Menschenköpffe.


Úsměv chceš viděti na jejich tváři?
Teď již v nich bída rýsuje stáří.


Ve výhně lesku zářivém
já prudce buším kladivem,
já vyňal hmotu z lůna hor
a za kštici chyt’ meteor,
mnou začal člověk býti!
Co země, nebes nádhera?
Kůl, kladivo a sekera,
toť první páky žití!


Gleich wie der Wind geneigt/
(Den Schiffmann unerschrocken
Nach hohem Meer zu locken)
Sich an dem Port erzeigt/
Wann er das Schiff erhoben/
Und weit hinein geweht/
Fangt er an wild zu toben/
Biß es zu scheitern geht.


Én már hitten hiszem, megváltja sorsomat,
Azért végig fonyom szirmos ostoromat.


Ma guardate, signor, che ivi ha teso
fra l'erbette leggiadre un laccio adorno,
incontro al qual non val forza né arte.


" Ali-Tépéléni, lumière des lumières,
Qui sièges au divan sur les marches premières,
Écoute-moi, vizir de ces guerriers sans nombre,
Ombre du padischah qui de Dieu même est l'ombre,


Der Sohn nahm seufzend das Wachsherz,
Ging seufzend zum Heiligenbild;
Die Träne quillt aus dem Auge,
Das Wort aus dem Herzen quillt:


Unter so viel tausent Menschen schuff GOtt schwerlich derer zwey,
Drunter einer wie der ander durch und durch gar gleiche sey;
Nur die Mode wil es haben, das die Leute gar in ein
Sich solln kleiden und geberden oder gar nicht Menschen seyn.


Creo en la carne que pecando sube,
creo en la Vida que es el Mal y el Bien;
la gota de agua del pantano es nube.
Creo en la carne que pecando sube
y en el Amor que es Dios.
    ¡Por siempre amén!


Gott, dem es vnverborgen,
Was mir zu Tag vnd Nacht
Die trüben Wohnungs-Sorgen
Für Kümmernis gemacht!
Die Schneck vnd Schildfrosch bringen
Ihr' Hütten mit zur Welt,
Der Mensch muß mühsam ringen
Eh' er ein Hauß erhält.


Já vyšel v svět a vše mi bylo bájí,
já poznal všecko, teď se domů vracím;
dum pavouci v mém mozku sítě tkají
a illusi svou za illusí ztrácím.


Es war in einem hohen Haus,
Das Ganze sah verlassen aus,


Wenn du mir vorüberwandelst,
Und dein Kleid berührt mich nur,
Jubelt dir mein Herz, und stürmisch
Folgt es deiner schönen Spur.


Třešňová píseň se rozptýlí
v tisíc plátků snových,
dávají odpověď mohyly
v několika slovích:


Arme Padde im Gleise,
zerquetscht liegst du.
Ich wandre meine Straße
und wandre immer zu.


„Jako trup, když sejde na upíra,
Ze své mohyly se na svět vdírá
Do ospalců tmavé ložnice,
A je z hlubokého bouří spaní:
Takto píseň, dějův poslice
Ta plamenným slovem okřídlená
Ať se nad rodáků spánkem sklání,
Ať se do utuhlých srdcí vkrádá,
Ať je ku národní lásce bádá!
Jako láskou rozpálená žena
Od milence svého povržená
Domluvou i pláčem žárlivým
Pohybuje srdcem citlivým
Svého zmileného nevěrníka,
Až k ní v jeho srdci touha vzniká:
Takto český rozhorlený zpěv
Nevěrníkům bezcitným se zjev,
I jsa spolu rytířem a mnichem
Hlasně ozývej se v srdci lichém,
Na nevděčnost k vlasti churavém!
Jak se v chrámu Páně poskvrněném
Ozývá kněz řečník slovem rázným
Proti pošetilcům bohaprázným,
Pobožné pak žehná Božím jménem:
Takto věštec vlastí pohybuj,
Tak si práva k srdci osobuj,
Nevděčnou pak strunu sejma s lyry
Z beránkových utočenou třev,
Ocelovou strunou větší míry
Na varitě provoď vyšší zpěv,
Jenž by stvořil nové bohatýry,
Jenž by lásku roznítil i hněv,
Svatou lásku ke cnosti a světlu,
Lásku ke svobodě, světla dceři,
Hněv a válku proti chlapské zběři,
Která mrskající líbá metlu.


伏枥已无千里志
卧云聊作一枝栖
田翁笑喜桑麻长
山北山南雨意低


黑头禽笑白头禽
头白多因计虑深
栖向柳条犹不稳
从风斜折更关心


Gib uns, wie du oft gegeben,
Das wir auch so oft verzehrt.
Herz und Hand zu dir wir heben,
Laß uns ferner seyn gewährt.
Segen gib zu deiner Gabe,
Daß sie unser Leben labe.


Smrt smí se tknout jej pouze ruky boha.


Tu vedle zlata žebrák s vetchou holí,
jejž běda světa více nezabolí,
tu vedle starce mladík v plném květu,
jenž pro volnost dát musel s bohem světu
a s láskou rozloučit se v blahém zanícení, –
což po lásce je, volnosti kdy není.
Tu muž své děti požehnával právě,
když zvonil zvonek jemu ku popravě, –
což děti jemu, poroba kdy zemi
prochází hrdě jako lotr němý.
Už poslední se člověk tlačí k bráně
a jedním rázem jako k slovu páně
rachotí mříž a brána zavírá se,
hrom zahučel, tma kolem prostírá se...


一饭岂能忘漂母
英雄未遇有谁知
可怜屏底丹青笔
不画登坛拜将时


Dort seh ich einen Dom auch trauern
Von ries'gem Maß, den Steinkamin,
Ein Dom, der längst aus seinen Mauern
Sah Flammenkult und Andacht fliehn.
Geselligkeit schuf hier Altäre;
Bleibt ewig kalt ihr Opferstein?
Die Opferflamm' entzünd' und nähre
Sie treu im Haus von Rabenstein.


谁写孤山伴鹤枝
早春窗下索题诗
今朝风景偏相似
是我寻他雪下时


Droben kreist in Sonnenglut der Adler,
Drunten sumset der Käfer und die Milbe,
Aus den Büschen tönen der Nachtigallen
Zärtliche Lieder.


Ich hab' ein Herz verloren
Wohl in dem grünen Mai,
Und Keine will mir sagen,
Wo's nun geblieben sei.


Kiütve a zászló...? Csatára!
Ti még jobban, mint amazok;
Mert rajtatok vérrel lemosni
Oly sok szennyfolt van és mocsok!
Csak úgy lesz minden elfeledve;
S e vérfördő után lehet
Az irtózás rángalma nélkül
Szorítni véletek kezet.


Nejen v kráse za vzor představiti
Můž se tato Slávy kněžina,
Hotová jak někdy Godina
Pro svůj národ všecko podstoupiti;


Was soll doch dies Trommeten sein?
Was deutet dies Geschrei?
Will treten an das Fensterlein,
Ich ahne, was es sei.


A obrovský kmet před ním stál,
půl člověk a půl duch,
plál jeho zrak skrz vousů mrak,
dlaň jeho tiskla pluh.


Die Juden ließens zum Tempel,
Bald tragen auf den Altar,
Ein Messer sie auszogen,
Und stachen grimmig drein.


Er zwingt das Schwert uns in die Hände:
Wohlan, so sei's nicht mehr gesenkt,
Bis sich das Schicksal ganz vollende,
Dem sich der Feind entgegen drängt.


Lì fui inveschiato e lì mi tolse el core
quella che mi fa dolce esser l'amaro,
fugir riposo e gir cercando errore.


Y un cielo impasible
despliega su curva.
«Los otros muchachos
se ríen, se burlan,
se meten conmigo,
y a poco me acusan
de pleito al gendarme
que viene a la bulla;
y todo, porque ando
con tiras y sucias.
Mamá, soy Paquito;
no haré travesuras».
Y un cielo impasible
despliega su curva.
«Me acuesto en rincones
solito y a obscuras.
De noche, ya sabes,
los ruidos me asustan.
Los perros divisan
espantos y aúllan.
Las ratas me muerden,
las piedras me punzan...
Mamá, soy Paquito;
no haré travesuras».
Y un cielo impasible
despliega su curva.
«Papá no me quiere.
Está donde juzga
y riñe a los hombres
que tienen la culpa.
Si voy a buscarlo,
él bota la pluma,
se pone muy bravo,
me ofrece una tunda.
Mamá, soy Paquito;
no haré travesuras».
Y un cielo impasible
despliega su curva.


إِيهاً أَبا حَسَنٍ حللت من العُلى
بَينَ السَنامِ وَبَينَ ذرو الكَاهِلِ
أَنّى سحا بك ذا الزَمان وَإِنَّهُ
لمبخِّلٍ بِالكامِلِ ابن الكامِلِ
يا أَيُّها الأُستاذُ لا من غَفلَةٍ
وَاللَهُ قَد يُدعى وَلَيسَ بِغافِلِ
قُل للأَميرِ وَلَيسَ كُلُّ مُحَرِّكٍ
لِلِسانِهِ عند المُلوكِ بِقائِلِ
أُهدي وَيُهدي آخرون فَنَستَوي
ما الفرف بَينَ فَضولهم وَفَضائِلي
زهرُ الرَبيع وَكَيف يَحيا مَوضع
لَم يُحيِهِ سَحُّ الرَبيع الوابِلِ
وَاِعلَم يَقيناً أَنَّ كُلَّ صَنيعَة
عِندي تُعَدُّ ذَخيرَة في الحاصِلِ
لَو كُنتُ بِالبَيداء لَم يَكُ بِدعَةً
عَطَشي وَلَكِنّي بِجَنب الساحِلِ
وَهوَ الرَبيع وَكَيف يَحيا مَوضِع
لَم يُجيهِ سَحُّ الرَبيع الهاطِلِ


أَفاطِمُ قَبلَ بَينِكِ مَتِّعيني
وَمَنعُكِ ما سَأَلتُكِ أَن تَبيني
فَلا تَعِدي مَواعِدَ كاذِباتٍ
تَمُرُّ بِها رِياحُ الصَيفِ دوني
فَإِنّي لَو تُخالِفُني شِمالي
خِلافَكِ ما وَصَلتُ بِها يَميني
إِذاً لَقَطَعتُها وَلَقُلتُ بِيني
كَذَلِكَ أَجتَوي مَن يَجتَويني
لِمَن ظُعُنٌ تَطَلَّعَ مِن ضُبَيبٍ
فَما خَرَجَت مِنَ الوادي لِحينِ
مَرَرنَ عَلى شَرافٍ فَذاتِ هَجلٍ
وَنَكَّبنَ الذَرانِحَ بِاليَمينِ
وَهُنَّ كَذاكَ حينَ قَطَعنَ فَلجاً
كَأَنَّ حُدوجَهُنَّ عَلى سَفينِ
يُشَبَّهنَ السَفينَ وَهُنَّ بُختٌ
عُراضاتُ الأَباهِرِ وَالشُؤونِ
وَهُنَّ عَلى الرَجائِزِ واكِناتٌ
قَواتِلُ كُلَّ أَشجَعَ مُستَكينِ
كَغُزلانٍ خَذَلنَ بِذاتِ ضالٍ
تَنوشُ الدانِياتِ مِنَ الغُصونِ
ظَهَرنَ بِكِلَّةٍ وَسَدَلنَ رَقماً
وَثَقَّبنَ الوَصاوِصَ لِلعُيونِ
وَمِن ذَهَبٍ يَلوحُ عَلى تَريبٍ
كَلَونِ العاجِ لَيسَ بِذي غُضونِ
وَهُنَّ عَلى الظِلام مُطَلَّبَاتٌ
طَويلاتُ الذَوائِبِ وَالقُرونِ
أَرَينَ مَحاسِناً وَكَنَنَّ أُخرى
مِنَ الأَجيادِ وَالبَشَرِ المَصونِ
إِذا ما فُتنَهُ يَوماً بِرَهنٍ
يَعِزُّ عَلَيهِ لَم يَرجِع بِحينِ
بِتَلهِيَةٍ أَريشُ بِها سِهامي
تَبُذُّ المُرشِقاتِ مِنَ القَطينِ
عَلَونَ رَباوَةً وَهَبَطنَ غَيباً
فَلَم يَرجِعنَ قائِلَةً لِحينِ
فَقُلتُ لِبَعضِهِنَّ وَشُدَّ رَحلي
لِهاجِرَةٍ عَصَبتُ لَها جَبيني
لَعَلَّكِ إِن صَرَمتِ الحَبلَ مِنّي
أَكونُ كَذاكَ مُصحِبَتي قَروني
فَسَلِّ الهَمَّ عَنكَ بِذاتِ لَوثٍ
عُذافِرةٍ كَمِطرَقَةِ القُيونِ
بِصادِقَةِ الوَجيفِ كَأَنَّ هِرّاً
يُباريها وَيَأخُذُ بِالوَضينِ
كَساها تامِكاً قَرِداً عَلَيها
سَوادِيُّ الرَضيحِ مِنَ اللَجينِ
إِذا قَلِقَت أَشُدُّ لَها سِنافاً
أَمامَ الزَورِ مِن قَلَقِ الوَضينِ
كَأَنَّ مَواقِعَ الثَفِناتِ مِنها
مُعَرَّسُ باكِراتِ الوِردِ جُونِ
يَجُدُّ تَنَفُّسُ الصُعَداءِ مِنها
قُوى النِسعِ المُحَرَّمِ ذي المُتونِ
تَصُكُّ الجَانِبَينِ بِمُشفَتِرٍّ
لَهُ صَوتٌ أَبَحُّ مِنَ الرَنينِ
كَأَنَّ نَفِيَّ ما تَنفي يَداها
قِذافُ غَريبَةٍ بِيَدَي مُعينِ
تَسُدُّ بِدائِمِ الخَطَرانِ جَثلٍ
خَوايَةَ فَرجِ مِقلاتٍ دَهينِ
وَتَسمَعُ لِلذُبابِ إِذا تَغَنّى
كَتَغريدِ الحَمامِ عَلى الوُكونِ
وَأَلقَيتُ الزِمامَ لَها فَنامَت
لِعادَتِها مِنَ السَدَفِ المُبينِ
كَأَنَّ مُناخَها مُلقى لِجامٍ
عَلى مَعزائِها وَعَلى الوَجينِ
كَأَنَّ الكورَ وَالأَنساعَ مِنها
عَلى قَرواءَ ماهِرَةٍ دَهينِ
يَشُقُّ الماءَ جُؤجُؤُها وَتَعلو
غَوارِبَ كُلِّ ذي حَدَبٍ بَطينِ
غَدَت قَوداءَ مُنشَقّاً نَساها
تَجاسَرُ بِالنُخاعِ وَبِالوَتينِ
إِذا ما قُمتُ أَرحَلُها بِلَيلٍ
تَأَوَّهُ آهَةَ الرَجُلِ الحَزينِ
تَقولُ إِذا دَرَأتُ لَها وَضيني
أَهَذا دِينُهُ أَبَداً وَديني
أَكُلُّ الدَهرِ حَلٌّ وَاِرتِحالٌ
أَما يُبقي عَلَيَّ وَما يَقيني
فَأَبقى باطِلي وَالجِدُّ مِنها
كَدُكّانِ الدَرابِنَةِ المَطينِ
ثَنَيتُ زِمامَها وَوَضَعتُ رَحلي
وَنُمرُقَةً رَفَدتُ بِها يَميني
فَرُحتُ بِها تُعارِضُ مُسبَكِرّاً
عَلى ضَحضاحِهِ وَعَلى المُتونِ
إِلى عَمرٍو وَمِن عَمرٍو أَتَتني
أَخى النَجداتِ وَالحِلمِ الرَصينِ
فَإِمّا أَن تَكونَ أَخي بِحَقٍّ
فَأَعرِفَ مِنكَ غَثّي مِن سَميني
وَإِلّا فَاِطَّرِحني وَاِتَّخِذني
عَدُوّاً أَتَّقيكَ وَتَتَّقيني
وَما أَدري إِذا يَمَّمتُ وَجهاً
أُريدُ الخَيرَ أَيُّهُما يَليني
أَأَلخَيرُ الَّذي أَنا أَبتَغيهِ
أَمِ الشَرُّ الَّذي هُوَ يَبتَغيني
دَعى ماذا عَلِمتُ سَأَتَّقيهِ
وَلَكِن بِالمَغيبِ نَبِّئيني


