Ya que marchando á toda furia viene
La bella mora con su fuerte hermano,
La pasion tierna que en el pecho tiene
Del casto amor, dulcísimo tirano,
Con poderosa fuerza contraviene
Al enojo mortal que en el cristiano
Pide rigurosísima venganza,
Y muere ya por emplear la lanza.
Y no para estorbar esto se opone
El amor al enojo en Lixerea,
Porque antes mas la mueve y la dispone
A la fiera venganza que desea:
Para lo que sus fuertes fuerzas pone
Amor, que la gobierna y señorea,
Es para que su blando sentimiento
Se vea mas que el vengativo intento.
Y así la bella mora ya rendida
Al fiero mal que el corazon le parte,
Entre la furia airada y encendida
Del iracundo proceder de Marte,
Y entre el ronco rumor de la movida
Selva, por donde sigue el estandarte,
Hechos dos rios los hermosos ojos,
Así mueven la lengua sus enojos.
¿Tanto os parece que durado habia
Envidiosa fortuna de mi estado,
El regalo, el contento, y la alegría
De Lixerea con su esposo amado?
¿O tanto os enfadaba y ofendia
Su valor de mil glorias adornado,
Que para mi mortal congoja y duelo
Puesto le habeis en tanto desconsuelo?
El pecho ilustre de virtudes lleno,
Para mí tan amable y amoroso,
Que mi alma por él de mi enageno,
Y en él le doy dulcísimo reposo;
¿Es posible, querido y dulce Armeno;
Es posible, querido y dulce esposo,
Que está rendido á voluntad agena,
Y atado y puesto en áspera cadena?
Y ¿es posible, ay de mí! que la valiente
Y diestra mano, tan acostumbrada
A conseguir victoria eternamente,
Y para mí tan blanda y regalada,
La tiene esa enemiga infame gente
Con duro hierro y fuerte lazo atada?
¿Y que quizá en su rostro esos villanos
Ponen, no plega á Dios, sus viles manos?
¿Que Armeno está, que Armeno está cautivo,
Y Lixerea no le libra y venga?
¿No venga y libra? aunque el hado esquivo,
Qual vino contra él, contra mí venga,
Haré, si en mi vigor tres horas vivo,
Que el que mi bien cautivo tiene, tenga
Paga cruel, subida de quilate,
Por venganza justísima y rescate.
Así la bella dama dolorida
Sus quejas esparcia por el viento,
Con lastimosa y triste voz salida
Del corazon á fuerza de tormento;
Así la viva llama en él prendida
Descubre el amoroso encendimiento,
Mientras con prestos pies la selva espesa
Por lóbregos caminos atraviesa.
Pero ya quando se llegó la hora
Que abrió las puertas del dorado oriente,
Y por ellas saltó la bella aurora
Ante el hermoso sol resplandeciente;
La apasionada valerosa mora,
Toda encendida en cólera impaciente,
Del bosque ya saliendo al ancho llano,
Gran trecho se adelanta de su hermano.
Ya el sol los dos exércitos mostraba
Muy cerca, y ya la mora arremetia,
Qual acosada tigre ardiente y brava,
A nuestro campo que delante via;
Quando Zeylan, que al paso la esperaba,
Con blando ruego en él la detenia,
No permitiendo el temerario hecho,
Quietando un tanto el fuerte y tierno pecho.
Qual soberbio lebrel acostumbrado
A pardos y osos, tigres y leones,
Que un bravo toro mira rodeado
De gente con agudos garrochones,
Y en encendida cólera abrasado,
Al dueño, y al bozal, y á las prisiones,
Contra su voluntad está obediente,
Aunque fogoso, airado, y impaciente,
Tal la valiente mora acostumbrada
A emprender famosísimas hazañas,
Y á rendir por su lanza y por su espada
Mil fieras gentes bárbaras y extrañas,
Viendo tan cerca aquella gente armada,
Que le tiene al que tiene en las entrañas,
Ardiendo en ira está obediente al ruego,
Aunque impaciente, brava, y sin sosiego.
Pero ya quando Abenagonte llega
Al esquadron con su gineta banda,
Las banderas el campo infiel desplega,
Y que marche Zeylan apriesa manda;
Que marche á dar principio á la refriega,
Que con ardiente cólera demanda
Del sábio Armeno la valiente esposa,
De sangrienta venganza deseosa:
La qual y el bravo Alí vienen delante
Con su hermano y caudillo Abenagonte;
Tras ellos van el grande mago Atlante,
Medoro, Cloridano y Rodomonte,
Abenzoar, Hamida, Zeit y Organte,
Hazen, Hamet, Muley y Telefonte,
Getulo, Coraben, Pertan y Audalla,
Y tras estos la bárbara canalla.
Venia Abenagonte en un overo
Rico curiosamente y alheñado,
Revuelto y hollador presto y ligero,
De corazon robusto y alentado:
Hermosos son caballo y caballero,
Y fuertes tanto, que al mas alto grado
Parece que ambos llegan de belleza,
De gala, y gallardía, y fortaleza.
Era el jaez de seda roxa y oro,
Con estribos y hebillas de ataugía,
Y como muy galan el fuerte moro
Una marlota carmesí traía,
Que segun su belleza un gran tesoro
Con el tocado y capellar valía;
Trae la espada tunecí, y la lanza
Larga quarenta palmos á su usanza.
Un moro de estatura de gigante
Puesto á su estribo le traía una adarga
Bordada con mil perlas de Levante,
Ancha en debida proporcion y larga;
En cuyo campo un gran leon rapante
Está pintado, que la garra alarga
Al alto fruto de una fértil palma,
Con bravo aspecto en que descubre el alma.
Viene la dolorida Lixerea
En un caballo blanco mosqueado,
Que con agilidad salta y voltea
Delante al diestro y al siniestro lado,
Con un bravo jaez de su librea,
Que es terciopelo azul, todo sembrado
De estrellas de oro fino al propio, quales
Son las claras estrellas celestiales.
Parece así vestida al mismo cielo,
Quando forma en la noche un claro dia
La blanca hermana del señor de Delo,
A quien su lindo rostro parecia:
Calmaba el mar, paraba el sol, y el vuelo
El mas furioso viento suspendia
Por contemplar su rostro milagroso,
Y condolerse viéndole lloroso.
Una lanza gineta blandeaba
Con la valiente diestra, y con la izquierda
La rienda y la ancha adarga gobernaba,
Sin que de fuerte y diestra un punto pierda:
Un alfange del hombro le colgaba,
Que del famoso capitan se acuerda
Abuelo suyo Cidi Abenchapela,
Que al Mauro dió del Alcorán la escuela.
De verde y plata viene Alí su hermano,
En un castaño escuro fuerte y grande,
Estrellado quatralbo y rabicano,
En extremo galan, ó corra, ó ande:
Una asta gruesa y corta trae en la mano,
Que no hay quien mejor que él la rija y mande,
Con una adarga cuyo campo es cielo,
Y en medio dél pintado á Mongibelo.
Medoro, que es del capitan sobrino,
Viene vestido de brocado pardo,
En un caballo rucio tunecino,
Qual si fuera andaluz lindo y gallardo;
Lanza gineta de ancho hierro y fino,
Y adarga, cuyo campo un suelto pardo
Atado muestra en hierros inhumanos,
El fuerte jóven trae en ambas manos.
En un caballo negro como endrina,
Con los ojos ardientes como llama,
De español padre y madre tunecina
Nacido, mas ligero que una gama,
Atlante el grande Astrólogo camina,
Y al capitán á grandes voces llama,
Diciendo él: señor, sigue esta suerte
Con ánimo seguro, osado, y fuerte,
Que mirando en el cielo atentamente,
Y alzando una figura judiciaria,
He visto que tu fuerte brazo y gente
Vencerá esta canalla temeraria:
Toda la esfera en tu favor consiente,
No hay cosa en ella que te sea contraria.
Vamos, que en fe de lo que digo quiero
Ser en acometerlos yo el primero.
Pone piernas tras esto apriesa, y parte
El rocin ligerísimo volando,
Sin aguardar trompeta ni estandarte,
El daño del desorden despreciando,
Y da principio al espantoso Marte,
Que ya sangriento y fiero, amenazando
Saña cruel, venganza horrible y brava,
En ambas partes riguroso estaba.
Venia ya tambien baxando en esto
El católico campo al campo llano,
Por el prudente y viejo Ulisio puesto
En forma quadra, en batallon romano;
Y Alberto con espíritu dispuesto
A ganar el renombre de africano,
Hecho ya al cielo su debido ruego,
Viene delante con el gran Don Diego.
Y á los amigos dos consigo tiene
El sábio Alberto con Don Diego junto,
Dando á los tres el puesto que conviene
A sus quilates de tan alto punto;
Del heroyco valor que en sí contiene
Mostrando en sí y en ellos un trasunto,
Digno de que le guarde por exemplo
La eternidad en su famoso templo.
Venia Alberto con un peto á prueba,
Morrion, gola y espaldar, armado,
Espada y daga, y una gruesa y nueva
Pica de un fresno altísimo tostado:
Un page la rodela fuerte lleva,
En cuyo campo de oro está grabado
Un unicornio, que con la alta frente
Mueve las aguas de una dulce fuente.
Por las armas y aspecto venerable,
Venerable por canas y presencia,
Se muestra el grande Alberto, y sin que él hable
Persuade con altísima eloqüencia:
Su exemplo de valor raro, admirable,
Visto en heroyca y célebre apariencia,
Mueve mas los honrados corazones,
Que pudieran mover mil Cicerones.
Y no menos persuade, y mueve, y fuerza
Al esquadron, que honor ilustre inflama
El Florel valeroso, con la fuerza
De exemplos de valor de eterna fama,
Y sus parientes dos; y así se esfuerza
Ardiendo de valor en viva llama
Por estos solos tres, de la manera
Que si en favor mil Césares tuviera.
Puesto se habia el castellano fuerte
Un fino coselete de un soldado,
A quien la brava y rigurosa muerte
En la primer batalla lo ha quitado:
La fina espada tunecí, que vierte
La sangre de su gente, tiene al lado,
Y á la robusta y fuerte diestra aplica
Una larga, derecha, y gruesa pica.
Y desta misma suerte armados vienen
Todos los capitanes ya nombrados,
Que sus puestos delante en orden tienen
Con los quatro varones señalados:
Las hileras después en sí contienen
Segun sus grados y armas los soldados;
Y en medio, qual su espíritu y aliento,
Van las banderas ondeando al viento,
Y las caxas ante ellas, con el fiero
Rumor de Marte que ayre y tierra atruena,
Que infunde aquel espíritu severo
Que á muerte furiosísima condena,
Que estremece, que asombra, que el entero
Juicio ofusca, que arma y guerra suena,
Que las iras fortísimas provoca
Del corazon armígero que toca.
Así viene el exército pequeño
Del pueblo fiel, á recibir el grande
Del pueblo infiel, que con airado ceño
No hay mal en su intencion que no le mande;
Así viene obediente al sábio dueño,
Sin que del orden nadie se desmande,
El cristiano esquadron, así la ofensa
Tener vengada en breve espacio piensa.
Llegaba en esto el indiscreto Atlante
Con su rocin que el suelo apenas toca,
Quando el Florel haciéndose adelante
Fuerte opone á aquella furia loca:
A su santo Don Diego, el Nigromante
En alta voz á su profeta invoca;
Y vióse bien la diferencia luego
Del pérfido Mahoma al santo Diego.
El fuerte cuento de la pica asienta
En tierra, y firma la una y otra planta
El español gallardo, y se presenta
Al que tan confiado se adelanta:
Fuera bien que mirára en esta afrenta
El moro mago con su ciencia tanta;
Pero qué digo, ya revuelto habia
Toda la judiciaria astrología.
Y habiendo en ella á su sabor hallado
Lo contrario que alli le ha sucedido,
Por eso arremetió tan confiado,
Mostrándose valiente y atrevido;
Mas mostróle Don Diego atravesado
En la pica fortísima, y tendido
Gran trecho del caballo, cuya silla
Ya ocupa el caballero de Castilla.
No bien habia el sábio judiciario
Visto tan á su costa la experiencia
De lo que daña un hecho temerario,
Y de lo que es incierta aquella ciencia;
Quando el bravo español, con su ordinario
Espíritu, y valor, y diligencia,
Y con gallarda ligereza y brio,
Alegre salta en el rocin vacío.
No pudo contenerse el generoso
Habiendo visto la veloz carrera,
Y el menudo tropel bravo y furioso,
A no ver del caballo prueba entera;
Y á no mostrar también quan valeroso,
Quan fuerte y diestro caballero él era,
Y quan exercitado en la campaña
Con los ginetes pláticos de España.
Ya en esto llega el esquadron ginete,
Y con grande tropel y alto alarido
Nuestro pequeño exército acomete,
De quien es bravamente recibido:
Al gran Don Diego el bravo Ali arremete
Visto lo que de Atlante ha sucedido,
Pensando en él hacer lo que solia
En mil valientes que vencido habia.
Mas sucedióle adversa alli la suerte,
Que siempre le fué amiga y favorable,
Aunque en extremo fuese osado y fuerte,
Y en destreza y espíritu notable;
Porque la espada, en quien la brava muerte
Airada se mostraba y espantable,
De un tajo brazo y lanza le echa al suelo,
Y la cabeza de un revés en vuelo.
Abenagonte y Lixerea viendo
La miserable suerte del hermano,
En ira y rabia, y en dolor ardiendo,
Furiosos arremeten al cristiano:
Fué de los dos el fiero encuentro horrendo,
Tal, que el veloz rocin cayó en el llano;
Pero queda el diestrísimo Don Diego
En pié, y ardiendo en vengativo fuego.
A los dos vuelve como tigre fiero,
Y aunque fué el revolver en un instante,
Ya no los halla el bravo caballero,
Que volando pasaron adelante;
Y entre ellos y él, un esquadron entero
Así se opuso, que la bella amante,
Y el bravo Abenagonte, aunque quisieron
Volver al español, jamás pudieron.
Mas pensando acabar de su venganza
Lo que quedaba aquel gigante moro,
Que para que la adarga lleve, ó lanza,
La estima Abenagonte en un tesoro;
Con fuerza inmensa, y con bestial pujanza,
Qual acosado grande y bravo toro,
A Don Diego se arroja ardiendo en ira,
Y mil golpes bravísimos le tira.
Con la adarga del amo en el siniestro
Robusto brazo el gran gigante vino,
Gobierna el desmedido brazo diestro
Un ancho y fuerte alfange damasquino,
Qual con broquel y espada un hombre diestro;
Así se aviene el bravo tunecino
Con el alfange largo de una braza,
Y con la adarga anchísima que embraza.
En tanto ya los bravos esquadrones:
A toda furia vienen á las manos,
Los quales muestran bien las intenciones
De fieros enemigos inhumanos:
Batalla de fortísimos leones
Contra tigres bravísimos hircanos
No se pudiera ver mas rigurosa,
Mas fiera, mas trabada, y mas furiosa.
Allí caen caballo y caballero
Atravesados de una larga pica,
Acullá muere el diestro ballestero
Mientras la xara á la ballesta aplica,
Acá un ginete temerario y fiero
Contra cien contrapuestas picas pica,
Aquí, mientras el otro el arco flecha,
Atravesarse siente de una flecha.
Pero donde el furor mas riguroso
El ronco, airado, y confundido grito
Del bélico rumor, fiero y espantoso,
Levanta en son del infernal Cocíto;
Es donde el grande Alberto valeroso
Sustenta igual el desigual conflito,
Puesto con sus infantes coseletes
Al furor de los bárbaros ginetes.
Allí de aquellos capitanes fuertes,
Y del valor y honor de sus soldados,
Se vian famosas y gallardas suertes
De varones destrísimos y osados.
Allí la muerte con airadas muertes
A los soberbios moros confiados
Les muestra quanto daño trae consigo
El estimar en poco al enemigo.
Allí de los amigos generosos
Cardona y Aragon famosamente
Son llevados los moros sediciosos
Por el rigor de la mortal corriente;
Y allí los pasageros valerosos,
A imitacion de la guerrera gente,
Mil vidas quitan, muertes mil desprecian,
Por el honor que en alto punto precian.
Bien que donde la brava Lixerea
Con Hazen, con Medoro, y con Audalla,
Con Guido, Olindo, y Telamon pelea,
Diferente de aquí va la batalla;
Que aunque no llega al fin que ella desea,
Rompe dichosa la cristiana malla,
Entrando el esquadron á viva fuerza,
Amor la aníma, amor su brazo esfuerza.
Ni menos donde el fuerte Abenagonte,
Organte, Zeit, Abenzoar, Hamida,
Con Anselmo, y Ricardo, y con Oronte
Combaten, van los moros de vencida;
Antes si por Florante, y por Almonte,
No fuera aquella parte socorrida,
Por ella hubiera al campo fiel hallado
Dichosa entrada el fuerte moro osado.
Que alli un robusto moro combatia
Con infernal furor, saña y braveza,
Que el fuerte Abdeluzema se decia
Por su maravillosa fortaleza,
A quien Almonte el campo defendia
Con singular valor, brio y destreza;
Aunque de Rodomonte y Cloridano
Guardado estaba de una y otra mano.
Y allí el famoso tirador de arco,
Robusto, quanto diestro y arrogante,
Cuñado de Zeylan, llamado Zarco,
De nacion turco, en fuerzas un gigante,
Mato al suave músico Aristarco,
Griego en linage de la fértil Zante,
Cuya voz, que á la lira concertaba,
Las almas suspendia y encantaba.
Y allí con Benamir español moro,
Que andaba foragido de Valencia,
Su dulce patria, que en contino lloro
Vive por ella en su forzosa ausencia,
Y era entre estos tenido en gran decoro
Por su valor, juicio, y experiencia,
Tienen los nuestros resistencia fuerte,
Y puesta la victoria en alta suerte.
Y allí tambien el espantable Alfardo,
En fealdad y en fuerzas monstro fiero,
Mató al valiente alferez Belisardo,
Y á Guido Baldo, noble caballero,
De quien el famosísimo Ricardo,
Hermano suyo, y único heredero,
Vengó la injusta muerte dolorida
Privando al feo monstro de la vida;
Y matando tras él al gran Calibio,
Hechicero famoso y herbolario,
Y á un bravo capitan de nacion libio,
Primo de Tulipante, dicho Alario;
Y metiendo el sangriento estoque tibio
Por el pecho á Zazinto, gran cosario,
Y matando al bastardo Amirhabena,
Hijo del Rey de Fez, y de Aridena,
De Aridena, muger de Sabá, aquella
Que el viejo Rey de Fez á su alcazaba
Se le llevó, mientras el padre della
Por muger gozosísima le daba;
Haciendo á un tiempo al padre, á él, y á ella
Agravio tal, y sinrazón tan brava,
Que produxo en Sabá el mas bravo hecho
Que jamás emprendió bárbaro pecho.
Tomó Sabá aquel caso de tal suerte,
Y fué tal su congoja y sentimiento,
Que con su corazon soberbio y fuerte,
Y con su temerario pensamiento,
Sin temer el peligro de la muerte,
Ni otro alguno, si le hay, mayor tormento,
Determinó con rigurosa furia
Cobrar su dama, y vengar su injuria.
Para lo qual en una noche escura,
El solo, sin ayuda de su gente,
Hecha una eficacísima mixtura
Para dar fuego repentinamente,
Con tan grande artificio y tal ventura
Le puso á la alcazaba del pariente,
Que la furiosa repentina llama
Le abrio el palacio, y le entregó la dama.
Perdió el de Fez mugeres, joyas, y oro;
Perdio el castillo rico y admirable;
Fué espanto eterno de su tierra, y lloro,
El no entendido caso memorable;
Y el mozuelo Sabá con el tesoro,
A su amoroso pecho inestimable,
Huyo, mudando el nombre, el trato y trage,
Y disfrazando el rostro, y el lenguage.
Lloróse por quemada en Fez la mora
Con las que se quemaron realmente,
Y al que causó la llama vengadora
Por quemado lloró tambien la gente;
Y en especial el triste Rey los llora
Con afectos de amante, y de pariente:
Tan fuera de pensar el triste estuvo
El engaño bravísimo que hubo.
A Tunez Sabá, vino, y heredando
Hizo claro el engaño al vicio tio,
El qual, la atroz injuria blasfemando
Quiso vengar el loco desvarío;
Mas el bravo Sabá fiero, mostrando
Su soberbio valor y ardiente brio,
De modo el caso al tio zahirióle,
Que en perpétuo silencio sepultóle.
Parió del viejo Rey la moza dama
A Amirhabena, aquel que ahora muere,
A quien libró al nacer de ardiente llama,
Donde Sabá que muera al punto quiere.
Allí la madre, que qual madre le ama,
Le dió dos vidas, y á un su fiel requiere
Que el niño crie, y él hasta este punto
Aquí le tuvo, donde fué difunto.
Mas el terror furioso que acompaña
Con fiera amarillez á Marte ardiente,
Quando en su punto la sangrienta saña
Muestra su bravo espíritu inclemente,
Discurre con Don Diego la campaña
Con tan horrenda y espantable frente,
Que no hay quien no revuelva dél la suya,
Y por no verle á toda furia huya.
No espanto tal al marinero triste
El flaco pecho le convierte en yelo,
Quando en la mar el que al gobierno asiste
Con el timon es arrojado en vuelo,
Y la galera sin remedio embiste
En peñas levantadas hasta el cielo,
Qual es el miedo que esta gente tiene
De aquel terror que con Don Diego viene.
Habia con la brava resistencia
De aquel gigante tanto acrecentado
El enojo, y la saña, y la impaciencia
En el pecho á vencer acostumbrado;
Que no Don Diego, sino la inclemencia,
Entonces era el español airado,
Haciendo pruebas con su brazo fuerte,
Quales las hace la espantosa muerte.
Fué la batalla que con Alimauro
Tuvo (que así llamaban al gigante)
Tal, que el teatro del famoso Escauro
En el tiempo de Roma mas triunfante,
A ninguna dió palma, ó roble, ó lauro,
Que ser le pueda igual, ni semejante;
Ni entre las suyas el turbado Xanto
Alguna vió que se extremase tanto.


