Und, wie ich höre, wolltest du
À la Blumauer schreiben,
Doch nun geht es der Hölle zu,
Da laß dus immer bleiben,
Wenn du nicht in der Hölle Schoß,
In Luzifers geheiztem Schloß,
Bei Blumauern willst sitzen.


„Ein Hemd von Seide ſo weiß und fein,
„Meine Mutter bleichts mit Mondenſchein.“


Ty orly viz, již v nedohledné výši
se točí, k skalné slétají mé číši,
já ráda denně napojím jich tlum,
a stáda labutí a pelikánů,
když východ zlatou otevírá bránu,
k mým sletují se s všech stran ku břehům.


Již vím. Té staré smutné paní
již přes rok dcera v lůžku leží,
co den se v chrámě modlí za ní
a pro ni koupí květ ten svěží.


Amor, himmelgebohrener, komm, nicht jener, der sinnlos
In's wildwogende Meer frevelnder Lüste sich senkt,
Nicht du verderblicher Gott, der tief in die Herzen den Pfeil uns
Schleudert und hoffnungslos ewige Gluthen erweckt:
Nein, du reizendes Kind, du flüchtiges, welches die Götter
Mit ätherischem Band lieblich und lose verknüpft,
Komm, du romantischer Knabe, der Abenteuer Beschützer,
Zarten Geflüsters Freund, Freund der verschwiegenen Lust,
Der du keusch und üppig zugleich und flüchtig und treu bist,
Feind der Fesseln und doch immer in Fesseln geschmiegt,
Du, der Schmerz und Freude gewährt, doch nimmer in Trübsinn
Unsere Schmerzen und nie wandelt in Ekel die Lust.
Komm vom Himmel herab, und bring mir die reizenden Mädchen,
Welche dich immer umblühn, bring mir die Grazien mit.
Sieh, schon nahte die Stunde, worin dein Schwesterchen ehmals
Unserem Lichte zuerst heiter entgegengelacht.
Damals war dir der Tag ein Fest; siegkündende Lieder
Wehten den frühesten Schlaf auf die Gebohrene hin.
Schalkheit hauchte dein Kuß ihr in's Herz, fantastischen Leichtsinn,
Tändelnden Witz und der stets wechselnden Laune Begier.
Doch was du muthwillig ihr gabst, das schmückte die Charis,
Und um's Dornengebüsch webte sie Rosen umher.
Feyre den Tag auch jetzt; denn sie ward nun größer und holder;
In der Gestalt und im Geist gleicht sie, du Schelmischer, dir.
Schweb' um's seidene Bett mit der lieblichen Schaar; noch ruht sie,
Sanft um den rosigen Mund weht das Gelispel des Schlafs.
Wehre mit schützender Schwinge den bösen Träumen, den Unglück
Kündenden, welche den Schooß füllen der brütenden Nacht;
Laß nur die freundlichen leise sich nahn, die Kinder Auroras,
Daß sie mit rosigem Tanz schmücken das stille Gemach.
Mal' auf die Flügel des gaukelnden Schwarms kunstvoll das Verlangen,
Welches der Reizenden Blick rings in den Herzen erregt;
Malet, ihr Huldgöttinnen, der unausprechlichen Anmuth
Zaubergewalt und den Scherz, welcher sie ewig umbuhlt:
Daß sie sich selber erblick' in des Traums irrsamer Gestaltung;
Ach, kein schöneres Bild zeigt ihr der süßeste Traum!
Lächeln wird sie im Schlaf, ihr Glücklichen! Fülle den Köcher,
Amor, damit! O ahmt, Grazien, ahmet es nach!
Regt sie dann sanft zum Erwachen die reizenden Glieder, so haucht rings
Süße Gedüft' umher, füllet mit goldenem Glanz,
Füllt mit Harfengelispel das freundliche Zimmer und schwindet,
Daß sie im Scheiden euch noch sehe, zum Himmel zurück.


衮衣玉食居然僭
自比萧曹亦不疑
十里金城何处所
只今惟有月明知


Des Bannstrahls denk' ich, den aufs gekrönte Haupt
Roms frechster Priester schleuderte, Volk und Land
Mit Fluch beladend und der Menschheit
Heiligste Fesseln, der Wüthrich, sprengend.


Wir nahmen die Axt, der Doppelklang
Schallte hell und klar;
Das Echo aus dem Felsen sprang,
Ganz wie sonst es war.


冷风搜雨雁呼群
点点鸣鸦入暮云
何事荒寒千万劫
野人甘忍怨昭君


Suspect, Despect, Respect sind solcher Stücke drey,
Dadurch die gantze Welt wird voll von Meuterey.


Mir sey genug, daß auch vor mich gestorben
Dein lieber Sohn, jens Leben mir erworben.
Ach! diese Ehr
Und keine mehr
Begehr' ein Mensch, dann sonst wär er verdorben.


Laß das Angedenken prangen
Deiner Kinder, fleckenrein,
Laß es in den Schränken hangen,
Liegen in des Herzens Schrein!
Wird es je erbleichen? Nein!
Und sie selbst, gleich ihren Bändern,
Werden auch den Glanz nicht ändern.


Kde je tvá píseň jasná,
ach, kam se ztratila,
kde jsou tvá očka jasná,
jež mír mně vrátila!


A la sombra fresca de la vieja parra,
un mozo moreno rasguea la guitarra...
Cantares...
Algo que acaricia y algo que desgarra.
La prima que canta y el bordón que llora...
Y el tiempo callado se va hora tras hora.
Cantares...
Son dejos fatales de la raza mora.
No importa la vida, que ya está perdida.
Y, después de todo, ¿qué es eso, la vida?...
Cantares...
Cantando la pena, la pena se olvida.
Madre, pena, suerte; pena, madre, muerte;
ojos negros, negros, y negra la suerte.
Cantares...
En ellos, el alma del alma se vierte.
Cantares. Cantares de la patria mía...
Cantares son sólo los de Andalucía.
Cantares...
No tiene más notas la guitarra mía.


Wenn ich einmal soll scheiden,
So scheide nicht von mir!
Wenn ich den Tod soll leiden,
So tritt Du dann herfür!
Wenn mir am Allerbängsten
Wird um das Herze sein,
So reiß mich aus den Aengsten
Kraft Deiner Angst und Pein!


يَا مَنْ تَقَلَّدَ لِلْعَلاَءِ سُلُوكاً
وَالْفَضْلُ صَيَّرَ نَهْجَهُ مَسْلُوكَا
كَاتبْتَنِي مُتَفَضِّلاً فَمَلَكْتني
لاَزِلْتُ مِنْكَ مُكَاتَباً مَمْلُوكَا


So hantiert ein stämm'ger Fischer
tief gebückt in seiner Zill'n
an sein'm Netz –


Meine Wahrheit bestehet im Bellen, besonders wenn irgend
Wohlgekleidet ein Mann sich auf der Straße mir zeigt.


Tiszteld atyádat és anyádat!
Ez az isten parancsolatja:
Szived is a háládatosság
Erre inti, erre nógatja.
Ez intést én hiven megőrzöm,
Hogy jól legyen dolgom e földön!


Ei mosse un tempo ambiziosa lite
Al suo germano arciero,
Però ch'esser volea,
Come di lui più bello,
Nume d'amor, saettator de' cori;
Ma la lor genitrice
De la bella tenzon giudice fatta,
In tribunale assisa,
Nel leggiadro garzon gli occhi fisando,
"Questa, disse, tra voi mai sempre sia
Eterna, irrevocabile sentenza:
Porti l'arco Cupido,
Tu porta l'arco, o figlio;
Egli il porti sul fianco, e tu nel ciglio.
Ferisca egli col dardo,
Impiaga tu col guardo.
Ciascun porti la face e fiamme scocchi:
Egli la porti in mano, e tu negli occhi".


Slyš, lotře s králů korunou,
slyš, hlízo plná vin,
to dítě, jež v mých loktech zříš,
tvůj jediný je syn!


Und soll sie vollends gar mein ganzes Herz besiegen,
Muß sie die Schwerenot des Tages zehnmal kriegen,
Mit jedem Hurenwirt und jedem Tambur gehn,
Und immer oben an, auf ihrer Liste stehn.


Marné strachy. Pokrok stoupá,
kultura vše překoná.
Úspěch jen a vývoj stálý
kryje zítřka záclona.“


Olvidei a canção: só lembro dela
Que d'alma a languidez a estremecia:
Como um anjo num sonho de donzela
Sobre o peito a guitarra lhe gemia!
E quando à frouxa lua, da janela,
Cheia a face de lágrimas erguia,
Como as brisas do amor lhe palpitavam
Os lábios no palor que bafejavam!


Hogy van, hogy azt a sok gazembert
Egytől-egyig föl nem kötik?...
Tán csak azért, mert annyi fája
Nincs a világnak, hogy reája
Akasztathatnék mindenik.


Vor allem sünden-sinn und that.
Sey uns gnädig in aller noth.


Hle, Naumburk, město bohaté
a pevnou hradbou objaté
tu před Husity stojí.
Ti v ráz je mocně oblehli
a každý příchod ostřehli
a dobyt ho se strojí.


Come vuolle la fortuna,
una falsa giovinetta
mi ferì d'una saetta
sanza aver piatà nessuna.


Dein Haupt von Dornen ganz zerrissen,
Laß alles Blut herunter fließen.
Deines Angesichtes Schweiß
Mache mich zum Paradeis.


ché gentil pianta in arido terreno
par che si disconvenga, et però lieta
naturalmente quindi si diparte;


gewaltsam in ihr großes Auge nimmt, –
den Blick, der, wie von eines Wirbels Kreis
ergriffen, eine kleine Weile schwimmt
und dann versinkt und nichts mehr von sich weiß,


you again


If such a pure, a constant Fire,
May hope for Pity in thy Breast,
shall still the Heart inspire,
That once receiv'd him for a Guest.


Lassa agitare i toi capegli al vento,
cum quali Amor me lega a lacci tanti,
ché lor son le faville e 'l mio cor l'esca.


Ô mon palais détruit et mon temple en ruine !…
Femmes, je n’ai pas su triompher de mon cœur.


Čekala jsem dlouho na tě,
brunátný kde kynul mech,
skály v červánkovém zlatě,
tisíc tónů, tisíc ech!


Venku zatím jako dravec nasycený
ztišila se bouře a zas v kráse nové
celý kraj se zaskvěl vnadou sličné ženy.
Pozdní záblesk slunce v šperky démantové
mění kapky vody v pestré směsi trávy,
zlatem protkává šat sosnám, kterým s hlavy
prchající páry hebký závoj splývá;
příroda zas volně oddychuje svěží,
vzduch i země voní, k lesu větřík běží,
v stromů korunách zní melodie tklivá.


南斗星边望太霞
蓬莱咫尺是仙家
昌黎不识韩湘子
辜负尊前顷刻花


Seguon questo nocturno carro ardente
Vigilie, Excubie et sollecite Cure,
el Somno (et bench'e' sia molto potente,
queste importune il vincon talhor pure),
e ' dolci Sogni, che ingannon la mente,
quando è oppressa da fortune dure:
di sanità, d'assai thesoro fa festa
alcun che infermo et povero si desta.


comette mal, né mai alcun ne smorza,
e de l'altrui ruine lieto gode;
in romper matrimoni usa sua forza.


by ženě lichotila, v její hold a čest
vždy znovu struny vzpjala, naladila.
Pych její nemůž’ znesvěcen být, zlehčen.
Je jiných qualit Éra zápolení


Bleib, Jehova, mein Regirer!
Schenke täglich neue Krafft!
Libster Jesus! sei mein Führer
Mit der gantzen Engelschafft!
Heiligstlichster Geist der Geister!
Bleibe meiner Sinnen Meister!
Zähme der Gedanken hauff!
Gib ohn anstos Reis und lauff!
So wird mich di Höll nicht sichten,
Noch auf mich di Pfeile richten.


Stünde David noch im Freien,
Dort, wohin ihn schuf sein Schöpfer,
Wohl, er wäre nicht so glänzend
Weiß wie jetzt und »fast wie neu«,


Hör’ im Dorf sich viele freun,
Gärtner an der Mauer mäht,
Leise eine Orgel geht,
Mischet Klang und goldenen Schein,
Klang und Schein.
Liebe segnet Brot und Wein.


Sehet, was hat Gott gegeben!
Seinen Sohn zum ewgen Leben.
Dieser kann und will uns heben
Aus dem Leid ins Himmels Freud.


Vše zemdlené a zlomené.
Kdo vzpomene?
Nic nekvete; je chvíle té
vše zakleté!


杞菊垂珠滴露红
两蛩相应语莎丛
虫丝罥尽黄葵叶
寂历高花侧晚风


Ach! so ward mir zur Qual dieses phantastische
Herz, das geniuskühn Zaubergebilde schafft,
Dann in nichtiger Sehnsucht
Nach dem fliehenden Traume strebt!


Sie schritt auf ihrer Zinne,
Die Freud' war unten groß –
So wie er sang von Minne,
Ließ sie den Mond gleich los.


A droite, Dumanet, appuyé sur la crosse
De son chassepot sent frémir sa nuque en brosse,
Et : « Vive l'Empereur !! » − Son voisin reste coi…


Já promluvím si s pány,
a uzříte, že tak to dále nejde.
Něco se musí stát, by nastal obrat
a všichni uznali: Jidáš má pravdu.
Pak děda Šimon přestane být prvním,
ustoupí Jan, ten snílek holobradý.


Wie den Gesang, den zu des Liebchens Preise
Der Schäfer angestimmt aus voller Seele,
Gedankenlose Halle weitertreiben:


De szerényen az egyebet nem kiván,
Mint maradni jó királya oldalán;
Ámde László egyet int s parancsot ad,
Nyergeljék fel néki a legjobb lovat.


Vnsrer Hürden Hirtenlust ist noch vielen unbewust.
Weidet er nicht Muht und Sinnen
Mit der Felder Lüstelust?
Blumwachs lässt nicht Ruch zerrinnen/
Lust ist seiner Sinnen Must/
Lerchenstimm entzükkt die Ohren/ Feld hat Augenweid gebohre.


In Granta's happier paths she wept no more;
Heal'd were the wounds that scarr'd her gentle breast;
Here, still she smiles with Freedom's sons to rest;
Nor mourns her Attic towers, nor Tuscan shore.


Laß, o laß sie lange noch genießen
Ihrer Jahre lohnende Erinnerung,
Laß uns alle jeden Augenblick ihr süßen,
Streben, so wie sie, nach Heiligung.
Ohne diese wird dich niemand sehen,
Ohne diese trifft uns dein Gericht;
Heilge mich! sonst muß ich draußen stehen,
Wann die Meinen schaun dein heilig Angesicht.


a strachem nepad’s?“ „Nepad, na mne nemoh’,


أَقولُها لَو بَلَغَت ما عَسى
فَالطَبلُ لا يُضرَبُ تَحتَ الكُسى
قاضيكَ إِن لَم تُقصِهِ فَاخصِهِ
أَولا فَلا يَحكُمُ بَينَ النِسا


Theurer Freund! den in den Rechten
Selbst Asträa Lehrer nennt,
Dem die Musen Kränze flechten,
Wenn sein Geist im Dichten brennt;
Laß mich doch nur frey gestehen,
Daß dein Klagen mich gerührt,
Und mich selbst zu jenen Höhen,
Wo dein Schatz itzt lebt, geführt.


Oh, moje Manon! Zvykejte! Dnes hlas mám příliš tvrdý
a jako Geuz jen na svůj hlad si mohu býti hrdý.