Weihten sie dem treuen Paare
Ein Gebet und einen Tempel;
Jesustempel heißt das Grabmal,
Und der Hafen heißt Machino.


Volnosť, rovnosť, bratrství,
v pravé lásce jen se skví;
lásku tu nám Tvůrce hlásá,
v ní jest blaho, v ní jest spása;
kde se Tvůrce zapírá,
tam hned láska vymírá.
Nevěrců se vystříhejme,
rozhodně jim výhost dejme!
Běda jejich spojencům,
dospělým i kojencům!“


Den Frieden kommt der Held uns anzutragen,
Erkenntnis soll der Zwietracht Kinder töten,
Des Lichtes Gunst will uns die Dichtkunst sagen;


Házát a kis családnak
Tűzvész emészti fel,
S a kis leány adózik
Mindannyi könyvivel;
A kettő káröröm közt
Igy ejti most szavát:
«Lám, lám a drágalátos
Könyv is vesző tehát!»


终南灵药可成仙
徐福空劳泛海船
七月辒辌鲍鱼臭
不知宫女却长年


Magos tollbokréta lógott kalapjokonn,
kóczbúl vitézkötés mind a két vállokonn,
hűvelyetlen szablya fábúl oldalokonn,
s nagy papíros-tarsoly szablya-madzagjokonn.


Und er schlief und schlief so lange,
Daß ihn keine Macht mehr weckte –
Unsichtbar beim Grabgesange
Sich der Totgeglaubte streckte.


俨然云转与风回
故国人看但石堆
犹有鬼神供职守
不移行列待将来


Tak kosmopolitou jsem – blázní můj svět,
masky se za sebou honí,
já viděl, že všude lze dobře žít,
když monety v kapsách nám zvoní.


Siehst du nicht: die Liebe
Wird bekrieget
Und besieget
Von dem grauen Alter.
Aber, Feund, sieh den Wein –
Der bekrieget
Und besieget
Ganz allein
Kummer, Schmerz und Alter.


la qual tra' buon com'oro in foco affina:
in par consentimento e voluntà
suo forza regge e in averso ruina.


Zřím z okna... Vichr venku výská, svistí,
jak drobně bílých kvítků sdrané listí
tam tančí sněžných vloček tisíce,
jim hudba větru skočnou píseň duje –
a moji samotu teď obletuje
hladových ptáků pestrá směsice.


Portando in man la cinica lucerna,
scorri, Tobia, l'Europa, Asia ed Egitto;
finché i piedi d'Ausonia in luogo hai fitto,
dov'io, nascosto in ciclopea caverna,


Ave!
CHRISTE,
Gloria,


A te zenéd épen átkos,
Legalább nekem magamnak.
Tán a húrok ujjad alatt
Elváltoznak, elkárhoznak...


Péscame una sirena, pescador sin fortuna,
que yaces pensativo del mar junto a la orilla
Propicio es el momento, porque la vieja luna
como un mágico espejo entre las olas brilla


Questi son occhi, anzi due stelle elette,
dal ciel discese qui, per far in terra
mille offese crudel, mille vendette.


وحدي
كلما شَطَّتْ بيَ الشطآنُ أرخيتُ الفَرَسْ


Arme Seele, arme Seele, was drückt dich für Noth?
Hast du dich vergangen wider Gottes Gebot?


百舌犹来上苑花
游人独自忆京华
遥知寝庙尝新后
敕赐樱桃向几家


曾同野灶煮溪鱼
别鹤归迟信息疏
不是山中无楮叶
寻常懒寄入城书


¡He aquí el mundo que a tu acento
Vió la hermosa luz del día!
Si fuese mi obra, sería
Mi eterno remordimiento:
Fue un edén tu pensamiento,
Un infierno resultó,
Y al hombre que te burló
Y audaz tu imagen degrada
No lo vuelves a la nada
Cual lo devolviera yo.


Ei-la! Chega ao jardim, que estava triste,
Porque a sua alegria ausente estava,
E ela, que em vê-lo dantes se alegrava,
Agora a toda a tentação resist
Seria outra alma, pensa, que a animava ?
Por que um desejo que a persegue insiste?
Qualquer cousa que ignora, mas que existe,
Pulsa-lhe ao coração que não pulsav
Triste cismando segue, e em frente à fonte:
— Um sátiro, de cuja boca escorre
Um fino fio dágua transparente,


邛歊东望草离离
峡口春归未有期
怀古思乡两行泪
岂堪同在听猿时


»Was kümmert's dich, du bisamischer Schuft?
Bleib mir vom Leibe!«


清溪一道出寒林
莲宇萧条野树深
无数青山看不厌
白云芳草两同心


»Euch edeln Fräulein künden wir nun Leid:
Gebunden liegt der Stolz der Christenheit:
In Trifels Burg, in schweren Eisenspangen,
Fürs Leben liegt der Löwenherz gefangen!«


(Míralo aquí).
No se le ven las orejas
porque las tiene escondidas;
pero su voz es de trueno
y su alma de gasolina.
(Míralo aquí).
Es oscuro como un mirlo
de la cabeza al timón;
pero le brilla la cresta
si vuela mirando al sol.
(Míralo allí).
No puede cerrar las alas
ni posarse en la arboleda;
pero tiene más arrullos
que un palomo en primavera.
(Míralo allí).
Deben construirle un nido
tan grande como una casa;
pero volar no podrá
dentro de ninguna jaula.
(Míralo allá).
Si toca la nube blanca
será gusano de seda;
pero él no tuerce su rumbo,
suceda lo que suceda.
(Míralo allá).
Mirándolo de muy cerca
es un pájaro mayor;
pero viéndolo tan lejos
no es más que un gran cigarrón.
(Ya no se ve).
¡Y con qué pena lo mira,
desde su verde limón,
la dulce pájara pinta
toda encendida de amor!


Catorce versos de arte semejante
en cuanto dice a rima y a medida:
dos cuartetos, premisas; y en seguida
los dos tercetos, conclusión restante


Aulus rühmt sich weit und ferne,
Daß er Leuten diene gerne.
Ja er dient; doch nimt er Lohn
Grösser, als sein Dienst, davon.


Hochwohlgebohrne, güldne Frau,
So wahr ich deinen Worten trau,
So freu ich mich von Herzen.
Und dies auf deine Wiederkehr;
Ach wenn sie schon beschleunigt wär,
Wie wollten wir da scherzen!


Perfume delicado
de flor
y de retoño. Olor de prado
sentimental, un exquisito olor...
Pero bajo la ampolla
del mismo sol,
también hiede a fritanga de cebolla
y col.


خذ من الدنيا فإن ال
موت لا شكّ سيأتي
واسقنيها بين ناول
ني وخذها ثم هات
خمرة من عنب الش
حور من شط الفرات
إنما الدنيا حديث
بين موت وعدات


A opravdu Oslovo
nebylo daremné tušení;
Atlantský turista v nadšení
jeho průpověď vzal na slovo.
Sám on – veliký básníků lev,
vsál ji ve svou vlastní krev.


Den Unfaßlichen die Rose
Bindet fest in Tüchlein ein,
Wiegt ihn spielend ein im Schoße,
Legt ihn in ein Krippelein.


Las últimas ausencias del invierno
anciana seña son de las montañas,
y en el almendro, aviso al mal gobierno.


De Tiden ward nu anners, segg de Ol,
Ik weet ni, wat ik seggn schall to de Welt,
Gelehrter ward se, awer ok so stumm,
So old un so vernünfti un so lerri –
Am Ende hett ol Garden doch noch Recht,
Se seggt: de Minschen makt nu Allens ęben,
Se föhrt de Bargen af, de Löcker to,
Un sünd se mal mit all de Arbeit klar,
So stött uns Herrgott Allens œwern Hupen.


Das ist der Hohenstauffe, der edle Friederich,
Dem jeder Nebenwerber vom Kaiserthrone wich,
Das ist Held Barbarossa, erwählet und gekrönt,
Zu dessen Ehr' und Feier die Stadt von Jubel tönt.


Rühm Gottes Wunder Güte
Mit Jacobs Fürsten-Haus.
Der Priesterschaft Gemüthe,
Breitt seine Liebe aus.
Der Hausstand, der ihn liebt,
Ihn Preiß und Ehre giebt.
Denn seine Güt und Macht
Erfreut uns Tag und Nacht.


Brüder! laßt die Toren sinnen,
Wie sie Fürstengunst gewinnen,
Häufen mögen Gut und Gold;
Lächelnd kanns der Edle missen,
Sich geliebt, geliebt zu wissen,
Dies ist seiner Taten Sold.


Srdce ženy vratké!
Jestřáb štěstí sladké,
holubici, mu, ach, uchvátil.
A on vyšel z pustého teď domu,
slova neřek’, a co děl by komu?
Již se nevrátil.


Však teď se s nimi koupají bramíni,
V Gangesu vlnách hříchy umývají,
A krásný, svatý jejich život špiní.
Bez lásky lotos teď a povždy smutný,
I kdy se hvězdy na něj usmívají –
On tiše lká a pláče v Ganges rmutný.


Senza più indugio alla città ne vanno,
e per la via maestra alla gran piazza,
dove aspettando il real segno stanno
quinci e quindi i guerrier di buona razza.
I premii che quel giorno si daranno
a chi vince, è uno stocco et una mazza
guerniti riccamente, e un destrier, quale
sia convenevol dono a un signor tale.


Laßt diese Sorge mir.


Tallalla, fallalla,
Jó kedvem vagyon
Mert iszket és viszket
Igen nagyon;
Ki légyen
Mi légyen?
Him, hum, ham, hum!
Van heve, nincs neve,
Lim, lum, lam, lum!


 A noi, larve d'Italia,
mummie dalla matrice,
è becchino la balia,
anzi la levatrice;
con noi sciupa il priore
l'acqua battesimale,
e quando si rimuore
ci ruba il funerale.


Szent fogadásom gyönge jaj se szegje
Viselnem egyenlőn a kéjt, a bajt!
Szivembe visszaűzöm mind a zokszót,
Elfojtok minden feltörő sohajt.


Noch wan der HERR aussendet
sein wort, die kält gleich wendet
vnd kommt der Sommer für:
Er redt, so schmeltzs auff Erden,
muß Eyß wie wasser werden
vnd das feld wider dürr.


De az lágy fölyhők is engemet biztatnak,
Mert lá, hogy csak immár essőben állanak;
Nem lesz módja ez éjjel kicsin csatának,
Nem hogy lenne járása derekas hadnak.


Co teď nám po mláďatech?
Mdlá rozespalost
nám hladí kůži i nervy.
Krev žehne.


L'ardent musicien qui sur tous à pleins bords
L'homme-esprit n'était plus dans l'orgue, vaste corps


Als die, die wir sind, als die Treibenden,
gelten wir doch bei bleibenden
Kräften als göttlicher Brauch.


Hier tritt mit kahler Lorbeerstirne
Der Feldherr in ein Fischerhaus:
»Reicht mir vom Trank der wilden Birne
Und löscht den heißen Durst mir aus!«
Der greise Riese nickt und schüttelt
Vorerst am Herde leer das Netz;
Beut seinem Gast nun ein gerüttelt
Und schäumend Horn voll süßen Meths.


Bald dacht' ich, daß du lebend
Noch seiest mein,
Bald, daß du mir gewesen
Nur stets ein Schein.


Er fiel so hart auf seine Lend',
Er sprach: »Daß dich der Teufel schänd'!«
Heinriche Konrade der Schreiber im Korb.


No istennek hála, csakhogy visszatére
E világnak szebbik, innenső felére.
A madárkirálynak köszönetet mondván,
Azzal oszt elindult kiki maga útján.