Und dennoch tröst' ich mich: mir blüht
Ein ewiger Frühling im Gemüth.


Перед витринами каша:
Люди вежливо давят бока,
По-детски смеются взрослые,
Серьезны притихшие дети,
Какой-то младенец внизу
Ползает, мажет ладошкой по стеклаЗабыты дела — банки, конторы,
Ты словно попал на «Остров беспечности»В витринах пухло-курносые куклы
Молят: «Купите! Меня! Меня!»
Изумленные мишки, слоны и пингвины
Таращат на нас стекляшки-глазВот домик из пряничных плиток,
Вот уютная алая станция
С собачкой в дверях,
Вот хлев с толстяками-барашками…
Все стародавние наши мечты
Коммерсанты собрали в витринаТак любо толкаться, глазеть,
Улыбаться вместе со всеми
В теплом потоке людей,
Не думать, забыть хоть на час
О своей оболочке земной
В старомодном пальто,
Прикрытом вареником-шляпой…
К чертям!
В дверях — крутая вертушкВ стеклянном вихре вонзаешься в зал:
Во все концы,
Во все этажи
Палитра всех попугайских тонов,—
Подарки — подарки — подарки…
Переливы — разливы огней,
Шорох маленьких ноКоротышки в пушистых гамашах
Обалдело сияют глазами…
А сбоку их мамы:
Ряды тонконогих газелей,—
В руках и под мышкой пакеты, пакетЗа пальто меня тянет малыш,
Но я ведь не мамИ мамы тоже в тревоге:
Где свой? Где чужой?
Где выход? Где вход?
Где сумочка? Где голова?Сбитая с ног продавщица —
Бретонско-парижский бутон,—
Как резинку, уста растянула
В устало-любезной улыбке:
«Что вам, сударь, угодно?»
В зеркале наискось вижу,
До чего он беспомощен — этот синьор,
Называемый мною…
Смотрю ошалело вокруг
И выбираю… десть писчей бумаги…
Какая фантазия!
Какой грандиозный размах!


Blaze tomu, kdo Tvé vnady,
přátelství, pocítil sladké!
Jemu míjí chvílí řady
jak sny jarní, luzné, krátké.


Nimmt er gleich nicht, was er wil, ist ein gütig abeweisen
Dennoch für den armen Mann an den Hohen noch zu preisen.


Kdo poví nám, co duší naposledy
Jí táhlo, triumfů zda zašlých řada?
Či pouze lodě v oceanu sledy,
s níž domů vrátiti se srdce žádá?


Nagyot lökött a végzet rajtam újra,
Orvul lökött meg, alattomosan,
S vettettem fenevadak ketrecébe.
Fenevaddá nőttek meg a férgek -
A láz ködében nőtt a vízió.
Arra virradtam: - gonosz éber-álom -
Hogy oroszlánok kerülik körül
Nesztelen roppant macskalépteikkel
Leterített mezítlen testemet.
Hörgő morgással karmuk mutogatják
És vicsorítják szörnyű fogsoruk.
De mellettem állt az Idomító,
A Szelidítő próbált ostorával:
A Tudomány. És fényes fegyverekkel
Verte le rólam a bősz bestiákat,
Amikor sunyin ugráshoz lapultak.
S a zordon ketrec kellősközepén
Imádkozott egy másik Géniusz,
Alázattal az eget ostromolta,
És zörgetve kért bebocsáttatást,
Amíg én lázban Istent káromoltam.


hiç değilse öyle olmalıyım


Nám hrozili starci šedí: „Hle, proroci holobradí!
Chtí vyvést prý člověčenstvo, by pochopilo svou cenu!
Chtí vyvést prý člověčenstvo! Chtí dovésti ku pravdě všecky!
Když pobořili nám chrámy, jen umříti už nám zbývá.


Jen zvadlý květ, jen stužku ze vlasů,
neb pohozenou starou rukavičku,
mít bude pro mne cenu topasu
prach, jenž ti zůstal vězet na střevíčku.


Leč darmo, darmo po té slze toužím –
už více žití svého neprodloužím,
neb nemám slzy třetí – milenčiny...
O, nestojím o vavřín, lidé, jiný:
z těch sivých očí chci jen slzu třetí
a budu písně jako slavík pěti.


Wir danken dir; du gabst ihr neues Leben
Und wandtest ab der herben Krankheit Schmerz.
Nun soll dich freudig unser Lied erheben,
Dir dankend schlagen unser frohes Herz.
Dir, guter Vater! schalle unser Sang,
Dir jauchze unsre ganze Seele Dank. –


Schau himmelan, schau himmelan,
Wenn dir die Menschen weh getan.


Gyüjtöttem csókját, mint pénzit a fösvény
s kinyílt a telt csipők között az ösvény,


Drum zieht/ betrübteste/ die schwere thränen ein/
Und dencket/ daß wir nichts als seiden-würmer seyn/
Die nach erzeugter frucht in voller arbeit sterben:
Wohl dem/ der auff den todt schon vor dem tode denckt/
Und endlich/ wenn die zeit zwey kronen ihm verschenckt/
Wie unsre Lithin kan die dritt' im himmel erben.


On ponořil se duchem tak v tom dívčím hlase,
jak nikdy ještě. Zněl mu hudbou sladkou,
v něm zadumal se, jako nad pohádkou
kdy jako dítě snil o kněžně zlatovlasé,
jak v zakletém spí zámku na svém zlatém loži
ticha i plna krásy nepoznané,
jež kouzlem tajným z bílých ňader vane...
A kolem toho zámku houště trní, hloží,
a není tudy dráhy k zakletému štěstí! –
Oj, hochu mladý! – Co ti v prsou hřímá?
Jaký to břitký meč ti plane v silné pěsti?
Jalo tě kouzlo, co v tom zámku dřímá? – –


Psyche, trotz dem Warnungsrufe,
Hört den Zauberton der Welt,
Neigt sich von der Götterstufe
Lüstern nieder, horcht – und fällt.


Studeni k dobru, netečni též ku zlu,
a tobě jenom čapka šaškova
ze všeho zbyla... Ne, už nechce se mně...


I zželelo se bohu, že je krátké
to štěstí z hnizd a květů jako vesna,
tož hnizda jiná stvořil, odkud sladké
se perlí písně, jásot, hudba plesná,
zkad vůně dýše věčně stejná, svěží;
ta hnizda rovněž u cest lidských leží.


Qui, dove con serena e lieta fronte
par ch'ognor rida il grazioso aprile,
gioveni e donne son: qual presso a fonte
canta con dolce e dilettoso stile;
qual d'un arbore all'ombra e qual d'un monte
o giuoca o danza o fa cosa non vile;
e qual, lungi dagli altri, a un suo fedele
discuopre l'amorose sue querele.


娟娟蜡啄鸟
挺挺当风立
斜压一枝低
寒梅冻无力


A chodí tichým, drobným krokem
po lese, nivě, ulici
ta stará panna s modrým okem
a bledou barvou na líci.


O Salem, mein Salem, o würd' ich erfunden
So würdig, zu tragen in Kerker und Wunden
Die Ketten der Liebe, wie würd' ich sie küssen,
Und dichter an dich, mein Geliebter, mich schließen!


Engem nem tudtak eloltani:
élek és itt vagyok, itten!
Pedig nagy világ-szelek elé
emelted hős, vak, kicsi gyertyád -
mit akarsz velem, Isten?


Si scosse allora, e al suo ministro Obblìo:
Scostati, disse, che de gli anni in seno
Questo sol giorno rispettar degg'io.


Sempre che·lla bella gola se sflibba,
Amore lo meo core pone en deposito
appo lëi, che tanto vi è reposito
fin che l'adorna vesta se reflibba.


Da scheint der Schwarm mit eins Gefahr zu wittern –
Der Wolf! der Wolf! der allgemeine Feind –
Den guten Hirten überfällt ein Zittern,
Er sinkt auf seine Knie und flennt und weint.


Beleidiger, Kommt an mein Leiden zubesichten,
Das Gades vorgespilt und Amsterdam vollführt.
Ein Engel kam vor Tessel mir zur hülffe,
Und fuhr ich ein zum Port, da drauf mein Feind verseilt.
Di Angst ward zum Gottlob; Anfechtung zu dem Jubel,
Weil Seel und Sonne gab der Kühlung Jubel erst!
Dann ward verfolgt der Ursprung aller Proben,
Und zeigt das London mir di Kreutzigung des kreutzs.
Sein feuer schlug zurükk auf Roms Steinfelsen zu,
Als ich mein Jubel hilt zu des Augustus ende!