A bautizarse acuden las gentes al Jordán.
Preguntaban algunos: —¿Y qué haremos nosotros?
—Quien tiene dos vestidos, respondíales Juan,
dé uno al que no tenga. Y preguntaban otros


Němý žal se v prsou kryje. –
Srdce lidu chudne, chudne,
prchá od nás poesie,
odumírá zpěv i báj.
Zahnali jsme dobré šotky,
prchly z hájů víly svůdné. –
Juž prý ani lid náš krotký
nebojí se – strašidel. – –


Zwen kaufleut kamen auf sein schloß,
den wart genumen gelt und roß,
die klagten iren kumer groß:
Das hetten getan seine knecht,
sie hetens gruntlich augespecht,
sagten im all warzeichen recht.
Der edelman
sprach: »lat verstan,
hett ir die guten röck auch an,
da euch mein knecht beraubet han?«


Auf den Rat folgt gern die Tat,
Sichtbar wird der Geist in allen,
Kaum geschlossen das Konkordat,
Ist ein Prinz auf den Kopf gefallen.


Hangende Weide!
Die Betzchen, die du trugst, sind abgefallen;
Mein Betzchen geht nicht mehr auf seiner Weide.


Ten Ďábel! Jak mu tehdy lhal,
praotci jeho, jak mu tehdy lhal!
„Jez!“ řekl tehdy „Jez! A staneš se
moudrým a blaženým, jako tvůj Otec, Bůh!“


Maler, male meine Freunde!
Kleist soll, mitten unter Helden,
Auf das Lob der Gottheit sinnen.
Mal ihn unter tausend Blumen;
Mal ihn, daß er an dem Himmel,
Regenbogen vor sich siehet!
Adler soll dem wilden Menzel
Mit dem krummen Schwerdte drohen,
Und zugleich den Maasstab halten.
Donop soll satirisch lächeln.
Seidlitz soll der Braut entfliehen,
Die ihm seine Mutter bringet.
Venus soll, mit ofnen Armen,
Ihm vergnügt entgegen eilen,
Und, Adonis an der Seite,
Soll den Pfeil, der ihn erobert,
Einem Plutus spöttisch zeigen.
... soll der Tugend folgen,
Die ihm himmlisch freundlich winket.
Kannst du wol die Tugend malen?
Male sie wie seine Schwester.
Fromm soll reife Weitzenähren
Um das Haupt der Ceres winden.
Lamprecht soll, umringt von Lastern,
Gütig mit den Lastern streiten.
Mal um ihn die Laster heßlich!
Male sie, daß man sich fürchtet,
Wie Lucan die Hexen malet!
Naumann soll, mit starren Augen,
Einen Liebesgott betrachten,
Der ihn wiederum betrachtet;
Gieb auch beiden Pfeil und Bogen,
Daß sie auf einander zielen.
Sulzer soll, am schönsten Morgen,
Auf der schönsten Aue schleichen.
Laß uns sehn, wie er sich freuet,
Wenn er neue Blumen findet,
Wie er, wenn ein Freund erscheinet,
Auch die Blumen gleich verlässet,
Und dem Freund entgegen eilet.
Uz, wie laß ich dich doch malen?
Siehst du nicht dem Wachsbild ähnlich,
Das Anakreon bestellte?
Maler, mal ihn nach dem Bilde:
Mal ihn, hinter Rosenbüschen,
An dem Ufer eines Teiches.
Laß ihn lauschen, laß ihn sehen,
Wie sich eine Venus badet.
Maler, dis sind meine Freunde.
Male mich, daß ich sie küsse,
Und dann male meinen Vater
An der Seite seines Zabels,
An der Hand des besten Priesters,
Daß er meine Freunde siehet.
Wenn du meinen Vater malest,
Must du, mit beseelten Zügen,
Seine Redlichkeit bezeichnen.
Denn es soll sein wehrtes Bildnis,
Wenn ichs meinen Freunden zeige,
Mich und sie zur Tugend reitzen.
Maler, nun kannst du mir danken,
Wenn die Bilder treuer Männer
Deinem Pinsel Ehre bringen.
Sollen Bilder treuer Schönen,
Deinem Pinsel Ehre bringen;
O so mal auch ihre Mädchen.
Geh, und frage meine Freunde:
Sagt, wo habt eure Mädchen?


Nem rengedez sem a
Virág sem a fa;
Hallgatják a zenét
Elandalodva.


Ist es draußen, ist es draußen
Trübes Wetter, feucht und naß,
Dann spaziert sie in dem Gras.


وَغادَرنَ نَضلَةَ في مَعرَكٍ
يَجُرُّ الأَسِنَّةَ كَالمُحتَطِب
فَمَن يَكُ في قَتلِهِ يَمتَري
فَإِنَّ أَبا نَوفَلٍ قَد شَجِب
يُذَبِّبُ وَردٌ عَلى إِثرِهِ
وَأَدرَكَهُ وَقعُ مُردٍ خَشِب
تَتابَعَ لا يَبتَغي غَيرَهُ
بِأَبيَضَ كَالقَبَسِ المُلتَهِب


Oh ! c’est bien là ton heure et ta saison, poète
Et que rongent les dents de rats des passions,


Oh, jak to bolestno je, jak toho líto, líto,
že právě nejkrásnější má v duši zůstat skryto!
Že věčně marně volat si mají po zrození,
ta nejzvláštnější právě, nejvlastnější má snění!


尘沙合眼梦园庐
岂谓霜前自把锄
一样黄花数行柳
风光敢道洛阳无


En el fondo del sueño están los sueños. Cada
noche quiero perderme en las aguas obscuras
que me lavan del día, pero bajo esas puras
aguas que nos conceden la penúltima Nada
late en la hora gris la obscena maravilla.
Puede ser un espejo con mi rostro distinto,
puede ser la creciente cárcel de un laberinto,
puede ser un jardín. Siempre es la pesadilla.
Su horror no es de este mundo. Algo que no se nombra
me alcanza desde ayeres de mito y de neblina;
la imagen detestada perdura en la retina
e infama la vigilia como infamó la sombra.
¿Por qué brota de mí cuando el cuerpo reposa
y el alma queda sola, esta insensata rosa?


Szobám: a harmadik emelet
S aki szeret,
Gondolja meg, mert hosszú az út,
Mert rossz, hazug,
Aki tagad.


雨后参差锦树明
碧云楼阁丽秋晴
扁舟闲恋溪亭净
已胜山阴雪夜行


潦倒津途日复迷
枣林千树出深溪
三年厌说长安道
倚剑漳河首重低


K vám půjdu, neboť jedné noci
hluboké jak dno moře zjevil se mi zas
můj prsten dole, onen pod vlnami ztracený
a nenavrácený.
Nebudu nikdy moci
rozsvítit kolem sebe pokladů svých jas,
nebudu moci vyžíti své krásy, kouzla snu,
a zapomenu na vše, zapomenu na vše, uhasnu;
neboť můj prsten na dně moře leží,
a z jeho studeného kruhu vzrost
podivný Květ jak srdce horoucnost,
zardělý krví, sluncem třpytný,
úžasný, bolestný a nevyzpytný,
a jako nebetyčných věží,
jak symbol věží mlčení tkví ve vlnách
ten květ – jak růže zázračné a zlaté sosny,
vypjaté vzhůru z moře k nebesům.
A vidím jeho marný baldachýn a nach,
a vidím všeho smutek neúprosný
a pohlížím k svým drahým snům,
k svým marným Věčným Snům.


Was fehlt dir Alice?
Warum denn so still heute?
Ach, so klang es von rosigen Kinderlippen,
Ich bin so schwermütig heute –
Ich trage Gedichte.


Éhes, úgy-e? hadd igyék.


Die Sonn' ist untergangen/
die wangen seind verhangen
mit kohl-pech-schwartzen tüchern;
Ich sitze bei den büchern/
und schwitze/ da mich frühret/
bin stille/ da mich rühret
der innerliche schmertze/
der schmertze/ der mein hertze/
mein schwaches hertze kwehlet/
ja der mich fast entseelet.


世事纷纷变
人生种种愁
行年三十九
得岁又平头


Nur Lust und Reiz schien mir Gewinn,
Und inn'ger Trieb ein Spott,
Und so gefiel dem leichten Sinn
Der wüste Kriegesgott.
Da fröhnte alle Welt im Joch
Als Liebesgöttin mir.
Ach! sterblich wie die Jugend doch
War meine Macht und Zier.


Non basta, oimè, che di ferrigni orgogli
s'armi l'Abisso all'Idolatre Sètte,
se con le canne ancor di stragi infette
nòve pene non trae da vivi scogli?


Frauen erfreuen die Männer im Hertzen.


妾恨凭谁寄
君怀祇自知
堂前双燕子
岁岁赴春期


Er ist der Herrscher in der Höh,
Auf ihm steht unser Wohl und Weh,
Er trägt die Welt in seiner Hand,
Hinwieder trägt uns See und Land,
Was Gott gefällt.


Ich verseh mich deiner Gnaden,
Ob ich keines Segens wehrt.
Wirst du mir mein Netz beladen,
Solst du seyn mit Dank verehrt.
Gibst du: ich will wieder geben.
Ja ein Theil davon soll dein,
Dein, O Gott, und auch darneben
Meines armen Nächsten seyn.


A kdo tudy kráčí
přes zelený luh,
ve smíchu i v pláči
hned je jejich druh.


بِأَبي غَزالٌ نامَ عَن وَصبي بِهِ
وَمُراقُ دَمعي بِالنَوى وَصَبيبِهِ
يا لَيتَهُ يَرثي عَلى وَلَهي بِهِ
لِغَرامِ قَلبي في الهَوى وَلَهيبِهِ


Nicht galante Paladins
Fechten hier, nicht Damendiener –
Dieses Kampfes Ritter sind
Kapuziner und Rabbiner.


Die Erde, die zu lange Dich, Du Lump, auf sich geduldet,
Macht nun durch ihre Würmer gut, was Dein Papa verschuldet.


Da stand das Mädchen unschuldsvoll
Und schaut' mit Wonne die Blüten;
Und höher ihr der Busen schwoll,
Die Augen heller ihr glühten.
So sah ich das liebliche Mädchen dort,
Doch ewig blühen die Rosen nicht fort.
Des Mädchens Freud
Währt' kurze Zeit.


S praporečky kopí
po boku jim trčí.
Oni jedou, mlčí.
Rosa cestu kropí.


Ich weiß nur Ein's! nur Eines fühle
Im Herzen ich, dem trauervollen:
Wir hätten in dem Weltgewühle
Uns nun und nimmer finden sollen.


Ich dachte, daß genug der Bäume wären,
Die alle könnten mit Früchten nähren.
Da fand ich, daß jeder für sich umschanzt
Den Baum, den er, den sein Vater gepflanzt.
Die Vögel des Himmels kümmern sich nicht
Ums Gedörn, das den Stamm umflicht;
Doch Leute, die nach den Kirschen langen,
Büßen am scharfen Zaun ihr Verlangen.
Viel Gnade, wenn wir dem Wandrer gestatten,
Von unserm Baum zu genießen den Schatten.


Du bist Orplid, mein Land!
Das ferne leuchtet;
Vom Meere dampfet dein besonnter Strand
Den Nebel, so der Götter Wange feuchtet.


Tätigkeit löst Rätsel und baut der Menschheit
Schönstes Werk; doch schmähe sie drum ein stilles,
Sanftes Herz nicht, weil es erwählt den bessern
Teil, wie Maria!


Auch mit Jüngren wohl ein Stück
Läßt sich's fröhlich schweifen,
Doch nur halb dein Leid und Glück
Mögen sie begreifen.


Összejártam érte
Völgyet, tért, mezőt,
S holtak közt a téren
Halva leltem őt,
Bajtársak könyeztek
A hű társ felett,
Kit korán a hadvész
Sírba fektetett.


Und fröhlich hörte ich Dein Mahnen
Und drücke Deine Bruderhand.
Der neuen Zeiten neuem Ahnen,
Der Freiheit einen Weg zu bahnen
Dazu ward uns das Lied gesandt.


Déjeme hacer tres años exercicio;
que yo le compondré una carretada
de canciones, de liras y sonetos


Luce por fin el venturoso día
Que con votos ardientes invocaban
Los amantes del bien. Sobrado tiempo
De llanto, luto y de pavor cercada
Reinó de Anáhuac en los yermos campos
Guerra feroz. La paz apetecida
Ciñe de libertad el ara santa
Con sereno esplendor, y abre Minerva
A nuestra juventud su templo sacro.
¡Día de bendición! ¡Qué dulce aurora
Vemos lucir de gozo y esperanza!
¡Con qué vivo placer miro adunados
Los alumnos ilustres de la ciencia
Para abrir a los pueblos mejicanos
La fuente del saber! Arde en sus pechos
El patriotismo, la virtud, la fuerza,
El entusiasmo férvido que al hombre
Arrebata hacia el bien, y largos frutos
Producirá su generoso anhelo.
Aquí naturaleza por do quiera
Virgen, robusta, ostenta de su seno
Los tesoros sin fin. Nuestros tiranos
De oro, de sangre y opresión sedientos.
Su beldad no preciaban. Mas ahora
El celo y los afanes de Minerva
Levantarán el velo que la cubre,
Y en la alta majestad de su belleza
Brillará, cual saliendo de las nubes
La blanca luna en el profundo cielo.
Y las Musas también su trono de oro
En Anáhuac pondrán: Naturaleza
A nuestra juventud do quiera brinda
Fuentes de inspiración. El panorama
Del universo todo nos circunda.
En él se juntan bajo el mismo cielo
Eterna nieve y perenal verdura,
Y en un estrecho círculo se abrazan
Los polos y los trópicos. Florida
Se ostenta la beldad, y arde en sus ojos
Del sol del Ecuador la eterna llama.
¿Quién puede contemplar sin entusiasmo
Los magníficos cuadros que Natura
Nos prodiga en América? ¿Quién puede
Indiferente ver las tempestades
Vestir de oscuridad las anchas bases
De los Andes altísimos, en torno
Hervir el rayo, retumbar el trueno,
A torrentes bajar la gruesa lluvia,
Y encima descollar nevadas cumbres
Y dibujarse en el desierto cielo
Inundadas en luz; o lentamente
Ver ir con majestad al Océano
Ríos profundos, inmensos, que parecen
Mares corrientes, o lanzarse airados
De un precipicio, y asordar la esfera
Su tremendo fragor? ¡Oh! ¿Qué hombre frío
A vista de unos cuadros tan sublimes
No palpita, y se asombra, y en su pecho
No siente ardiendo levantarse el canto?
La más abominable tiranía
A par cargó con su cadena odiosa
Los cuerpos y las almas. Luengos años
Nos devoró. Su aliento ponzoñoso
Convirtió los santuarios de Minerva
En guaridas de error. Así en los pechos
De nuestra juventud se sofocaba
El noble germen de mental grandeza
Y elevación. Estúpida pasaba
Una generación, y otra, ignorando
Su fuerza y sus derechos, avezadas
A servidumbre y crímenes. Empero
Colmose al fin la copa ensangrentada
Del infortunio, y nos lucieron días
De gloria y libertad. La luz divina,
Disipando las nieblas de ignorancia,
Nos alza al rango que nos dio natura.
Es la alma libertad madre fecunda
De las artes y ciencias: ella rompe
La atroz cadena que al ingenio humano
Los déspotas cargaron, y a la sombra
De su manto benéfico y su oliva
Crece la ilustración: en el espacio
El genio vencedor tiende sus alas,
Y la mente atrevida y generosa,
Superando a las águilas en vuelo,
Se levanta en los aires, y su vista
Abarca tierra y mar, nubes y cielo.
¡Sagrada libertad! ¡oh! ¡cómo siente
Tu dulce influjo el pueblo americano
En los climas del norte! Allí sereno
Con impávida frente mira Franklin
Venir tronando por el aire oscuro
La negra tempestad. Su mano fuerte
Arranca el rayo a la cargada nube,
Y le arroja a morir lejos del hombre.
Fulton allí con el vapor ardiente
Osa quitar al caprichoso Eolo
El imperio del mar, y por su genio,
Blasón glorioso del saber humano,
De América los rápidos navios
Contrastan la corriente de sus ríos
Y el contrario furor del Oceano.
El mismo alza flotantes fortalezas
De su patria en los mares, do segura
Lidie la libertad, e invulnerable
Sobre siervos y déspotas fulmine.
Así América opone generosa
Valor constante a la opresión injusta,
Y el ingenio al poder. Obras sublimes,
Que pálido contempla y despechado
El tirano del mar, cuando invisible
Truena el torpedo, y sus soberbias naves
Saltan, se incendian, y en el mar ardiente
Llueven armas, cadáveres y sangre.
Pronto de noble brillo circundados
Se vestirán los hijos del Anáhuac
Las alas del saber. Sabio Instituto,
Vuestras serán la gloria y las fatigas
De empresa tan espléndida y sagrada.
Mi espíritu, del bien fogoso amante,
De exaltación sublime y esperanza
Se inunda venturoso en vuestro seno.
Y de entusiasmo y de delicia lleno,
En el brillante porvenir se lanza.