الموت يهدم ما بنا
ه الدهر من بعد العماره
وتحول فيه يد البلى
بعد البشاشة والنضاره
حتّى ترى الجسد النضي
ر منقلا في كل تاره
بعد الغضاضة والملا
حة مثل ملقوط الحجاره


Wer steht auf unserm Anger und winket uns zu?
Der Frühling im sonnigen Glanze:
»Kommt Alle herbei von Berg und Thal
Zum Ringelrosentanze!
Kommt und springet nun froh froh froh!
Kommt und singet hallo ho ho!
Heisa! Jeglichem reich' ich einen Kranz
Zum Ringelrosentanz.«


Proibido a estrada
das pessoas proibidas
não autorizadas
às estradas de vida
estranhas entranhas
proibitivas, proibidas
de produzidos preconceitos
improdutivos pós-conceitos
Estranhas pessoas
de entradas proibidas


Prokletí a výsměch Bohu,
prokletí a výsměch lidem
z nápěvů těch vyznívalo,
jež zpíval sbor umrlců...


Piango l'acerbo et duro mio destino
cum un duol che me strugge a poco a poco,
tal che morto me sento et vo fra vivi.


Und es erwählten die Mägdlein, gekühlt vom Schatten der Pappeln
Niederzusitzen ins Gras, noch niederliegend von Theclens
Lieber Last; es war das Lieblingsplätzchen des Mädchens.


Dahin geht der Apostel Lehr
Von Christi Tod und Leiden:
Wer daran glaubt, der darff nicht mehr
Als nur die Sünden meiden;
Und wer ein andre Predigt sucht,
Der ist und bleibt von Gott verflucht.
Der Christen Ruhm
Ist dieses Evangelium.


Man möchte weinen, wenn man sieht,
Daß dies das Ende von dem Lied.


Entzünde dich in Andacht, meine Seele,
Und lobe Gott aus tiefster Hertzens-Höhle!
Sein Nahme sey recht inniglich gepriesen,
Und was er dir, O Seele, guts erwiesen,
Das laß mit Danck, zu seinem Ruhm, erschallen,
Und nimmermehr aus dem Gedächtniß fallen.


Bohatého pochovali,
chudý jen se díval,
nad hrobem mu zaplakali,
chudý, ten si zpíval:


سألت بديع النظم لما تمثلت
لدى كل حبر من معانيه خرّدُ
اتحمد في هذا الزمان مؤدباً
فقال نعم فاليزبكاوي أحمدُ


Pronikáš loubí
i lesů tiš,
do skryté hloubi
mé duše zříš.


Astolfo ferì lui discretamente,
perché la lancia alla vista gli appicca;
e fu quel colpo per modo possente
ch'un palmo e mezzo di ferro gli ficca,
e mandò presto fra la morta gente
l'anima, e 'l corpo di sella gli spicca.
Adunque Astolfo ha fatto il suo dovuto,
poi che il pagano e non lui è caduto.


La tête coquette et fleurie !
Brillait comme un bluet mêlé


Hoffe nun, steh' fest im Glauben,
Laß dir nichts die Hoffnung rauben;
Ließe dich dein Fürst in Noth,
Würd' Er selbst der Feinde Spott.


Flaschenkeller, Triumph und Sieg
Menschlichen Geistes du!
Daß noch Haus und Hof ich trüg',
Schnecken gleich, dazu!


Ich will hofen als ein Mann.
Ob ich mich auch jezo schmiege,
Ob gleich niemand nach mir fragt
Oder mich nur treu beklagt,
O wer weis, wie bald sich's füge,
Daß ich andre retten kan.
Ich will hofen als ein Mann.


Zřela zelené ty oči
baziliščí, kruté, lstivé,
které jednou již se mihly
před ní v chvíli lásky dříve.


Mas quando eles se arrelia
Mode tua boca incontrá
Valei-me, Vige Maria!
Tu inventa de rejeitá


Für ernste Wandrer ließ die Urwelt liegen
In diesem Tal versteinert ihre Träume;
Dort sah ich einen Geier durch die Bäume
Wie einen stillen Todsgedanken fliegen.


Proč divit se, že usmrtili jej?


一命初沾竟力辞
清漳心事鬼神知
平生不惯谈茫昧
欲与先生赋瑞芝


en el vientre de la noche.


Daß die Erd' unter mir dröhnte,
Daß gespaltene Felsen
Vor dein Heiligthum rollten
Und seine Pforte sprengten.


Mélán ültük még az iskolát,
s ittuk már a lelked italát
tejnek, mint a jó bor elejét:
ó csak most érezzük erejét!
Lelked íze lelkünkön maradt
s lelkesebb a lelkünk általad.


Weg ist nun eine Woche schon,
Zwei Wochen werden auch verschwinden –
Nach Deiner Kummerbitte Ton
Verschwand die erste Woche schon,
Woher soll sich Bezahlung finden?
Du machest ein Geheimniß mir
Aus der vorgeblich großen Sache,
Ein Abgesandter kam von Dir,
Der sagte das Geheimniß laut,
Weil ich ihn frug, worauf die Hoffnung sey gebaut?
Da nannt' er ein Arcanum mir, und prahlte
Er sey selbst bei der Sache intressirt,
Er, dessen alt Gewand kein Mensch mit Dank bezahlte,
Der nicht den Stab des Mangels führt –
Wahrhaftig, wenn Dein magrer Bote
Ein Mann von den drei Männern ist,
Mit welchen Du geschäftig bist,
An dem Arcanum, das von ächtem Korn und Schroote
Dir blanke Thaler bringen soll:
Dann steht es mißlich um die Leute,
Die sich verließen hoffnungsvoll,
Daß Deine Miene Gold bedeute,
Wenn Du Dir solch ein Ansehn gabst,
Als ob Du große Renten sicher
Aus großen hohen Händen habst –
Sprich, was studierst Du doch für Bücher,
Von deutscher Wolle willst Du nun
Die feinste Spansche Wolle machen?
Du willst ein Wunderwerkchen thun?
Ich lache bei sehr wenig Sachen,
Doch bei dem Wunder muß ich lachen – –


Fluch, Purpur, dir! Du gleißtest mir
So zaubrisch vor den Sinnen;
Nun sengst du mich wie Feuersglut,
In Qual muß ich von hinnen.«


Tam trosky sbírat desk já pravdodatných
a čísti budu runy omšelé,
tam v skalin hlavách lysých, ve posvátných
to vryté zpytat slovo nesměle.


Jak dnes ta řeka zas v duši mi zpívá!
Tak tiše, tichounce pod břehy plyne –
a přece vábí v zemičky jiné,
kde rozkoš se žalem v duze prý splývá...


Darumb sol Cloto meinem Leben,
(Weil sonst mir nicht zu helffen steht,)
Die längst-gewünschte Endschafft geben:
Ob so ein Mensch der Lieb' entgeht?


شَبابٌ مَرّ في قِيلٍ وَقالِ
وأَشْغالٍ بأقْوالِ الرِّجالِ
وإحْرازٍ لِفَنٍّ بَعْدَ فَنٍّ
وتَدْريسٍ وأبْحاثٍ طِوالِ
وإيضاحٍ لِمُشْكِلَةٍ وحَلٍّ
لِمُعْضِلَةٍ تَناهَتْ أو سُؤَالِ


Da wird Aurora tagen
Hoch über den Wald hinauf,
Da gibt's was zu singen und schlagen,
Da wacht, ihr Getreuen, auf.


»Undank ist nur schlecht Gedächtniß,
Manchem Haus ein Erbvermächtniß,«
Denkt der Held mit gleichem Muth;
Füttert dann Gethier im Zwinger,
Löwen lecken ihm die Finger,
»Löwen sind ein dankbar Blut.«


Ma place est près de ceux qui sur leur sein d'ivoire
Étalent, sans souci du railleur odieux,
Ce lambeau d'écarlate auguste et dérisoire
Qui désigne ici-bas les bouffons et les dieux.


A „Synáčku můj“, slyším jeho radu,
tak dobrý vůdce pravil v usmívání,
když viděl ztišenou mých smyslů vádu.


Come giacque tre dì, morto, nel ventre
de la gran Madre questo nobil corpo,
così stia vivo nel mio petto, sempre!


干排风雨三千尺
根老冰泉八百年
不用江头唤元绪
何妨湖上识神仙


昨日南园新雨后
樱桃花发旧枝柯
天明不待人同看
绕树重重履迹多


Nagyon fáj, mikor víg ajkaktól
mosolygást kérünk,
édes-biztatót, szivárványost, –
s hiába kérünk,
mert kis gazdájuk hercegekre vár.


Nekem, pajtás, úgyis mindegy,
Farkas esz meg, ördög esz meg,
De megesznek bennünket.


A když zlato matka nese,
dítě se tu na ni třese,
třese a žalostně pláče:
„„Mama, mama! ach, ach, mama!““
chytajíc ji ručinkama.
„Mlč, synáčku! mlč, mlč, hochu!
počkej jenom ještě trochu.“
A k dítěti se nakloní,
a do klína rukou sáhne,
dva peníze ven vytáhne,
o peníz penízem zvoní:
„Hle hleď, co to má maminka!
cin cin! slyšíš, jak to cinká?“
Avšak dítě stále pláče –
jí radostí srdce skáče.


夜来一雪苦匆匆
千里浓云忽扫空
换得月明良不恶
未须过计虑蝗虫


وَإِنّي حاذِرٌ أَنمي سِلاحي
إِلى أَوصالِ ذَيّالٍ مَنيعِ


Daß Du im tiefsten Abgrund
Das kleinste Wesen nährst,
Daß Du vom tiefsten Kerker
Den stillsten Seufzer hörst!


Zřím tě, jak s úsměvem, jenž v zástupech bytostí omdlením slasti se chví,
svou pochodeň zdviháš, z níž kape bolest v krůpějích hořící smůly
do křečí tuhnoucích těl! Ty, jehož stínem je tajemství
a jehož síla má jedinou bázeň: svou vlastní mystickou vůli!


Noch steht's mir deutlich im Gemüte:
Wir saßen auf der Bank von Stein,
Am Nachbarhaus die Linde blühte,
Am Himmel quoll des Mondes Schein.


Et ces accents connus nous émeuvent encore.
Mais à nos yeux bientôt la vision décroît ;
Comme l'ombre d'Hamlet qui fuit et s'évapore,
Le spectre disparaît en criant : Souviens-toi !


Plötzlich steht es hoch und hehr
Vor euch, ihr erstaunt beklommen,
Und begreifet nicht, woher
So viel Herrlichkeit gekommen.


Und siehst du die Blüthen erscheinen,
Und singen die Vögel umher,
So magst du wohl heimlich weinen,
Doch klagen sollst du nicht mehr.


Ich liebte manchen Freund und ward betrogen;
Doch mag die Welt in diesen Blättern lesen,
Daß ich dich allen Andern vorgezogen.


Ó rytíři můj, duchem zasvěcený,
svým srdcem ke službám mým světlým posvěcený:
Slyš, já jsem Siréna samého Moře Věčna!
Ó Duchu, nitrem nazírající,
ó Srdce, světlem božství plající,
ó Básníku, slyš, já jsem Poesie,
slyš, já jsem Nekonečná
Hudební Krása světa. Světlo, z něhož žije,
hudba, jež v nitru věcí přitlumeně zní,
světlo, jež posvěcuje šerou všednost dní.


Jak světluška se ukryje
ve růže bílém kalichu,
jejím se dechem opije
jí za to svítíc po tichu,
kde vůně, chlad,
ó věčným snem
tak chtěl bych spát
na srdci tvém!


Du hast dich Ihrer nicht zu schämen;
Ihr vnbeflecktes Ehren-Kleid
Ist Vnschuld vnd Gerechtigkeit,
Die wir im Glauben von Dir nehmen;
Du hast Sie selbst so außgeziehrt,
Daß Sie Dir würde zugeführt.


诗人张禺山
喜用白龙字
何事独无诗
留题白龙寺


Zu dem, wenn euch der Wahn bethöret,
Das andern eure Frau gefällt;
Wie wird nicht eure Ruh gestöret,
Wenn sichs gleich nicht also verhält!
Ihr sucht euch schon an dem zu rächen,
Der sie nur in der Ferne kennt,
Und das ohn alles Wiedersprechen,
Wenn man nur seinen Namen nennt.


Se zbraní bohatýrských přebory
závodí čestně ducha výtvory.


Salaktalan ködéből álminak,
Csudás képekből összeszőtt
Látvány merűlt fel három ízben
A felmagasztalt hölgy előtt.
Bevonva földig feketével,
Látott először gyászpadot;
Körűle címerek... nép... fáklyafény,
Szánó sötét könyű a nép szemén,
A gyászpadon halott...
S az istenfélő hölgy nyugodtan
Ösmert magára a halottban.
S a jelenetnek legott vége lett,
Reá halvány homály ereszkedett;
S egy század képe elsuhan, letűn
A hölgy előtt, gyorsan, rohamszerűn.


Ihr Brüder, lernt das eine
Aus dieser schlimmen Fahrt:
Zankt, wenn ihr sitzt beim Weine,
Nicht um des Kaisers Bart!


Eh'mals glaubt ich, alle Küsse,
Die ein Weib uns gibt und nimmt,
Seien uns, durch Schicksalsschlüsse,
Schon urzeitlich vorbestimmt.


Da sprengt der Sieben einer vor,
Weiß von des Renners Schaume,
Und sieh, die böse Leonor'
Fährt auf aus ihrem Traume;
In tollem, aberwitz'gem Spott
Fleht, gotteslästernd, sie zu Gott
Um eine blut'ge Locke.


So Füllen oder Garten dir labend ward,
Ratschlagend, Herzens wegen; wo bist du, Licht?
Das Herz ist wieder wach, doch herzlos
Zieht die gewaltige Nacht mich immer.


Hlava k hlavě, rety k retům,
jeden povzdech sladký, dlouhý:
„Miluješ mne, Roderigo?“ –


رويدك بالهوى يا خير شادن
فما للعاشقين سواك فاتن
ومذ لحظ العدى ما كان كاين
هجرتك لا قلى مني ولكن
رأيت بقاء ودك بالصدود


Drum liegt im Hafen stille doch ein Weilchen,
Und lasset hier das kranke Schiff ausbessern,
Es zeigt mehr Leck' als Schiff in seiner Fläche:


In meiner zarten Jugend noch
Hab ich sie unterdruckt
Unbändig ihrem Tugend-Joch
Mich meisterlich entzuckt:
Den Schatz der Unschuld hab' ich ihr
Entfremmt/ eh' sie vernünfftig schier/
Ja mörderisch verletzt'
In armen Stand gesetzt.