Jak u Eylau to bylo, povím tedy.
Náš maršal Augereau prorazit měl centrum,
Ney, Lannes a Davout zničit křídla Rusů.
Den sychravý byl, sněžná metelice
nám bila v oči, krajina pak tato
je plna bažin, jezer, které sněhem
přikryty byly. Sbor náš dlouho bloudil
a když pak na Rusy jsme narazili,
tu strašná palba s předu, prava, leva
nám ukázala, že jsme polokruhem
od nepřítele těsně obstoupeni.
My neustoupili, ba, předvoj vrazil
tak vehementně v ruské postavení,
že probil se až k vrchu v středu jeho –
byl čtrnáctý to regiment, a hoši
vysocí štíhlí, každý jako topol
a mrštní jako lesklá damascenka.
Sníh přestal padat kolem jedenácté
a teď jsme s Rusy pohledli si v oči:
bajonet, kolby, palaše a pušky
a kanony – vše do práce se dalo,
já dvacet bitev proďál pod císařem,
však této neviděl jsem příšernější!
Den vyjasnil se tvrdým ostrým světlem
a dobře zvlášť se palba rozlehala
a bylo vidět zřetelně a jasně
v daleký prostor. My se nehýbali
a také Rus ne. Zakousnuta v sebe
se vojska pobíjela vztekle krutě –
tak málo zajatých jak v bitvě této
nebylo v jiné. O dvanácté přijel
k nám Napoleon. Přijel na bělouši,
jejž od perského šacha darem dostal
a bělouš ten byl bílý a se leskl
jak padlý sníh, když zasvítí naň slunce.
A císař zdál se nálady být dobré:
nám vlídně rukou kýv, pak hleděl s láskou
v těl chumel, hlavou potřás, usmíval se
a hlasitě řek: „Porazím je jistě.“ –
Dal sklo si podat, pozoroval chvíli
boj na křídlech a potom zadíval se
k onomu vrchu, kam se probil předvoj,
náš čtrnáctý pluk. „Čtrnáctý se drží,“
řek spokojeně. „Ale zbytečno to.
Pošlete rozkaz, aby v čtverci sešli
a probili se sem k vašemu štábu.“
My adjutanti stáli všichni v řadě,
já třetí. Než moh Augereau kývnout rukou,
sjel první do roviny. Kozáků tam
jak v slunci much a jen tam soudruh dojel
byl sešavlován. Druhému kýv maršal,
a druhý šel si pro smrt. Bylo na mně,
a viděl jsem, že maršal jaksi váhá –
– byl, mohu říci, miláčkem jsem jeho –
já zrud jen, vyjel, pozdravil a letěl
a Lisette, dobrá, pěkná, milá Lisette,
jak tušila by, že nám o krk běží,
jak koule dělová se nesla vzduchem,
že cítil jsem, jak fičí mi kol uší.
Já zahlíd, jak si na mne ukazují
kozáci černí, jak ten onen křiče
v zarostlé tváři vyceňuje zuby,
ten onen vyjel dohnati mě touže
a jiný zas mou troufal skřížit dráhu –
a všichni marně. Lisette, pěkná Lisette
mě nesla na vrch k čtrnáctému pluku.
Jak vítali mě! Vyřídil jsem rozkaz
a všichni zřejmě potěšeni byli,
že císař si jich vzpomněl. Stáli v čtverci
a odráželi pěšáky i jezdce,
již jako vlny do břehů k nim bili.
Plukovník mrtev, komandoval major.
Ten ukázal mi, jak by marno bylo,
chtít probíti se. Sám prý sotva budu
se moci vrátit. Císaři mám říci,
proč neposlechli, vyříditi jemu
poslední pozdrav čtrnáctého pluku
a odevzdat mu orla, jejž pluk přijal
kdys z ruky jeho. Orla odlomili
jsme od žerdi. Pluk naposledy zdravil
jej salvou hřmící v řady nepřítele,
já pod plášť připevnil jej, vojsko vzkřiklo:
Vive l’Empereur! – já Lisettě stisk boky,
ta hřívou hodila si a již hřmíme
dvě těla v jedno srostlá větrem dolů.
Zas piky, šavle, obličeje lidí
kol míhají se – jedna pika bodne
Lisettu v stehno, Lisette popuzena
tím rychlej letí. Náhle trhne sebou:
Rus jeden, silák, opěšalý kozák,
se vrh jí v uzdu – šavlí míří po mně –
však Lisette chňapla po něm, trhla hlavou –
a Rus tu stojí – strašné podívání:
krvavá lebka bez vlasů a kůže –
a místo obličeje – živé maso –
a Lisette pádí ztrnulými Rusy
a nikdo netroufá si zkřížit cestu
příšeře dravé s tlamou zkrvavenou – –
Až před řetězem našich zasáhl ji
střep granátu – já padl bez pohromy,
však Lisette leží s roztrženým bokem.
Dvakráte ještě pohodila nohou,
jak běžet chtěla by... Můj Pierre čekal,


银河昨夜渡牵牛
玉露凉侵院院秋
一叶芭蕉数声雨
人间何事不堪愁


se Korrigan, již kryje les.
Ta smrtně proklela mě dnes.
Mé ženě však nic nepověz.“


Vuestro claro esplendor árbitro sea
Príncipe de la lengua Castellana,
que si Goda nació, vive Tebana,
y siendo esfinge, morirá Guinea.


Et je te disais : chante encore,
Chante ! que la joie ait son tour ;
Si ma vie, hélas, est d'un jour ;
Jusqu'au soir prolonge l'aurore !


Wozu solt' hier dein Oel woll taugen,
Bewehrte nicht die Busse das?
Dein Oel ist minder wehrt im Fass,
Als deine Thränen in den Augen.


Sie redet müde vor sich hin:
»Ach ja, die edle Kaiserin,
Sie weiß es jetzt, wir sind schlimm dran,
Und sagt es heute noch ihrem Mann.


Verabscheu, Menschheit, was geschah!
O Wahn und Täuschung, flieh'!
Die Zeit der Nacht und Greu'l ist da!
Beug', Mordsucht, ihr das Knie!


Wo der blanke Milchweg sich
in den Himmelsfeldern zeiget,
da eilt sie entgegen dir
mit so sehnlicher Begier.
Schaue, wie sie sich dir neiget,
wie sie sieht so gerne dich!


Still! o still!
Hörst du durch die Abendluft,
Wie das leise Glöckchen ruft?
Weißt du, was es sagen will?


Now, , rememb'ring Who thou art,
Act thro' thy remnant Life the decent Part.
Go forth: Be strong: With Patience, and with Care
Perform, and Suffer: To Thy self severe,
Gracious to Others, Thy Desires suppress'd,
Diffus'd Thy Virtues, First of Men, be Best.
Thy Sum of Duty let Two Words contain;
O may they graven in thy Heart remain!
Be Humble, and be Just. The Angel said:
With upward Speed His agile Wings He spread;
Whilst on the holy Ground I prostrate lay,
By various Doubts impell'd, or to obey,
Or to object: at length (my mournful Look
Heav'n-ward erect) determin'd, thus I spoke:


Ejhle tu ten hrůzožasný
Vodopád! Jak klidně dříve
Vlny jeho linuly se!
Avšak skalím stísněny,
Jak teď proudí divým proudem,
Vystříkajíce až k nebi,
Rozmělujíce vše, čeho
Zmocnily se, a hřmotíce,
Že hřmot slyšet na míle!


Výš pochodně! – a jejich ve svitu
to drahé břímě muž podávej muži!
V před bojovníci zbroje ve třpytu,
dál kněží sbor; k nim ať se starci druží!
Jen blíž, jen rychle blíž!
Syn tvého kmene přijde po letech
a z jeho ňader teskný vzletne vzdech:
Ó Alarichu, spíš?


بَني نَهشَلٍ أَبقوا عَلَيكُم وَلَم تَرَوا
سَوابِقَ حامٍ لِلذِمارِ مُشَهَّرِ
كَريمٍ تَشَكّى قَومُهُ مُسرِعاتِهِ
وَأَعداؤُهُ مُصغونَ لِلمُتَسَوِّرِ
أَلانَ إِذا هَرَّت مَعَدٌ عُلالَتي
وَنابَي دُموعٍ لِلمُدِلّينَ مُصحِرِ
بَني نَهشَلٍ لا تَحمِلوني عَلَيكُمُ
عَلى دَبِرٍ أَندابُهُ لَم تَقَشَّرِ
وَإِنّا وَإِيّاكُم جَرَينا فَأَيُّنا
تَقَلَّدَ حَبلَ المُبطِئِ المُتَأَخِّرِ
وَلَو كانَ حَرِّيُّ بنُ ضَمرَةَ فيكُمُ
لَقالَ لَكُم لَستُم عَلى المُتَخَيَّرِ
عَشِيَّةَ خَلّى عَن رَقاشِ وَجَلَّحَت
بِهِ سَوحَقٌ كَالطائِرِ المُتَمَطِّرِ
يُفَدّي عُلالاتِ العِبايَةِ إِذ دَنا
لَهُ فارِسُ المِدعاسِ غَيرُ المُغَمِّرِ
وَأَيقَنَ أَنَّ الخَيلَ إِذ تَلتَبِس بِهِ
يَقِظ عانِياً أَو جيفَةً بَينَ أَنسُرِ
وَما تَرَكَت مُنكُم رِماحُ مُجاشِعٍ
وَفُرسانُها إِلّا أَكولَةَ مَنسِرِ
عَشِيَّةَ رَوَّحنا عَلَيكُم خَناذِذاً
مِنَ الخَيلِ إِذ أَنتُم قَعودٌ بِقَرقَرِ
أَبا مَعقِلٍ لَولا حَواجِزُ بَينَنا
وَقُربى ذَكَرناها لِآلِ المُجَبِّرِ
إِذاً لَرَكِبنا العامَ حَدَّ ظُهورِهِم
عَلى وَقَرٍ أَندابُهُ لَم تَغَفَّرِ
فَما بِكَ مِن هَذا وَقَد كُنتَ تَجتَني
جَنى شَجَرٍ مُرَّ العَواقِبِ مُمقِرِ


Každého jitra, vstávaje,
zíral jsem v dálku, do kraje,
zda už tvé kouzlo se blíží...
Jedině dnes jsem zaspal jen –
a hle! – už práh můj zapředen
hustou a skvoucí tvou mříží...


Hab' ich denn nicht für dich empfunden
Der bösen Natter gift'gen Stich?
Floß nicht aus aufgeriss'nen Wunden
Mein bestes Herzblut hin für dich?
Hab ich in diesen düstern Tagen,
Dich wahrend als das höchste Gut,
Den Fluch entschlossen nicht getragen,
Der auf den dir Ergeb'nen ruht?


Die Nachtigall, die weiß es nicht,
Ihr Mann ist lange tot;
Drum singt sie lauter Traurigkeit,
Drum singt sie lauter Not.


- متى يا أَبي؟
- غداً ربما بعد يومين يا ابني!


Pod vás, šumné jezy,
srdce by si přálo...
Při té vaší věčné hudbě –
to by se to spalo!


Wie sich's so wohl im Grase liegt
Bei Kraut und Blumendüften,
Wenn über uns ein Vogel fliegt
In goldnen Himmelslüften.


Der Nacht Gefahr und Grauen
Ist dießmahl auch vorbey,
Das Tag-Licht läßt sich schauen,
Das wache Hahn-Geschrey
Sagt, daß es Morgen sey.


Ó kdybys věděla jak tuto chvíli
na věky krásnou možno prodloužiti,
s akkordy zvonů, jež se rozvonily
a ozvěnami pod nebesy kvílí,
v nesmírnost propastnou se pohroužiti!


Mint aki halkan belelépett,
Valamibe... s most tüszköl s fintorog;
Mint trombiták és roppant trombonok
S a holdvilágnál szédelegve ferdül
Nehéz boroktól és aranyló sertül
Úgy lépek vissza mostan életembe
Mint kisfiú, ki csendes, csitri, csempe
S látok barnát, kókuszt, koporsót, képet -


Am Rand der Arnobrücke steht
Ein schwarzverwittert Marmelbild
Mit Helmgeflatter, Kriegsgerät,
Gott Mars, und lächelt falsch und wild.


Emudece o guerreiro: e quanto alcança
Das ciências Etol, traz à memória;
E enfim consulta o mal sem esperança,
E aquela lhe contou sonhada história.
Cobra (lhe disse o sábio) confiança
Ditoso possuidor de uma alta glória;
Que a beleza, que segues, e que te ama,
A que alcançada tens gloriosa fama.


Stanulo mé srdce v žasu – –
Tolik pojednou v něm jasu...
Poklekla jsem, zaplakala
blahou mukou,
ruce rozepiala...
Hájem tmavým, světlou lukou
flétny hlas, –
s velkou lunou bezezvukou
flétny hlas
mluvil temně:
Na šumící vlně zlaté
v náručí leť rozepiaté...


Ich habe geliebet, nun lieb ich erst recht!
Erst war ich der Diener, nun bin ich der Knecht.
Erst war ich der Diener von allen;
Nun fesselt mich diese scharmante Person,
Sie tut mir auch alles zur Liebe, zum Lohn,
Sie kann nur allein mir gefallen.


Si alguno por las reglas se va entrando,
y a las normas que pido en buen derecho
obediencia y justicia les va dando,


Man bricht weil schon der Tag sich gegen Abend neiget/
Der Mörder Bein entzwey/ ein neues Wunder zeiget
Den Grund der Prophezey! Ihm den der Tod entsetzt/
Wird von der grimmen Faust nicht einig Bein verletzt.


El agua del tinajero
es agua de toronjil,
y la del aguamanil
es de albahaca y romero.
El agua de la poceta
es de claveles de olor
y el agua del aguador
huele a geranio y violeta.
Agua enfriada en aljibe,
agua de rosa amarilla,
agua aromada que brilla
a la luna del Caribe.


a že k domku podívat se
chvátá celá vesnička,
jak tam v jedné rakvi spějí
dědeček i babička;


Ein Vogel kreischt und schlägt mit starkem Fittig
Und wiegt sich spähend über Wald und Schlucht;
Dumpf tost der Gießbach zwischen Felsgeblöck,
Und eine Wolke schattet.


Quello spirto vezzoso, che nel core
mi misero i begli occhi di costei,
parla sovente con meco di lei
leggiadramente, e simile d'Amore.


Lenti lungo il ruscello erano i salci,
lunghi per la sassosa erta i cipressi.
Qua zappe in terra si vedean, là falci.


Nes jí měsíc, neste hvězdy skvělé
Plamen zde jak v blízku jednaký,
Rcete mlčelivé oblaky,
Že sem a vždy budu jejím cele:


Aufrichtig flehen wird erhöret:
Ich sprach, und durch den dunkeln Sinn
Fuhr auch zugleich ein Strahl von neuer Hoffnung hin;
Die Fluten Angst, die sich in mir empöret,
Vertobten nach und nach;
Ein innres Wort, ein höhrer Tröster, sprach
Zu dem von Angst und tiefen Schmerzen
Schon lang gepressten Herzen:
Wer thut und trägt, was Gott gebeut,
Aus Gottes Willen macht den seinen,
Und küsst die Hand, die Strafe dreut,
Wird danken, wo er meint zu weinen.


文辞苦思徒妨睡
官职虚名不疗饥
垂老始知安乐法
纸鸢竹马伴儿嬉


Mhla z lesů stoupá a se červená,
jak úpír, jenž se krví napojí,
a vítr vzdechem mroucích zasténá,
vzdech smutně echo v troskách podvojí.
Ach! teskno, teskno jest až v hloubi duše,
tak, jak by synu matka umírala
a naposled mu požehnat si přála,
a syn by nemoh’, nemoh’ přijít tuše:
Té dobré ruky nepolíbím více,
ni mrtvé nespatřím ty drahé líce!