Selbstmörder gehen nachts in großen Horden,
Die suchen vor sich ihr verlornes Wesen,
Gebückt in Süd und West, und Ost und Norden,
Den Staub zerfegend mit den Armen-Besen.


A já, který je překládám,
já obou radost v srdci mám.


Ohnivou a velkolepou
přinesu Ti obět, Pane –:
pověru a hloupost lidskou
slavným zničím požárem! – –


A každý spínal ruce k večernici:
Ó vrať  se, ptáčku, dumně zpívající!
I hvězdy samy kmitly šerem stromů
a paprsk jejich prosil: Vrať se domů!


Nincsen itten állandóság;
Ami él, mind elmuló.
Csak maga a mulandóság,
Az az örökkévaló.


Y las alegres ropas,
los antiguos espejos,
el cristal empañado de las copas
en que bebieron de los rancios vinos
los amantes de entonces, y los viejos
cascabeles que hoy suenan apagados
y se mueren de olvido en los baúles,
nos hablan de las noches de verbena,
de horizontes azules,
en que cobija a los enamorados
el sortilegio de la luna llena.
Fuensanta: ha de ser locura grata
la de bailar contigo a los compases
mágicos de una vieja serenata
en que el ritmo travieso de la orquesta,
embriagando los cuerpos danzadores,
se acuerda al ritmo de la sangre en fiesta.
Pero es mejor quererte
por tus tranquilos ojos taumaturgos,
por tu cristiana paz de mujer fuerte,
porque me llevas de la mano a Sion
cuya inmortal lucerna es el Cordero,
porque la noche de mi amor primero
la hiciste de perfume y transparencia
como la noche de la Anunciación,
por tus santos oficios de Verónica,
y porque regalaste la paciencia
del Evangelio, a mi tristeza crónica.
Los muebles están bien en la suprema
vetustez elegante del poema.
Las arcas se conservan olorosas
a las frutas guardadas;
el sofá tiene huellas de los muslos
salomónicos de las desposadas;
entre un adorno artificial de rosas
surgen, en un ambiente desteñido,
las piadosas pinturas polvorientas;
y el casto lecho que pudiera ser
para las almas núbiles un nido,
nos invita a las nupcias incruentas
y es el mismo, Fuensanta, en que se amaron
las parejas eróticas de ayer.
Dos fantasmas dolientes
en él seremos en tranquilo amor,
en connubio sin mácula yacentes;
una pareja fallecida en flor,
en la flor de los sueños y las vidas;
carne difunta, espíritus en vela
que oyen cómo canta
por mil años el ave de la Gloria;
dos sombras dormidas
en el tálamo estéril de una santa.
          ENVÍO
A ti, con quien comparto la locura
de un arte firme, diáfano y risueño;
a ti, poeta hermano que eres cura
de la noble parroquia del Ensueño;
va la canción de mi amoroso mal,
este poema de vetustas cosas
y viejas ilusiones milagrosas,
a pedirte la gracia bautismal.
Te lo dedico
porque eres para mí dos veces rico;
por tus ilustres órdenes sagradas
y porque de tu verso en la riqueza
la sal de la tristeza
y la azúcar del bien están loadas.


Wenn der Schönheit goldner Pfeil
Mitten dich ins Herz getroffen,
Konntest du ein größer Heil,
Frohverjüngter, jemals hoffen?


Kádas kopasz fejét rázta kételkedve,
Nem hivé a dolgot, hogy való lehetne.
„Mégsem érted öreg?” mosolyga Mária,
Leült asztalához és levelet ira.


Was ist Ehre/ wanns allein bey der blossen Ehre bleibt?
Wind und Schatten/ Rauch und Dunst/ den ein jeder Wind vertreibt.


Nun empfind' ich's, wie ein Schleier
Schwer mir von der Seele fällt,
Und mein Auge wandelt freier
Durch den lichten Reiz der Welt.


gli amorosi ucelletti, ognun s'intende,
qual piange o canta, e la terra si veste
di verde, e il mio cor sol s'infiamma e accende.


Se všech domů vlají prapory,
z nenadání přijel vzácný host,
lidé říkají mu: veselost;
odpůrce, kteří se na vzdory


Be-benéztem elmerengve
Gyönyörű kék szemeidbe,
Mint a tenger mélyibe
Néz a sajkás, holdas éjben.


Zwei Vorgebirge, die Bucht umragend,
Erhoben, von Kaktus und Wein umlaubt,
Der Vorzeit Mauerkronen tragend,
Ihr sonnverbranntes Felsenhaupt.


儒释本同途
遗经非尔殊
未应普门品
胜似仲尼居


With joy the swain produc'd the ring,
For Chloe once design'd;
And Doris, cheerful as the spring,
Was to Philander join'd.


Gehüllt in meinen Mantel,
Den Spieß an's Herz gedrückt,
Schau' ich empor zum Berge
Und träume mich beglückt.


Erzähle mir von des Peliden Wut,
Von Priams Gram an Hektors Leiche,
Von Circes Zauber, wie die Listenreiche
Odysseus zu dem Becher lud!


汉鼎恢图入笑谈
岂期失利向东山
召时已有忌才意
不待论封始犯颜


De keblében Sundabunda
Hordoz álnok sziklaszívet,
Úgy ott hagyja jó Saroltát,
- Hogy sohase látja többet.


Podepřen na svém věrném, pádném meči,
v půlkruhu shromážděných Žižka stojí.
V poklidu železném a klidnou řečí,
v níž vroucnost s jistotou se divně pojí,
jež o převaze veleducha svědčí,
svůj plán vykládá jim o blízkém boji:
že zima tuhá nepřítele znaví
již dříve, než nastane zápas dravý,
již domnívá se přečkat ve pokoji.


Y a Príncipes altísimos dejando
siendo escogido vos del Rey de España
contento le servís en paz y en guerra.


Wol dir, du liebe Seel', empfinde deine Lust,
Geneuß der Fröligkeit, die uns noch unbewust,
In die du auffgenommen
Nun bist ohn End und Ziel;
Wir wollen zu dir kommen
Wo, wie und wann Gott wil.


Co osud můj – mně lhostejno.
Vímť, čí jej ruka upřádá.
Z Tvé ruky – byť i zkázu vzít –
i v tom se nebe zakládá.


Schnell ist mein Tritt, irr ist mein Gang,
Dem Wolf gleich in der Wüsten,
Es soll nach meinem roten Blut
Vergebens euch gelüsten.


No ya como elemento el fuego viste
el alma, cuyo vuelo al sol admira,
que de inferiores mundos se retira,
a donde el Querubín ardiendo asiste.


Dann Licht an Lichtern längs der Mauer,
Wie Meteore irr geschart,
Ein krankes Weib, in tiefer Trauer,
Husaren mit bereiftem Bart,
In Filz und Kittel stämm'ge Bauern,
Den Rosenkranz in starrer Faust,
Und Mädchen die wie Falken lauern,
Von Mantels Fittigen umsaust.


(Ария для безголосых)
Голова моя — темный фонарь с перебитыми стеклами,
С четырех сторон открытый враждебным ветраПо ночам я шатаюсь с распутными, пьяными Феклами,
По утрам я хожу к доктораТарараЯ волдырь на сиденье прекрасной российской словесности,
Разрази меня гром на четыреста восемь частей!
Оголюсь и добьюсь скандалёзно-всемирной известности,
И усядусь, как нищий-слепец, на распутье путеЯ люблю апельсины и все, что случайно рифмуется,
У меня темперамент макаки и нервы как сталПусть любой старомодник из зависти злится и дуется
И вопит: «Не поэзия — шваль!»
Врешь! Я прыщ на извечном сиденье поэзии,
Глянцевито-багровый, напевно-коралловый прыщ,
Прыщ с головкой белее несказанно-жженой магнезии,
И галантно-развязно-манерно-изломанный хлыАх, словесные, тонкие-звонкие фокусы-покусы!
Заклюю, забрыкаю, за локоть себя укушКто не понял — невежд К нечистому! Накося — выкусПрезираю толп Попишу? Попишу, попишу…
Попишу животом, и ноздрей, и ногами, и пятками,
Двухкопеечным мыслям придам сумасшедший размах,
Зарифмую все это для стиля яичными смятками
И пойду по панели, пойду на бесстыжих руках…


De que sai non di' guerire,
dici pro 'l preite sia mannato.


Schon Mancher ist versunken,
Noch Keiner ist ertrunken
In einem Becher Wein.
Die sich darin betrachten,
Sie können nicht verschmachten,
Drum guck' ich in den Wein.


»Zerschmettre falsche Herzen
Und Untreu, Donnerkeil!
Hinweg aus meinen Augen,
Die Hölle bleibt mein Teil!


上界回看缥缈间
白云深锁洞门闲
清缘自笑吾真浅
强为尘缘又出山


¡Tres años de proezas singulares,
sitios, asaltos, lides carniceras,
en que del corso las legiones fieras
el acero español siega a millares!
¡Hallarse, Iberia, yermos tus hogares,
o en ellos luto y quejas lastimeras;
de tus hijos por todas las riberas
bajando sangre a enrojecer los mares!
¡Ver la flor de Aragón y de Castilla
que al cautiverio la cerviz prosterna,
primero que al tirano la rodilla!
¿Ya tanto honor con frases de taberna
la gacetera chusma aún amancilla?
¡Raza de Juan Frerón serás eterna!


A já teď opuštěná jsem
jako ta hruška v poli,
když z ní hrušky opadají,
jak ona smutně stojí!


s dalolni fogsz, s még gordonka-daloddal
megint szebb lesz az elcsúnyult világ...
S feléd hajolnak s új virágba szöknek
mégegyszer az üllői-úti fák...


Da werden stumm die Seufzer,
Wie Fischlein auf dem Grund.
Das sind die stillen Wasser,
Die machen dich ganz gesund.«


Komm her, du kleine Myrthe, komm her in meinen Schutz,
Sagt Venus, dich besinget Adonis, oder Uz!


Rund um den großen Wundermann
Und seine Tieger springen;
Und wer den Chor nicht halten kann,
Doch mit Evoeh singen.


... este descalabro de mi vida, este golpe exterminador de ángeles y rosas,
este acontecer que se me ha adentrado en el pecho y me ha llenado de estragos la sangre
y el discurso del cielo, me duele;
... no quiero exagerar en cómo es la soledad mientras se hace,
o cómo llega la estulticia del tiempo y va invadiendo los hombros,
los brazos, la cintura y los pies sigilosamente, cómo tira sobre el diván del loco
porque ya no quedan pájaros por pasar a través de la ventana y el daño es grande:
una constelación desconocida y descontrolada de ejes, cuerpos, estridencias y órdenes.
Yo sé que es un momento de mínima virtud y de escasísimo hombre,
una refriega de lobos enjaulados por y en mi propio frío.
Pero sé también que esta ruina mía pasará, aunque a dicha resurrección
nadie esté convocado y los lobos me aúllen día a día y año a año por las venas tensas y heladas
del corazón.
Yo creo, yo creo en la vida de mis huesos sitiados.
¿ Dónde si no construiré lo que espero ?
¿ dónde si no la libertad?


To zní trochu čítánkově, drahá, vím.
Ale věř i, že bych raděj letěl s tebou světem,
k jeho krásám hledal pro tě slavný rým,
ve tvých očích zřel již radost planout jasným vznětem.


S pláčem vrhla se teď dcera
v náruč otce svého otevřenou. –


Io qui le serbo. Ippolita fu il nome.—


Seh' ich das Spätroth, o Freund, tiefer erröthen im Westen,
Ernsthaft lächlend, voll Wehmuth lächlend und traurig verglimmen,
O dann muß ich es fragen, warum es so trüb wird und dunkel,
Aber es schweiget und weint perlen den Thau auf mich nieder.


Und ich hörte neue Lieder
Hinter über jenen alten,
Meine Stimme, deine Stimme,
Die ich niemals noch gehört.


Vždyť já s nimi sedávala
v jeseni i v jaru,
když mně smutné k potěšení
hráli na fujaru.


Proč trháš růži? Hrůzu máš! Já ne.
Já na podušku živou lehnu si.


Oč moudřejší je komár malý,
jenž žije jedno podletí,
když jednou křídla trochu spálí,
už víckrát k ohni neletí!...


Moc-li kávy každý vypil,
Kolik koňů zchvátil;
Ten že babě čerstvou jízdou
Starý život zkrátil.


Prima ch'altro disturbo vi si metta,
Tolto quel che piu vale e meno pesa,
Il mio compagno al mar mi cala in fretta
Da la finestra a un canape sospesa,
La dove attento il suo fratello aspetta
Sopra la barca c'havea in Fiandra presa,
Demmo le vele a i venti: e i remi all'acque
E tutti ci salvian come a Dio piacque.


Come dovete adunque havendo intento
Il cor, che il lume datovi da Dio
Per suffocarlo al fin non resti spento:


Cresce comigo o boi com que me vão trocar
Amarraram-me já às costas, a tábua Eylekessa


A manhã chegava
e despontava negro
o dia
a lógica e o absurdo
sob o manto matinal de brumas
nas letras a preto e branco
de um jorna


Spaňhel zapomíná na své strasti,
na mnoholetý plen vlasti,
na vojenskou sporou kasu,
a posledním dolarem,
dobrovolným podarem,
odměnuje hravou chasu.
Ode města k městu
koná cestu
karavána Atlantidů
přímo do Madridu.
V čaprak nádherných parádě,
hýbe se v nesmírné řadě
zvířat mnohotvárná
tlupa švarná.
Napřed Utan jede na soumaru
drže jako z milé
denní kratochvíle
Sokolíka v pravici
a Papouška v levici.
Za ním kráčí vážně Lev,
po něm putují pak pár po páru
Sloni, Nosorozi, Medvědi,
a početní jiní nohsledi.
Množství Opic na velbloudech sedí
dvě tři za sebou,
lehkou laškujíce hrou.
S podivem lid na ně hledí
oděné je vida v šaty děv.
Nevídáno takové dívání,
neslýcháno lidu to plesání!
Vidno také, jak se spolku daří;
v bednách nesou dromedáři
drahocenné náklady,
zlata, stříbra poklady
a sváteční ozdobu
skvostnou gardrobu.
Posléz na Oslu Jan jede,
pokladník, jenž karavánu vede.
Před ním – příteli netěžek –
Oslu na hlavě
sedí Ježek,
a ten píše kroniku
o té výpravě
Atlantských gymnastiků.


Doch wüntsch' ich daß der Amor dich
mit Pfeilen rühre kräfftiglich
und daß/ um den du mich verlassen/
der/ wie du mich/ dich möge hassen.


Růže ji posledním květem svým věnčí,
tiše a bez výtek; v lásce své velika
nemůž být, ani když odpouští, menší.


Antes, porém, deixava
No balouçante ramo
De uma árvore, na estrada,
Sua gaiola dependurada,
Dentro da qual cantava, prisioneira,
A alma bizarra e alvissareira
De um gaturamo.


col Padre e Spirto Santo è Quel giocondo,
e Elli in Lui, sicché son tre in uno,
e uno in Trinità indiviso e tondo.


E bate o chão, e o pé na areia enterra,
Orgulhoso e robusto: o vulgo aplaude,
De prazer e rancor soltando gritos
Tão altos, tais, como se ali  tivera
Aos pés, rendido e morto o herói Timbira.


Das gibt uns zufriedenheit, daß wir nicht so eilen, und uns nach gelegenheit länger hier verweilen:


a kdybys právě zapomenout moh’,
prst ruky tvé by ti to připomněl.