Zerbin che tenea l'occhio ove la mente,
presto il cavallo alla man destra volse;
non sì presto però, che la tagliente
spada fuggisse, che lo scudo colse.
Da sommo ad imo ella il partì ugualmente,
e di sotto il braccial roppe e disciolse;
e lui ferì nel braccio, e poi l'arnese
spezzògli, e ne la coscia anco gli scese.


Dann spricht sie: Anton! Komm! Es wird bald Zeit!
Du darfst mir das Büro nicht noch versäumen! –
Ich sitz am Tisch in meinem Rosakleid
Und will den ganzen Tag in Rosa träumen.


Du sühst jo so leg un so bleek, Marik!
Du sühst jo so nüsterbleek!
Wat söchst du dor achter den Mœhlendik
bi't Schelf dor un de holl Eek?!


送别人归春日斜
独鞭羸马指天涯
月生江上乡心动
投宿匆忙近酒家


Jeho prudkost v špatný hrad mne
Zavřít rozkázala,
Toužebně však žádal, prosyl,
Bych jej milovala.


Nach Seelen wird die Zählung nur gemacht,
Nach Köpfen wird die Steuer aufgebracht.
Da dachtet ihr, der Leib hat seine Rechte
Und wie man ihn in Reih' und Glied wohl brächte.


Se llama Marcel Schwob. Tiene veintitrés años.
Su vida ha sido plana hasta el día de hoy.
Pero el relieve acecha en forma de una puta
a la que lo conduce, una noche, el azar.
Se llama Louise. Es frágil, menuda y enfermiza,
silenciosa y abyecta. Casi no se la ve.
Sólo hay terror y angustia en los inmensos ojos
que le invaden la cara, dignos de Lillian Gish.
En sus brazos Marcel olvida que mañana
citó en la biblioteca a su amigo Villon.
Se olvida hasta de Stevenson, su escritor favorito,
de Shakespeare, de Moll Flanders y del Bien y del Mal.
Qué tres soberbios años de amor irresistible
aguardan al judío en la paz del burdel.
El cielo de París aún retiene sus vanas
promesas y las tiernas caricias de Louise.
Pero lo bueno acaba. Ella muere de tisis
y Marcel languidece, privado de su sol.
«No queda más remedio que volver a los libros»,
se dice, y da a las prensas El libro de Monelle.


Wir hören deinen Zorn und Grimm:
Du aber merk' auf unsre Stimm'
Und hilf, so bald die Wassersnoht
Uns dräuet den so nahen Tod.


,Na bezbranné svou dokázal jsi sílu;
jak diviti se tobě, velký reku?
Ó jaká škoda, že juž mrtev Lumír!
Pro jeho velkou, nesmrtelnou píseň
tvé vítězství nad opuštěnou dívkou
by věru bylo předmět, hodný věnce!
Teď klopíš ty zrak, chlapče; chop se mlatu
a dokaž mně, že v tobě síla; posud
jen podlost viděl jsem a slyšel tady!‘


Kdybych láskou k vlasti byl,
Pak byste mi dojista již z dáli
Srdéčka svá podávali;
A tu stoje mezi vámi
Stál bych jako dobrý známý,
S nímžto obcování blahé,
Jehož každé slovo drahé.
Kéž bych láskou k vlasti byl!
V srdečkách bych bydlel nejkrásnějších.
Z oček bych se díval nejjasnějších,
Nejčistějším ohněm plápolal;
Slavní činové by mnou se děli,
Básníci by o mně písně pěli,
Jméno mé svět s úctou jmenoval,
Mnou by dostávaly svaté cnosti
Milorajské barvitosti;
V svatý voj bych syny dostavoval,
Milostenky sváděl v ples;
Pak bych tuto radost často míval,
Že bych se jen na své ze svých díval –
Blaho, jaké cítím dnes!


Tři jsme byli spolu celi,
jako trojlist při jeteli,
zmladlý rosou na úsvitě:
žena, já a ty, mé dítě.


So singen wir, so trinken wir
Uns froh hinein ins neue Jahr.
Drum, wer's nicht froh beginnen kann,
Der fang es lieber gar nicht an,
Das neue Jahr!


Giunse Carlo e suo oste un chiaro giorno
alla Stella, sì come il libro suona:
l'assedio fece porre intorno intorno
con sette re ch'aveva di corona.
Della città un giovinetto adorno,
uom valoroso e pro' di sua persona,
vegendo l'oste e sì gran baronaggio,
di sua gente apellò tosto un messaggio


Bin ich gleich nicht/ was ich bin/
sol ich gleich die gunst verlüren/
doch behalt' ich meinen sin/
laße mich kein schmeucheln rühren
schönheit hält mich gantz nicht auf/
tugend geht doch ihren lauf.


O was in tauſend Liebespracht
Das Maͤdel, das ich meine, lacht!
Nun ſing, o Lied, und ſag mir an!
Wer hat das Wunder aufgethan:
Daß ſo in tauſend Liebespracht
Das Maͤdel, das ich meine, lacht?


Co reskriptů je platno zpomínati,
co státních zákonů, co různých cetek.
Co platny sjezdy, řeči, resoluce –
dál národ hříčkou všelikých je pletek.


gitme be


Stoulím, ždám; kam mysl hne se žedná,
Odevšad zní odpověď mi jedna:
V Pavlu vesmír skvěl se do bezedna.


万峰围绕一峰深
向此长修苦行心
自埽雪中归鹿迹
天明恐被猎人寻


Snil básník o lásce sen horoucí
a cudně krásný. Bylť on vyvolencem
všech dobrých božstev, jejichž nektar píval
jak rosu, s oblak zlatě kanoucí
v číš křišťálovou, obtočenou věncem
vždy z bílých kvítečků, když v ranním svitu
den vítal, bohům připíjel a zpíval
své světlé sny. Tak zapěl Sulamitu.


Heut' ist mein Augentrost, heut' ist mein Liecht gebohren,
In der vollkommentlich zusammen sich verschworen
Die Dinge, so doch sonst gar selten Freunde sind:
Die Schönheit und die Zucht. Ich wil mein Haupt bedecken
Mit einem Lorberkrantz'; ich wil viel höher strecken
Die Sinnen, die sie mir hat gantz und gar entzündt.


Tre gran donne vid'io ch'in esser belle
mostran disparità, ma somigliante;
sì che ne gli atti e 'n ogni lor sembiante
scrive Natura: – Noi siam tre sorelle –.


Jsi snářem, léno lze zda zneužíti,
mníš zvýšit se, však v propasť krok se smýká.
Čím to? Že’s encomiasta stačil v spití
že v mih, chtěj cultovat věc za se, zákopníka.


Nun Doris lerne kennen/
Was falscher hochmuth sey/
Bleib nicht alleine frey/
Laß deine jugend brennen/
Und laß der liebe glut
Durchwandern hertz und blut.


Alle, die deinen hauch empfahn:
Und mit wundern und gaben zierst:


Friedrich, wilst du mit der Zeit,
Wann dein Vater Christi Kriege
Ausgeführt zur Ewigkeit,
Und so manch Gericht zum Siege,
Wilst du sein Vollender seyn,
Und am Tempel Gottes bauen?
Soll die heilige Gemein
Gottes Wunder an dir schauen?


Tiene usted mucha razón,


Vichrem, bouří zasypána
spěla již své smrti vstříc,
řítilo se se skal na ni
ran a šípů na tisíc.


Nor shall this habitation frail
The active spirit content alone,
Wond'ring it scans the mighty scale,
Which links the whole creation one.


Er iſt ſtark, geſund und friſch,
Arbeit wuͤrzet ihm den Tiſch,
Und kein kranker Ekel ſchleicht
Sich zu ſeiner Mahlzeit leicht.


满筐圆实骊珠滑
入口甘香冰玉寒
若使文园知此渴
露华应不乞金盘


Nun grüß' dich Gott, Altheidelberg!
Laut rufen alle Glocken
Vom Heil'gen Geist durch Tal und Berg
Zu jubelndem Frohlocken:
Fünfhundert Jahr' – ein hohes Wort,
Doch lang' noch nicht das hehrste;
Blüh' du nur glückhaft tausend fort,
Dann kommt das tausend erste.


Ich sorge weiter nicht vor den geringsten Grund,
Dergleichen schnödes Zeug mit Worten zu vernichten:
Nimmt schon der Scyte nicht den Nahmen Weib in Mund,
Will mit Simonide der Persianer dichten,
Daß wenig Redligkeit in langen Röcken sey,
So wird ein Monstier das Gegentheil erweisen,
Ja, die Erfahrung fällt der wahren Meinung bey,
Daß Frauen ofters mehr als Männer fromm zu preisen.


Ma il figliuoletto, le domate squadre
Seco pensando ed il clamor di guerra,
Con occhio ingordo riguardò da terra
L'armi del padre;


Žárem tvých opojen zraků,
rozpálen horkem tvých vábivých ňader,
divokou, pekelnou rozkoší spit
vrhám se na tvé rozchvělé tělo
v své chvíli nejslabší!


Prinz Tithon war es, den die Jagd
Des Morpheus Arm entrückte,
Und welcher kaum die Göttermagd
Im Karriol erblickte,
Als er ins goldne Hüfthorn stieß
Und ein Trompeterstückchen blies,
Das Fräulein zu begrüßen.


天柱坛前更讲闻
风云变化眼俱新
还舟传意无传诀
服食惟应更入神


Willst du, Mensch, da, Gott zu Ehren,
Alles tönet, schallt und spricht;
Tauben Ottern gleich, nicht hören?
Höre, rühme, schweige nicht!
Laß, da, selbst von harten Klippen,
Schöne Töne rückwärts prallen,
Die durchs Ohr gereitzte Lippen
Gott ein Danck-Lied wieder schallen!


	e dicon che si fa per buon rispetto,
che s'e' si avessin a levar la notte,
verrebbe lor la punta o 'l mal di petto


娇黄无力趁芳菲
待得秋风落叶飞
空有丹心能就日
年年憔悴对斜晖


Tlum dubu vysoký a stár
se halil do říjnových par,
jich větvemi dech záplavy,
západu chladný klesal žár.


Jen slzí víc a strádání a bolu;
jsme podobni tak vadnoucímu stvolu,
jenž blátem ztížen chýlí se až k zemi,
jej rosa živí denně krůpějemi.


De oll Schipper Bradenal,
De führt för Kopmann Bolzendalen
Von Rostock oft nah Fehmern dal,
Üm Tüften, Speck un Botter dor tau halen
Un andere Vertehrungsmiddel.
De Oll, de drog en slichten Kittel,
Denn sin Verdeinst, de was man swack;
Un was sin Utkunft ok man spirlich,
Hei was doch ümmer tru un ihrlich,
Rein was sin Hand un rein sin Jack.
»Je«, seggt denn mal ein von sin Frün'n,
»Du deihst wohrhaftig wohre Sün'n
An di un an din Fru un Kinner.
Schriw doch en Rock dor mal mit rinner
Mang all de Botter un den Speck!
De Kopmann hett allein Gewinn,
Du arbeitst för en puren Dreck:
En Rock möt dorbi äwrig sin.«


	Ne gli occhi rubeo et ne la faccia palido
con testudineo gresso il domicilio
repeto tremebundo, egro et invalido.


O Bože dobrý, podchycuj nám kroky!


Ihr Götter, weh mir, daß ich Noth und Gram
Zu Lebensführerinnen mitbekam!
Geängstiget von außen und von innen,
Wann werd' ich Ruh im Spiel der Welt gewinnen?


Voici l'Homme au trombone !
S'il a près de la bonne
Cet air aguerri, c'est


Mancher ist bey Hof ein Herr, tüchte Bauern nicht zum Scholtzen;
Wer daselbst die Pferde putzt, ist der stöltzte von den stoltzen.


云树浑如绿野踪
宫槐常带紫泥封
不知汉日华阴里
得似青坛第几峰


Die so früh zu Lethes Ufern schweben
Sahn die Flur nie öd' und blumenleer:
Glücklicher! im Lenz begann dein Leben,
Da der Winter naht bist du nicht mehr.


Verwickle dich in Vielheit nicht,
Wie bei Zerstreuten leicht geschicht!
Es hält vom Einen dich zurücke,
Zerreißt den Geist in so viel Stücke.


Děs noci zelené v tvých němých zracích spí!
Klid chmurný mlčení kol tvého těla vlaje –
jak smrti chladný van. V tvých ústech hořkost zraje
ztracených jasu chvil, jež ret můj pohostí
rozkoší truchlivou vyhnanců bědných Ráje...


Hoj, vlny lkají, ječí
a bouří, pění se a kotí.
Leč plavcem bouře věčí
teď zmítá... myšlénky se rotí...
Z nich které místo přední klást?
Buď lásku zvolí nebo vlast.


Ohimè, acerba, ognun schifar ti vuole;
ogn'uon ti fugge e ha di te paura,
eccetto ch'io, che di te non ho cura,
né più mie vita teme come sòle.


To země kus!


Ó světice tam v zásvětí
Teď kveteš v stálém podletí.
Kde’s ty, tam nejde nástraha,
Tam věčná vládne oblaha.


Ché castitate ben voi sole orrate,
ché donne maritate,
non gioven donne, da riccore
non portan già d'onor gran quantitate
in servar castitate.
Vil pregio è vincer vil combattitore.


Hle, k nejbližšímu namířili stanu,
jdou koupit sobě něco z marcipánu;
vše na tu hned, hned na tu kladou stranu,
až myslivce měl on a ona pannu.


Da stehn die Blumen umher und düften kräftigen Ambra;
Die süßen Früchte der ehligen Huld,
Womit der zärtliche West, in holder Stille des Abends,
Um Florens reizende Brüste gescherzt.


dejo caer una piedra
sobre el agua transparente
y profunda
se hunde sin remedio
y lo que perdura
es la transparencia el hundimiento
el agua ciega
qué sería esa música
muerta del espacio
si no la tañe el tiempo?
pero qué piedra?
pero qué agua?
pues bien
que alguien me diga
quién soy yo?