Monsieur, es ist mir leid, er stolpert im Processe.


Tak všechno bylo tedy skončeno,
a abatyše vezla v Madrigal
zpět doňu Anu, v žalář klášterní,
a doňa Ana tichá byla tak,
a oči byly shaslé, bez lesku,
že zdálo se, že mrtva byla už.
A přišli pro ni, vezli v Avilu
ji do kláštera v nové vězení
a nevěděla o tom, zdálo se.
Tam v Avile, v tom městě olbřimých
bašt z balvanů a věží, trčících
v to tvrdé modré nebe bez mračen,
v tom kraji žlutých skal a přišedlých
svíd dubových, kde smutkem velikým
vše zastřeno se zdá, tam v Avile
ji tedy pochovali za živa
do temné celi v starém klášteře
u Panny Marje Plné Milostí.
A doňa Ana, živá mrtvola,
věk dlouhý trávila tam. Lhostejný
trest její byl jí, neboť v tentýž den,
v němž žití shaslo Gabrielovi,
též shaslo vědomí jí docela
o všem, co s ní a kolem dálo se.
V ní jedna pouze smutná myšlénka
vše přetrvala: „Pohled poslední
svůj odvracel! Má slova neslyšel!
O lásce mé už nedověděl se...
Jen jeden jeho pohled, bože můj,
proč nepřál jsi mi? Trest za krutost mou?
Jak ruka tvoje těžká, soudce můj!“


Ich baue noch die Nichtigkeit
Und bin von deinem Throne weit,
Auff den du bist gestiegen;
Du bist nun wieder Herr der Welt,
Die mir so schwer und ängstlich fällt,
Daß ich fast muß erliegen.
Geb' ich hiebey dir all das Mein,
Was kan das für Vergeltung seyn?


já mo roubaram, ó Vireno irmão:
para outro já retouça, outro provoca,
dorme de dia as noites que acarinha;


Jak jsou krásné spící tváře
Polozkvetlé nevinnosti,
Když je zlatá slunce záře
Svou odívá velebností!
Jak se tu ty ňádra něžné
V rytmu srdce pohybují!
Labutě dvě jsou to sněžné,
Po hravých kdy vlnách plují.
Jako když dvě růže hrají,
Rtové jí se usmívají;
Jako čilé vánky vějí,
Poletují vlasy její – –
Anjeli! jak je zde v háji,
Takto dřímá Cherub v ráji!


Ich bin zu wunderlich
Und werde flugs betrübt,
Wann nur ein Mädgen sich
Ein wenig theuer gibt:
Es darff ein eintzig Blick
Sich wider mich erregen,
So prall ich schon zurück,
Und ist mir alls entgegen.


Noi eravamo, Amore et io, sol soli
et la mia donna ce venia incontra:
el viso mio coi begli occhi se scontra
ch'assai più fiammeggiavan che doi soli.


裘马翩翩自昔时
谁怜华发卧茅茨
世情一薄如春雪
不是穷交那得知


Si dices que estás corrida
de que Zaide poco sabe,
no sé poco, pues que supe
conocerte y adorarte.
Si dices son por mi causa
las que en el rostro te salen,
por la tuya con mis ojos
tengo regada tu calle.
Confiesas que soy valiente,
que tengo otras muchas partes;
pocas tengo, pues no puedo
de una mentira vengarme.
Mas si ha querido mi suerte
que ya el quererte te canse,
no pongas inconvenientes
mas de que quieres dejarme.
No entendí que eras mujer
a quien novedad aplace,
mas son tales mis desdichas,
que en mí lo imposible hacen;
hánme puesto en tal extremo
que el bien tengo por ultraje:
alabasme para hacerme
la nata de los galanes.
Yo soy quien pierdo en perderte
y gano mucho en ganarte,
y aunque hablas en mi ofensa
no dejaré de adorarte.
Dices que si fuera mudo
fuera posible adorarme;
si en tu daño no lo he sido,
enmudezca el desculparme.
Si te ha ofendido mi vida,
quieres señora matarme,
basta decir que hablé [e]
para que el pesar me acabe.
Es mi pecho calabozo
de tormentos inmortales,
mi boca la del silencio,
que no ha menester alcaide.
Que el hacer plato y banquetes
es de hombres principales,
mas dalles de sus favores
sólo pertenece a infames.
Zaida cruel, que dijiste
que no supe conservarte,
mejor te supe obligar
que tú has sabido pagarme.
Mienten los moros y moras,
miente el infame de Tarfe,
que si yo le amenazara
bastara para matarle.
A ese perro mal nacido
a quien yo mostré el turbante,
no fío yo dél secretos,
que en bajos pechos no caben.
Yo le he de quitar la vida
y he de escribir con su sangre
lo que tú Zaida replico:
Quien tal hizo, que tal pague—».


Stürme, Teufel und du Tod,
Was könnt ihr mir schaden?
Deckt mich doch in meiner Not
Gott mit seiner Gnaden.
Der Gott, der mir seinen Sohn
Selbst verehrt aus Liebe,
Daß der ewge Spott und Hohn
Mich nicht dort betrübe.


I vzduchu živé květy se tu druží
ke spolku viol, tulipánů, růží,
svých barev nádherou s ním závodíce.
Hle, motýl zde si na květ velký sedá,
a křídel skvostných jeví rub a líce,
an tu je rozkládá, tu kolmo zvedá.
Jak poletavý tento klenot zdobí
svým pestrým leskem květu sněžnou třáseň!
Tak vzácnou gemmu rytec neurobí –
toť barvitosti div, toť sama báseň.


Und wie man spricht von seinem Leibe,
Von seinem Aug' und Herzen,
So sprech' ich auch von Kind und Weibe
In Freuden und in Schmerzen.


Gescheh' es denn! – Wir fassen uns ein Herz!
Verwunden jetzt der erste jähe Schmerz!
Wir wissen es, ein Gott hat ihn gefällt,
Am Boden reglos liegt der starke Held;
Doch eisenadrig trotzt er der Vernichtung,
Ein edler Fels im Walde deutscher Dichtung.


Der Mutterliebe ewge Macht
Hält sie dem Sohn vereinet,
Wie mildes Mondlicht in der Nacht
Des Wandrers Pfad bescheinet.


N’importe ! — Nous avions, de notre âme engourdie,
Par ce choc d’un moment, secoué la torpeur,
Satisfait ce besoin de chaleur et de vie,
Qui tourmente l’esprit aussi bien que le cœur,


Tam spřádala si ty sny štěstí klamné –
zda někdy si tam vzpomněla i na mne?


Er eilt dahin, und Sommervögel schweben,
Um Blumenleichen wallet ihre Spur,
Wir fühlen oft die Glut der Hitze nur,
Schon naht der Herbst, es beugen sich die Reben.


在世还随出世缘
相看去住两超然
山门相送无劳远
还拟来参后乘禅


Ed è forte e possente e à grosse gote?
Gli sarebbe per dritto conceduto
Ch'a trar sua vita domandasse aiuto,
Come quest'altri che·ttu or mi note?».


Und als sie eine Woche
Sich redlich abgequält,
Hat nur am Eingangsloche
Ein Stückchen noch gefehlt.


To uslyšet – byl proměněn
a září vzplály svadlé rysy; –
byl získán již a připraven
a vše v něm touhy mladé křísí.
Dnes k nedostižným radostem
své radosti moh’ připoutati
na chvíli jen a jako snem
dnes měl, zač toužil život dáti,
oh – konečně! To bude ples!
Tam celý svět se sejde dnes!...


Tanto quisiera, oh Fili, en tu belleza,
verla tal vez amante, y tal esquiva,
que por constante aun desdén adoro.


Nevěřte mu!


Oh ! qu'elle eût bien voulu le prendre et fuir avecque !
Oh ! qu'elle l'eût bientôt porté contre son cœur
Jusqu'en la cathédrale et couché, dans le chœur,
Au tombeau qu'a pour soi fait dresser l'archevêque !


Oui, du haut de son vol sublime,
Lamartine jetait mon nom,
Comme d’une invisible cime,
À la barque, au bord de l’abîme,
Le ciel ému jette un rayon !


Lieb ist auch eine Pest, die aus der Gruben fährt,
In welche man dich sieht durch Thür und Fenster dringen:
Du bist wie Curtius: Der Sprung ist nur verkehrt,
Ihn sahe man ins Loch, dich aus dem Loche springen.


Eh' um mich die Schatten sprießen,
Die kein Sonnenblick durchbricht,
Will ich die Cypress' umschließen,
Die ums Haupt sich Rosen flicht.


Ihr seid Künstler? Ihr malt und meißelt! Doch seid ihr es darum?
Straßenpflaster ist doch immer Mosaik noch nicht.


自从生长到如今
烟火何曾著一分
湘水湘波接巫峡
肯从峰上作行云


„Cíl života zas život jest, nad kosti, prach a lebky
zas plný rozvlní se klas i travin hedbáv hebký,
den triumf všeho zářící jest v prozpěvu i jase,
jeť vesmír růže obrovská, jež věčně otvírá se!“


Wie manches kam ihm jetzt zu statten!
Die Lockung stiller Abendzeit,
Ein sichrer und verschwiegner Schatten,
Der Mai, ein Freund der Zärtlichkeit,
Ihr Mund und Auge reich an Freuden,
Ihr ihm schon oft verrathner Sinn;
Allein, der Schäfer war bescheiden,
Und ging nicht bis zur Schäferin.


Ich bin ein Wandrer in der Weite
Von Land zu Land, von Haus zu Haus,
Ich bin der Freiheit hold und breite
Von Meer zu Meer die Flügel aus.
Zur Seite zieht mir heimattraut
Das deutsche Lied, der deutsche Laut.


追感古今情不已
竹轩闲取史书看
欲亲往哲无因见
空树临风襟袖寒


Der Jesusgeist hat siben ausgesand,
Durch welche Rom ward sibenmahl verbrand.
Der Wiclef brach dem Waldus nach das eis;
Huss, Zwingel, Luther sind auf Rom ernst angefallen.
Calvinus lif voll Wermuth nach dem preis;
Comen aronisirt mit seines Moses schallen.
Der Fridrich ward durch Ulm bewährt,
Bis Babylon durch A.U.S. verzehrt.


Gesotten oder gebraten!
Er ist ans Feuer geraten.


前年银界接天迷
去岁金盘涌海低
漂泊相逢重一笑
秦淮东畔女墙西


çığlık çığlığa uyanacaksın


Kriegen Sie aber diese Worte
Bitte nicht in den falschen Hals.
Denn die sind vieldeutig. Diesenfalls
Red ich von Tabak jedweder Sorte.
Tabak zum Rauchen, Schnupfen und Kauen.
Und da ist nichts wichtiger als
Guter Geschmack und gutes Verdauen.


Streu' Dich, ein frommer Menschenfeind, zum Himmel
Sei Pest und würg auf einmal das Getümmel
Der feigen Elenden, die Gott anbeten –
Sich nicht zu tödten,


Glaubst du, du trägst sie allein, die Kette? Dem horchenden Ohre
Klirrt sie vernehmlich genug durch die Geschichte hindurch.


Jauchzet, frohlocket dem Herrn der Gewalten,
Geister der Lust, der Liebe zum Leben,
die wir aus Sonnen Gluten entfalten,
die in den Tiefen wirkend wir schweben!
Sehet von Erden zu Monden ihn schreiten,
Samen ihn streun mit allmächtiger Hand:
um seine Schultern kreisen die Weiten,
kränzend ums Haupt ihm Gestirne sich breiten,
gärende Nebel sein wallend Gewand!


وَلَقَد كَتَمتُ اِسمَ الَّذي أَحبَبتُهُ
وَدَفَنتُ سِرَّ حَديثِهِ بَينَ الحَشا
وَرَأَيتُ نَقضَ العَهدِ ذَنباً يَحتَوي
أَبَداً وَكَشفَ السِرِّ شَيئاً مُفحِشا
فَجَعَلتُ سِرَّ القَلبِ سَتراً دونَهُ
فَمَنِ الأَمينُ البَرُّ إِن قَلبٌ وَشى
إِنّي لَأَخشى القَلبَ يَكشِفُ سِرَّهُ
إِن طارَ عَنهُ النِسرُ وَاِصطادَ الرَشا


Bist Du, o Gott, so grenzenloser Art?!


Hor vánky dumaly; z nich bouře dují.
Sem bouřkou odvát, po své hrudi cítí,
kam gascognské zle šípy dostřelují,


Não canto a noite porque no meu canto
O sol que canto acabará em noit
       Não ignoro o que esqueç
       Canto por esquecê-l
Pudesse eu suspender, inda que em sonho,
O Apolíneo curso, e conhecer-me,
       Inda que louco, gémeo
       De uma hora imperecível!


Jeden je už hotov...
na kamnech se suší,
ret jak chtěl by zpívat –
jen mu vdechnout duši.


Er stieß ihn hart zurücke,
Du kannst nicht seyn mein Sohn,
Mein Kind find't ander Glücke! –
So gebt in meinen Lohn,


que con dolor ya nos oculta,


Und erzählen auch will ich zur Stelle hie
Von dem hochweisen Bischof von Canterbury –
Die Küche voll Wildpret, der Keller voll Wein
Und Früchte von London, so mußt' es sein.


Muziko, muziko,
jak budeš hráť
ženichu, nevěstě,
až budou po cestě
domů se bráť?


Kukadla žhou
jak výhně tmou.
Zin, zin,
benzin, benzin!
Kmit, zakuklení
a zpitomění,
strach. –
Prach!
Žuch, buch,
čuch, puch!
Zde – tam jak bič
a pryč!
A v dáli zapadá:
„tahý-ta-dá! tahý-ta-dá!“


Es un instante ¿Suficiente? Anhelo,
ya hermandad absoluta, la existencia.
Todo es un vuelo y más, es más que un vuelo.


Jestlipak ty pány všechny znáš?
Za stolem sedí hrabě Thun Matyáš,
co není Čech ani Němec
a dal tisknout, že je Bohemec.
Vedle něho pan Palanda sedí,
mrzutě před sebe hledí,
u něho zas pan Šafáry
a podle něho to jsou škváry.
A vedle škvárů pan Erben asistent,
co ukrad pro Museum již mnohý spis a pergament.
S druhé strany sedí hrabě Salm,
modlí se nábožně žalm,
aby čert ráčil ty zteklé Čechy vzíti,
by s nimi nemuselo gubernium starost míti.
A nejvyšší písař zemský vedle něho,
jenž dává Matici čáj a vína mělnického.
Pak v červených rukavicích nábožný Pěšina,
jenž svatého Víta dokončovati počíná,
jsa dědic Dědictví svatojanského,
záhubce časopisu katolického.
Nemá na tom ale ještě dosti
a ukazuje cizincům svaté kosti.


Wie sonderbar! Ich wollte schon verzagen
Und mich ergeben, ohne Manneswürde,
Da blitzt ein Bild hervor aus fernen Tagen:


Szép tüzes ló, de még rajta
A legény tüzesebb fajta,
Bátorság van a szemében,
Karikás-ostor kezében.


Chabbiate signor mio già inteso estimo
che Ferraú per tutto era fatato,
fuor che la dove, l alimento primo
piglia il fanciul nel ventre anchor serrato
e fin che del sepolchro il tetro limo
la faccia gli coprì, quel luogo armato
usò portar, dov era il dubbio sempre
di sette piastre fatte a buone tempre


Et ce troupeau toujours blessé, les amoureuses,
Qui se donnent en rêve à cet homme indompté
Et relisent ses vers dans leurs heures fiévreuses
Avec les longs frissons de l'âcre volupté,


Rimanti adunque, o cor, privo di doglie,
ché quivi avrai, fin che a te el corpo vene,
da duo begli occhi el tuo victo e le spoglie.