Mais quel labeur aussi ! que de flots ! quelle écume !
Surtout lorsque l'envie, au cœur plein d'amertume,
Fait, pour les vils besoins de ses luttes vulgaires,
D'une bouche d'ami qui souriait naguères


Freund und Schmelzer, Du thust treulich,
Und probirst das Gold zur Kron! etc.


V moře to my jedem rabi,
ale ne v zoufalství, chceme tak!
Proč? nu jsme plesnivý brak,
jsme baby.


Však jako naschvál, dál a dál
se skulinou v síň měsíc dral.


Ó domovino, domovino v dáli,
kéž vyslovit mi lze, jak toužím zpět,
ten stesk, jenž v prsou jako oheň pálí;
leč marně, marně, řeč jest pouhý led.


«Muita coisa mais do que isso,
Fala-me de muitas outras coisa
De memórias e de saudades
E de coisas que nunca fora»


真隐由中土
行窝赏太平
生无皱眉事
单为杜鹃声


Ví, přišla hodina, kdy hruď tu, Bohem setou,
zlá ocel rozdrásá a cevy drze chopí
a z rány kořeny pak vyrve rukou kletou
a z práce její tam nenechá ani stopy.


Madruga un poco, luz del claro día,
con apacible y blanda mansedumbre
para engañar un alma entristecida.
Extiende, hermoso Apolo, aquella lumbre,
que a los desiertos campos da alegría
y a las muy secas plantas fuerza y vida.
En esta amena silva, que convida
a muy dulce reposo,
verás de un congojoso
dolor mi corazón atormentado,
por verse así olvidado
de quien mil quejas daba de mi olvido;
la culpa es de Cupido,
que aposta quita y da aborrecimiento
do ve que ha de causar mayor tormento.
¿Qué fiera no enternece un triste canto?
¿Y qué piedra no ablanda los gemidos
que suele dar un fatigado pecho?
¿Qué tigres o leones conducidos
no fueran a piedad oyendo el llanto
que casi tiene mi ánimo deshecho?
Solo a Sireno cuento sin provecho
mi triste desventura,
que de ella tanto cura
como el furioso viento en mar insano
las lágrimas que en vano
derrama el congojado marinero,
pues cuanto más le ruega, más es fiero.
No ha sido fino amor, Sireno mío,
el que por estos campos me mostrabas,
pues un descuido mío así le ofende.
¿Acuérdaste, traidor, lo que jurabas
sentado en este bosque y junto al río?,
¿pues tu dureza agora qué pretende?
¡No bastará que el simple olvido enmiende
con un amor sobrado,
y tal, que si al pasado
olvido no aventaja de gran parte,
pues más no puedo amarte
ni con mayor ardor satisfacerte,
por remedio tomar quiero la muerte!
Mas viva yo en tal pena, pues la siento
por ti, que haces menor toda tristura,
aunque más dañe el ánima mezquina.
Porque tener presente tu figura
da gusto aventajado al pensamiento
de quien por ti penando en ti imagina.
Mas tú a mi ruego ardiente un poco inclina
el corazón altivo,
pues ves que en penas vivo,
con un solo deseo sostenida,
de oír de ti en mi vida
siquiera un no en aquello que más quiero.
Mas, ¿qué se ha de esperar de hombre tan fiero?
¿Cómo agradeces, dime, los favores
de aquel tiempo pasado que tenías
más blando el corazón, duro Sireno,
cuando, traidor, por causa mía hacías
morir de pura envidia mil pastores?
¡Ay, tiempo de alegría! ¡Ay, tiempo bueno!
Será testigo el valle y prado ameno,
a do de blancas rosas
y flores olorosas
guirnalda a tu cabeza componía,
do a veces añadía
por solo contentarte algún cabello,
que muero de dolor pensando en ello.
Agora andas exento aborreciendo
la que por ti en tal pena se consume,
pues guárdate de las mañas de Cupido.
Que el corazón soberbio que presume
del bravo amor estarse defendiendo
cuánto más armas hace, es más vencido.
Yo ruego que tan preso y tan herido
estés como me veo.
Mas siempre a mi deseo
no desear el bien le es buen aviso,
pues cuantas cosas quiso,
por más que tierra y cielos importuna,
se las negó el amor y la fortuna.
Canción, en algún pino o dura encina
no quise señalarte,
mas antes entregarte
al sordo campo y al mudable viento,
porque de mi tormento
se pierda la noticia y la memoria,
pues ya perdida está mi vida y gloria.


Es klappert in den Laternen
Des Winters eisig Wehn,
Am Himmel ist von den Sternen
Kein einziger zu sehn.


Ty's pro mne plakala!
Pro mne jich v světě málo zaplakalo,
a ještě míň jich znalo duši mou,
jen srdce tvé, to nejblíže mi stálo,
a z mého bralo žárnou vláhu svou.
A proto také první jsi mne znala,
a jiskra v citu přátelství se zňala,
a když nás potom oklamali oba,
a k nohoum strhli naší lásky nebe,
tu černý smutek jako bídná roba
své těžké rámě vinul kolem tebe,
ty's pro mne plakala. –


Zarudlý Rybka přede mnou se směje
svým němým smíchem, – jen se celý chvěje. –


榕叶阴阴送晚凉
溪流曲曲似潇湘
阶前一片婵娟月
顾影何人不断肠


Stets verjüngt sich euer Prangen,
Wenn ihr das, was euch vergangen,
Was euch jeder Herbst entreißt,
Jeden Frühling schöner weist.


Bei jedem Knall, jedem Hallen
Der Stücke an Bergeswand
Denkt sie gefallen, gefallen, gefallen
Ist mein Held nun fürs Vaterland.


Nichts wil ich mehr begehren,
Als wenn du diesen Gast,
Den du versprochen hast,
Mein Gott, mir wirst gewehren;
Der lehrt zur jeder frist
Das, was ein frommer Christ
Zu thun sol seyn geflissen,
Auch was jhm noth zu wissen.


Jó drabantok vélök ott állnak vala.
Más főtörés szeglettoronnál vala,
Harmad: Bebek bástyája alatt vala.
Negyed: ó kapu bástyájánál vala.


Na to odpověděl pekla bydlitel:
„Abys věděl, že jsem mířitel,
Nechci s tebou jednat nepřátelsky,
Ale pouze věřitelsky;
Umiřme se, smaži všecken dluh.
Po bohatství, po kouzlech tvůj chýlil duch,
Dle své potřeby máš toho užit,
Chceš-li se k nám myslí družit.


»Bild einst von Größe, Schönheit, Glück,
Das ist das letzte, das blieb zurück.«
Stumm neigt sich der König, und noch einmal,
Und nun zum dritten und – läßt den Saal.


uvidí také na jejich bujném a spanilém těle
strašlivé stopy pařátů bílého nepřítele,


论心一载便千秋
不向今人不古求
馀子中原俱碌碌
丈夫世上未悠悠


Die Welt vergeht mit ihren Lüsten,
Des Fleisches Schönheit dauert nicht.
Die Zeit kann alles das verwüsten,
Was Menschenhände zugericht.
Ein jeder liebe, was er will,
Ich liebe Jesum, der mein Ziel.


A naproti němu Vilmička
jak lísteček schoulena sedí,
a třese se bílá jí ručička
a očka jí k zemi hledí.


Jsem matka živých a rod Adamův věk na prsou mi visí.
Ač o každý lok mléka závistí se sváří
a pláče po ráji, v pláč touhy zpěv mu naděje se mísí.
On roste výš a moje vesnou kvete stáří,
Alleluja!


Wenn Küsse flüstern durch die Nacht
Mit heimlich süßem Weh'n,
Und Sterne still in Silbertracht
Durch ihren Himmel geh'n,
So ruf' ich, schlafet wohl, jawohl!
In Ruh'!
Die lieben Aeuglein zu,
Die Engel Gottes hüten euch,
Lulu!


Pojď již tedy, usoužená
ženo, dnes tak potěšená,
a jak ruka tvá kdys vzala
Dítě z loktů mateřských,
tak ho ulož zase v nich,
jemu budiž za vše chvála! –


Z lůna temnosti zelených lesíčků
Příjemné vání těkavých větérků
V údolí jméno blažené zanáší
Tvé, Lavelíno!


吴下逢春春思浓
不堪花发馆娃宫
吴山青青吴水白
愁杀江南盛小丛


Zum Keller weiß es hin und her
Den Weg von selbst zu finden;
Auch braucht man gar nicht drüber her
Den Reiter fest zu binden.


Patřiti jděte na rybník s hráze,
nám bez šohájků suší se blaze.


Soffrire i' son disposto ogni tormento,
Tormento dove sia fine e riposo.
Riposo mi saria viver contento,
Contento de l'amor ch'io tengo ascoso.
Ascoso foco che nel mio cor sento,
Sento che si consuma el cor doglioso;
Doglioso viver che di morir consento,
Consento di morir da poi ch'io sento.


衮衮诸公竞朵颐
具文天亦厌谩欺
啬夫不拜非难事
会有公车访释之


Mürrisch war ich und trübe
Den langen, heißen Tag,
Der Hunger und Durst nach Liebe
War wieder im Herzen wach.


Меж лун искусственных — луна,
Вися на небе, в перспективе,
Вздымается, робка, бледна
И с каждым мигом боязливеВнизу, как буйственный бурун,
Прибой людей и экипажей,
И наглое блистанье лун,
Вдоль улиц выставленных стражей;
Таксованных прелестниц смех,
Сухое грассованье франтов,
Боа неимоверных мех
И перебои шляп и бантов;
В гостиницах белеет ряд
Оконный, — комнаты, где двое
Пародию любви творят,
Пороча таинство ночное…
А там, вверху, несмелых звезд
Чуть-чуть зубчатый свет — белеет;
Туман, как туника невест,
Кой-где разорванная, вееИ та ж безмолвная луна,
Свидетельница жертв Ашере,
Висит, глядя, робка, бледна,
На буйства в оскверненном сквере!


Rein hilf du mir ihn machen,
Ihn, der mich nicht erschreckt,
Ihn, der mir böse Drachen
In seinem Laub entdeckt,


An den lieben Sohn, der liebend
Uns die Liebe offenbart,
Und zum Lohne, wie gebräuchlich,
Von dem Volk gekreuzigt ward.


浅绿深红映夕岚
子规声在虎溪南
明朝尘土又归去
长忆来时三月三


My svým, vy svým se procházíte jarem.
Van jiný větru zkonejší.
S tou novou touhou v mroucím světě starém:
kde že je květen krásnější?


Máš ty, lide český,
srdce holubí,
ale vrah kdy v zemi,
hahoj, na sruby!
A co umí český cep,
věru, že tím hluch a slep
vrah se nechlubí!


A vidím leknínu květ
na černé tůni se chvět,
z poupěte zpola jen rozpuklý květ. –
Průzračná bílá mha po vodě splývá,
lehounký tajemný stín, –
tichounko ticho se skrývá
ve vonný poupěte klín.
Poupě se zavřelo. – Znáhla
jak by je dolů moc příšerná táhla,
do černé hloubky se topí.


Sus noches son sabrosas y seguras,
la mesa le bastece alegremente
el campo, que no rompen rejas duras.
Lo justo le acompaña, y la luciente
verdad, la sencillez en pechos de oro,
la fee no colorada falsamente.
De ricas esperanzas almo coro,
y paz con su descuido le rodean,
y el gozo, cuyos ojos huye el lloro.»
Allí, contento, tus moradas sean;
allí te lograrás, y a cada uno
de aquellos que de mi saber desean,
les di que no me viste en tiempo alguno.


naplnil David, jímž byl zapřísáh se
Betsabé, ženě, matce Šalamouna,
kdys choti Uriáše Hetejského;
(neb Adoniáš, Haggity syn, zatím
byl zdvih se, řka: – Jáť budu kralovati –
byl postavou pak roven Absolonu,
od paty nohy až k vrcholu hlavy
byl bez poskvrny;) když pak synu králi


Вечер мирный, безмятежный
Кротко нам взглянул в глаза,
С грустью тайной, с грустью нежной…
И в душе под тихим ветром
Накренились парусДар случайный, дар мгновенный,
Тишина, продлись! продлись!
Над равниной вечно пенной,
Над прибоем, над буруном,
Звезды первые зажглисО, плывите! о, плывите!
Тихо зыблемые сны!
Словно змеи, словно нити,
Вьются, путаются, рвутся
В зыби волн огни лунНе уйти нам, не уйти нам
Из серебряной черты!
Мы — горим в кольце змеином,
Мы — два призрака в сияньи,
Мы — две тени, две мечты!


Frühling, bist du wiedergekommen?
Lieblicher Lenz, du lachendes Kind!
Kommst du auf dem Fluß geschwommen?
Oder kommst du mit dem Wind?


أَتاني كِتابٌ مِنكَ عَظَّمتُ قَدرَهُ
كَما عَظَّمَت قَدرَ المَسيحِ التَلامِذُ
وَعَلَّقتُهُ في الصَدرِ مِنّي كَرامَةً
كَما عُلِّقَت صَدرَ الوَليدِ التَعاوِذُ


Poi che s´avide, ch´io potea lontano
esser da quel penser, più pia che mai
ver me volgendo de´ begli occhi i rai,
mi porse ignuda la sua bella mano.


卦之凶者五
否剥未济三
如姤与归妹
深防女败男


月黑天星高复低
扁舟夜泊语儿溪
酒醒忘却半宵梦
记得栖乌不住啼


Tu se hroby dávných věků otevřely,
hromový ztad Praotců zněl přísný hlas:
My to símě štěpovali po věk celý,
persekucím vydáváni na pospas.


Sötét az éj, a merre eltekintek,
Alig két lépésig terjed szemem;
Gyermekkoromtól ismerőm e tájék,
Hová visz útam? meg nem mérhetem!


Vyřídil to panoš věrně,
Garci Laso ale smál se:
„Nechce se mi utíkati
z Burgosu, když král se blíží,
nechce se mi nepřátelům
dávat zbraň, by očerniti
mohli mě u dona Pedra.
V Burgosu teď zůstanu.“


Tal che, s'io mi morrò, quindi vedrete,
O ben nate alme e voi cortesi amanti,
Che raro è senza duol tropp'alta impresa.


In jedem Lufthauch
war ein junges Werden ausgespannt.
Ich lauschte,
wie die starken Wirbel mir im Blute rollten.
Schon dehnte sich bereitet Acker.
In den Horizonten eingebrannt
War schon die Bläue hoher Morgenstunden,
die ins Weite führen sollten.


Nun weht schon durch die Wälder
Der kalte Boreas,
Wir streichen durch die Felder,
Von Schnee und Regen naß,
Der Mantel fliegt im Winde,
Zerrissen sind die Schuh,
Da blasen wir geschwinde
Und singen noch dazu:
Beatus ille homo
Qui sedet in sua domo
Et sedet post fornacem
Et habet bonam pacem!


Ruhe fächelst du der Heldenseele
In der Halle, wann die Schlacht beginnt,
Hauchst Begeistrung in der Felsenhöhle,
Wo um Mitternacht der Denker sinnt,
Schlummer träufst du auf die düstre Zelle,
Daß der Dulder seines Grams vergißt,
Lächelst traulich aus der Schattenquelle,
Wo den ersten Kuß das Mädchen küßt.