东市朝衣溅血年
惊看老鹘奋霜拳
到头恩怨知谁是
田窦袁晁尽可怜


...Egy titokzatos másik partról
valami bánat jött ide,
s a zene volt a drága híd –
Most szép beszéddel mind ő tart jól,
szívemen dobog láng-szíve
és átlihegi vágyait.


O Gott, mein Schöpfer, edler Fürst
Und Vater meines Lebens,
Wo du mein Leben nicht regierst,
So leb ich hier vergebens.
Ja lebendig bin ich auch tot,
Der Sünden ganz ergeben,
Wer sich wälzt in dem Sündenkot,
Der hat das rechte Leben
Noch niemals recht gesehen.


Estamos presos no Centro,


Nézd, úgy hinti fényét a nap szét a világra áldón, békén,
mint a szentelt vizet a pap a nép közé mise végén.


Preparadme una barca como un gran pensamiento
La llamarán «La Sombra» unos, otros «La Estrella»
No ha de estar al capricho de una mano o un viento;
yo la quiero consciente, indominable y bella


Ton lit, troublé la nuit de visions étranges,
Ferait fuir le sommeil, le plus craintif des anges !
Tu ne dormirais plus, tu ne chanterais plus,
Et ton esprit, tombé dans l'océan des rêves,
Irait, déraciné comme l'herbe des grèves,
Du plaisir à l'opprobre et du flux au reflux !


He! Wirtshaus! Nicht so säumig!
Wo bleiben denn die Fische?
Gebraten und gebacken
Will ich sie auf dem Tische.


To dítě však jak plátno běloučké je
a vlas má černý jako černé ledví
lastury mina; dělí se mu vedví


A divný zvuk ta píseň má,
co z temné hloubi duše zní,
jak první šepot milence,
vzdech nemocného poslední.


Nach allem Scheine lässt es sich
Mit mir fein an zu Noht vnd Jammer,
Der Boden weiß kein Korn für mich,
Für mich weiß keinen Scherff die Kammer:
So schick dich nur, mein gutter Dach,
Zum Hunger leiden allgemach:
Ich wil mich mit den meinen letzen,
Es ist ein Jahr vmb diese Zeit,
Daß ich, durch harten Zwang, bereit
Mein Armuht anfing zu versetzen.


Behende liefen Schenken hin und wieder,
Den Gästen bietend Speis' und edlen Trank.
Die ließen sich in seidnen Zelten nieder,
Die wählten Laub zum Dach, und Moos zur Bank;
Die führten Reigen, jene sangen Lieder;
Wär' einer auch an allen Sinnen krank,
Er müßte doch von solchem schönen Wesen
Und sel'ger Augenweide noch genesen.


Envuelta en alba túnica la veo
radiante de esplendor, alta la frente,
canta, y despierta con su voz ardiente
de ignota dicha el íntimo deseo


esen yelleri ateş ediyorsun bana


Jsme národ jeden: rozděliť nás chtějí
jak dříve často, naseť koukolu,
otráviť duše jedem beznadějí
a v srdce veštvať zmiji rozkolu;
však nedáme se, svornosť buď nám heslem
a láska k vlasti nejpevnějším veslem,
pak dojdem’ jistě svého úkolu!


Jen ranního slunce houštím když se draly záře,
K políbení jim podala spanilé své tváře.


Die Mönche senden Sammler aus,
Und schicken sie von Haus zu Haus
Um Wein und Schmalz und Kälber;
Auch Maurer sammeln so wie die,
Doch nur aus eig'nem Sack, und nie,
Wie jene, für sich selber.


¡Qué vestidura arrastra, de preciado
múrice tinta recamada en torno
de perlas que produjo el centro frío!


A mne dnes víc, než všechno ostatní.


Slavík stoulí, stromy slzy roní,
K slyšení se větví uklání;
Příroda se dává v klekání,
A květ padá chtivě od jabloní.


A přec, kdo hlíny hrstku na ni hodil,
ten cítil, v den, kdy spasitel se zrodil,
že největší dar – mír – jí padl v podíl.


熏烝闻见有源流
诗学寒溪老比丘
勿讶谈禅太文彩
从来虎穴不生彪


Szárnyain tündérregének
Neved a földet bejárja.
Rólad zúg majd a szeleknek
Méla bánatos hárfája.


Hélas ! mon front se ride ;
Hélas ! l’amour moqueur
A fui ma lèvre avide,
Hélas ! vous êtes vide,
Hélas ! hélas, mon cœur !


Das Glücke weist die Wege gemeinlich unsren Füssen
Durch süsses zu dem bittren, durch bittres zu dem süssen.


Apenas una niña
¡y ya tendida en cruz el alma
sobre la piedra lírica!
¡Sobre la ancha piedra azteca
de zodíaco indescifrable
para los ojos aún encandilados;
tendida en cruz y apenas una niña,
sobre el terrible calendario!
Surcos entre los signos:
la sangre fluye y corre
a ribetear los hondos caracteres
y lubrifica el tiempo de la piedra
hasta caer en rehusado empuje
y concentrar en gotas ya cuajadas
la luz, de donde el corazón se surte.
Apenas una niña
y ya sobre la piedra, acribillada
y el corazón mirando a la luz por la herida.
Tierra abonada al golpe
y al «toma» y al «jamás» y al quieto lloro
con que el poeta se reparte al mundo,
sangra universos y se queda solo.
Apenas una niña
y ya en cien horizontes repetida de angustia;
es una niña, apenas, una niña
y —¡qué dolor, Dolor!— ya es tuya.
¡Pero no! ¡qué alegría! ¡es una niña
y es Poeta! ¡Al través de su palabra
ven a mirar la tierra amanecida!
Asómate y verás qué verdes mundos
al otro lado de la herida.


i shonu záležitostí, zakolísnout nesmíš.
Míjivé zdání podklad v trvalosti
má, základy. Ke kořenům se pídit
vždy zbývá trvání, k původu bytí.


Diß ist der Nachen/ der zur Glückes-Insul läufft/
Die Brücke/ drauff ich kan mit sichrem Fusse stehn/
Die Pforte/ da ich durch ins Paradiß soll gehn/
Diß ist der Kasten/ den die Sündflutt nicht ersäufft/
Mein Jesus schleust nach mir die Thüre selber zu/
Und weckt mich/ wenn es Zeit/ zur Himmels-Lust und Ruh!


Et lorsque tout le ciel flamboie
Dans ta prunelle ivre d'amour,
Vient manger ton cœur et ton foie.


فإذا لاقَيتَها سَلِّمْ لَنا


Dem tag sie weichen ferne/
Verkleben jhm die riß/
Daß niemand nichts erlerne/
Noch jhre stücklein wiß.
Die schöne kunst verborgen
Bißher bleibt in geheim;
Der leser muß mirs borgen/
Kombt nicht in meine reim.


— Non pas, dit Hetzel : sur mon âme,
J’ai trouvé ce cabriolet


Zvučné písně pějí,
pěkné vijí věnce
pro Boženu s Oldrou:
šťastné zasnoubence.


Huye el alma de tanta desventura,
y cabellos y brazos levantados,
unos se ven renuevos delicados,
y otros muestran en ramas su figura.


Sie ist ein Donner und ein Blitz,
Der ohne Trost erschrecket,
Ein Strahl, der mit subtiler Hitz
Durchdringet und erstecket.
Ein Sturm, der alls, was Hoffnung heißt,
Im Grimm zu Boden schläget,
Ein Ungewitter, das im Geist
Ein ewges Weh erreget.
Ach, ach, was ist die Ewigkeit!


poor , his Wife's so romantick:
A Letter in Rhyme! — Why, the Woman is frantick!
This Reading the Poets has quite turn'd her Head!
On my Life, she should have a dark Room, and Straw Bed.
I often heard say, that St.  took care,
No poisonous Creature should live in this Air:
He only regarded the Body, I find;
But  consider'd who poison'd the Mind.
Would they'd follow his Precepts, who sit at the Helm,
And drive Poetasters from out of the Realm!


e, quando avean le vele più favore,
turbosse il cielo in un momento e l'onda;
Borea, Zephyr scacciando, apparve fuore,


Így csattogta le szép Armída e klasszikus átkot,
Mellyen a jó Hábor megháborodék iszonyúan
S kapva tüzes botját kirohant szörnyű haladással.
Künn e varázsbottal, mint quondam Juppiter isten,
Villámot kanyarít a sötétes nyúgoti égen,
Arra nagyot trüsszent, melytől, bogarak mi, remegnénk
És mennydörgésnek hinnők; kiröpíti nyakából
Vészjósló köpenyét, amelynek utódi maiglan


Sa caresse est horrible,
Comme l’onde et le feu :
Pour ajuster la cible,
Restez, battez un peu.


sen,


Nach der blauen Himmelsdecke
Schau ich selig lange Stunden,
Bis ein weißer Nebelschleier
Mir verhüllt die lieben Augen.


长安牡丹开
绣毂辗晴雷
若使花长在
人应看不回


Slyš, má duše, ptáky,
Věrné Páně žáky!
Zda jich píseň přelíbá
Tebou zcela nehýbá?


Suchst du die brennendste Gluth der Liebe, die Schönheit der Treue,
Hat Beatrice dir nur Andacht und Schwindel erweckt,
Ist dir auch Laura's Bild im unendlichen Aether verschwunden,
Ach, so hast du gewiß mit Bradamanten geweint!
Diese Thränen sind süßer als jenes kalte Erstaunen,
Nur wo ein menschliches Herz, fühlest die Liebe du mit.


Processí díků vyšlo z kathedrály
ku tedeum u věčných, černých soch
a gloriety všemi zvony hrály,
šly matky s rozenci a každý dal, co moh’.


Nad měst husté kouře
plá tak slunce svit,
tak skrz noční bouře
hvězdný hoří třpyt.
Mrač se, píseň jará
zdeptá hněv tvůj v prach,
životem co hárá,
nezanikne v tmách!


Cítíš už zimu tam za mříží,
vidíš, jak chladně se dívá.
Kudy se v srdce připlíží,
kolik jen hodin zbývá?!


Pěst pokání s jich duší cáry pýchy
rve do naha i hedbáv lhostejnosti
a na krev mrská za viny a hříchy.


Elfáradtam már, messze még a part?
Mely béfogad révébe;... vagy az örvény?
Mely nyúgodalmat szintugy ad, midőn
Mélyébe ránt, a sajkát összetörvén.
Sem part, sem örvény nincsen még előttem,
Csak hánykódás, csak örökös habok;
Hánykódom egyre a folyó nagy árján...
Ki sem köthetek, meg sem halhatok.


An jäher Steinkluft, deren dünn begraster Saum,
Von zweien Palmen überschattet, magre Kost
Den Ziegen beut, den steilauf weidenden am Hang,
Sieht man den Knaben Jesus sitzend auf Gestein;
Ein weißes Vlies als Polster ist ihm unterlegt.
Nicht allzu kindlich deuchte mir das schöne Kind;
Der heiße Sommer, sicherlich sein fünfter schon,
Hat seine Glieder, welche bis zum Knie herab
Das gelbe Röckchen decket mit dem Purpursaum,
Hat die gesunden, zarten Wangen sanft gebräunt;
Aus schwarzen Augen leuchtet stille Feuerkraft,
Den Mund jedoch umfremdet unnennbarer Reiz.
Ein alter Hirte, freundlich zu dem Kind gebeugt,
Gab ihm soeben ein versteinert Meergewächs,
Seltsam gestaltet, in die Hand zum Zeitvertreib.
Der Knabe hat das Wunderding beschaut, und jetzt,
Gleichsam betroffen, spannet sich der weite Blick,
Entgegen dir, doch wirklich ohne Gegenstand,
Durchdringend ewge Zeitenfernen, grenzenlos:
Als wittre durch die überwölkte Stirn ein Blitz
Der Gottheit, ein Erinnern, das im gleichen Nu
Erloschen sein wird; und das welterschaffende,
Das Wort von Anfang, als ein spielend Erdenkind
Mit Lächeln zeigt's unwissend dir sein eigen Werk.


وَشادنٍ أَسألُهُ قَهوَةً
فَجادَ بِالقَهوَةِ وَالوَردِ
فَبِتُّ أُسقى الراحَ مِن ريقهِ
وَأجتَني الوَردَ مِنَ الخَدِّ


"Rise, says the Prince of Mercy, rise;
With Joy and Pity in his Eyes:
" Rise and behold my wounded Veins,
"Here flows the Blood to wash thy Stains.


A s klanečníkem na šíji
v svůj vrchnost majestát se zavíjí,
ni nemrkne a zas jen v sebe souká...
Však kozy mé, ó kozy, jaký vám stud kouká
z těch úlisných a štěrbinatých očí kozích?
Nač byla báj o vroubkovaných rozích,
nač bradatá vám tvářnost marciální!
Ó, osudové poražených žalní!
A dlouho zní pak tenké mekotání
a mnohou bouli šedé chlupy schrání.
Ba jednou by již málem jedna koza milá
tu passi také byla žitím zaplatila.


By slepou vášní svojí předčil obludu,
na mrtvém oplzlosti páše bez studu.


Indem die arge Welt
Nur viel auff Falschheit hält,
Was bessers ist zu finden,
Als daß zwey Hertzen sich
Gewünscht vnd jnniglich
Auff Glück vnd Fall verbinden?