Um die fränkische Geschichte zu bewältigen,
Denk auf die Fürsten, die heute sind:
Auf Karl den Einfältigen
Kam Ludwig das Kind.


Nelze mi tebe uslyšeti
Však je-li svět, v němž žiji já,
Nějakým útlým svazkem spojen
S tím, kde se těší bytosť tvá,


如如不动已周遮
理事驰求路转赊
直下踏翻樵子径
知君未到葛洪家


毛羽照青春
衔泥不厌频
画梁高处好
谁是捲帘人


Canta en la noche, canta en la mañana,
ruiseñor, en el bosque tus amores;
canta, que llorará cuando tú llores
el alba perlas en la flor temprana.


小疾翻令吏日闲
明窗尽展古书看
何须新句能消暑
满腹风云六月寒


J'ai cru, l'épée au poing et le globe en ma main,
Et d'un geste réglant les nations soumises,
Que les choses de Dieu m'étaient aussi permises ;
Le Diable pour me perdre a frayé mon chemin.


Die heilige deutsche Reichsarmee,
Die sollte auch Wien erlösen:
Da ist, ach Gott, der Herr Windischgrätz
So verflucht bei der Hand gewesen.


□□□□□□□
□□□□□□□
□□一声争理鬓
官家来奉万年卮


Telle, au Jardin céleste, à l'aurore première,
La jeune Ève, sous les divins gérofliers,
Toute pareille encore aux anges familiers,
De ses yeux innocents répandait la lumière.


سقاني كأسه سحراً بوقتٍ
وكان صبوحنا في يوم سبت
غلامٌ أعجمي فيه ظرفٌ
وحذقٌ بالتلطف والتأتي
سقاني دو وسا وازددت منها
على سكري وصبحني بهفت
فلما نمت قام وقال بروا
لمن حولي خوى خاني بجفت
وفي باب آسته زغبٌ لطافٌ
ملاحٌ مثل ورد الزاد رخت
ولكن كان لا يقوى لشؤمي
وخذلاني به سواد بختي
فشدقت الصبي فدته نفسي
بدوديكي وتيمردم درست
وكان من استه كالبنت بكراً
مخدرة الخرا ففتحت بنتي
كما فتحت وحد السيف يدمي
من الأعناق قلعة اردمشت


Für mich heim, sprich, ein baum hab mich erschlagen.
wie sich mein frau doch stellen wert,
obs mich net in den rock.«
Der knecht tet, wie der bauer im tet sagen,
fürt in in hof heim mit eim pfert,
da lag er wie ein block.
Der knecht weint, rieb sein augen rot;
die beurin sprach: »was ist dir doch?«
er sprach: »unser bauer ist tot,
in erschlug ein baum hoch.«
sie sprach: »schau narr, ich mein, du hest
dich in ein fuß gehauen.«
den baureu tet sie schauen.
der knecht sprach: »sucht den rock herein,
das man net ein
den toten fein.«
sie sprach: »mir nein!
hol im stadel die alt seuhaut,
ist zum grabtuch das best.«


Tisíce podkov za ním jasně zvoní
a v blesku šavlí rudobílá péra,
a jako vlny blyští hřívy koní,
kdy vichřice udeří do jezera;
mnohý se s koně v letné jízdě skloní
sražený bleskorychlou náhle střelou;
však bez zástavy mračno stále cválá:
kopyta zraněného podupala
a zbarvil sníh se bílý krví vřelou.


Sag hiemit auch den Parcis ab/
Die mir bißher gespunnen.
Bey denen ich an meinem Grab
Verlohren mehr als gwunnen.
Falsch vnd Vntrew seynd alle drey
Haimblich mit mir vmbgangen.
Müßt an jhr Gspunst vnd blawen dunst/
Mein Leib vnd Leben hangen!


Ibolyával,
kikericcsel,
hóvirággal
telehintett hímes réten
táncol a tavasz tündér-lánya
hófehér, habos, grenadin ruhában –
kacag és táncol
és táncolni csal engem is.


So setzen sies schon lange fort,
Der Hüter seinen Lauf,
Das reiche Gut kommt nicht herab,
Der Sucher nicht hinauf.


Ich bin, sprach Herr von Pilz, vom ältesten Geschlechte!
Und stemmt an seinen Wanst die Linke und die Rechte.
Sein Esel warf die Schnauz und schrie Iha!
Ich bin von älterem Geschlechte,
Denn schon vor Adam war der Esel Ahnherr da.


溪云初起山围带
寒雨斜飞风络丝
猿鹤不谙尘俗共
惊闻人语上高枝


Die schöne Nacht begrüst die müde Welt/
Die Adam hat in grimster Angst begehrt/
Als Gott ob ihm ein schweres Urtheil fällt/
Und ihn die Glut des rauen Gri is verzehrt.


Carlo aveva quel giorno Durlindana
e vendicar volea con essa Orlando,
e dice: - Ben che la mia forza è vana
respetto al signor tuo, famoso brando,
non perdonare alla gente pagana,
ché teco insieme lo vo vendicando;
e poi che e' t'ha ridendo a me renduto,
non è sanza cagion per certo suto. -


Ti šťastní neměli o ničem zdání,
kdy Roháč vyniknul z tmy okolí
a skočiv s koně, který půdu deptal,
Alšovi tajně cosi v ucho šeptal.


„Já zvonů dutý zbudím hlas.“


Ach! jhr wilde wölff/ vnd bären
Ach! jhr wilde tigerthier!
Er in blut/ vnd ich in zähren/
Sohn/ vnd Mutter watten schier.
Ach! was vieler angst/ vnd schmertzen/
Jhr dan brachtet meinem kind!
O der stahl- vnd eysen hertzen!
Stahl/ vnd eisen weicher sind.


A rdí se oba do krvava,
ač řekli si jen v šepotu,
že je ta chvíle tuze žhavá,
a les že klesl v dřímotu.


Na vaší stěně nad ložem
krucifix visí starý,
ten viděl slunce padat sem
a jeho zlaté dary.


I v duchu mém byl dlouhý, krásný den; –
já zlaté stavěl sobě v duchu zámky,
můj život plynul jako luzný sen,
jenž v zárodu mi choval blaha známky.


Wolan/ magst nun stoltziren
Du garten Sternelein/
Must endlich doch verlieren
All dein gefärbten schein.
Dich bald nur wirft entferben/
Gestalt wirst reisen ab/
Noch heut wjrst müssen sterben
Denck zeitlich nur zum Grab.


花马池边大将营
边军只保朔方城
吉囊莫向硝河渡
曾见泾阳六月兵


ستفاجأ – سيدتي – لو تعلم
أني أجهل ما تعريف الحب!!
وستحزن جداً حين ستعلم
أن الشاعر ليس بعلامٍ للغي
أنا آخر رجلٍ في الدنيا
يتنبأ عن أحوال القلب
سيدت
إني حين أحب
لا أحتاج إلى (أل) التعريف
سأكون غيباً لو حاولت،
وهل شمسٌ تدخل في ثقب
لو عندك تعريفٌ للشع
فعندي تعريفٌ للح
*
ستفاجأ سيدتي لو تعلم
أني أميٌ جداً في علم التفسير
إن كنت نجحت كتابياً في عمل الحب
فما نفع التنظير؟؟
أيصدق أحدٌ أن مليك العشق، وصياد الكلمات
والديك الأقوى في كل الحلبات
لا يعرف أي وكي
تبللنا أمطار الوجد
ولماذا هندٌ تدخلنا في زمن الشع
ولا تدخلنا دع
أيصدق أحدٌ أن فقيه الحب ، ومرجعه
لا يحسن تفسير الآيا
*
ستفاجأ سيدتي لو تعلم،
أني لا أهتم بتحصيل الدرجات
وبأني رجلٌ لا يرعبه تكرار السنوات
وتفاجأ أكث
حين ستعلم أني رغم الشي ورغم الخبر
لم أتخرج من جامعة الح
إني تلميذٌ سيدت
إني تلميذك سيدت
وسأبقى – حتى يأذن ربي – طالب علم
وسأبقى دوماً عصفوراً
يتعلم في مدرسة الحل


Con acorde concento, o con rüidos
músicos, ensordeces al gusano,
para que los enojos del verano
no atienda, ni del cielo los bramidos.
No es piedad confundirle los sentidos;
codicia sí, guardándole, tirano,
para que su mortaja con su mano
hile y, en su mortaja, tus vestidos.
Nació paloma, y, en tu seno, el vuelo
perdió; gusano, arrastra despreciado,
y osas llamar tu vil cautela celo.
Tal fin tendrá cualquiera desdichado
a quien estorba oír la voz del cielo,
con músico alboroto, su pecado.


In: GUIMARAENS, Eduard A divina quimer Or e pre Mansueto Bernard Porto Alegre: Globo, 194 Poema integrante da série Estâncias de um Peregrino


V pšeničném poli modraly se chrpy –
ta vzpomínka mi zbyla z oněch dnů.
Vy netušíte, jak má duše trpí,
když s večerem se kolem rozhlédnu.


Zagala divina,
bella labradora,
boca de rubíes,
ojos de paloma,
Santísima Virgen,
soberana aurora,
arco de los cielos
y del sol corona:
tantas cosas cuentan
sagradas historias
de vuestra hermosura,
que el alma me roban:
que tenéis del cielo,
morena graciosa,
la puerta en el pecho,
la llave en la boca.
Vuestras gracias me cuentan,
zagala hermosa;
mientras más me dicen,
más me enamoran.
Dícenme que sois
de las tres personas
el trono divino
en que asisten todas;
que ya el Padre Eterno
Hija suya os nombra,
el Hijo su Madre
y el Amor su Esposa;
que ya el vellocino,
de la tierra alfombra,
lloviendo las nubes
de perlas se borda.
Que tenéis guardada
en vos una joya
que de Dios el pecho
dignamente adorna.
Vuestras gracias, etc.
Que tenéis la cara
como cuando llora
sobre blancos lirios
la mañana aljófar;
que sois nieve pura
sobre quien deshojan
purpúreos claveles
o encarnadas rosas.
Yo no sé quién sirve
hermosuras locas,
flores de la tierra
que la muerte corta,
y deja de amaros,
divina Señora,
a cuya belleza
la luna se postra.
Vuestras gracias, etc.
Cuéntanme que al templo
fuistes, niña hermosa,
cuyas quince gradas
las subistes sola;
que en él ofrecistes
para tanta gloria
casta vida y alma,
palabras y obras;
que aunque sois casada
la misma vitoria
tendréis hoy que antes
y después que agora.
Seréis Madre y Virgen,
porque os hizo sombra
el amor divino
de quien sois Esposa.
Vuestras gracias, etc.


Daß wir Alle freudig setzen
An den Glauben Gut und Leben,
Ringen all' nach höhern Schätzen,
Sollt ihr vor dem Zuge schweben.


Ma riprovata avendo in van la sorte
e spinto a forza dal natio paese,
ricoverò del re d'Egitto in corte,
ch'oste gli fu magnanimo e cortese;
ed ebbe a grado che guerrier sì forte
gli s'offrisse compagno a l'alte imprese,
proposto avendo già vietar l'acquisto
di Palestina a i cavalier di Cristo.


Ja er ists, und was ich will, kann ich in dem Kindlein finden,
Kind und Bräutigam zugleich heißt und ist er in der That;
Denn die zarte Liebe kann auch wohl Kinder ehlich binden,
Daß in Unschuld als sich selbst, eins das andre lieber hat.


Flota en desbordamiento de cascada,
con visos de pavón, su cabellera
funeral como el ébano y la endrina.
Y acaricia su lánguida mirada,
cual suele acariciar una quimera
bajo el sopor azul de la morfina.


Willst du deines Lebens Lenz verwimmern,
Nur durch Trauerflor die Erde sehn?
Dir durch Gram das Paradies verkümmern,
Und bey Festen wie ein Kranker stehn?


Jak by louka květem bílá
místo vůně tóny lila.


«Искать ли славного венца
На поле рабских состязаний,
Тревожа слабые сердца,
Сбирая нищенские дани?
Сия народная хвала,
Сей говор близкого забвенья,
Вознаградит ли музе пенья
Ее священные дела?
Кто их постигнет? Гений вспыхнет —
Толпа любуется на свет,
Шумит, шумит, шумит — затихнет:
И это слава наших лет!»
Так мыслит юноша-поэт,
Пока в душе его желанья
Мелькают, темные, как сон,
И твердый глас самосознанья
Не возвестил ему, кто оИ вдруг, надеждой величавой
Свои предвидя торжества,
Беспечный — право иль не право
Его приветствует молва —
За независимою славой
Пойдет любимец божества;
В нем гордость смелая проснется:
Свободен, весел, полон сил,
Орел великий встрепенется,
Расширит крылья и взовьется
К бессмертной области светил!


Blumensamen, Zwiebel, Knollen
Schmücken meinen Gartentisch,
Überragt von traubenvollen
Rebgezweigen duftig frisch.


Přísní zákoníci
s thorou v dlani své,
bolest věků v líci,
jak jim ňadra rve,
jak je vděkem tonů
z duší milionů
zpátky ku Sionu
mocná tužba rve!


E prestamente in camera n'andoe,
le chiavi ricaccioe nella scarsella
e quivi a un aguto l'appiccoe,
dove la notte sempre istava quella;
po' per una finestra si caloe,
parendogli por fine a tal novella.
E di fuor la finestra socchiudeva;
con una scala nella via scendeva.


Úgy hiszik és lehet némi való abban,
Tisztaságra dohány annyi, mint a szappan.
Hogy megakadályoz nem egy betegséget,
És hogy nem szereti semmiféle féreg.


Y sobre todo el vértigo del tiempo,
el gran boquete abriéndose hacia dentro del alma
mientras arriba sobrenadan promesas
que desmayan, lo mismo que si espumas.


王子缑山石殿明
白家诗句咏吹笙
安知散席人间曲
不是寥天鹤上声


L’ombre diminuée
Voit flotter la nuée
De tes parfums ravis


Christus hat durch erstes kummen
Uns deß Teuffels Reich benummen;
Kümmt er ehstes nicht herwieder,
Kriegt der Teuffel meistes wieder.


A tu píseň nejsladšími,
když tvé lásky mladé hlasy
slýchávaly jara časy,
komu pěl jsi tÓny svými?


Por certo as asas dos sonhos
Desses teus olhos garços e risonhos.


Guarti, fratel, da questi torti colli,
spiriti diavolosi, gabbadei,
infamatori, invidiosi, plebei,
che del dir mal d'altrui mai son satolli.


Großmutter will
Daß ich dir spende,
Was sie mir still
Legt in die Hände.


És most, hű tanúját e boldog időnek,
Az erdei lakot elpusztulva lelem!
Lakói kihaltak, őrfái kidőltek...
Vad folyondár kúszik a rozzant fedelen!
Ez tartja össze még, csak úgy áll fenn a fal, -
Mint költőit is az emlékezet s a dal.