Invideo quia quiescun
LUTHERO (Worms)
Tu que passas, descobre-te!  Ali dorme
O forte que morre
 HERCULANO (Tra)
Caminheiro que passas pela estrada,
Seguindo pelo rumo do sertão,
Quando vires a cruz abandonada,
Deixa-a em paz dormir na solidã
Que vale o ramo do alecrim cheiroso
Que lhe atiras nos braços ao passar?
Vais espantar o bando buliçoso
Das borboletas, que lá vão pousa
É de um escravo humilde sepultura,
Foi-lhe a vida o velar de insônia atro
Deixa-o dormir no leito de verdura,
Que o Senhor dentre as selvas lhe compô
Não precisa de t  O gaturamo
Geme, por ele, à tarde, no sertã
E a juriti, do taquaral no ramo,
Povoa, soluçando, a solidã
Dentre os braços da cruz, a parasita,
Num abraço de flores, se prende
Chora orvalhos a grama, que palpita;
Lhe acende o vaga-lume o facho se
Quando, à noite, o silêncio habita as matas,
A sepultura fala a sós com Deu
Prende-se a voz na boca das cascatas,
E as asas de ouro aos astros lá nos céu
Caminheiro! do escravo desgraçado
O sono agora mesmo começou!
Não lhe toques no leito de noivado,
Há pouco a liberdade o desposo


Wessen ich mich stets befliessen,
Meines Hertzens gute Sach'
Vnd mein vnbefleckt Gewissen
Folgen vngeseumt mir nach,
Also bald mein freyer Geist
Auß dem Cörper ist gereist.


Mit Hand und Mund weih' ich mich Dir,
O Gott, zu Deinem Kinde.
Du machest froh das Leben mir
Und seine Last gelinde.
Was ich vor Deinen Augen thu',
Das giebt mir süßen Fried' und Ruh.


A černým horám, modrým horám, němým horám,
černým jak vina, modrým jak touha, němým jak žal
a chovej můj prsten a na mou zapomeň píseň,
až nebudu již bratrem ptákem!


I odstoupí vládykové skvělí,
A na dvé se zástup rychle dělí,
An před trůn poklekne mládenec.
Lesní roh mu po boku se třpytí,
Ze zraků radost i díky svítí
A na lících plane ruměnec.


Již slovo klenba, vězte, hudbou je!
Měděnkou není obyčejná rez!


Was brauchst du denn ein eigen Nest,
Es geht auch ohne das;
Lieb' du nur wie der Kuckuck liebt,
In Laub und grünem Gras.


灵州城上月弯弯
洗净尘氛照汉关
唱尽军前横吹曲
回头正见纥干山


Doch die Mädchen, sie besinnen
Sich nicht lang, und wie im Fluge
Sitzt schon jede fest am Buge,
Lauter junge Kriegerinnen,
Bergestöchter, rasche, kluge.


„Ženou? Vždyť vás neznám, pane.“
Líce moje hněvem plane.
„Opravdu mne neznáš, Milo?“
Mžikem se mi vyjasnilo.


Es hatt' auf einem hohen Baum
Der Vögel Königin den Obersitz genommen,
Die Katze wählte sich der Eiche mittlern Raum.
Den untersten hatt' eine Sau bekommen.
Die hielten gute Nachbarschaft;
Durch Argwohn war noch nie die Eintracht unterbrochen;
Doch endlich trennte sie der Bosheit Höllenkraft,
Die Katze kam zum Adler hingekrochen,
Und sprach: Hört! unsrer Kinder Tod,
Wo nicht der unsere, (doch, das zu unterscheiden,
Fällt Mutterherzen schwer) scheint gar nicht zu vermeiden.
Ein guter Freund warnt in der Noth.
Seht, ach! ich bitte, seht! wie wühlt die wilde Sau!
Sie gräbt, und will den Baum ganz aus der Wurzel heben.
Trau', schaue wem; wie muß ich arme Frau
An unsern Kindern das erleben!
Ihr kennt nicht die Gefahr; mir aber, mir ist bange!
Sobald die Eiche fällt, die schon beschädigt ist,
So seh' ich's, wie die Sau die lieben Kätzchen frißt,
Die ich verlass'nes Weib noch voller Furcht umfange.
Ich bin den Lügen gram; ich suche keinen Zwist;
Nein, ehrlich, ehrlich währet lange.


O laßt mich einmal träumen
Im wonniglichen Mai,
Mich ruhn unter Blütenbäumen,
Eh Mai und Lenz vorbei!


Kaum traten wir auf hohe See,
Da rief das ganze Schiff: »Juchhe!«


Když umíral svých drahých druhů v středu,
v své ruce těžké třímal knížku stále; –
a šeptal slabě: „Jediný to odkaz
pro moje ubožátko, dítě malé...”


Daß sie wohl mit Gott gestanden,
Sieht man, da sie von den Banden
Dieses Lebens wird befreyt;
Seht, wie sie der Tod bedräut,
Aber selbst beginnt zu zittern!
Denn sie zeigt ihm lächlend an,
Daß, der die Natur erschüttern,
Ihren Schlaff kaum hindern kan.


Será do luar o brilho intenso
Será do olhar de quem eu quero
Que faz ir-se perdendo ao longe o escuro
E faz ir-se calando o desespero


Šel jsem za ním, v tvář mu pohléd,
byl tak smutný a tak bled,
jak by se v to líce slilo
celé moře lidských běd.


Na jednom je dosti ze tří; kdo však tebe, poesie,
láskou poznal, v číši cítil, neví ani sám, že žije!


D'un bel pallore ha il bianco volto asperso,
come a i gigli sarian miste viole.
Fisa ella gli occhi al cielo, e 'n lei converso
sembra per la pietate il cielo e 'l sole;
e la man nuda e fredda alzando verso
il cavaliero in vece di parole
gli dà il pegno di pace. In questa forma
passa la bella donna, e par che dorma.


„Má drahá, vy se unavíte,
jste v žáru jak těch růží květ!“
„Vy za to notně lenošíte!“
mu kněžna hrozí prstem zpět...


Ove il concetto lor, che accender sòle
i cor leggiadri di virtuti ardenti?
Ove i risi a gli angelici concenti,
che da i corpi fan l'alme altere e sole?


„Co mi neseš, posle Boží?“
Ptá se král. A anděl vece:
,Tobě pokoj, moudrý králi.
Letímť já, a když sem z dáli
Náhodou mé oko hledí,
Zdálo se mu, že tu sedí
Jozafat, ten velký šelma.
Není možná, řekl jsem si,
Vždyť mi zřejmě Pán rozkázal,
Do Indie nejzadnější
Bych pospíchal, a tam svázal
Toho šelmu velikého.‘


وجيش كأعناق السيولِ غُثاؤهُ
إذا مدّ ملفوظ الظبي والجماجم
بعيدُ المدى لا صدرُ غور بمضمرٍ
سُطاةُ ولا قلبُ الظَّلامِ بكاتمِ
إذا نصلت من صبغها لِمَّةُ الدُّجى
أعادَ عليها صيغَ أَغْبر قاتمِ
به كل هفافِ القميصِ مُقارعٍ
على كل محبوكٍ السِّراةِ ضبُارمِ
أطلَّ على سِيفِ الفرات غدُيَّةً
وجِرْيتُها تحكي بطونَ الأراقمِ
فغادرها حمراءَ يقذفُ ماؤها
غطارفَ شُوشاً في مكانِ العلاجمِ
أرادَ ابتداري بالرَّدى فأجارني
أغرُّ طويلُ الباع من آلِ هاشمِ


Und ihrer Gottesbilder auch dich begräbt,
Denn lang schon einsam stehst du, o Stolz der Welt,
Die nicht mehr ist. Und o ihr schönen
Inseln Ioniens! wo die Meerluft


Da Capo.


Tú, desde el envidiado Manzanares,
al Arno, al Rhin y al Plata mereciste
respeto, admiración, lauros y altares:


Wann ich so viel leiden muß /
ist mir Tugend offt ein Buß:
leid doch willig solche Buß /
die mich letzlich krönen muß.


Kdo dřív s tebou číše prázdnil,
plaše stojí opodál,
sotva řekne: On se zbláznil,
a jde za svým chlebem dál;
kdo by pomoci chtěl, nemá
moci k tomu, couvne v ráz,
ústa všech jsou v odvet němá,
cítíš, zdeptaný jsi klas.


Mein fliegender Blick
Durchwandert die Gassen,
Durchspäht die Gestalten,
Und suchet mein Glück.


Si Magdalena busca y halla a Cristo,
hoy a la cruz Elena busca y halla
Él vence y huella la región precita


أقولُ لعثمانَ الأديب وقد صبا
لأرداف من يهواه بعد اعْتزالها
وقد ساقها من بعد ما قد تغيَّرت
وقد هزلت حتَّى بدا من هزالها


Und der Königliche Segen ,
Licht und Kraft und Glück,
Kehrt zu dem, von dessentwegen
Er Sein war, zurück;


Wie daß die Erd
Durch warme Regen
So schön befeuchtet werd'/
Nachdem sie kahl gelegen/
Wie sie aus ihrer schwangern Schos
Hervor die Blumen häuffig stoß'/
Und zwar der schönsten Arten
So mancherley/ daß man
Von ihr erwarten
Nichts edlers kan.


nad pitky veselé, kdy člověk ve poháru
na chvíli utápí svou bolesť i svůj cit,
nad pusté orgie, kdy v slepých vášní žáru
se výkřik svědomí jak temnem hvězda kmit;
nad ženy objetí, tak toužebné a vřelé,
v němž ztajen nebe kus neb skryto peklo celé;


What! mute ye bards? — no mournful verse,
No chaplets to adorn his hearse,
To crown the good and just?
Your flowers in warmer regions bloom,
You seek no pensions from the tomb,
No laurels from the dust.


Entusiasmo del odio,
ojos del mal querer.
Turbio es el hombre,
turbia la mujer.


Staub, Obst, Papier, in einer dicken Schicht,
So treibt der Kot aus seinen Röhren ganz.
Ein weißes Tanzkleid kommt, in fettem Glanz
Ein nackter Hals und bleiweiß ein Gesicht.


Volgon pel bosco or quinci or quindi in fretta
quelli scherniti la stupida faccia;
come il cane talor, se gli è intercetta
o lepre o volpe a cui dava la caccia,
che d'improviso in qualche tana stretta
o in folta macchia o in un fosso si caccia.
Di lor si ride Angelica proterva,
che non è vista, e i lor progressi osserva.


Zanikla píseň tesklivá,
bledne dívčí náhle líc,
spanilá ručka umdlívá,
nehrčí už kolo víc.


Jošt dup’. Dva dráby do komnat
nes’ jeden pružný skok –
a děsný výkřik Zikmundův
splách’ ostrých jedů tok.


Fühlend kannst du an mich glauben,
Was mir lieb, nicht spottend rauben,
Was ich aus der Seele sprach,
Klingt dir aus der Seele nach.
Fromme Freundin aller Reinen,
Du kannst trösten, du kannst weinen,
Wenn du mich auch nicht verstehst,
Alles dir im Geist erhöhst.


Indes die Prinzessin ach! zagte so sehr!
Zerwarf sich im Schlummer und träumte, wie schwer!
Von blutigen Perlen in blutigem Kranz',
Von blutigem Gastmahl und höllischem Tanz.


" Fais une histoire calme et doucement suivie ;
Pense, chaque matin, à la page du soir :
Vieillard, tu souriras au livre de ta vie,
Et Dieu te sourira lui-même en ton miroir. "


Držely větve hnízdo ve dlaních
jak malou škebli, v které duše bije
a květy bílé jak sníh na skráních
rozkvětem zdiveny
shlížely v žár, jejž slunce k zemi lije.


Müh und Leid sind überwunden,
Hellgeläutert kehren Stunden,
Und mit ihnen reines Glück,
Rein von Müh und Leid, zurück.


Marno je šílit. Stalo se,
co musilo se stát’.
Hranice, které stavěl jsem,
musily rudě vzplát’.


Deiner hohen Ahnen Mänge
Würden erstlich mein Gepränge,
Deines Vaters Pracht stünd hie
Deiner Mutter gegenüber,
Wäre mir auch etwas lieber
Als die Anmut solcher Müh?


Nein, selbst dein Feind wird dir gestehen müssen,
Man weiß, Abstrakt, vollkommen, was du willst,
Und daß du nur, was alle Kinder wissen,
In dunkle Pracht barbarscher Wörter hüllst.


A v stínu ulice kdes matka čeká,
ji každé okamžení teskně leká,
zda přivine zas v náruč dítě své...


Da will sich's unten rühren
Im stillen Göttergrab,
Der Mensch kann's schauernd spüren
Tief in die Brust hinab.


Da sprießt die rote, die wilde Ros'
In grünen Finsternissen;
Da beut am Grund das frische Moos
Der Lieb' ein Ruhekissen.


Co už jen ta láska
těch starostí kryje,
že by člověk myslil,
že to nepřežije.


Nun fragt ich nach der Schuldigkeit,
Da schüttelt' er den Wipfel.
Gesegnet sei er allezeit
Von der Wurzel bis zum Gipfel!


Přišel Ptáčník bez pozvání,
nalík’ oka v poli,
chytili se znenadání
místo ptáků voli.


»Nun sprecht, von wessen Schulden
Ist so mein Mahl bestellt?
Ihr müßt euch wohl gedulden,
Bis ihr besät mein Feld,
Bis in des Sommers Schwüle
Mir reifet eure Saat,
Und bis mir in der Mühle
Sich wieder dreht ein Rad.


Sucht meiner Seele
Müder Fährmann
Deinen Schatten auf mondener Bucht.


Uomini, io venni al mondo per amare
e tutti ho amato! Ho pianto tutti i pianti
vostri e ho cantato tutti i vostri canti!
Io fui lo specchio immenso come il mare.


Inda não satisfeito
O Númen soberano,
Quer vingar ultrajado o seu respeito;
Permitindo em meu dano.
Que em pequena corrente convertido
Corra por estes campos estendido.


Hundido en las arenas de lo inexplicable,
que tienen el color de la nieve dorada por la incuria,
trepando a lo incógnito,
ese perro
ve alzarse frente a él dolor en llamas.
Estupor, desvarío, temor
hay en sus ojos,
soledad en su testa,
decisión en su esfuerzo,
lucidez en su angustia,
resignación en su miseria y pequeñez,
amor en su trazado.
Ese perro
ya ve.
Ve y comprende. Es su dueño.


桃花湾口锦云开
片片随风逐浪来
吹向前溪作红雨
却教刘阮问天台


N'importe : marchons seul, comme il convient aux forts.
Vers la sphère sereine et calme où sont les morts.


Doch, Echo, weine, wenn ich weine,
Mir zärtlich und gebrochen nach,
Vielleicht macht mich die Lieb und Sehnsucht
In meinem Tode dir einst gleich.
Denn wiederhol ich Thirsis Liebe:
Denn wiederhol ich meine Freundschaft.
So lang ich lebend singen kan,
Mein Thirsis sing ich auch von dir.


And such thy strength-inspiring aid that bore
The hardy Byron to his native shore —
In horrid climes, where Chiloe's tempests sweep
Tumultuous murmurs o'er the troubled deep,
'Twas his to mourn misfortune's rudest shock,
Scourg'd by the winds, and cradled on the rock,
To wake each joyless morn, and search again
The famish'd haunts of solitary men;
Whose race, unyielding as their native storm,
Knows not a trace of Nature but the form;
Yet, at thy call, the hardy tar pursued,
Pale but intrepid, sad but unsubdued,
Pierc'd the deep woods, and, hailing from afar,
The moon's pale planet, and the northern star;
Paus'd at each dreary cry, unheard before,
Hyaenas in the wild, and mermaids on the shore;
Till, led by thee o'er many a cliff sublime,
He found a warmer world, a milder clime,
A home to rest, a shelter to defend,
Peace and repose, a Briton and a friend!


qué es este cuerpo mío/interminable
arde/tus pechos
mueven en dos la noche/
y él muerevive en tu entender/
come los libros de la sombra/
es tu no conocida hermosura/
la que se esconde en tu hermosura/
sol de este exilio/que
seguís/girás/eternidades/
hasta la clara oscuridad/


A stalo se. Noc táhla v tichý kraj.
Ó pane hrabě, dnes tě čeká ráj!


Ach, die seligen Tage der ersten Auferstehung
Waren's, die Ihr, schon jetzt vollendete Märtyrer, feirtet.


Sahn wie schlechte Fischtuch aus,
Sonne kam gegangen,
Tipte nur ein wenig drauf,
Brannt mich wie mit Zangen.