西浒曾闻隐接舆
朝来得叩白云居
窗明室静清如许
几上风翻种树书


Otec sedlák, – byly lepší časy, –
ze syna chtěl pána míti asi,
do latinských škol jej poslal z mládí.
A tak tedy za několik let
prošel třídy čtyři – možno pět – –
kde jsou nyní jeho kamarádi!
Doktory jsou, pány velebnými,
professory, politiky snad,
česká vlasť se právem chlubí nimi.
Ale Plachý? Jak by do tmy pad’.
Otec zemřel, on se vrátil domů,
převzal statek, hojně dluhů k tomu
a tak tady s boží pomocí
pracoval a lopotil se v potu
od časného rána do noci.
Někdy proklel veškerou tu psotu,
připoután však ku zděděné hrudě
přivyk brzo svému osudu.
V úzkém kruhu, v práci jen se trudě
„Nač mám stýskat?“ pravil, „nebudu!
Nač se v poutech bez výsledku zmítat?
tím víc otrok cítí řetězy!
Raděj vzdát se, raděj nepřemítat,
čas nade vším jednou zvítězí.
Však si zvyknu taky, jako jiní,
co mně v duši protiví se nyní,
potěšením potom bude snad.
Ale má-li statečku se dařit,
třeba píle, třeba hospodařit,
abych i s ním židům nepropad’.
Sám jsem čítal také vzletné básně,
pod doškovou střechou jak je krásně,
v polích, v lukách, v tiché dědině
klid a štěstí že jest jedině.
Nuže, štěstí odpustím už bohu,
ale klid snad přece najít mohu!“ –


„Azt gondolám, kincs vagy - hiu egy gondolat!
Mint nagy drágaságot őrzém birtokodat;
Epedve tekintett rád a férfi sereg:
Te hívem maradtál, s büszke voltam veled!


Mennyit igért az egyszer Budapest
S lendülni-kész itt-amottabb kis medrek:
Csodálatos Tél és kora-Tavasz,
Dalos-frissen mikor összesietnek
Szent olvadás kis csörgetegei,
Mintha a Mesék mély Szerelem-tója
Nagy üzenettel hívná össze őket,
Margitát s a nyugtalan szeretőket.


Clément dans la retraite avait, dès son jeune âge,
Porté les noirs accès d’une vertu sauvage.
Esprit faible, et crédule en sa dévotion,
Il suivait le torrent de la rébellion.
Sur ce jeune insensé la Discorde fatale
Répandit le venin de sa bouche infernale.
Prosterné chaque jour au pied des saints autels,
Il fatiguait les cieux de ses vœux criminels.
On dit que, tout souillé de cendre et de poussière,
Un jour il prononça cette horrible prière :


Von Todesmacht bezwungen,
Lachst du und springst nicht mehr.
Du hast gelacht und gesprungen;
Schlafe! was willst du mehr?


Quivi con Grifon stando il paladino,
viene Aquilante, e lo conosce tosto
che parlar col fratel l'ode vicino,
e il voler cangia, ch'era mal disposto.
Giungean molti di quei di Norandino,
ma troppo non ardian venire accosto;
e tanto più, vedendo i parlamenti,
stavano cheti, e per udire intenti.


O du lieber, linder Sommerabend,
Bist so süss wie zarte Frauenhuld,
Wenn dein tiefgeheimer Zauber labend
Mich in wunderholde Träume lullt.
Bin ich singend über Land gezogen
Wohl den ganzen Tag im Sonnenschein
Und nun schreit ich durch den Thoresbogen
In die altersgraue Stadt hinein.


عجبتُ للبحر يطغى ثم ينقبضُ
وصدرُه أبداً يعلو وينخفضُ
إذا تَجَعَّد وارتجّتْ طرائِقُه
تخاله مقشعرَّ الجلدِ ينتفضُ
تراه من نسماتِ الريحِ إنْ خَطَرَتْ
ينأَى بجانبه تيهاً ويمتعض
وموجةٍ تلو أُخرى ظلَّ يرسلُها
تحبو وتنزو وتكبو ثم تنتهض
تنداح أو تتلوى وهي جاريةٌ
وتسقيم عَلَى سَمْتٍ وتعترض
تلوثُ أذيالهَا طَوْراً وتسحبها
طوراً على الرملِ إذ تهوى وترتكض
تريك وهي عَلَى الأعقاب ناكصةٌ
مخالبَ الليثِ عن ملساءَ تندحضُ
شتى الهوى لم تنلْ من مسلكٍ غرضاً
حتى يكونَ لها في غيرِه غرض
كرَّاً وفرَّاً ومثل النوط ذبذبةً
بين التضاريسِ أو كالزقِ يمتخضُ
احذرْ من البحر لا تغررك هدأتُه
ولو تَماوتَ حتى ما به نَبَضُ
يرغو ويُزبد هدَّاراً ومصطخباً
ويزْبئرُ وقد ينزو وقد يغض
ترى الجبالَ إذا جاشتْ غواربُه
تسمو وتجري وتهوي وهي تنتقضُ
تقنَّعَ الأُفْقُ لما ثارَ من فَرَقٍ
وظلَّ يرعد من ذعرٍ ويرتمض
والشمسُ خَلْفَ أهاضيب السحاب لها
عينٌ عَلَى وَجَلٍ ترنو وتغتمض
تستصرخُ الريحَ إذْ ضلّتْ مدارجها
فيه فيهدي خطاها البرقُ إذ يمض
والأرضُ واجفةٌ مما تحاذره
منه عَلَى مَضَضٍ ما مثله مضض
جاري السماءَ بأطرافٍ له رحبتْ
لا النقصُ يدركها يوماً ولا الحَرَضُ
فهل رأيتَ حمى كالبحرِ ذا سعةٍ
لا يستباح وملكاً ليس ينقرض
لولاه ما نشأت سحْبٌ ولا هَطَلَتْ
مزْنٌ فما منه حتى بالسما عوض
فالأرضُ لو كنت تدري والسماءُ معاً
كلتاهما منه تستجدي وتقترض
ما بدَّلتْ يَدُ إنسانٍ محاسنَه
وَلا أقام على أثباجِه عرض
من لم تكنْ نفسُه بالبأس تمنعه
فليس يعصمه حُصْنٌ وَلا ربض


Es wohnt das Mädchen wunderhold
Mitten im Walde;
Was da webet und grünt und blüht,
Gehorcht ihr balde.


雨歇鸠鸣午
风行麦送秋
村村鸡犬里
疑有故时侯


Deceitful Earth and all its Joys
Elude our grasping Hands:
Tho' Nature all her Skill employs,
To bind the failing Bands.


Vou assim, por sol quente e noite fria,
Arrastando meu fardo de agonia
Como um doente já de "Sentinela"
Leva-me, Pai, também à tua presenç
A Morte para mim é recompensa:
Melhor morrer a viver longe Dela!


Na jevišti, ejhle – tam se jaro hraje
s květy, vánky, obláčky;
v hledišti se jaro žije, – vlaje
nad malými diváčky;
úsměv jara v očkách dětí plaje!


So bald die Lust empfangen hat,
Gebieret sie die Sünden.
Zuweilen pflegt man in der That
Die Reue zu empfinden,
Zuweilen ruhet auch die Straff
Und ist in des Gewissensschlaff
Vom Tod nicht weit entfernet.


Und in die Züge staunend stand ich lange
Der süßen Aphrodite, der erblaßten,
Die kalt und lächelnd schlief. Bleich war die Wange
Des todten Zeus. Und ewig sah ich rasten


Sem ke mně vane vonný její dech,
a duše moje, vůní její spitá,
se sama vznáší tónů na křídlech,
per jejich ze snů spředených se chytá.


In des Lorbeers goldnen Zweigen,
Sonnig strahlend und mein Eigen,
Rauscht es hörbar und es spricht:
»Solch Geschenk vergißt man nicht.«


Ó zůstali jsme pevně věrni
i nejdávnějším předkům svým,
jež v minulosti tmavé černi
jsou zjevem pouze mythickým,
i Horymíru, reku báje,
vždy mysl naše věrna je,
vždyť pověsť jeho poučná je:
kdo uteče – že vyhraje.


Ach! gesund ist Mancher hergezogen,
Schwer getroffen mied er diesen Strand,
Doch, o Jüngling, du sollst mich beglücken,
O so komm, ich lass' mich von dir fi – fa führen.
Amors Schlüssel läßt sich nicht verlieren, –
Und sie führt' ihn in's gelobte Land.


Constantinopel aber macht
Daß ihm nicht lang die Hoffnung lacht,
Er solt' und muste dahin kommen
Wolt' er in Freyheit seyn genommen.


Die Geister woll'n die lichte Nacht gewinnen,
Und sänft'gen sich in tausendfach Gestalten,
Im reinen Zorn glänzt oft das Liebesfeuer.


Der König lehrt euch von den Schanzen
Schön nach Kanonenmelodei
Zu eurer Marseillaise tanzen –
Befestigt ist die Tyrannei.


Co zatím šťastná Paříž jásala
v slavnostech skvělých, novou záminku
zla genius si našel, aby strh
do války říši. Cizí vladaři
sbírali vojska; nebylo jim vhod,
že člověk z lidu, jehož temný rod
byl sotva komu znám, se osmělil
usednout na trůně. Tak tedy začal
císařův zápas s králi Evropy.


Április, ó, Április!
Símogass, vezess!
Hadd legyek ma újra kis
Jó öcséd, kezes,
Hadd feküdjem tarka fák
Alján inni fényt,
Míg arcomba szöcske vág,
Zöld parittyaként,
Míg szememre patyolat
Szirom lengve jön,
S kis selyem-sátra alatt
Megbúvik a könny...


عبير ثنا عبد الحميد يد الزهرِ
وعته فيحيى عرفهُ خامل الذكرِ
بطلعة حسنا قد أدامت جمالها
أفانين آدابٍ رقت منهل الدرِ
دراري معانيها سمت فبدائعاً
وعشقاً دعونا في الجنان وفي الفكرِ
أسيرٌ لمنشيها امرءِ القيس وهي في
دلالٍ على هامي المعارف والشعرِ
لك الفضل يا عبد الحميد ممهدٌ
بحلى ذكاءٍ والبيان من السحرِ
حريٌّ بأن تسمو نعم كل بارعٍ
أطار وما رسم الزجاجة كالبدر
مآل ذوي الآداب ردٌ لعلمكم
شهيد فمٍ بالسبق في السر والجهرِ
يمدك بالأشواق مدحاً مع الثنا
أسيرُ هواكم ما سلا مدة العمر
دها حبك المشتاق عهدٌ من النوى
يسدُّ وأن لم أبد وأجبكم عذري


Große weiße Malvenblüten, frischbetaute,
Sah ich in der Frühe, da das Taglicht graute,
In dem Garten, und es schliefen noch die Laute.


Z stromu žití svého prkna strojím,
klížím vlastními je slzami, –
já se mrtvých dětí příliš bojím,
rád bych už s tím děckem do jámy.


Alza tus brazos, ellos encierran a la noche,
desátala sobre mi sed,
tambor, tambor, mi fuego.
Que la noche nos cubra como una campana
que suene suavemente a cada golpe del amor.
Entiérrame la sombra, lávame con ceniza, cávame
del dolor,
límpiame el aire:
yo quiero amarte libre.
Tú destruyes el mundo para que esto suceda,
tú comienzas el mundo para que esto suceda.
       III
Me has amado las manos y caerán con el otoño.
Has amado mi voz y está arrasada.
Mi rostro ha reventado sobre ti como una piedra
impura.
Me has amado y amado
para que huya de mí, señor de sombras.
Me has destruido para que yo sea luz humana
cantando
como las criaturas de tu sangre.
       IV
Que del recuerdo suba el olor de tu cuerpo y se
haga tu cuerpo.
Que la noche devuelva tu dulzura.
Que tus manos sean dadas por el temblor que dieron.
Que tus ojos regresen de todo lo mirado.
Paloma del amor
en vez
asciendes pura en libertad
giras y cantas como el cielo vas invadiendo el mundo.
       V
Como un niño te canto bajo la noche oscura.
Cofre de los secretos, juegos hondos,
temblores del otoño como pañuelos rápidos,
te canto allí para que seas.
Señora del candor,
con boca limpia digo uno a uno tus nombres,
pongo mi rostro en la penumbra que de ellos
desciende,
hago un gran fuego con tus nombres bajo la
noche oscura.
En realidad quiero decir: me haces andar contra la muerte.


Mag es, Rousseau! mag das Ungeheuer
Vorurteil ein türmendes Gemäuer
Gegen kühne Reformanten stehn,
Nacht und Dummheit boshaft sich versammeln,
Deinem Licht die Pfade zu verrammeln,
Himmelstürmend dir entgegen gehn.


Dabei schien sie mir winzig klein,
Schien größer nicht wie's Herz zu sein,


– Co počít mám s tím, co si počít? –
vzdych těžce básník. ,Co si počít?


S tulajdonkép minek
Ezen akadni meg?


Ich vergaſs der Vogelneſter,
Warf mein Steckenpferd ins Gras,
Wann am Baum bei meiner Schweſter
Eine ſchöne Dirne ſaſs;


Sny pošetilé, myšlenky lstné, bídné,
jež tolik dnů jste mi už povraždily,
v tolika nocech zabránily spánku
mé zraky zavřít! Proč to bylo všecko?
Křepelek zápas, kohoutů boj planý,
ubohé hříčky... Proto snad, by člověk
v hodině smrti stal se aspoň moudrým,
nicotu všeho poznav. Kleopatro,


Die Glocken schallen kaum noch her,
Die ersten Sterne zittern,
Zusammenfrieren Land und Meer
Zu eines Kerkers Gittern.


Freund'/ ehre/ gütter/ kunst/ vnd tittell
Stand/ hauß vndt ruhm verlaß' ich hier.
Vndt trage nichts den diesen kittell/
Vndt den geringen sarck mitt mir.
Mein nahme der noch scheint zue stehen
Wird auch in kurtzer zeitt vergehen.


Ora mò cossa credii
che nassess de sta lezion?...
Ch'abben miss el coo a partii?
Andee là che sii ben bon.


Und die schlauen Leschien schleichen
Klein wie Gräser durch die Wiesen,
Durch die Haine hoher Eichen
Hoch wie ungeheure Riesen.


Ó, ty, jenž v barvách žhoucích hýříš polem
a vlídně kýváš dlouhým květů stvolem
v tom teplém, ve sny lákajícím vánku,


Es herrscht in mir kein Feur der lüsternen Begierden,
Mein Herze brennt auch nicht nach Pracht und eitlen Zierden,
Es kann kein Reichtum, Geld und Gut
Verblenden meinen Sinn und Mut,
Weil meine Lieb gekreuzigt ist.