„Děti? Vrazi? Vydat vám je mám?“
Volá vrchní. „Aj, což všecko šílí?
Pro smrt jejich Dobrošín že kvílí?
Kdo že lží tou vzbouřil mysl vám?
Křivdou stížen jsem tu jenom sám.
Děti vaše žijou, syn můj milý
ve vašem však úpí zajetí.
Zpět mi dejte syna za děti,
a již mír se vrátí v této chvíli.“


Aber Thränen nach Ruhm, welcher erhabner ist,
Keines Höflings bedarf, Thränen geliebt zu seyn
Vom glückseligen Volk, weckten den Jüngling oft
In der Stunde der Mitternacht;


Schneiduffus brüllet wie ein Leu, ist grösser als ein Leu;
Er ist ein Hirsch; wie sehr er tobt, so ist er doch auch scheu.


A vos, mi patria cara,
el cuerpo que me distes llevar quiero;
y aquella fénix rara,
por cuyo amor tan justamente muero,
el alma desta vida
al vivo fuego de su altar rendida.


Wenn auch nur Einen solchen Schmerz
Der Tod dir wollt' ersparen,
Als ihn muß Deiner Mutter Herz
Durch deinen Tod erfahren.


Mou skrání táhnou mraky dum,
snů divných rej a ruch a šum,
rtem výkřik tuhne v citů tlum.


Bei Sankt Gotthardt an der Raab
Setzt Hans Sporck sich in Trab.
Alle seine Regimenter
Wirft er auf die türkischen Sakramenter.
Wie ein Besen aus blanken Blitzen
Weiß er dem Feind im Nacken zu sitzen.
Montecuccoli reibt sich die Hände:
Der Sporck bringts zu Ende!


Und auf diese Jugendfülle,
Dieser Glieder frohe Pracht
Harret einer in der Stille,
Den sie einzig glücklich macht.


Hle, s okem víčkem přimčeným
král snící hlavu zdvih’:
a ulekaný zvědavec
se plouží po síních.


Igen bizony s egy pillanatra
Változnak im a szerepek.
Akár a márvány Ernő arca,
S most már meg ő a nagy beteg.
Nagy, szörnyü nagy, halálos a baj,
S ez nem szeszély, nem tréfa, ajjaj,
Szörnyet hal ő egyszerre itt,
Ha rajt Etelke nem segít.


»Sohse lesz másként, így rendeltetett«,
Mormolta a vén Duna habja.
S boldogtalan kis országok között
Kinyujtózott a vén mihaszna
És elrohant tőlem kacagva.


Tam plaje záře nebeská,
Hle jak jí hora poleská,
Zde v úvale jen mhly se strou,
A vůkol kryjí půdu tmou.
Ta pak jest zloba osudu,
Že zář má za klam přeludu,
Kdo za života trvale
Jen v temném bývá úvale.


Souladný míre sloupů, jež stavěla divoká vášeň!
Co je podsvětí, znám; ale rytmem a vůlí je zvládnout!
Nestvůrné bušení kladiv já slyšel a viděl jsem dýmat
ohnivý vrch, jenž nebyl jen pro zrak div, ale nitru
děsivý přízrak. Teď kráčím, ba kroužím – jen smějte se, smějte –
prvně po stupních Dórů. Zde ještěrku vyplaší mrštnou
krok, ale sameček hned k ní přirejdí, přilákán teplem,
tam, kde se k porfyru přilíp hlemýžď. Vran stohlavé hejno
krákorá k moři, ne k moři, to tekuté spíš je stříbro,
svítící na horizontu a vábící dál. Padá večer.


Ach führe, Herr, mich auf dem Weisheitwege!
Du, Vater, bist, der du di Weisen führst!
In deiner Macht sind wir und unsre stege!
Du bist, der du di Red aus uns regirst.
Von dir fleust Kunst in allerlei geschäfften:
Und kluger Witz mit heiliglichten kräfften.


Proč vy kol něho řadíte se v kruhu?
Jest miláčkem snad Hada? V stínů luhu
on sám snad trůn mu po svém boku chystá?


Bald bin ich befreit,
O goldene Zeit!
Dann schlaf' und träum' ich ohne Sorgen,
Wenn dumpf bei Nacht die Eule schreit,
Im duftenden Schoos der Primel verborgen.
Ich flieg' in die Runde,
Und necke die Rosen
Und stehle mit Kosen
Zu jeglicher Stunde
Balsamische Küsse dem purpurnen Munde.
Mit Bienenschwärmen durchzieh' ich die Au'
Und trinke von Blumen den Morgenthau.
Wenn die fröhlichen Lieder
Der Lerche verstummen, der Sommer entflieht,
Die wandernde Schwalbe den Himmel durchzieht;
Dann häng' ich mich still an der Schwalbe Gefieder,
Und fliege vor Regen und Ungemach
Dem warmen, lieblichen Sommer nach.
Im Sonnenschein,
Im blühenden Hayn,
Wird bald meine glückliche Heimath seyn!
Ich springe
Von Baum zu Baum, und singe
Im Wettgesange durch Busch und Thal
Mit der holden Sängerin Nachtigall,
Mit der Nachtigall!
O goldne Zeit,
Bald bin ich befreit!


„O szép beszéd.. o köszönet!
De én semmit sem éhezem,
És nincsen is szükség reá,
Hogy elcseréljem rongymezem.


Ei, so gehe doch hinein,
Du verarmtes Schäfelein.
Laß die Welt und ihren Haufen
Immer in die Irre laufen.
Eile Christi Wunden zu
Und begib dich da zur Ruh.


Im weißen Röckchen steht sie da,
Ihre Bluse ist blumig bunt;
Kein Mieder schnürt, was drunter sich regt,
Sich wellenwohlig weich bewegt,
Der Brüste knospendes Rund.


 Grabe, Spaden, grabe!
Alles, was ich habe,
Dank' ich, Spaden, dir!
Reich' und arme Leute
Werden meine Beute,
Kommen einſt zu mir!


Then haste, my Friend, to yonder  Bowers,
Where Peace and Silence crown the blissful Hours;
In those still Groves no martial Clamours sound,
No streaming Purple stains the guiltless Ground;
But fairer Scenes our ravish'd Eyes employ,
Give a soft Pleasure, and a quiet Joy;
Grief flies from hence, and wasting Cares subside,
While wing'd with Mirth the laughing Minutes glide.
See, my fair Friend, the painted Shrubs are gay,
And round they Head ambrosial Odours play;
At Sight of thee the swelling Buds expand,
And op'ning Roses seem to court thy Hand;
Hark, the shrill Linnet charms the distant Plain,
And  replies with softer Strain;
See those bright Lilies shine with milky Hue,
And those fair Cowslips drop with balmy Dew;
To thee, my Fair, the chearful Linnet sings,
And  warbles o'er the Springs;
For thee those Lilies paint the fertile Ground,
And those fair Cowslips are with Nectar crown'd;
Here let us rest to shun the scorching Ray,
While curling Zephyrs in the Branches play.
In these calm Shades no ghastly Woe appears,
No Cries of Wretches stun our frighted Ears;
Here no gloss'd Hate, no sainted Wolves are seen,
Nor busy Faces throng the peaceful Green;
But Fear and Sorrow leave the careful Breast,
And the glad Soul sinks happily to Rest.


Versificando mayormente al arte
verso por arte a menor tiempo ve
libres sean estos versos de tarde
despojan con creces otrora sed.


"Secondo mio infallibile avviso,
come giusta vendetta giustamente
punita fosse, t'ha in pensier miso;


Otros olores no hay en la estancia
y por eso él así me ha llamado;
y no hay nadie tampoco en la casa
sino este pan abierto en un plato,
que con su cuerpo me reconoce
y con el mío yo reconozco.
Se ha comido en todos los climas
el mismo pan en cien hermanos:
pan de Coquimbo, pan de Oaxaca,
pan de Santa Ana y de Santiago.
En mis infancias yo le sabía
forma de sol, de pez o de halo,
y sabía mi mano su miga
y el calor de pichón emplumado...
Después le olvidé, hasta este día
en que los dos nos encontramos,
yo con mi cuerpo de Sara vieja
y él con el suyo de cinco años.
Amigos muertos con que comíalo
en otros valles, sientan el vaho
de un pan en septiembre molido
y en agosto en Castilla segado.
Es otro y es el que comimos
en tierras donde se acostaron.
Abro la miga y les doy su calor;
lo volteo y les pongo su hálito.
La mano tengo de él rebosada
y la mirada puesta en mi mano;
entrego un llanto arrepentido
por el olvido de tantos años,
y la cara se me envejece
o me renace en este hallazgo.
Como se halla vacía la casa,
estemos juntos los reencontrados,
sobre esta mesa sin carne y fruta,
los dos en este silencio humano,
hasta que seamos otra vez uno
y nuestro día haya acabado...


Weh! zu früh bin ich geboren!
Erst beginnt die goldne Zeit.
Zorn und Neid hat sich verloren,
Frühling ewig sich erneut.
Sie in ihrer Rosenlaube
Wird des Reiches Herrin sein.
Ich muß hin zu Nacht und Staube,
Auf mich fällt der Leichenstein!«


Süße Wehmuth, liebe, treue,
Kaumgekannte, langentbehrte,
Die ich zu besingen scheue,
Weil ich wohl belächelt werde –
Süße Wehmuth, heißgenährte,
Ströme, ström in Liedern aus!


E ben il piede espresse su per l'erta,
sua fonda traccia, ove s'aduna un vario
furor di venti; ma come nel pario
è l'orma sculta e sembra un'urna aperta.


Matičko, nade mnó
drž svojo roko!
Jesle se obráním,
obrázek s řikáním
pověsím na Klostym boko.


Viel höflicher nicht die Franzosen waren.
In einem Fiaker haben diese
Den Ludwig Capet zum Richtplatz gefahren;
Sie gaben ihm keine Calèche de Remise,
Wie nach der alten Etikette
Der Majestät gebühret hätte.


A vpadli, hrozno! Hluk a křik
se množí v lidstva davu
a z rudých pilin vznáší kat
královu bledou hlavu.


Also sind auch wir,
O wir armen Leute!
Vnsers Lebens Zier
Brüstet sich zwar heute
Vnd ist Rosen-roht,
Morgen kranck vnd todt.


光武中兴三十年
愈民痼疾发灵泉
吾皇何止如光武
瑞井宜通瑞锦边


O  céu, azul de luz quiet
As ondas brandas a quebrar,
Na praia lúcida e completa –
Pontos de dedos a brinca
No piano anónimo da praia
Tocam nenhuma melodia
De cujo ritmo por fim saia
Todo o sentido deste di
Que bom, se isto satisfizesse!
Que certo, se eu pudesse crer
Que esse mar e essas ondas e esse
Céu têm vida e têm se


深涧垂萝暗竹房
半枝残烛雨声凉
萧条树叶千峰里
不独啼猿断客肠


De nuevo lo mismo de ayer,
las mismas calles, la misma gente,
la misma sonrisa, las mismas cosas.
Todo es igual, es igual mi nostalgia.
Todo es igual a ayer,
y tal vez todo sea a igual a mañana.
Todo es igual, nada cambia.
El mismo espejo en el que miro mi rostro,
la misma luz que alumbra mi almohada,
el mismo reloj, la misma cama.
Todo es igual, nada cambia.
Un escritorio, un teléfono,
un café a las cuatro,
y para no perder la costrumbre
unas cuantas carcajadas.
Un cumplimiento de horario
y un chau, hasta mañana.
Y de nuevo sola.
Todo es igual... nada cambia.
Nada cambia, porque yo no cambio.


Die Friedrichs-Schul ward aufgeklärt und heiter,
Ein Waysen-Haus stieg über die Natur;
Das Wort vom Creutz drang alle Tage weiter;
Man half dem Volk durch Schriften auf die Spur.
Die Wahrheits-Zeugen schritten hinüber zu den Britten,
In Scandinavien,
Auch rissen sie ins Reich der Moscowiten,
Und endlich fuhren sie in Indien.


望尽瓜期犹未回
月明清露思难裁
秋风不顾飞蓬首
更度千门笛里来


绿绮初调曲未残
幽情应叹赏音难
不嫌儿女声相昵
一鹤长鸣绕画阑


Poi disse Carlo alla dama pregiata:
— Quando Macario ti vorrà sposare
dentro alla chiesa, sì come è usata,
umilemente l'arài a pregare
che tu non voglia lì esser sposata.
Me' che dell'altre vogli usanza fare,
che donne di borgesi e mercatanti
cotale usanza fanno tutti quanti.


Sieh! sind schon die Sonnen gesunken,
Glück glimmet in Abendlichts Glut
Und Finsternis feiert mit Funken,
Licht locket ins Leben das liebende Blut.


Wir, die Heil'gen sollten leben
Von der andern Schweiß und Gut.
Aber nichts umsonst will geben
Diese aufgeklärte Brut.


Das Kind auf fremdem Schoße
Sieht Schatten an der Wand.
Es hält neun Todeslose
Des Findelkindes Hand.


Sie hört gar leicht der Armen Bitt,
Ist gütig, teilet gerne mit,
Ihr Haus und alles Hausgesind
Ist wohl verwahrt vor Schnee und Wind.


O kehre doch und bleibe dann
In meinen Armen fest,
Und keine, keine Schlachten mehr,
Nur dich in meinem Arm!


Jste, Čechy mé, jak strom je v širém poli,
tak opuštěný, sirý, truchlící,
vydaný blesku, bouřné vichřici,
a každého, kdo kol jde, na svévoli.


¿Acaso robaste mi calma
con cada trozo de sueño?
Mi alma chapotea en mi angustia
y me salpica el corazón.
Nos respirábamos.
Encerrábamos el tiempo en una botella
y nos reíamos de la soledad.
El cielo era de piel.
Y nuestros cuerpos de agua.
          Amor amarillo.

... Y ahora que las palabras no saben decir nada
Tu vacío se expande y me aprieta por dentro
El aire me huye y no puedo respirar...
Te regalo mis manos
para que sujetes mi destino.


É dessa forma, bem feliz na vida,
Pois quanta gente, por aí perdida
Vive, tão só, nas ânsias, nos arrancos,


O Fröliche Stunden!
O herrliche Zeit!
Nun hat überwunden
Der Hertzog im Streit.
Der Löu hat gekrieget,
Der Löu hat gesieget.
Trotz Feinden, Trotz Teufel, Trotz Hölle, Trotz Tod!
Wir leben befreiet aus Trübsahl und Noht.


Mandato havea sei mila fanti arcieri
sotto laltiera insegna di Odoardo
& presso allor mille cavai leggieri
drieto la guida dAriman gagliardo
& mandati li havea per i sentieri
che vanno et vengon dritti al mar Picardo
ch a porta san Martino: o san Dionygi
intrassero a soccorso di Parigi


老树风烟醉
危桥野水寒
玉流飞作线
牵补断云残


I
    Das nebulosas em que te emaranhas
    Levanta-te, alma, e dize-me, afinal,
    Qual é, na natureza espiritual,
    A significação dessas montanhas!