Ты отдалась вчера на редкость мило:
Так радостно, так просто отдаласТы ждущих глаз своих не опустила,
Встревоженных не опустила глаБыла скромн Слегка порозовелЧуть улыбнулась уголками гуПокорливое трогательно тело,
И вступ в него — упругий, сладкий встуТы девушкою, женщина, казалась
По некоторым признакам, но все ж
По-женски и со вкусом отдавалась,
Да так, что, вспомнив, вздрогнешь и вздохнешЗамок Hrastovac
15 августа 1933


Pak opět ztichne vše. Jdu břehem, kde se stmívá,
vše zdá se báseň být tak chmurná, zádumčivá.


Auch du, mein Bruder, wirst von mir
Durch diesen Abschiedsbrief geküßet.
Der Himmel will: Ich muß von hier,
Drum folg ich, wie sein Rath beschließet.
Vergieb mir, was durch mein Versehn
Dir dann und wann zu nah geschehn,
Und las mir allzeit deine Güte!
Verläst mich Freund und Vaterland,
Behalt ich gar nichts in der Hand,
Behalt ich doch ein treu Gemüthe.


V temnosti dobře je deptaným, víme.
Své vášně rozžehnem’ do noci žití,
stuleni, semknuti rozplameníme
svá těla požárem, jenž věčně svítí.


Co ta sova zahouká
ve vysokém hvozdě?
Nejkrásnější myšlenka
přicházívá pozdě.


Und senkst dich seelig sanft in stille Thäler.
Fort schlägst du mit lebenden Pulsen
In triumphirender Freude,
Im ungehemmter Bewegung,
In's ewige Meer,
Das große, unergründliche, nie ermeßne.
Dich nähren die Wunder der Tiefe,
Du saugst mit Lebensathem
Die verlassensten, einsamsten Kinder
Zu dir ins lichte Leben herauf.
Deine Herzens-Adern ziehn sich in den Abgrund,
Niemals steigt dein heiliges Blut
Mit seinen hohen Strömen in das Dunkel,
Du verschmähst es.


después de haber gozado largos años
de un reposo imperfecto, porque el miedo
de este peligro siempre me ha seguido;


Es ist das süsse, trunkene Entzücken,
Das nur durch Schweigen wagt sich auszudrücken
In stummer Liebe seeligem Vereine.


بَرقَتْ له مسنونةً تتلهَّبُ
أمضى من القَدرِ المتاح وأغلبُ
حَزَّتْ فلا خد الحديدِ مخضَّبٌ
بدمٍ ولا نحرُ الذبيح مخضًّب
وجرى يصيحُ مصفّقاً حينا فلا
بصرٌ يزوغُ ولا خطىً تتنكَّب
حتى غَلَتْ بي ريبة فسألتُهمْ
خانَ السّلاحُ أم المنيَّةُ تكذب
قالوا حلاوةُ روحه رقصتْ به
فأجبتهم ما كلَّ رقصٍ يُطرب
هيهاتَ دونكه قضى فإذا به
صَعقٌ يشرّق تارة ويغرّب
وإذا به يزورُّ مختلف الخطى
وزكّيةٌ موتورةٌ تتصبَّبُ
يعدو فيجذبه العياءُ فيرتمي
ويكاد يظفر بالحياة فتهرب
متدفقٌ بدمائه متقلبٌ
متعلّقٌ بدَمائِه متوثب
أعذابهُ يُدْعى حَلاوةَ روحِه
كْم منطق فيه الحقيقةُ تُقلب
إنَّ الحلاوةَ في فمٍ متلمظٍ
شَرَهاً ليشرب ما الضحيَّةُ تسكب
هي فرحةُ العيدِ التي قامت على
ألمِ الحياةِ وكلُّ عيدٍ طيّبُ


几回桂州梦
欠一桂州诗
何日万里外
吟梅真大奇


Zbyl jsem naposledy. – Smál se Orša, pravil:
„Hoj, tím bojem věru jsem se neunavil,
junáků bych takých ubil za den tři sta!“
A hned těžký mlat svůj po mně vrhl s místa.
Jako skrze mraky blesk se mihne ranou,
zahřměl mlat i vpad – leč já se uhnul stranou,
na hlavu jsem v ráz mu palici svou hodil.
Orša zavrávoral – ač se krví brodil,
vzchopil se však přece, chyt mne silnou paží,
a jak zimní bouře když se s bouří sráží,
po ruské tak zemi naše půtka hřměla.
Dvanáct dní a nocí tekl pot nám s čela,
dvanáct dní a nocí bojováno z tuha.
Nemoh ten ni onen schvátit, zmoci druha.
a jen země těžce oddychala v pláči,
a jen nebe prachem černá se a mračí.
Když pak třináctý den nad hory se bělí,
Orša děl: „Nuž dosti, jsi ty junák celý!
Otevru ti všecky bílé dvory svoje,
dám ti zlaté růže, zanechme již boje!“


Die Felsen laut erklingen,
Und laut von Stein zu Stein
Die muntern Töne springen,
Ums Königstöchterlein.


Hoch in der Linde drüben
Ein Vöglein wohnte lang;
Ich that es herzlich lieben,
Gern lauschen seinem Sang.
Wo ist mein Sänger blieben?
Ach, schweigt ja schon so lang.
Drüben
Ist alles stumm und bang.


Však to umím ještě líp.


سَقى مِنى ثُمَّ رَوّاهُ وَساكِنَهُ
وَما ثَوى فيهِ واهي الوَدقِ مُنبَعِقُ


青松宿鹤涧泉流
云意迟迟山意秋
一曲广陵休尽奏
月寒天地古人愁


Ben dice l'aütore e 'l libro conta
ch'a quel punto Cristian avrebbon presa
Pampalona a dispetto e lor mal onta
di que' Pagani che facean contesa.
La gente del castello era sì pronta
che i Pagan non potieno far difesa.
Un Pagan, di legname mastro sodo,
a Mazarigi parlò in cotal modo:


Er führ um mich die Hut der lieben Wächter auf!
Sey meine Wagenburg/ und richte meinen Lauf
Nach seinem Wort/ daß ich aus Lust mich nicht verweile/
Er wende von mir ab des Satans schnelle Pfeile.


Da el novato sensibles tropezones
en su afán de entregarse a los placeres,
víctima candorosa de mujeres
que huelen que ha traído patacones


落日荒荒下远芜
市桥官柳绿扶疏
沙头一霎腥风起
沽酒老翁来卖鱼


Nur falschheit wächst im hertz. Dreieinger, klähr es klahr!
Di warheit klähr es dir! gebähr es wider wahr!
Das hertze, wann es falsch, fälscht ewig seine frucht.
Dreieinige mein hertz, bis es di Warheit sucht.
Drum neig ich mich in dich, der du dich warheit his!
O bringe mir mein hertz ins erste Paradis!
Dann ist dein heiliges im hertzen hertzgewis.


Ta muka naše zná jen bůh
v těch temných trapných chvílích,
když lákala tě víla zlá
v noc do svých loktů bílých.


لَقَد طُفتُ سَبعاً قُلتُ لَمّا قَضَيتُها
أَلا لَيتَ هَذا لا عَلَيَّ وَلا لِيا
يُسائِلُني صَحبي فَما أَعقَلُ الَّذي
يَقولونَ مِن ذِكرٍ لِلَيلى اِعتَرانِيا
إِذا جِئتَ بابَ الشِعبِ شِعبَ اِبنِ عامِرٍ
فَأَقرِ غَزالَ الشِعبِ مِنّي سَلامِيا
وَقُل لِغَزالِ الشِعبِ هَل أَنتَ نازِلٌ
بِشِعبِكَ أَم هَل يُصبِحِ القَلبُ ثاوِيا
لَقَد زادَني الحُجّاجُ شَوقاً إِلَيكُمُ
وَقَد كُنتُ قَبلَ اليَومِ لِلحَجِّ قالِيا
وَما نَظَرَت عَيني إِلى وَجهِ قادِمٍ
مِنَ الحَجِّ إِلّا بَلَّ دَمعي رِدائِيا


E csalódás játszodtat-e titeket,
Vagy csakugyan látjátok ezeket?
Miként pirosolnak,
Mikor meghajolnak,
Fényes szárai,
Márvány combjai,
Amelyeket főhajtva
És utána sóhajtva
Csókolnak magok
A szép virágok. -
Vajha én most, vajha virág lennék,
Én is ilyen komplimentet tennék!
Nézd a vékony patyolat
Vigály felhője alatt
A szerelmes zefírek mint enyelegnek:
Ah, ezt mint irígylem e játszi seregnek!
Némelyik szép lábára tekergőzik,
Egyik kies mellye alá rejtőzik,
Másik márvány oldalára könyököl:
Ah, a szerelemféltés, ah, majd megöl!
Vajha én most, vajha zefír lennék,
Én is a legszebbik helyre mennék.


Ty vlastně velebiti máme,
kde bychom, Bože, byli již?
O ty se příval vášně láme,
ty polehčují každou tíž.


Traf uns Keulenschlag aufs Haupt
Wie von Metzgerfäusten,
Ward uns Sinn und Wert geraubt,
Uns, den Geistgetreusten;
Liegt geschändet schönstes Gut,
Irrt der Gott verstoßen –
Brüder, unser letzter Mut
Gilt dem menschlich Großen.


Christus ist hindurch gedrungen/
Er/ der Held/ dem es gelungen/
Höllen-Stürmer/ Todes-Tod/
Siegs-Herr über alle Noht.


E l'aura a pena le più lievi fronde,
scuote, sì dolce spira al bel soggiorno:
ed è il rapido sol sul mezzo giorno,
e versan fiamme le campagne bionde.


Já, krásná Hebe, říkával jsem vždycky,
že manžel váš je příliš prosaický,
že bájnou moc tu nikdy nedocení,
jež skryta v číši nebo v políbení.


So werden die Söhne der Musen beschencket!
Diß alles erwirbet der eyfrige Fleiß;
Herr Schwartze die Sorgen vergisset und dencket
nicht weiter an seinen mühseeligen Schweiß;
Bricht Rosen im Garten/
Darff weiter nicht warten
Auff Zahlung und Lohn:
Er schimmert und gläntzet/
Ist schöne bekräntzet/
Das Zeichen von Golde sich zeiget auch schon.


Jestiť velká záplava
štěstí lásky jako naše,
tam kde hasne, nastává,
nelekej se o ně plaše!


Mást ne hallgass! másnak ne hajolj szavára!
Én hívlak, jer! Tekénts szívem fájdalmára.
Te Atyám, Testvérem, Barátom, Jegyesem,
Abelárd! egyedűl imádott Kedvesem!
Testvéred, leányod, jegyesed, barátod
Értted érző lelked-felében nem látod? -
Már már erdeinknek árnyékos fenyvei,
Mellyeknek az égig nyúlnak zőld teteji:
A híves patakok tseregő folyása,
A munkás méhetskék el-altó dongása;
A nyugati szellő balzam-lehellete,
Mohos barlang körűl a tsendnek ligete;
A kies Természet mosolygó szépsége
Nem tágítja búmat, távúl kínom vége.
A terhes únalom, a rossz-kedv leányja,
Szív-szaggató törét minden felé hányja.
Itt hervad eggy zőld ág, ott a nehéz-kedv gyomja,
Az illatos virág nyílt kebelét el-nyomja.
Eccho el-hallgatott, a lágy Zephyr nem leng.
A búsúlt fülmile tsak epedő jajt zeng
Itt e kínos fogság boldogtalan helyében,
Itt sírom-éltem-el a végezés törében.
Még Amor az alatt élesztvén tüzemet,
Hozzád édesgeti érzékenységimet.
A Virtus egyedűl rabságomnak munkája,
S o hányszor átkozá már Heloisod szája!
Eredj már, és nyomd-el érzékenységidet!
Ah! e súlyos tereh haladja szívedet -
Míg még fel-támadánd elmémnek nyúgodalma,
S erőt vész tüzemenn a józan ész hatalma:
Hányszor kell még addja reménlni, vérzeni,
Szeretni, lángomat szívemben fojtani:


Heli, lamma Sabactani!
Vatter/ liebster Vatter mein:
Heli, lamma Sabactani!
Schaw die marter/ noth/ vnd pein.
Schaw/ die schaaren mich vmbgeben/
Saugen meine füß vnd händ:
Schaw/ die körnel ab den Reben
Fliessen/ weidlich auffgetrennt.


See! in what crouds the uncouth forms advance,
Each would outstrip the other, each prevent
Our careful search, and offer to your gaze,
Unask'd, his motley features. Wait awhile,
My curious friends! and let us first arrange
In proper orders your promiscuous throng.


Čest privilej svůj dědičný
i kastovní má zvuk a třpyt.
Ó roďte syny, šlechtičny,
ať má se tu kdo pro ni bít;
neb lidskost již koná svůj vjezd! –
Psal Sudermann darmo svou „Čest“?


Ó, chceš-Ii vložit v píseň
své duše hlaholy a stony,
tak odlož pochyb tíseň
a zapomeň,
že ptactva zpěvného jsou miliony.


«Isten! erősebb és kegyesebb mint minden, örök lény!
Áldd meg ez innepies szertartást s meg ne gyülöld a
Hív szolgát, hogy más koronát tesz urának agyára,
Mint melyet te adál! gonoszúl elorozta ravaszság
Azt tőlünk, de te meg sem is áldj, mig vissza szereztük.»


Bauen sich schon Wolken auf:
ey es pflegt doch nicht zu regnen.
wie verwirrt der Erden Lauff /
läst er doch nit ab zu segnen
seine Freund mit Schutz und Sieg:
müssen in dem Kirchen-Kasten
in der Flut-Entbärung rasten /
haben Fried' und Ruh' im Krieg.


„Hisz’ szabadságodnak van-e illőbb ára
Mint a szabadságnak kelned oltalmára?
Miért még akkor is ez árt sokallanod,
Ha Szécsi Máriát fölöslegül kapod?


Da sprach der eine: »Gib mir die Dirn'!
Ihr Aug' ist blau, schneeweiß ihre Stirn.«


Through the long night impatient, sad, and weary,
How melancholy life itself appeared!
Lo! cheerful day illumes my prospects dreary,
And how diminished are the ills I feared!


És földöket ezeknek
Adá az ő népének,
És az ő kegyessége
Megmarad mindörökké.