Kummergraue, fünfstockhohe Mietskaserne.
Achtzigfensterbreite, mit dem Gärtchen schmal davor,
Mit dem Eisentor, der trüben Flurlaterne –


Zu viel verlangt, daß die Natur
Ihr Sein dir zum Bewußtsein bringe!
Sei froh, spürst du dein eignes Auge nur
Am bunten Widerschein der Dinge.


	per questo non volevan levar l'asse
di quel conclavi ladro scelerato,
se forse un'altra volta ei bisognasse.


بلوت نوائب الأيام جمعا
وذقت مرارة الأمر الكريه
فما عاينت اشنع من عناء
يعانيه النبيه من السفيه


Lasset uns mit Jesu sterben.
Sein Tod uns vom andren Tod
Rettet und vom Seel-Verderben,
Von der ewiglichen Noth.
Lasst uns tödten, weil wir leben,
Unser Fleisch, ihm sterben ab,
So wird er uns auß dem Grab
In das Himmel-leben heben.
Jesu, sterb ich, sterb ich dir,
Daß ich lebe für und für.


Byla svatba, jakých není dnes,
kmotr Vávra pozval celou ves,
ani jedněch dveří nevynechal,
jenom svoje Štěstí doma nechal.


Tož touha jakás nejasná se vkrádá
po vřelých slovech, teplém důvěrnu.
Je venku rušno; žije promenáda.
Pojď, Diogene: vezmi lucernu!


La chaîne de Venise ! Ah ! fi donc ! Alors, qu'est-ce ?


今年炎毒异他年
及此秋风意洒然
身世还须几寒暑
吾生何事不随缘


Az uccátokba nincs világ,
csak holdvilág, e kincsvilág
és még egy langy, kevés világ:
neved: e csöndes mécsvilág.


Des Königs Stirn wird rot wie Blut,
Die Augen zornig ihm brennen;
»Der Ring ist meines Kindes Ring!
Sein Blinken muß ich kennen.


Ivi bon spazio la gentil donzella
stette nel sonno e ne l'erbetta involta;
e, come prima alzò la faccia bella,
già da sé avendo ogni paura tolta,
di fruttifere palme e di mortella
scoperse una selvetta ombrosa e folta
e per quell'erbe uscir tacito e cheto
un picciol rio dal bosco più secreto.


平沙四绕护城堤
小雨经旬不作泥
似与幽人慰牢落
一双黄鸟隔墙啼


Deja el monte, garzón; poco el luciente
venablo en Ida aprovechó al mozuelo
que estrellas pisa ahora en vez de flores.


caldo provado
tornar chamas caladas
derreter
em cinzas


U Móru se k tanci hrálo –
Byl to šumný zvuk a hluk,
S vojskem Percelovým tančí
Těžký Wallmodenský pluk –
Trouby zvaly – jezdci hnali
Tam se proti Maďarům –
Byl to tanec strašný, slavný,
Rozlíhal se hluk a šum.


Běda – bludy srdce nepochopí
zlaté slunce, jež se s ránem vzchopí,
aby proudem tepla vřelým
rozlétlo se světem celým,
ani luna, která lesy kropí
kmitem měnivým a snivým,
stříbrem bledým, zádumčivým,
ani lítost, jež se v slzách topí!


Wer denckt daran, wie sehr der Frost uns nützt,
Da er uns vor dem Schwarm des Ungeziefers schützt,
Dasselbe tödtet und zerstreut,
Das sonst der Welt ein' allzuschwere Bürde,
Und unerträglich fallen, würde?
Sie würden sonst sich fast unendlich mehren;
Kein Mensch könnt' ihrer sich erwehren.


Die am Throne dienen, schwebt er her.
»Streut mir Blumen – – Seht, da bin ich wieder«
(ruft er lächelnd von dem Himmel nieder)
»Streut mir Blumen – Ich bins wieder,
Der den Teuren euch gebar,
Ich bin mehr, als meine andern Brüder,
Ihren Liebling nennt mich weit und breit
Unsre Mutter – Ewigkeit.«


A nad krajem zamlklým Godula, hle šumná,
jako spící obryně vzhůru pne se dumná.


Van is ő nagy böcsben, van is szép szerszáma,
Kevélyen tekintget jobbra balra rája;
S minthogy épen ura sarkantyúja érte,
Noj’ szen megmutatja hogy megszolgál érte,


Éxtasis, acordado parasismo,
del que pendiente del ambiguo acierto,
más en sí está, saliendo de sí mismo.


Sie sollen sich noch heut verloben, –
Verzeihung, ich vergaß was oben.«


Se l'immaginazion dunque l'affanno
tempra da lunge e fa soave 'l foco,
che fia, se questa spoglia al vero appresso?


Král Heinrich s Wibertem se položili
na poli Neronově pod zdmi Říma,
však Římané jim zavřeli své brány
a tak král s papežem svým zase odtáh.


Dem stern die Weisen folgen nach,
Solch Liecht zum rechten Liecht sie bracht.
Sie zeigen mit den Gaben drey,
Dis Kind Gott, Mensch und König sey.


Unser Blut treibt neue Säfte,
Unser Mark trinkt neue Kräfte,
Unsre Adern klopfen weit.
Mit einander so zu bauen,
Einig, einig voll Vertrauen,
Heil dem Tag, der so befreit.


V svém liliovém lese
se procházím.
Sedí tam na balvanu
mladá žena,
hraje na loutnu,
zpívá,
volá mne:
„Vyveď mne ven,


Vážní kmet a co dí – tok klidný beze vzruchu.
Váhou svou plať slovo, jež dojíti má sluchu:


Tě jen slyším, kde se jiná s jinou
Vluna smlouvá šeptem žvatlavým,
Kde se větry dechem voňavým
Z květné louky k zpěvům háje linou;


وأولاد الحرائر لم يجابوا
لدي فكيف أولاد القحابِ


Die fromme Schaar weiß nichts vor Zittern anzufangen/
Läst jhr betrübtes Haubt tief in die Asche hangen/
Der Liechtbegläntzte Printz 12 / der hohen Hofstadt Held/
Gantz freudig diesem Volk diß Osterneu vermeldt.


De te megutálád és szinte megvetéd,
És nagy haragodat kenöttedre öntéd,
Szolgádnak kötésit te szinte megutálád,
Ékes koronáját az földre letapodád,
Falait eltöréd, elrontád erősségit,
Töviből kihányád szép ékes épületit.


Zatrpklý trochu, nešťastný trochu a trochu misanthrop,
žár neklidu a souchotiny a příliš časný hrob.
Byl stár už Roi-Soleil, a proto pieusní:
tož na modlitbách dlí galantní princezny.
Zatrpklý trochu, nešťastný trochu a trochu misanthrop.


Hle jeseň myšlének se blíží ke mně
a třeba, bych se rýče uchopil,
bych znovu odkryl zatopené země,
kde jámy příval vod jak hroby vryl.


las medicinas que me enviaste
las cambié en el acto por
un cigarro
a veces me acuerdo de ti
en las situaciones más raras
a veces, sí, me río solo
por la calle
a veces podría incluso tocarte
está bien que estés lejos
está bien que ya no tenga

a quien confesarme
—empezaba, verdad, a irritarme

eso de contártelo todo
de ti a veces pienso
un montón de cosas contrarias
de ti todas las cosas me acuerdan
de ti tengo el recuerdo que quiera
y cada vez más a menudo

me das vergüenza
sí, sí, está bien que
me hayas abandonado
en el mismo instante en que nací.


Die Sonne blickte müde wie ein Kind;
die Lüfte seufzten wie im Traum ...


Vrátil se život? Písně šumné,
závrati zmocněný cit,
požáry srdce, věčnosti kmit.
Ona je u mne!


Seid ihr, Götter dieser Erde,
Seid ihr Menschenstaub, wie wir?
O! so zittert! Der Gefährte
Eurer Größe lieget hier.
Steigt von goldnen Stufen nieder
Zu den Särgen eurer Brüder;
Denkt beim Leichenpompe heut
Auch an eure Sterblichkeit.


Úgy cseng, mint egy babonás emlék,
Riadozón, ez a kacagás,
Mintha valami ősi,
Nagy átoknak felelgetnék.


Urta il cavallo, e vien dietro alla pésta
tanto, ch'a un tempo con lor quasi arriva.
Quanto sua giunta ad ambi sia molesta,
chi vive amando, il sa, senza ch'io 'l scriva.
Ma Bradamante offesa più ne resta,
che colei vede, onde il suo mal deriva.
Chi le può tor che non creda esser vero
che l'amor ve la sproni di Ruggiero?


Und kehrtest du auch liebend mir zurück,
Erinnerung zu bringen uns'rem Bunde,
Du wecktest nicht das hingeschied'ne Glück –
Es sitzt der Dolch zu tief in meiner Wunde.


سَفَرت فلاح لنا هلالُ سعودِ
وَنمى الغرامُ بِقَلبيَ المَعمودِ
وَجَلَت على العُشّاقِ روضَ محاسنٍ
فَسَقى الحياءُ شقائِقَ التَوريدِ
وَرَنَت بِأحوَرِ طَرفِها وَتَبَسَّمت
فَبدا ضياءُ اللُؤلؤ المَنضود
يا رَبَّةَ الطَرف الكَحيل تَعَطَّفي
وَعلى مُحِبِّك بِالمَوَدَّةِ جودي
جودي وَلَو بِالطَيف في سنةِ الكَرى
وَصلى بِرَغم مَفنِّدٍ وَحسود
قَسماً بما يُرضيكِ في صِدقِ الوَفا
ما حُلتُ عنكِ بسَلوةٍ وَصدود
أَنا قائم أَبدا بِمَفروض الهوى
مستبدِلٌ لِلنَّومِ بِالتَسهيد
فَإلى متى وَلهي وفَرطُ صَبابَتي
وَسرورُ عُذّالي وَخُلفُ وُعودي
وَإلى متى ذا الصَدُّ عن مَضنى الهَوى
عودي لِيورِقَ بِالتَواصُل عودي
وَاِستَأنفي مَوصولَ عائدِ أُنسِنا
فَالقُرب عيدي وَالبِعادُ وَعيدي
دَع يا عَذولُ ملامَتي في غادَةٍ
هَيفاءَ قد فاقَت جميعَ الغيد
عربيّةٍ لو واجَهَت بَدرَ الدُجى
يَوماً لَقالَ البدرُ تمَّ سُعودي
وَاللَهُ لولا اللَه بارىءُ حُسنها
لجمالها الزاهي جَعلتُ سجودي
قَسماً بنورِ جَبينِها وَبخالِها
وَسوادِ شعرٍ وَاِحمرار خُدود
وَبقَوسِ حاجبِها وسهم لحاظِها
ربخَصرها وَقَوامِها وَالجيد
لَيَطيبُ لي في حُبِّها ذُلّى كما
في مدح إِسماعيلَ لذَّ نَشيدي
يقظُّ بجَودةِ رأيهِ مصرٌ زهت
زَهوَ الحُلّى على صدور الخود
وأَمدّها بمعارف وعوارِفٍ
وَلطائِفٍ جَلَّت عن التَعديد
لَولاهُ ما فازَت على رغم العِدا
في ظِلِّه المَمدودِ بِالمَقصود
فَلَقَد تحلّى جيدُها بوجوده
وَلَهُ أقامت رايةَ التَأييد
شَفَعَ التَليدَ بِطارِفٍ من مجدِه
وَالعِزَّ موهوبا بِكَسبِ جُدود
سمحٌ تراه إذا حللتَ بحيَّه
أَبداً يحنّ إلى خِصال الجود
طَبعاً يَميل إِلى السَماح وأَهلِه
كَتَمايُل الأَغصانَ بِالتَأويد
عَن رِفدِه حَدِّث فكم في رِفدِه
إِنعام بحرٍ وافِرٍ وَمديد
لو أنَّ صمَّ الصَخر أَصبحَ ناطقاً
لشجتكَ منها نَغمةُ التَحميد
هو قُطبُ دائِرة المعالي وَالذي
قد زانَ عَقدَ الرَأي بِالتَسديد
سامى المَآثرِ طَودُ عِزٍّ شامخٍ
نامى المَفاخرِ أَصيدٌ من صيد
محيى المدارس بعد محوِ دروسِها
وَالعلمَ أَلبَسَ حلَّةَ التَجديد
يا آل مصرٍ كم لكم من رِفعَة
في الدَهر صارَت غُرَّةَ المَوجود
هَيّا اِجتَنوا ثمر العُلا من روضه
وتفيَّئوا في ظلّه المَمدود


Italia e dormi? E rugginoso oblio
spunta al prisco valor l'eroiche spade?
e non gridi: qual fui, esser voglio Io?


¿Y no hay refugio, oh tiempo, y altanera
pasará tu segur en mi garganta,
sin que afligida el alma en pena tanta
pueda hallar contra ti firme barrera?


Pinta una hora gris naturaleza,
y en la niebla que apaga la alegría,
sube como un aliento la tristeza:
una tristeza obsesionante y fría


神物蟠髹麝溲煤
升元曾是进蓬莱
玄光依旧能今日
谁信昌言己夜台


Tu réveilles ta maîtresse,
Minette, par tes longs cris.
Est-ce la faim qui te presse ?
Entends-tu quelque souris ?
Tu veux fuir de ma chambrette,
Pour courir je ne sais où.
Mia-mia-ou ! Que veut minette ?
Mia-mia-ou ! C'est un matou.


Ohn' auffhören
Wäinte Petrus immerfort/ 10
Zu verstöhren
War' er auch an keinem Ort/
Endlich haben
Ihm die Thränen eine Furch
Auffgegraben
Durch die Wangen durch und durch.


Teu seio augusto amamentou
Com bruta e natural certeza
O que, imprevisto, Deus fado
Por ele reza!