سلام من فؤاد مستهام
وألف تحية بعد السلام
على من داره أرجاء قلبي
وإن عظمت به خطط الملام
حبيب حبه أضنى فؤادي
وذوبني بنار الاضطرام
له في كل زاويةٍ يسري
معان تحت دائرة العظام
وأسرار بلب دمي أقامت
بلبي في القعود وفي القيام
غزال من بني الأعجام لكن
عصابته من العرب الكرام
تحجب بالشهامة وهو كهل
وقام بدرها قبل الفطام
عصامي الطباع كريم خلق
جميل الشكل حلو الابتسام
رقيق الجسم درى الثنايا
كأن بثغره كأس المدام
تسلطن في ظرافته بشأن
علا عن ذل شائبة الحرام
وجاء صفاء نيته بحال
أعان عليه طائفة اللئام
تحجب وهو بدر عن حياء
وغيب تحت خدر الاحتشام
وأظهر أنه بالوصل سمح
وأخفى الموت في طي اللثام
رعى اللَه الديار ديار نجد
فكم لي في رباها من ذمام
ولهت بحب ساكنها وأني
له قد صادني شبك الغرام
وطبت بذكره قلباً وروحي
يروحها ثناه على الدوام
وأطرب لاسمه شوقاً ويبدو
علي بنشره نشر الخزام
تكرم ليلة بالقرب لكن
تكبر أن يجيب عن السلام
وأفرط بالتحجب بعد قرب
أتى يحكي شؤون الانفصام
فيا للَه من قطع بوصل
به وجداً طلع الصباح بلا مرام
وأبرح ما يكون الوجد يوما
إذا دنت الخيام من الخيام


草树知春不久归
百般红紫斗芳菲
杨花榆荚无才思
惟解漫天作雪飞


Frölich/ frölich sey die Erde/
und der Himmel freue sich:
daß dein Nam gepreiset werde/
Feld und Berge loben dich.
Ja die Baumen in dem Wald/
von den Bächlein untermahlt/
reichen Gottes reiche Gaben/
die wir Ihm zu danken haben.


不用嗟摇落
春风在习家
天山三丈雪
犹作满篱花


有客扁舟问草庐
窗前梧叶正萧疏
山人巳得忘筌意
不复从君乞异书


Bože můj, co jej as
přimělo k tomu?
Leží tu, jakby spal
ve stínu stromů.


Sieh den Himmel. Heißt kein Sternbild ›Reiter‹?
Denn dies ist uns seltsam eingeprägt:
dieser Stolz aus Erde. Und ein Zweiter,
der ihn treibt und hält und den er tragt.


Ein Glücklicher mag von dem Traubenstocke
Die Kelter füllen, und den Kaufmann locke
Oft der Gewinn, auf ein zerbrechlich Holz.
Er schiffe schwer von Hoffnung hin nach Inden,
Und komme mit den besten Seegel-Winden
Zurück, auf Lasten seines Reichthums stolz.


Über allen Gipfeln
Ist Ruh,
In allen Wipfeln
Spürest du
Kaum einen Hauch;
Die Vögelein schweigen im Walde.
Warte nur, balde
Ruhest du auch.


Merck auff, mein Knecht wird nicht mehr Elend seyn,
Er wird sein Haupt für aller Welt erhöhen,
Wird für und für in vollen Ehren stehen,
Der zwar zuvor hatt einen schlechten Schein;
Wenn mancher sich hoch ärgern über dir
Und sagen wird, daß nichts auff aller Erden
So scheußlich sey, daß gar kein Mensch allhier
Dem Ansehn nach so häßlich könne werden.


Es ist die höchste Poesie,
Es ist ein wahres Fest,
Wenn sich der Gnadenborn doch nie
Und nie erschöpfen läßt.


Que acompañéis los fúnebres altares
del Apolo Español, que venerado
será del justo honor que os provocó.


A slova ještě byla v jeho ústech,
a žebrák vstal a chvalořečil bohu,
a zmizel v skalách. – Ale ze zdí chrámu
to znělo plně, zvučně, slavným hlasem,
kmet neklamal se: „Život! život! život!“


Letí hejno sokolíků
sokolic svých ve objetí,
perutěmi mávaj’ kolem,
jako vítr s větrem letí.


Ulehl Buřan s Morjákem,
vod tichých buřiči podlí...
nebe se modrá, jasní zem,
Útiší... Moře se modlí.


На нас Антанта бронированная перлИ то не могла нас взять за горлТак, конечно же, уйдет без задних ног
этот злющий империалистский щеноУ русских и украинцев клич один:
«Да не будет пан над рабочим господин!»
Польша рассчитывает, что мы дремлем после побеНапрасно!
Всех подымает грозная опасностИ вместо этого панского расчета
расчет иной увенчает войн


„Nech, duše, hloubání, kde vina,
nech žalob, hrstko Kristova!
Či mistrovat chceš Hospodina?
Rciž oddaně: Buď vůle Tvá!“


¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Zwölf Monde sind seitdem geschwunden;
Sie hat den Tod zu allen Stunden
Als einz'gen Retter sich erfleht;
Sie trat durch jede Tempelpforte
Und stammelte dieselben Worte,
Doch unerhört blieb ihr Gebet.


Dann steig empor, steig nieder in das Land,
Das sich in reicher Schönheit vor dir breitet;
Doch thue es mit schonendem Verstand,
Der niemals über Heiligthümer schreitet.
Und willst du weiter, immer weiter gehen,
Bis dort, wohin vielleicht noch Niemand kam,
So wirst du bald erkennen und verstehen,
Wer dieser Welt das Licht, die Wärme nahm.


洛阳家世邢郎子
间止逍遥自在身
病肺秋来定苏眚
可能乘兴到沙津


Im blauen Schein des Mondes
Seh ich die Wellen ziehn,
Rauschen hör' ich die Wellen
Durch Blumenlande hin.


У чужих людей
Горек белый хлеб,
Брага хмельная —
Неразборчива!
Речи вольные —
Все как связаны;
Чувства жаркие
Мрут без отзыва…
Из души ль порой
Радость вырвется —
Злой насмешкою
Вмиг отравитсИ бел-ясен день
Затуманится;
Грустью черною
Мир оденетсИ сидишь,глядишь,
Улыбаючись;
А в душе клянешь
Долю горькую!
1 апреля 1841 Воронеж


El tempo e 'l loco non convien ch'io conti,
ché dove è sì bel sole è sempre giorno
e paradiso ove è sì bella donna.


questa pia e crudel vivendo more,
anzi, per non morir, la vita uccide,
che già morì perché vivesse Amore;


北斗回杓正指西
丹梯从此与天齐
为君挹注银潢水
一洗人间火宅迷


Eines nur der tausend Lieder,
Eines nur noch Einmal singen!
ewig würd' es weiterklingen!
Ach, ich finde keines wieder:


Dem Podagra ging's fast auch so,
Es ward der Herberg wenig froh.
Nachdem es lange g'nug gesessen,
Sprach es: Ich möcht' ein wenig essen!
Der Bauer brachte trocken Brod,
Zum Trunk dazu kalt Wasser bot;
Dies waren nach so langen Reisen
Für's Podagra sehr schlechte Speisen.
Es aß nicht viel, trank kaum dazu,
Und sprach betrübt: Bringt mich zur Ruh'!
Da wies der Bauer ihm zum Bette
Gar eine harte Lagerstätte,
Worauf ein wenig Stroh nur lag.
Hier lag es kläglich, bis der Tag
Im Osten an zu grauen fing,
Und seufzend es von dannen ging.


糊口卑官似不逢
解将觞咏当千钟
劣优何似隆中叟
投老归来作卧龙


Auf daß er, wie das Zepter den Tyrannen,
Dem Himmel auch entwinde seine Blitze,
Bis sie am eh'rnen Stab machtlos zerrannen.


Tritt mir entgegen nicht, soll ich zu Stein nicht starren,
Auf Märkten, oder sonst, wo Menschen atmend gehn,
Dich will ich nur am Styx, bei marmorweißen Scharen,
Leonidas, Armin und Tell, den Geistern, sehn.


Ja gar demütig kommet er,
das er dich nicht erschrecke,
Geritten auf aim füllen her,
das er sein macht verdecke,
Aber jdoch
hält er plaz noch,
vnd richt auf durch sein leiden
Vnd demut gros
sein Reich on mos,
das haißt ain Sighaft reuten.


Wenn sich ein Paar Liebe küssen,
und mit halbgemachten Bissen
Mund mit Munde lieblich ringt,
daß die küssenden Korallen
etwas lassen widerschallen,
das den Sternen gleiche klingt:


Hergegen dieses sey er auch von mir gebetten,
Er lasse meine Stimm' auß Gnaden zu sich ein
Und gebe, daß sie kan in sein Gesichte treten,
So wird mein gantzer Sinn zum Singen freudig sein.


Morajló, szörnyű vizet látok.
Összegyűjtött minden sikolyt:
Az Ontarió és a Gangesz
s a magyar Tisza összefolyt.


Svit okem zlatým měsíc ve kraj ztmělý.
V táboře carském posud ohně bděly,
krok stráží zněl a znikal v každou stranu,
kdež vlnilo se v dálku moře stanů.
Les bunčuků jak šakal v poutě tuhém
kol sevřel Kyjev těsným polokruhem,
řeht ořů, zbraní chřest klid noci rušil,
snad o zítřku snil, divý boj zas tušil.


„De midőn a várost egy napon kerűlte,
(Jósok, fejedelmek: mi valánk körűlte),
Ím csudát az isten, bizonyos jelt adott,
Mire a nagy Etel újjal így mutatott:


E ainda por cima
de sobra a minha língua
depositada sempre nas últimas sílabas
de teus anseio


K porodu se hory dlouho měly
a jen směšná zrodila se myš.
Mladočeská na Moravě strana
doopravdy založena již:
jeden Špaček, Mlynář, sedm chromých
– v vykřičených shledali se domích –
její prápor pozvedají výš.


Und wenn dir oft auch bangt und graut,
Als sei die Höll' auf Erden,
Nur unverzagt auf Gott vertraut!
Es muß doch Frühling werden.


Verbannt mich aus dem Lande nicht!
O haltet nicht so streng Gericht!
Soll ich verbannet sein,
So übet Gnad' und sperrt mich ein!


Es la suprema floración del año.
Ya la niebla no oculta los bohíos
y los nidos del bosque, ayer vacíos,
están llenos de pájaros ogaño.
Los vernales deshielos, como un baño,
el valle inundan en raudales fríos,
donde llenan sus ánforas los ríos
y beben las bandadas y el rebaño.
Ya de la sierra en el crestón gigante
desbaratóse el gélico turbante
que el invierno formó con sus neblinas,
y sobre el cielo azul, cuando atardece,
la sarta de las grullas desparece
y flotan las primeras golondrinas.


i̇ngilizde bol gelirli bir bay şarkı söylüyor


Ben veggo, errai, ma furo erranti e stolti
D' amore i modi, e non gli affetti ond' arsi,
Ch' amar devea, ma con più lenti, e scarsi
Desii frenando i miei pensier disciolti;


Chce, by ona pro žeň zlatou
Všady byla vseta,
Tato ale všemi větry
Smetena se světa.


Покойник, автор сухощавый,
Писал для денег, пил из слав


O sacro, amato e grazioso aspetto,
o più che 'l chiaro sol lucenti lumi,
o sangue illustre, angelici costumi,
o alto ingegno, altissimo intelletto,


Ollyan vagy, mint a tavaszi vidám erdők,
Rózsák illattyával játszó szelek, mezők.
Sziv gyönyörüsége,
Éltem édessége!
Bárcsak isteni személlyed enyim lenne!
S kezed által szerencséssé az ég tenne!


Jistotu má u nich člověk a bezpečen je s nimi
jak v sednici venkovana, jenž zůstal zdráv jak rež.
Netvoří kaleidoskopu se střípky barevnými,
jenž po každém otočení dá jiné hvězdice lež.
Všechno je u nich pevné, jsou jako strom, jenž zrozen
byl zemí a sluncem a zůstal taký, jak byl.
Jich zločin je lov krahujcův, jich dobrý skutek je hrozen;
všechno jest u nich řád, jenž zemi vyslovil.


No es lo que lloro yo tu triste suerte,
pues mejoras de vida en la partida,
sino al mía, de vivir sin verte


Jak to hraje v topolech,
stín za stínem dolů splývá,
hudba, stín a jas a vzdech:
tvoje tvář mi z všeho kývá.


So schnell formiren sich Figuren,
So schnell vergehn die Creaturen
Dort oben in der Lüfte Reich:
Allein! sind Cörper, die auf Erden,
Dem Schein nach, fest gefunden werden,
Nicht ihnen fast an Dauer gleich?


Desprecio del Japón o de la China
granadino tibor de porcelana,
el vaso etrusco, el ánfora romana
y la tinaja griega o damasquina


Du denkst es kaum, und sieh! das Lied ist fertig;
Allein was nun? – Ich dächt, im ersten Feuer
Wir eilten hin, es vor ihr selbst zu singen.


一上骚坛话未休
沾毫染翰岁将周
巫山巫峡多秋兴
杜老新诗字字愁


Zasedna na větvinku
Větrem rozhoupanou,
Zbudil bys mou dívčinku,
Spaním opoutanou.


A tengerbe most hanyatlik a Nap,
Most fut leggyorsabban a vonatunk,
Most jön a legtöbb, nagy emlékezés:
Megáldalak.


Den mi smavě září a srdce slastně bije,
kdy mi něžná žena kol hrdla rámě vije.


Mit der wolle, so die Phillis in den weichen händen führet/
Reibt Cupido seine pfeile/ daß sie nicht der rost berühret.


Gioia, che reparasti al mio morire,
E mi fai tra' felici il più felice,
Se mostrar alta festa non disdice,
Convien ch'io manifesti il mio gioire.


Recht zu klagen hab ich nicht:
Denn es eilten Linners Schritte
Aus der Hütte,
Eh er unser Aeltster hieß,
Und ich pries
Unsers Bischofs kräftge Gnade,
Die ihn mitten in dem Pfade
Drey Jahr Halte machen ließ.


Tu vane její dech – tu kmitnou kročeje,
my za ní – ona jen se schýlí stranou,
i hávu kus nám v dlaň chvilkou se zachvěje
a ona jen se směje: v neshledanou!


Daß du kein Theil kanst haben
An Mir vnd meinen Gaben.
Drauff spricht Er/ wil ich eben
Dir Herr/ nicht widerstreben.


Coma en dorada vajilla
el príncipe mil cuidados,
como píldoras dorados,
que yo en mi pobre mesilla
quiero más una morcilla
que en el asador reviente,
y ríase la gente.


Tudod, hogy ott áll temploma a szelíd
Múzsáknak, ott van pitvara a fejér
Jótételeknek! ott adott helyt
Kalliopédnak ama nagy ember,


O stillen Fleißes rührend schöner Reigen,
Wenn zarte Frauen hier mit schweren Lasten
Hinan, hinab die Inseltreppe hasten,
Wie ab und auf am Bronn die Eimer steigen!


Oder laß das ruhig liegen. Weil
Roheit niemals Glück bringt oder Segen.
Jeder soll vor seiner Türe fegen.
Und die Stiefelsohle ist kein Körperteil.


Ha negyvenéves elmúltál, egy éjjel,
egyszer fölébredsz és aztán sokáig
nem bírsz aludni. Nézed a szobádat
ott a sötétben. Lassan eltünődöl
ezen-azon. Fekszel, nyitott szemekkel,
mint majd a sírban. Ez a forduló az,
mikor az életed új útra tér.
Csodálkozol, hogy föld és csillagok közt
éltél. Eszedbe jut egy semmiség is.
Babrálsz vele. Megúnod és elejted.
Olykor egy-egy zajt hallasz künn az utcán.
Minden zajról tudod, hogy mit jelent.
Még bús se vagy. Csak józan és figyelmes.
Majdnem nyugodt. Egyszerre fölsóhajtasz.
A fal felé fordulsz. Megint elalszol.