V krásné letní odpoledne,
když tak slunce bujným žárem
hází s nebe zemi oheň,
kopřiva má monolog svůj:
„Aj ty slunko, aj slunečko,
marně, mamě plahočíš se,
marně běháš kolem země
Špelunky jsou lidské mozky,
tmavé jako samo peklo:
svit tvůj tam se neprodere.
Moře ledu lidská srdce,
studená, jak smrti ruka,
jež je drží ve své moci:
nezahřeješ, neroztopíš.
Nech to divné, zimné plémě,
na kopřivy sviť jen, hřej je,
ony vděčny, ony bujny
obracejí zrak svůj k tobě.“


Probándote a su sol, Guzmán el Bueno,
llamarte puede, viéndote tan firme,
corona y gloria de su excelso nido.


di vari guai e di mattezze fere
per vano isguardo pascivo en core.
L'arco sì spone lo fonte del piacere,
unde avene smanante furore;
dal fuoco, unde accese son le guere,
e' par che sia un encendivo ardore,
il qual sì 'ntende lo fiero volere,
che per nulla copia si stuta fiore;


晋室颓波已横流
济川功业谩悠悠
渡江一楫无人画
却写山阴雪夜舟


يا صاحبي إن دمعي اليوم ينهمل
علىالخدود حكاه العارض الهطل
وفي الفؤاد وفي الأحشاء نار أسى
إذا ألم بها التذكار تشتعل
على الأحبة والإخوان إذ رحلوا
إلي المقابر والألحاد واننقلوا
كنا وكانوا وكان الشمل مجتمعاً
والدار آهلةة والحبل متصل
حدا بهم هازم اللذات في عجل
فلم يقيموا وعن أحبابهم شغلوا
ولم يعوجوا على أهل ولا ولد
كأنهم لم يكونوا بينهم نزلوا
إني لأعجب للدنيا وطالبها
وللحريص عليها عقله هبل
وغافل ليس للمغفول عنه وإن
طال المدى غرة الإمهال والأمل
ناس لرحلته ناس لنقلته
إلى القبور التي تعيا بها الحيل
فيها السؤال وكم هول وكم فتن
للمجرمين الذي عن ربهم غفلوا
وفي القبور نعيم للتقى كما
فيها العذاب لمن في دينه دخل
قل للحزين الذي يبكي أحبته
إبك لنفسك إن الأمر مقتبل
لسوف تشرب بالكأس الذي شربوا
بها بها إن يكن نهل وإن علل
فاغنم بقية عمر مرأ كثره
في غير شيء فهلا أيها الرجل
أما ترى القوم قد راحوا وقد ذهبوا
من معشر زانهم علم به عمل
من آل عالوي سادات الأنام من ال
بيت المطهر لا شك ولا جدل
كانت تريم بهم تزهو مساجدها
ودورها وكذا الأقطار والسبل
تبلى إذا فقدوا منها وحق لها
إذ هم مراهمها إن خيفت العلل
والأمن واليمن فيها للنزيل بها
والواردين إذ جاءوا وإن قفلوا
مثل الشريف المنيف الهند وإن شها
ب الدين والعلم نعم الخاشع الوجل
صافي السريرة براق الأسرة مح
فوض الجناح لأهل الخير مبتذل
معمر الوقت بالأوراد حافظة
بالعلم والذكر لا عجز ولا كسل
هو الصفي الوفي الأخ من قدم
على الصفا والوفا إن شئتم فسلوا
السيد الفاضل ابن السادة الفضلا
الصالحين بهم حي الهدى خضل
آه عليه وآه بعده وعسى
يثبت اللَه إن السفر مرتحل
فاللَه يرحمه واللَه يكرمه
ويرض عنه وجنات العلا نزل
واللَه يخلقه بالخير في عقب
مبارك وذوي ودبه كثلوا
والأقربين وأهل القطر أجمعهم
إذ فقد أمثاله خطب له زعل
والحمد للَه لا يبقى سواه ولا
يرجى سواه عليه الكل متكل
ثم الصلاة على الهادي محمد ال
مبعوث بالحق مختوم به الرسل
والآل والصحب ما لاح الصبا وما
هب النسيم فمال البان والأثل


Still, in Life's  you presume
Eternal holidays will come;
But, in its highest, happiest lot,
O! let it never be forgot,
Life is not an Olympic game,
Where sports and plays must gain the same;
Each month is not the month of May,
Nor is each day a holiday.
Tho' wit may gild Life's atmosphere,
When all is lucid, calm, and clear,
In bleak Affliction's dreary hour,
The brightest flash must lose its power;
While Temper, in the darkest skies,
A kindly light and warmth supplies.


Oho, sehr leicht! Dein Glas.


Man findet wenig Pracht in alten Adels Schilden/
Der Ahnen tapffre Faust hat solche selbst gemahlt/
Ein Denckmahl ihres Sinns den Erben einzubilden/
Da izt die neue Welt mit vielem Schmucke prahlt.
Wo man den Vogel kan aus seinen Federn kennen/
So mag man manchen wohl des Adels Mißbrutt nennen.


Denkst du's nicht, wie er zerrieben deines Bollwerks treu Gestein,
Wie er's schwur, zu weichen nimmer, bis er zög' in dich hinein?
Und sein Eid, er fand Erfüllung! Doch des Schicksals Spott ist schwer:
Seht, wie er hereingekommen! – Es ist deß schon lange her.


Da stehen sie im schmutzigen, zerrissnen Rock.
Der Koth der Gasse klebt an ihrem plumpen Fuss.
Da stehen sie und starren blöden Augs dich an
und bergen beide Fäuste in den Taschen tief.


Celou noc jsem nespal,
bouřilo to v hlavě...
a ta výpověď tvá –
se skály byl kámen,


孤舟三日住
不见有人家
昏昏竹篱处
却恐是梅花


Es entbehre der kostbaren Früchte nimmer;
Von diesen aber gebet, weil doch immer
Für die einen ist verloren, was die andern haben gern,
Die Schaalen für die Thoren, für die Klugen den Kern.
Den Närrischen muß es bloß Klingklang bedeuten,
In Wahrheit aber ein Glockenläuten,
Das zum Gebet die Gedanken ruft der Gescheuten. –


Do snídaně dal se sklenář zatím,
ale Filomena k matce spěchá;
volala ji, růženec má v rukou:
„Dcero drahá! nějak spaní tratím,
snad mne tlačí přec jen cizí střecha,
všelijakou se též trápím mukou.
Dceruško, co bysi řekla tomu,
kdy by si tě někdo odved’ domů?
Se mnou Pán Bůh dle své svaté vůle
naloží, a dříve vědět musím,
jak jsi živa v slzavém tom důle.
Jak tu budeš sama? Dej si říci,
mluvila jsem s oním chlapcem rusým
z dolní chalupy, vždy se zas hlásí –“


Und wenn Soldat und Offizier,
Gesund ans Ufer springt,
Denn jubeln wir: Hurra! Hurra!
Nun sind wir ja in Afrika,
Und alles dankt und singt.


„Zbytečně teď krev zas naše teče:
Uvrhla bych byla muže do poroby,
Že by nevyvázli ze otrocké zloby,
Nebyliby v stavu uchopit se meče.
Následky teď zříme ve ovoci,
Pozůstávali již muži v naši moci;
A teď musíme je z novu
Namaháním uváděti do okovů.“


Mein Jesus hat den Reis aus seinem Reis gepflantzt.
Wi solt er nicht bekleiben?
Sein heilges Wundenfünff hat ihn mit fünff umschantzt,
Das er müss höher treiben.
Er gipffelt höchst im Jesusflehn:
Im Jesuswort es ist geschehn.
Mein Jesus hat uns Gotteshand empfohlen:
Di Erde bebt der Erden unverhohlen.
Der Kerker wird gefangen angelegt;
So reis ich fort, das alle Welt erregt.


Ich leide steten Zwang/ bin bey vergnügten Stunden
An stille Traurigkeit/ Verdruß und Angst gebunden/
Bin wachend voller Schlaff/ und bey Gesundheit kranck/
Bey Leben halber Tod/ ich leide steten Zwang.


¿De cuál esfera en la celeste cumbre
eligió el dulce canto, que destila
al pecho ansioso regalada calma?


Que se lo cuente a su
abuela.


a že pilnou dá si práci
vyhledati toho vraha,
jehož skutek v dvojí srdce
bohatýrských otců sahá!“ –


Più chiaro, ed alto, e fortunato Sole
guid'or la mente mia dinanzi a Dio
di quel che il vulgo cieco e 'l mondo rio
crede, Signor, quant'ella alzar si puole.
Ivi contempla il bel ch'adora e còle
l'anima eterna ognora, e 'l van desio
di ch'arsi un tempo or l'ha posto in oblio,
e del suo vaneggiar s'attrista e duole;
e perché quel che tutto il mondo gira,
sol con un cenno or l'alto mio Destino
frena e rivolge a più felice corso,
di Saturno il velen, di Marte l'ira,
non cura omai, ché Giove altro camino
prende, e Mercurio a l'orizzonte è corso.


闲亭无日不相随
稍不相随恨别离
况是一秋无信息
可无人寄问安诗


Dann haben wir die Kretafrage,
Den starken Griechen-Türkenzwist,
Man hört, daß Hollweg dieser Tage
Bei uns Major geworden ist.


Votes for Women!


 Sfacciatamente degradata torna
alle fischiate di sì reo concorso,
lei che l'esilio consolò del Còrso
d'austriache corna.


Эй, звезда, отвечай, на потеху ли
Ты навстречу солнцу летишь?
Не к созвездью ль Геракла доехали
Мы чрез миро-эфирную тишь?
Мимо — сотнями разные млечности,
Клубы всяких туманностей — сквозь!
Ну, а эти кометы, — им меч нести
Вдоль Земли, вдоль Земель, на авось!
Ах, ее так ли Египты, Ассирии,
Римы, Франции, всяческий бред, —
Те империей, те утлее, сирее, —
Всё — в былое, в запруду, в запрет!
Так в великом крушеньи — (давно ль оно?)—
Троны, царства, империи — вдрызг!
Где из прежнего моря дозволено
Доплеснуть до сегодня лишь брызИль напрасно над хламом изодранным
Знамя красное взвито в свой срок?
Не с покона ль веков эта хорда нам
Намечала наш путь поперек?
Эй, Европа, ответь, не комете ли
Ты подобна в огнях наших сфер?
Не созвездье Геракла наметили
Мы, стяг выкинув — Эс-эс-эс-эр?


Von ihrer hohen Bahn, in jener lichten Ferne,
Jauchzt ihm die Sonne freudig zu:
Du machtest mich! du Gott! Und ringsumher die Sterne,
Das Heer des Himmels; machtest du!
Sein Lob, ihr schimmerreichen Schaaren,
Tönt auf der dunkeln Erde nach,
Von Wesen, die nicht waren,
Und wurden, als er sprach:


Der, welcher sich
Einfältiglich
Verlässet auf die Erdengötter,
Der ihrem holden Lächeln traut,
Auf Blicke Rechnung macht, der schaut
In den Kalender nach dem Wetter.


„Daňo, Daňčo lepý,“
pravila mi paní,
„neklaň se; má duše
nech se tobě klaní.


pesada


Creo en la nívea pila bautismal
al fraguarte inmortal Libertador,
en la pila sagrada de Los Andes.
En el Llano que se fue contigo,
erguido fiel por nuestra libertad.
En la lealtad del corazón
del negro en llamas que inmoló la Patria.
Creo en el Mariscal en que creíste
y en la desgarradura de Berruecos.
Creo en tu arrojo que envidiaste a Piar
y en el Piar que tuviera que morir
para abrir paso a tu esperanza egregia
en medio de la lucha sin cuartel.
Creo en Petión, el de la noble mano,
al enjugar la lágrima al esclavo.
En la furiosa huracandad de Pisba,
acicate feroz de tus soldados,
en el alumbramiento de la helada,
hijo de aquél que se quedó en la cuesta.
Creo en la majestad del Chimborazo
donde de pie entendiste al viejo Tiempo.
En tu rostro desafiando el mar
cuando, lejos, clamabas por la Patria.
En los ásperos callos de tus manos
para el hambre de América harapienta.
Creo en tus brazos y en tus puños creo
desde la eternidad encabritados.
En el samán que te albergara creo,
en tus noches, tus selvas, tus caminos.
Creo en el tamarindo de Angostura
donde amarraras tu esperanza al río.
En el entrecejo de tus iras
y en el crispado acento de tu verbo.
Creo en tu hamaca, compañera fiel
en cada escaramuza libertaria.
En la orfandad de tus monturas viejas,
añorándote a ti, ¡Oh Padre Nuestro!
Creo en las plateadas herraduras,
hechizos del galope redentor.
En tu espada que atizó la gloria,
sembrando sobre sombras libertad.
Creo en Palomo y su inmortal relincho
cuando, gozoso, te sabía campal.
También en los secretos que confiabas
a tu mula Orejona y obediente.
Creo en el tremedal de Casacoima:
regazo en el delirio de tus sueños.
Creo en Pichincha y creo en Boyacá
y en Junín, Carabobo y Ayacucho.
Creo en la cruenta imagen que tenías
de aquella América rapaz del Norte.
En el recio camarada Rooke
quien a la noche le ofrendó su brazo.
En la Gran Colombia que fundaste
y en el sueño de América, la Patria.
Creo en tu pensamiento, fulminante
hoguera de visiones sempiternas.
Creo en Jamaica y creo en Angostura
donde fijaste el rumbo a nuestra América.
En la América tuya tan dolida,
ágora ayer: la comunión del mundo.
En Tinjacá y en tu Nevado perro,
en tu pobreza y tu camisa rota
para la desnudez de Santa Marta.
En el fulgurar de tu relámpago
perdido en la hondonada del vacío.
En el alarido de la noche
con la última proclama de la unión.
Creo en la redención de nuestro suelo
por tus huestes apenas comenzada.
En nuestra soledad iluminada
por tu ejército ahora clandestino.
En la reciedumbre de tu furia
amparada en melífera ternura.
Creo en tu sangre guaicaipura y éuscara,
hermana de la sangre de Lautaro,
¡Oh Fénix trashumante, la esperanza
de los partos solares por venir!
Creo en la Guerra de Tupac Amaru,
la Guerra a Muerte que empuñara el Ande.
En Martí cuando corrió a buscarte
en la noche sangrienta de tu América
y en la montaña que soñó tribuna,
entre relámpago y furente rayo,
y un manojo de pueblos en tu puño,
rendidos los tiranos a tus pies.
Creo en el Che, en Camilo y en Sandino
para tu valentía encarnaduras.
Creo en todos los hijos de la Tierra
capaces de fraguar la nueva aurora.
En la hospitalidad de estas neblinas
creo, remanso de tu luengo insomnio.
Definitivamente creo en Ti,
¡Omnipotente Padre de la Patria!
Y aunque tú ya una Patria nos dejaste,
creo en la Patria que nos falta hacer.
Creo en ti, ¡Adalid de Libertad!
Desde estos ventisqueros de los Andes,
donde una América de pie te espera
para salir a libertar más patrias
así tengamos que retar a Dios
con tal de no seguir arando el mar.


Thor! Sie häufen Jammer hinein, und Fesseln und Frevel,
Trotz, und zu Herrschern erhöht sumpfiger Pilze Gezücht,
Hunger und Seuche, des Edlen Entwürdigung, Hohn dem Geweihten,
Und aus Alecto's Haar schlüpft wol ein Schlängchen mit durch.


Igy imádta Istenét László király,
És imája Istenéhez égbe száll...
Közelebb volt a segély, mint hitte tán -;
Halljátok, mint mondja el a hagyomány.


Přináším tobě pozdravení světa
a ty jsi pro ně hlucha.
Květ rudý a květ bílý,
květ oddání a síly
a ruka tvá se chvěje vzít.


当年曾辱报亲书
意气深惭过许予
夜雨空怀人似玉
华颠谁念挂钩鱼


Mithilfe dieser Hilfe nun
entschloß sich das Papier zum Tun,


Neb mládi jsme, tak šťastně mládi –
a Francie, ta naše máť
zří na nás zrakem rozářeným –
máť krásná na svou svěží mláď –
ó matko, nad tím šírým světem
ať trikolory zavlají –
ku předu, děti, Vlast k nám hledí,
den slávy nastal nám a jí!


Co je hladu trýzeň
proti jeho kráse! –
dítko tichne, tichne
a již usmívá se.


Coloca-me
Ao lado dos que foram pisados
Como as pedras da rua
E desprezados
No meio de armas e silêncios
E mesmo assim
Junto às margens de um cais
Foram esperando
Com marcas de certezas na alma
Como rastos de pés na areia


¡bravo!
¡bravo!


A stařec úpěl: „Nechci ztad!“
a na knězovu kostru pad’...
Byl mrtev, když ho nesli k chatě.
Teď na těch místech dva jsou hroby;
v nich dva že pějí od té doby,
lid vůkol věří svatosvatě.