ملكَتْ بكَ العُرْب الفَخار وقد
نودي بأنَّكَ فيهُمُ المَلِكُ
ففَضْلتَ نُعْماناً ومُنْذِرَهُ
ومُحَرِّقاً فلا فَحَحٌ ولا صَكَكُ
ودعَوْكَ قُطْباً إذْ يدورُ بما
تَخْتارُهُ وتُحِبُّهُ الفَلَكُ
فحمَلْتَ والأبْطالُ ناكِصَةٌ
وأصَبْتَ والآراءُ تَرْتَبِكُ
ولقد أقَرَّ بما خُصِصْتَ بهِ
ومُنْحِتَهُ سَلْمٌ ومُعْتَرَكُ
فالسَّلْمُ يَحْيا المُعْتَفونَ بهِ
والحَرْبُ للأبْطالِ تَحْتَنِكُ


Wie gierig man Oreskovich,
Und Klebeck, Belling da,
Guasdanovich und Burich dort
Mit Heldenkreuzen sah.


Na novo mrak šíří se,
ruce má i boky,
z mlhovitých hrstí svých
těžké vrže vloky.


Im Epheu säuselte der Wind
Längst an des Schlosses Mauer.
Ich mußte weinen wie ein Kind;
Versenkt in tiefe Trauer
Dacht' ich nur Trennung, Tod und Grab –
Und starrt' ins enge Thal hinab.


Již bullu papež potvrdil, v níž naposled
i pod olovem těžkým jména velekněze
sám sebe přísně soudí mluvou cizích pér
jen k nápovědem úst, v nichž neměl shovění.


Vždyť nenávist – krvavá příšera –
zle na světě s křivdami zuří,
až svědomí lidská již veškera
se k bouřlivé odvetě chmuří;
hněv hrozí jak bleskotná sekera,
že udeří do hlavy ještěra,
a řve silou tuří.


Induljon hát a fájó muzsika,
Mely szelíden sír, mint az esti szellő,
Suhanjon a borús képek sora,
Mint hold fényén a könnyes, esti felhő.


Vítej mi, ty místo, tu, kde mrtev v poli
vzkříšen byl zas retem krásné Guiccioli,19)
v chladnoucí kde srdce, v srdce věčných svárů
vléval démon Shelley nových lásky žárů. –


Vermiß dich, Jungfrau, nicht; wer in Gefahr sich gibt,
Der wird gemeiniglich gefähret und betrübt.


Tu příšerný ční Malešov,
zde konečně ho můžem mít!...
To vzácný bude věru lov,
už prostřena je síť!...


Publicado no livro A educação pela pedra (1966)
In: MELO NETO, João Cabral d Obra completa: volume únic Or Marly de Oliveir Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 199 33 (Biblioteca luso-brasileir Série brasileira


八曲云山好卜邻
楮衾萑席不忧贫
水边照日铺晴雪
竹外含风织翠茵


Čas pádný krokem železné chůze své
tak útlý zdeptal nejeden ve prach květ,
však silnou lípu nesklál vichr,
k obloze která ční na vzdor věkům.


Zu dir muß jedes ringen,
Wenn es in Nöten schwebt,
Nur du kannst Hülfe bringen,
Durch den das Ganze lebt.
Zu dir, zu dir usw.


Hoch von der alten zyklopischen Mauer, mit Eichen bewachsen,
Über Gebürge hinweg, siehst du die Schiffe des Meers.


Und um dies Haupt welch fürchterlicher Leib!
Nur widerwillig gibt die fahle Nacht
sein Bild, daß keinem es zu treu verbleib'.


Ignoro quem tu és,
de onde vens,
aonde irás;
amo-te pelo enigma pertinaz
que em ti me atrai e me intimida,
por essa música mendaz
de tua voz
que alvoroçou minha audição
e me vem desviando a vida
de seu destino de solidã
Ignoro quem tu és,
de onde vens,
aonde irá
Fala-me sempre,
mente mais;
não te posso exprimir o pavor que me invade,
as aflições que me consomem,
ao meditar na triste realidade
de que deve ser feita
essa tua alma de home
Ignoro quem tu és,
de onde vens,
aonde irás,
audaz
desconhecido;
tua palavra mente ao meu ouvido,
mas não mente essa voz que me treslouca!
— Ela é o amor que me chama por tua boca,
num apelo tristonho,
de saudade;
é a exortação do sonho
à minha rara sensibilidad
Ignoro quem tu és,
de onde vens,
aonde irás:
amo a ilusão que tua voz me tra
a falsidade em que procuro cre
Fala-me sempre, mente mais,
que de mim só mereces tanto apreço,
ó nebuloso, porque desconheço
as humanas misérias de teu ser!


Jedoch! sucht euch nur nicht zu rächen,
Daß ihr mich mit dem Vorwurf quält,
Der bey vergeblichem Versprechen
Mich zu den Flattergeistern zehlt.
Ihr würdet mich zu sehr beschämen,
Drum hört nur an, was hier mein Kiel
Dergleichen Argwohn zu benehmen,
Euch im Vertrauen sagen will.


春光欲老绿阴寒
稚笋搀空已作竿
无限好山都不见
乱云斜雨满阑干


Noci závoj v zem se snesl.
Na nebi se měsíc svítil,
a s měsícem pán Bůh milý
na sta zlatých hvězdek vznítil.


湖上炊烟一缕轻
隔林闻得纺车声
渔村风景偏宜晚
几幅斜阳透网明


Göttin, ist das Recht gethan
Weil ich auf und nieder gehe,
Und am Fenster stille stehe,
Stellest du dich Seiten an.


Azután megy - nála van már készen,
Amire most, tudja, szükség lészen, -
Átsuhan a gólyalábú pallón,
Sorra tekint a sok renyhe alvón.


Felsen-sohn/ mein andres Ich/
sei geruhig meinen brüdern
zuzuhören williglich/
die mich mit so lieben liedern
heute grüßen/ da ich mag
feiren meinen nahmens-tag.


Éjfél előtt, éjfél után
be nagy a csönd!
Eső elállt és minden álom
ágyam körül sunyít bután...
Éjfél előtt, éjfél után


ricoperto hai di terra entro un bel volto
grazia, altera umiltate e gentilezza,
e quanto di più raro oggi s' apprezza
con la rapace man seco hai sepolto;


tanımak


On sladkých zvuků ladem
a prostým slovem pěje,
co v toužném srdci mladém
se zázračného děje.


Itt pihensz, itt, hol e falánk
erkölcsi rendet a sánta palánk
rikácsolva
őrzi, óvja.
Magadra ismersz? Itt a lelkek
egy megszerkesztett, szép, szilárd jövőt
oly üresen várnak, mint ahogy a telkek
köröskörül mélán és komorlón
álmodoznak gyors zsibongást szövő
magas házakról. Kínlódó gyepüket
sárba száradt üvegcserepek
nézik fénytelen, merev szemmel.
A buckákról néha gyüszünyi homok
pereg alá... s olykor átcikkan, donog,
egy-egy kék, zöld, vagy fekete légy,
melyet az emberi hulladék,
meg a rongy,
rakottabb tájakról idevont.
A maga módján itt is megterít
a kamatra gyötört,
áldott anyaföld.
Egy vaslábasban sárga fű virít.


مُحَمَّدُ بنُ حامدٍ إذا ارتَجَلْ
ومرَّ في كَلامِهِ على عَجَلْ
نقَّبَ خَدَّ كُلِّ نَدْبٍ سابقٍ
بنَشْرِهِ ونَظمِهِ ثَوْبَ الخَجَلْ
أقلامُهُ يَسقيِنَ كُلَّ ناصحٍ
وكاشحٍ كأسَيْ حَيَاةٍ وأجَلْ
فَناصِحوهُ مُشرِقونَ بالأمل
وكاشِحوهُ بالوَجَلْ
أبقاهُ لِلدِّين والدُّنْيا معاً
ولِلَمعالي رَبُّنا عَزَّ وجَلْ


Isten vezérli a világot,
Kinek mindenre gondja van.
Ki rózsabimbót, szép lányt alkot,
Nem lehet rossz, igaztalan.


Wer mit Gaben kämpffen wil und wil haben Sieg und Glücke,
Schiesse nicht mit kleinem Loth, schieß auß einem groben Stücke.


Y mi cítara humilde, al sentimiento
solo avezada del dolor sombrío
¿celebrarla podrá con digno acento?


Mein Käthchen fordert zum Lohne
Von mir ein Liebesgedicht.
Ich sage: Mein Käthchen verschone
Mich damit, ich kann das nicht.


In Gram durchschiffet leise
Der Schwan die blaue Flut,
Still eines Liedes Weise
In seinem Busen ruht.


Tuť jsou oba bídníci! Jeden dychtí,
maje všeho důstatek, by měl více;
druhý, maje maličko, stále touží,
jak by to pozbyl.


سل الخلصاء ما صنعوا بعهدي
أضاعوه وكم هزلوا بجدي
ركبت إليهم ظهر الأماني
على ثقة فعدت أذم وخدي
وصلت بحبلهم حبلي فلما
نأوا عني قطعت حبال ودي
وكانوا حليتي فعطلت منها
وغمدي فالحسام بغير غمد
أذم العيش بعدهم ومن لي
بمن يدري أذموا العيش بعدي
وما راجعت صبري غير أني
أكتم لوعتي في الشوق جهدي
ولو أطلقت شوقي بل نحري
وروى وبل غاديتيه خدي
جفاءٌ في مطاويه حفاظٌ
كحسن القد في أسمال برد
وكم من نزوةٍ للقلب عندي
وهجعة سلوةٍ وقيام وجد
على أني وإن أطرب لقربٍ
ليعجبني عن المخفار بعدي
إذا ما ضن بالتسليم قومٍ
فإن الجود بالتوديع ردى
لكلٍّ في احتمال الناس طبعٌ
ولست على تملقهم بجلد
وغر ماضغ بالغيب لحمي
خلاه الذم إذ جدنا بحمد
صفوت له على العلات دهراً
فرنق بالسفاهة ماء وردي
وكنت إذا هتفت به أتتني
قوارص شر ما يحبو ويهدي
وإني حين تغشاني أذاةٌ
ليشفع للمسيء الود عندي
فإن يسبق إلى كفر وظلم
فقد سبقت يداي له برفد
ظلمتك أن تخذتك لي وليّاً
ولو أنصفت كان سواك قصدي
غروراً كان ما وعدت ظنوني
وأشقى الناس مغرور بوعد
أيغضبه السكوت وقد سكتنا
ولو قلنا لما أرضاه نقدي
وجهلٌ بين في غير شاكٍ
تعرضه لشاك مستعد
مضى زمن التسامع والتغاضي
وذا زمن الترامي والتحدي
لئن أعلى خسيستهم سكوتي
فسوف يحطها بدئي وعودي
وإن أثمر لهم ذماً كثيراً
فهم غرسوا بذور الذم عندي


督府行空云一片
东西瞻望爱如云
一朝被召朝天去
雷雨中天天下闻


Es una noche de invierno.
Cae la nieve en remolinos.
Los Alvargonzález velan
un fuego casi extinguido.


云叶纷纷雨脚匀
乱花柔草长精神
雷车却碾前山过
不洒原头陌上尘


„Ty prach jsy, outlá schráno! Y buď tedy
Prachem; a duch můj, k Pánu se vyvznesa,
Nesvadnulé dosáhne palmy!“
Dí, a ve plápolu jest, co fényx.


Drum soll auch ein ewiges zartes Band
Die Frauen, die Sänger umflechten,
Sie wirken und weben Hand in Hand
Den Gürtel des Schönen und Rechten.
Gesang und Liebe in schönem Verein,
Sie erhalten dem Leben den Jugendschein.


Slavíš Tvůrce všehomíra,
koříš se Mu zvučnou chválou;
sláva Církve, blaho vlasti
radostí Tě blaží stálou.


Óh, Halál, én szeretlek
(Százszor, sokszor vallottam)
És mégse vagy más,
Mint véres kisérője,
Csöppekre hullott mása,
Ártatlan kisérője,
A menekülő Életnek
(Az én Élettel menekülő
Fehér, árva és fagyos
Üldözött életemnek is),
Kik után jön űzve, szünetlen
A nagy Üldöző: az Ismeretlen.


I zaradovalo se Povětří
Nad těmito děvčími slovy, nad srdnatými,
A takto potom ku dívce pohovořilo:
„Zmuž se tedy, děvo, a poď, a poď,
Tatoť oblaková tě pojme loď!“
A hle! a hle! – oblaková loď tu byla,
A dívka se lodi, té čarokrásné, podivila:
Skvělať se zeleně, modře a žlutě,
A k dívce zduchem kolébala se chutě!
Sluneční papryskové ji oblívali,
A páry vůkol ji lehoučké pokrývaly;
Tuť jakýsi zpěv libý semo zdaleka line,
A vše vůkol ve rozkošné vůni tu plyne;
A dívka se dívá, ale nelekáť se tuze,
Než vážně tu stojí, a ve svaté hrůze;
A nepočítáť ona dálku, ni léta třikrát troje,
Než, počítáť jenom otce a bratry svoje!
A počítajíc bratry, do té lodi stoupne,
A Povětří zafučí, a pětkrát houkne.
A hle! a hle! – s dívkou se loďka zvedne,
A plyne s ní vysoko, plyne s ní ve dne;
I skví se zeleně, modře a žlutě,
A s dívkou po nebi se kolébá chutě!
Růžová vůně zavání vůkol děvy,
A křivanové po stranách počnou zpěvy;
A tak to jde dále, ve dne v noci stále,
Až k oné pověstné, až ku Hadí Skále. –


Der ist nicht alleine bleich,
Der nicht satt ist und nicht reich;
Grosses Gut und stetes Prassen
Macht vielmehr die Leute blassen.


Do hluše však jen mé volání znělo,
modlitbu slyšel jsem v ozvěny chechtu –
zoufalství moře své rozvřelo hloubky,
psychósy Vodník vztáh’ po mně svou ruku...


„Co Vám je, má milá?“
ptá se Žofie, vstanouc a zdvihnouc
Dívku. „Mluvte! Čím Vám mohu
Pomoci?“ Leč dívce nelze


يا فارغ البال اشغل بعدكم بالي
حتى غدا رسم جسمي عندكم بالي
لو كنت عنكم بعيد بسوء إقبالي
شخوصكم نصب عيني دوم واقبالي


Cuando cubra las montañas
De blanca nieve el enero,1
Tenga yo lleno el brasero
De bellotas y castañas,
Y quien las dulces patrañas
Del Rey que rabió me cuente,
 Y ríase la gente.