拨破红尘透此关
天机落在片言间
也知虚费闲心力
争似抬头一看山


El Rey del Sol, el hombre que vio a sus pies la Esfera,
enderezando al punto su testa coronada,
preguntó: —¿Quién detiene mi carroza?—
                                     Una espada
es menos penetrante que una pupila fiera.
Vergonzante que un día sus harapos zurciera
con un rayo de gloria, resistió la mirada;
y arrojó a las alturas una frase vaciada
en los épicos moldes de la Clásica Era.
Tal el Rey: —¿Quién detiene mi carroza?—
                                      Aquel hombre
se acercó respetuoso; y, en lugar de su nombre,
—¡Quién te ha dado más tierras que tu padre! —le dijo:
Carlos V abrió entonces su carroza al instante;
y rogándole luego que pasara adelante,
lo sentó a su derecha, como Dios a su Hijo.


Was nützt die Traube, wenn man sie nicht preßt?
Sie muß durch göttlichen Wein,
Erst unser Herz erfreun;
Sonst schmückt sie traurig das durstige Fest.


Eins noch (fühl ich) wil mich drücken:
Ach wer! ach wer steht mir bey/
Wer hilfft mir das Werck beschicken
Wer macht mich deß Kummers frey?
Wer kan Rath/ der tauglich/ geben?
Wer legt Hand an vnd hilfft heben?


Jetzt zieht ein süßes, banges Wonneahnen
Heimlich erschauernd über die Natur,
Ein unbewußtes traulich-leises Mahnen
Des nahen Lenzes erste Werdespur.


posedla psinka, křičí a plijí
na toho, před nímž prchali v hrůze,
dokavad mečem vládnouti mohl;
nad mrtvým křepčí, podobni luze.


Deutschland läßt vor dem Tatenblitz
Den Donner der Rede rollen,
Mein Deutschland polstert den alten Sitz
Mit neuen Protokollen.


Ach höchster Gott, verleyhe mir,
Daß ich nur dich begehre
Vnd daß ich Christlich für uff für
Durch dich mich neu gebäre,
Daß ich, dein Kind,
Dich such uff find
In allem Creutz uff Leiden,
Damit noch Todt
Noch Hellennoth
Mich nimmer von dir scheiden.


流棹西来恨未销
鱼龙寂寞暗风潮
楚人犹自贪儿戏
江上年年夺锦标


Dnes rozléhá se drsných řečí hlas
a rázně zvučí kolem dokola:
„My lidem jsme a kdo nám odolá?
Vpřed jděme sami, kdo jsme vyděděni,
vždyť lásky pro nás v širém světě není!


To bolest nejhroznější. Žhavý olej
na odsouzence tělo litý zvolna.
Hoj syčí! Kůže prýská. Kdosi křičí –
a směje Šulferajn se, Macierz Szkolna...


Yo tengo para ti
el silencio de amasar
las noches sin luz.
¡Yo tengo para ti
mis manos y mis sueños!
Si temes caer,
dime, ¿ por qué vuelas?
Si temes volar,
¿ para qué despegas?
Si temes amar,
¿ para qué me esperas?
Si temes vivir,
¿ por qué me deseas?
Si temes luchar,
si temes morir,
si temes sufrir...
¡ Rompe tu desvelo!
¡ Desgarra esa pesadilla y tu destierro
de nubes y silencio!
¡ Vive!
Abre tu ilusión como una concha.
¡ Desnuda al Ruiseñor!
¡ y déjate caer, amando siempre plena!
¿Qué viento luminoso me hizo descubrirte
en el vasto territorio de mis sueños?
¿Qué mágica luz te hace aparecer
como un destello y desaparecer
como el agua transparente del arroyo?
¿De qué extraño material has sido concebida?
Tú, que anidas tus recuerdos en mi alma;
tú, que cabalgas en mi carne
como cien potros por la pampa.
¿De qué violento volcán emergiste,
tempestuosa figura de hermética voz
y temperamento claro?
Tú, que naufragas
en el silencio alucinado de mis ilusiones.
¡Diáfana doncella, de metas definidas y concretas!
Tú, que has hecho brotar de la noche
el resplandor original de la vida.
Tú, fuerza sin número ni límite.
Tú, que has hundido para siempre en mí
el pequeño sonido de tus pasos.
Tú, nocturna gaviota de vuelo infinito y solitario.
Era en la penumbra el grito silencioso,
¡crescendo vigoroso!
Inmenso fragor de mariposas
destilando gota a gota
su rítmico tañir en el centro de la luz:
Espiga clara que retas al viento
con tu frágil movimiento de espuma y playa.
Aliento diáfano y sereno,
nube ausente y cristalina:
tu danza es de otras manos...para otra gente.
Eres boca suave y melodiosa
que canta sin decir palabra,
y te derramas con fuerza irreprimible,
bogando por la escena
en tu danzar vertiginoso
de brisa y arena
sin pisar.
Cruda vibración de gotas cadentes,
silencio duro, penetrante,
donde la confusa dimensión
de las palabras parece transparente.
Ausente aletear de mandíbulas locas;
pavoroso clamor de mil hogueras nebulosas.
Preso sueño intermitente.
Rota saeta indefinida.
Impotente minotauro.
Fuerza insospechada y contenida.
Distancia clara, honesta, exacta.
Muda prisión.
Idea elemental y primitiva;
ímpetu profundo que naufraga
donde respira la vida.
Un temor de perros
asedia como el viento,
tu pequeño aletear de mariposas.
Un velo oscuro, impostergable,
te asciende desde el vuelo radical
de nuestra aurora:
¡Oh mañana diminuta!
¡Oh candor de cántaros y oficios!
de sueños largos y ligeros,
¡de manos vacías de cósmicas caricias!


Du schenkst aus jenem Zauberkelch
Den letzten goldnen Trunk mir ein;
Du bist aus jener Märchenwelt
Mein allerletzter Abendschein.


Zerhau den Wind auf seinem Gange,
Greif mit der Hand das Sonnenlicht,
Zertritt den Schatten wie die Schlange!
Das Vorurtheil bezwingst du nicht.


Ztemněla krajina;
na západě již hasly strusky žhavých mraků,
cikady zpívaly.
Vášnivé toužení
usínalo v krvi západu, tam v ztemnělých obzorech,
v objetí oblohy,
jež splývala se zemí v teplém, plodném spojení.
Vášnivá duše má,
ty duše ženská, oplodněná zmírající touhou,
vyvřelas bolestí!
Z temnoty východu
se měsíc vyhoup’ rudý, zkomolený mraky.
Vzpomínky vytryskly.
Odešla ode mne.
Vášnivé toužení
se rodilo tam v tmavém východu, kde zem se
s oblohou objímá.


Mädchen, wolt ihr mich nicht lieben?
Seht, hier lieg ich in dem Schatten!
Seht mich nur, ihr müßt mich lieben!
Rosen blühen auf den Wangen,
In den Adern glühet Feuer,
In den Minen lacht Vergnügen,
In den Augen lokket Liebe,
Und bewegen sich die Lippen,
So bewegt sie Scherz und Freude.
Mädchen, wolt ihr mich nicht lieben?
Seht, hier lieg ich in den Schatten,
Mädchen seht, wie schön ich liege!


Das Lob des Höchsten heist mit Recht,
Ein starker Vorschmack jenes Lebens.
O Würde! die gewiß nicht schlecht!
O Hoffnung! welche nicht vergebens!
So laßt uns denn bemühet seyn,
Dergleichen Himmels-Süßigkeiten,
Noch jetzt in dieser Sünden-Pein
Durch Gottes Lob uns zubereiten.
Kommt! laßt uns unsern Schöpfer loben,
So leben wir, als wie dort oben!


Hin durch des Todes weitgähnende Schlünde
Führt uns der Genius in friedliche Gründe,
Führt uns zu Lethens beglückenden Strand,
Hin in Elysiums besseres Land.


Ha el nem éri a fa sudarát,
Hadd lépjen árnyékára legalább.


Friedrich suchte die Kunst, nicht einzuschlafen, vergebens;
And're haben die Kunst, nicht zu erwachen, entdeckt.


Nu kam en Nam', den keiner lesen kunn,
Un wider dal as Nahschriwwt stunn:
»Des Kneipwirts Lotte hab' ich jüngst gesehn
Und einen Kuß auf ihren Mund gedrückt,
Sie denkt an Dich und grüßt Dich schön.
Beifolgend Geld der Bauer schickt.
Mach dir's dafür mal recht fidel!
Und nu leb wohl, Du alt, bemoos't Kamel!«
De Kriegsminister steiht un kickt,
As wenn sin Bumben un Granaten
De Düwel all hadd platzen laten
Un't summten em de Stücken üm de Uhren.
Na, endlich schot hei sülwen los,
Un hellschen an tau towen fung'e.
»Spitzbubenbrief! Betrügerei!
Wart! Hab ich dich, Kanaille, bloß!
Wart! Wart! Ich fasse dich, Halunke!«
Hei denkt nu an de Polizei,
Doch ne! De nich! Denn't föllt em in,
Dat de in jeden Quark herin
Ehr leiwen Kuckuckseier leggt.
»Nein, dies krieg ich allein zurecht!«
Un röppt nu rute: »Ordonnanz! –
Beim Regiment des Kaisers Franz
Steht ein Gemeiner, vierte Kompagnie,
Der soll sogleich, lebendig oder tot,
Auf mein besonderes Gebot
Erscheinen hie.
Und, Ordonnanz! Halt! Ich vergaß,
Der Kerl, der heißet Dämelklas.«


Schwer erhalten wir uns den guten Namen, denn Fama
Steht mit Amorn, ich weiß, meinem Gebieter, in Streit.
Wißt auch ihr, woher es entsprang, daß beide sich hassen?
Alte Geschichten sind das, und ich erzähle sie wohl.
Immer die mächtige Göttin, doch war sie für die Gesellschaft
Unerträglich, denn gern führt sie das herrschende Wort;
Und so war sie von je bei allen Göttergelagen
Mit der Stimme von Erz Großen und Kleinen verhaßt.
So berühmte sie einst sich übermütig, sie habe
Jovis herrlichen Sohn ganz sich zum Sklaven gemacht
»Meinen Herkules führ ich dereinst, o Vater der Götter«,
Rief triumphierend sie aus , »wiedergeboren dir zu.
Herkules ist es nicht mehr, den dir Alkmene geboren;
Seine Verehrung für mich macht ihn auf Erden zum Gott.
Schaut er nach dem Olymp, so glaubst du, er schaue nach deinen
Mächtigen Knien; vergib! nur in den Äther nach mir
Blickt der würdigste Mann; nur mich zu verdienen, durchschreitet
Leicht sein mächtiger Fuß Bahnen, die keiner betrat;
Aber auch ich begegn' ihm auf seinen Wegen und preise
Seinen Namen voraus, eh er die Tat noch beginnt.
Mich vermählst du ihm einst; der Amazonen Besieger
Werd auch meiner, und ihn nenn ich mit Freuden Gemahl!«
Alles schwieg; sie mochten nicht gern die Prahlerin reizen:
Denn sie denkt sich, erzürnt, leicht was Gehässiges aus.
Amorn bemerkte sie nicht: er schlich beiseite; den Helden
Bracht er mit weniger Kunst unter der Schönsten Gewalt.
Nun vermummt er sein Paar; ihr hängt er die Bürde des Löwen
Über die Schultern und lehnt mühsam die Keule dazu.
Drauf bespickt er mit Blumen des Helden sträubende Haare,
Reichet den Rocken der Faust, die sich dem Scherze bequemt.
So vollendet er bald die neckische Gruppe; dann läuft er,
Ruft durch den ganzen Olymp: »Herrliche Taten geschehn!
Nie hat Erd und Himmel, die unermüdete Sonne
Hat auf der ewigen Bahn keines der Wunder erblickt.«
Alles eilte; sie glaubten dem losen Knaben, denn ernstlich
Hatt er gesprochen; und auch Fama, sie blieb nicht zurück.
Wer sich freute, den Mann so tief erniedrigt zu sehen,
Denkt ihr! Juno. Es galt Amorn ein freundlich Gesicht.
Fama daneben, wie stand sie beschämt, verlegen, verzweifelnd!
Anfangs lachte sie nur: »Masken, ihr Götter, sind das!
Meinen Helden, ich kenn ihn zu gut! Es haben Tragöden
Uns zum besten!« Doch bald sah sie mit Schmerzen, er war's!
Nicht den tausendsten Teil verdroß es Vulkanen, sein Weibchen
Mit dem rüstigen Freund unter den Maschen zu sehn,
Als das verständige Netz im rechten Moment sie umfaßte,
Rasch die Verschlungnen umschlang, fest die Genießenden hielt.
Wie sich die Jünglinge freuten! Merkur und Bacchus! sie beide
Mußten gestehn: es sei, über dem Busen zu ruhn
Dieses herrlichen Weibes, ein schöner Gedanke. Sie baten:
»Löse, Vulkan, sie noch nicht! Laß sie noch einmal besehn.«
Und der Alte war so Hahnrei und hielt sie nur fester.
Aber Fama, sie floh rasch und voll Grimmes davon.
Seit der Zeit ist zwischen den zweien der Fehde nicht Stillstand;
Wie sie sich Helden erwählt, gleich ist der Knabe darnach.
Wer sie am höchsten verehrt, den weiß er am besten zu fassen,
Und den Sittlichsten greift er am gefährlichsten an.
Will ihm einer entgehn, den bringt er vom Schlimmen ins Schlimmste.
Mädchen bietet er an; wer sie ihm töricht verschmäht,
Muß erst grimmige Pfeile von seinem Bogen erdulden;
Mann erhitzt er auf Mann, treibt die Begierden aufs Tier.
Wer sich seiner schämt, der muß erst leiden; dem Heuchler
Streut er bittern Genuß unter Verbrechen und Not.
Aber auch sie, die Göttin, verfolgt ihn mit Augen und Ohren;
Sieht sie ihn einmal bei dir, gleich ist sie feindlich gesinnt,
Schreckt dich mit ernstem Blick, verachtenden Mienen, und heftig
Strenge verruft sie das Haus, das er gewöhnlich besucht.
Und so geht es auch mir: schon leid ich ein wenig; die Göttin,
Eifersüchtig, sie forscht meinem Geheimnisse nach.
Doch es ist ein altes Gesetz: ich schweig und verehre;
Denn der Könige Zwist büßten die Griechen, wie ich.


Was ist ihr Begehr? Sie stecken
Unser Gold in ihre Taschen,
Und sie wollen, daß wir droben
Einst im Himmel glücklich werden!


Připlynuli, pominuli
krásní dnové jako řeka,
která stále od nás stéká
dál a dále, do daleka –
nech je jít!


For many a virtue, shelter'd from mankind,
Lives calm with thee, and lord o'er each desire;
And many a feeble frame, whose mighty mind
Each muse has touch'd with her immortal fire.


Jsem nespokojen s Tvojí Důstojností.
Ty příkře zkoušíš pokoru Mých dcer a synů,
co v klášterech se od zlých nástrah kryjí.
I vůči Nám pak stoje u přísnosti,
kde na Mně není, hledáš chyb Mi vinu,
i skromně nesa nepovolnou šíji.


Marje – na pahorku stojí socha
mezi dvěma lípami,
zasvěcená nejkrásnější
panně mezi pannami.


Meses en el vientre materno
que fue mi cápsula espacial
Salí al espacio y aún cuelgo
de mi cordón umbilical


Gläubig dem ersten
Winke des Himmels
Eilst du entgegen,
Öffnest die Brust ihm.


Tak božský žádám lásky díl,
pak blaženství chci hymnu jásat
i stanouc plesat: „Zdeť můj cíl!“
a „Christos voskres“ k nebi hlásat.