حكاية الصيَّاد والعصفوره
صارت لبعض الزاهدين صُوَره
ما هزَأوا فيها بمستحقِّ
ولا أرادوا أولياء الحق
ما كل أهل الزهد أهل الله
كم لاعب في الزاهدين لاه
جعلتها شعرا لتلفت الفِطن
والشعر للحكمة مذكان وطن
وخير ما يُنظم للأديب
ما نطقته ألسُن التجريب
ألقى غلام شركا يصطاد
وكل من فوق الثرى صياد
فانحدرت عصفورة من الشجر
لم يَنهَها النهى ولا الحزم زجر
قالت سلام أيها الغلام
قال على العصفورة السلام
قالت صبىٌّ منحنى القناة
قال حنتها كثرة الصلاة
قالت أراك بادىَ العظام
قال بَرتَها كثرة الصيام
قالت فما يكون هذا الصوف
قال لبأس الزاهد الموصوف
سَلىِ إذا جهلت عارفيه
فأبن عبيد والفُضَيل فيه
قالت فما هذى العصا الطويلة
قال لهاتيك العصا سليله
أهُشّ في المرعى بها وأتَّكى
ولا أردّ الناس عن تبرُّك
قالت أرى فوق التراب حَبَّا
مما اشتهى الطير وما أَحبا
قال تشّبهُت بأهل الخير
وقلت أقرِى بائسات الطير
فإن هدى الله إليه جائعا
لم يك قرباني القليل ضائعا
قالت فُجد لي يا أخا التنسُّك
قال ألقُطيه بارك الله لك
فصَلِيَت في الفخ نارَ القارى
ومصرعُ العصفور في المنقار
وهتفت تقول للاغرار
مقالة العارف بالأسرار
إياك أن تغترّ بالزهّاد
كم تحت ثوب الزهد من صياد


Wie? sind die Hunde mehr/ als Menschen dein Ergetzen?
Sind sie in der Vernunft dir etwan gleich zu schätzen?
Was vor Vergnügung hat doch ihr Gespräch in sich?
Erbauen sie dein Hertz und unterrichten dich?
Verdienen sie ihr Brod? O Armer/ sie verzehren
Dich und dein Capital. Doch wilst du sie ernehren.
Dieweil nun/ wie man sagt/ sich gleich und gleich gesellt/
Was wunders/ daß dein Hertz so viel von Hunden hält:
Du bist dem Leben nach nicht in der Menschen Orden/
Und biß aus die Gestalt bereits zum Thier geworden.


Ach Damon, Freund, ach Doris, sollt ihr beyde,
Verjagt und arm, mit mir in Wüsten ziehn?
Soll deinen zarten Fuß, o Doris, und dein Kind
Die Wüste verbrennen?


Fény és kiesség jő veled: életet
Adsz s vígasságot: Tégedet e való
Jóért az ártatlan madárkák
Hálaadó szavaikkal áldnak.


澹烟芳草乡心远
细雨梨花客梦孤
十载故庐茅捲尽
春风知有燕归无


Mit Teppichen, Schals und reichen Brokaten,
Die fabriziert in meinen Staaten –


a srdce zpívá; žár ho rozpaluje,
ten paprsk bílý v poušti pozdravuje:
den za ním jde a rozkoš za ním vzrůstá.


Et vous vous figurez que votre arrêt existe !
Ah ! nous déchirerons, nous tordrons, nous mettrons
En pièces la sentence atroce sur vos fronts !
Nous vous souffletterons avec votre justice,
Juges ! Il ne se peut qu'un peuple s'abrutisse
Au point de' croire en vous et de vous respecter !
Il faudra bien un jour te laisser confronter,
Code, avec le bon sens, et le bon sens est rude.
Juges ! votre sagesse est une vieille prude
Qui, pour cacher ses mains nialpropres, met des gants,
Et votre conscience, ô bonzes arrogants,
A laissé bien des fois César trousser sa jupe :
Sous vos crânes hautains dont le bourgeois est dupe,
Vos scrupules, vos lois, vos textes, vos fiertés,
Vos pudeurs, vos vertus et vos austérités,
N'ont qu'un souci, sé vendre, et sont des Rigolboches
Dansant leur danse impure au fond de vOs caboches.
Négocier sa voix, brocanter son serment,
Livrer au plus offrant son âme habilement
Et sans qu'il y paraisse, est votre art, et j'atteste
Troplong qui réussit le tour manqué par Teste. —
Troplong a le collier et Teste a le carcan
Au fond c'est le même homme et c'est le même encan.
Vous êtes bien les vrais successeurs des vieux cuistres
Qui peuplaient la Grand'Chambre au temps des rois sinistres,
Et qui dans leurs décrets mêlaient le vrai, le faux,
Le bien, le mal, l'horreur, la mort, les échafauds,
Lourds, et dissimulant cette pointe assassine
Par l'assaisonnement d'un latin de cuisine !


Parteiung schleicht in seinem Heiligtume
Gefährlich um, Mut und Vertrauen wankt;
Weh, armes Volk, weh deinem alten Ruhme,
Dein Herz ist hart getroffen und erkrankt.


I have a palate, and (as yet) two ears,
Fit company for porters or for peers.
Of ev'ry useful knowledge I've a share,
But my top talent is a bill of fare.
Sir loins and rumps of beef offend my eyes,
Pleas'd with frogs fricasseed, and coxcomb-pies.
Dishes I chuse though little, yet genteel,
Snails the first course, and peepers crown the meal.
Pigs heads with hair on, much my fancy please,
I love young colly-flow'rs if stew'd in cheese,
And give ten guineas for a pint of peas.
No tattling servants to my table come,
My grace is silence, and my waiter dumb,
Queer country-puts extol queen Bess's reign,
And of lost hospitality complain.
Say thou that dost thy father's table praise,
Was there mahogena in former days?


E sopra i caldi amori el penser mio
lo rivolgea con lagrime e sospiri
e cominciaron dolce e van disio.


Sin un rizo ni un chapuz,
Sobre el claro mar de estío
Brota un trémulo plantío
De nenúfares de luz.
No hay un ave ni una vela,
No hay un soplo ni una nube.
Parece que al cielo sube
Toda aquella agua que riela.
Así, al resplandor solar
Que exalta aquel hondo anhelo,
El mar palpita en el cielo
Y el cielo flota en el mar.
La calma azul se levanta
Cual mística flor de loto,
Y en el silencio remoto
Cielo y mar son luz que canta.


Fröhlich ist der Worte drittes,
Fröhlich seid vor allen Dingen,
Wo der volle Becher kreiset,
Wo sich muntre Paare schwingen
Bei Gesang und heitern Scherzen.
Doch das starke Turnerherz
Trage willig, frohen Muthes
Auch des Lebens herbsten Schmerz.


come posso tacer l’alta gentile
vostra beltà? Come potrà de’ suoi
sospir celar il cor la forza ardente?


siede la fortunata Calaroga
sotto la protezion del grande scudo
in che soggiace il leone e soggioga:


Od té doby,
Co slavnému Šemíku
Klesnout bylo mezi hroby,
Žilo v Čechách mnoho koníků,
Mnohý z nich byl koník řádný –
Šemíkem však nebyl žádný;
Žádný kouzlům jeho nerozumí,
Cizé prý ním vládlo bůže;
Každý skáče, tak jak umí,
Každý skáče, tak jak může.


Flor de sangue, talvez, e flor dolente
De uma paixão espiritual de artista,
Flor de Pecado sentimentalista
Sangrando em riso desdenhosamente.


De Kirschbom, de bläuht, de Kirschbom, de drog,
De Avvekaten, de kemen;
Dat Frugensvolk jöhrlich sick wedder slog,
Denn kein von ehr wull sick bequemen.


Szól vala, s a bojtár bizonyítá hévvel,
Verte reá naptól kesely üstökével,
Nagy jutalom bezzeg tenyerét is verte;
Most a jövendőlők eloszoltak szerte.


Anzünden das Licht ...
Warum? – Wozu
Beleuchten
Die öde Ruh,
Das eigene Leid,
Die feuchten
Einsamen Kissen,
Das winzige Kleid,
Das zerrissen
Im Fenster schwebt,
Und bewegt vom Wind
So sachte webt,
Als trüg' es mein Kind ...
Das gestern – gelebt.


才得当阳一线通
全彰大用显家风
直饶鼻孔辽天汉
未免从头被罩笼


Hoy cuentan que mi tía se aparece a las once
y que, cumpliendo su destino
de tesorera fiel, arroja sus talegas
con un ahogado estrépito argentino.
Las paredes del pozo, con un tapiz de lama
y con un centelleo de gotas cristalinas,
eran como el camino de esperanza en que todos
hemos llorado un poco... Y aquellas peregrinas
veladas de mayo y junio
mostráronme del pozo el secreto de amor:
preguntaba el durazno: «¿Quién es Ella?»,
y el pozo, que todo lo copiaba, respondía
no copiando más que una sola estrella.
El pozo me quería senilmente; aquel pozo
abundaba en lecciones de fortaleza, de alta
discreción, y de plenitud...
Pero hoy, que su enseñanza de otros tiempos me falta,
comprendo que fui apenas un alumno vulgar
con aquel taciturno catedrático,
porque en mi diario empeño no he podido lograr
hacerme abismo y que la estrella amada,
al asomarse a mí, pierda pisada.


Vizte, s jakou velebností
Slunce vzchodí na výsosti,
Pozlacuje blízký háj,
Poďte žácy světit máj.


Wer war es denn?


四方遣使俾观风
利病陈来达禁中
沿革尽从民庶欲
更无壅遏下情通


Je láska život, krása, vůně,
je liliový stan;
jen v jejích loktech, v jejím lůně
můž’ spočinouti sladce Pán.


Selig sind die reinen Herzen,
Die ihre Krone nicht verscherzen:
Sie werden GOTT im Frieden sehn!
Alle unbeflekte Tauben,
Die an den Freund der Seelen glauben
Und in der Reinigkeit bestehn,
Die sehen einst im Licht, das keusche Angesicht
Unsers Lammes;
Lamm, wir sind Dein, behalt uns rein,
Und lehr uns Dir recht ähnlich seyn.


Così d'ogni speranza ignudo e casso,
Volgea pur (lasso) gl'affannati lumi
In quella parte ove splendea 'l mio sole,
Che mi fu duce all'amoroso passo:
Ma furo i miei desir sogni, ombre e fumi;
Qui sospir nuovi il cor, nuove parole
La lingua, che si duole
Del mio mal, sciolse, a lamentarsi avezza:
Qui raddoppiò l'asprezza,
Poscia ch'io non potei
Saziar da lunge almen gl'occhi di lei.


So bright a life these thoughtless realms display;
Thus idly busy rolls their world away:
Theirs are those arts that mind to mind endear,
For honour forms the social temper here.
Honour, that praise which real merit gains,
Or ev'n imaginary worth obtains,
Here passes current; paid from hand to hand,
It shifts in splendid traffic round the land:
From courts to camps, to cottages it strays,
And all are taught an avarice of praise;
They please, are pleas'd, they give to get esteem,
'Till, seeming blest, they grow to what they seem.


Sinto que vou voltar-me para Ti,
Para Ti — como te descrevem e não há que fugir,
não como te pens
Mesmo o que eu sinto
é que, mais tarde ou mais cedo, cairei rendid
Contudo sei que vou acreditar
e esquecer o resto porque é lógico, tão lógico!,
tão claro que enraivece e cansa e desconsol
Ah eu bem conheço que não somos racionais,
mas sempre somos nós e sermo-nos
é o haver mistérios na alma e no mundo
e o não haver necessidade de mistérios em T
Contudo sei que um dia cairei rendido
e hei de acreditar nos dogmas
e nessa crença encontrarei a alegria
de quem contempla paredes verdadeiras
só do seu lado, encontrarei uma alegria de sedução poética
Sei também que hei de acabar por ter
piedade dos que não acreditarem
e que hei de deixar de compreender o mundo
uma maneira de sentir de cada um,
para primeiro sinceramente o considerar maneira vaga de
Tu seres,
de Tu te revelares,
e depois me esquecer de tudo
e ir ajoelhar diante dos teus altares
com crepitações mansas de felicidade
e achando poucas todas as velas e flores
para o trono em que estarás por dentro dos meus olho
Sei que hei de repetir inefavelmente as orações
e todos esses requerimentos divinos em que há um espaço
para o meu nome;
sei que me hei de entregar a quanto dizem a Teu respeito
e que a minha alma passará a ser minha
e de quem a pesquisar e dormirá tranqüila;
sei que hei de beijar a mão aos íntimos dos teus símbolos
e que os hei de ouvir como se tivesses bocas terrenas,
ah sei que hei de ter preferência por uma ou outra das formas
que dão a Tua Mãe,
sei que hei de olhar enlevado o que não é o Teu retrato,
principalmente aquele de quando eras menino,
e que hei de admitir a Tua presença atual e simultânea
do Teu corpo em todas as Tuas idades e seus acontecimentos;
sei que poderei servir a propaganda
— olhem-no!, como se converteu —
e sei que o meu orgulho se revoltará
e tirarei prazer de Ti nessa revolta;
sei que hei de distinguir entre Ti e o Teu coração,
sei que hei de ser sincero em tudo por não dar por isso,
e sei que hei de esperar confiado a hora de ir ter conTigo,
atribuindo-Te entretanto,
sem querer e sem pensar,
qualidades mesquinhamente humanas e quimericamente divinas,
vendo sinais de Ti em todas as coisas até na minha inércia,
sinais da Tua justiça no mínimo contratempo,
sinais dos Teus desígnios na maior catástrof
E SEI QUE, ENTÃO ME HEI DE RENEGAR E ESTE POEMA
À FRENTE?
que hei de renegar tudo,
e por isso Te previno do que sei
para que toda a gente possa ver que eu sinto o que hás de ser
— é que eu conheço-me e adivinho os outros
ou julgo adivinhá-los, tanto faz para o cas
Talvez que eu me engane e esteja a sustentar-me de erros,
mas os meus erros também são eu próprio!
e eu sei que hei de ser eu e Tu
e os meus erros entre nós dois
enquanto não fechar os olhos e os não reabrir
tal como te descrevem e não há que fugi
Por tudo, por nada, por mim, que eu abandonarei,
Por Ti, sim, por Ti! e tudo é tudo,
eu Te previno e mais Te digo:
não irei para T, Perdoa-me!
(Olha, já Te peço perdão!)
não caminharei para Ti por hábito ou por fé,
nem por tradição,
nem por interesse,
mas porque o Outro, cá dentro, abdicará, não tard
e para onde me voltarei eu, eu!  , senão por Ti
até acreditar em Ti como te fazem?
É melhor assim — não procura
Tudo está feito, tudo está escrito,
tudo está murado, e bem, com alicerces nos nossos próprios defeitos
— é só ouvir,
é só ler,
é só pasmar sereno,
é só fica


Das – ist – keine Lüge? Blank von Glut,
hin über die Dächer ihr Auge glüht, –
und es wächst und es winkt aus der Sonnenflut
eine schimmernde Stirn, und ein Fittig sprüht,
und tausend Seelen ruhen drauf,
und es küßt sie alle ein Heilandsmund,
und er trägt sie alle zur Sonne hinauf, –


反侧西川剑未韬
借才于楚佩虔刀
多君慷慨千金品
莫负君恩叹独劳


Wenn dieß Lebens-Feur verlischet;
Starret alles, alles stirbt,
Doch bleibts in dem Stoff vermischet,
Daß durch Fäulniß nichts verdirbt.
Wann die Erde sich beweget,
Der Natur-Geist stets sich reget,
Immer zeugt und nimmer ruht;
Stamm es bloß aus Licht und Gluht.


Di Teufel kommen sichtbahr nah!
Das heilge Licht scheint fast nicht da!
Was sol ich, Gott, gedenken!
Ein ider thut nach seinem sin!
Si nehmen mir auch alles hin
Um mehr mich zuversenken!


Zářný hymn... Než v jihu hlubokém
mrak už vyvalil se zlobně němý;
pohyb, vzhled – jak dravec před skokem,
mstou když kypí, mruče lehá k zemi.
Temněl kraj, jak nad ním on se nes’,
ve vsi před ním zalézal i pes,
spatřiv jej, jak bouřlivě se kvasil
a vše hvězdy na potkání hasil.


Folg' Ihrem Fleiss', O Sündenkind,
Mit Freüden nachzugehen
Dem höchsten Guht'; Ach sei nicht blind,
Ermuntre dich, zu sehen
Das Jesulein in Seinem Wohrt';
Es ligt ja nicht am fremden Ohrt':
Hie findest du die Krippen,
Da ruhet es gahr säuberlich,
Ja lehret in der Kirchen Dich
Mit honigsüssen Lippen.


Jen v jarním země obrození,
když vyjasněn je nebes luh,
a les je samý šum a pění
a pramen samý zvuk a ruch,
když deštěm hvězdnatého zlata
pláň vody čarovně je vzňata,
tu šířit zdá se jeho kruh.