Třpyt rosy duhové tkal na trávníku koberce.
Oh, jitro zářivé! Slunce již vyšlo. Spící vstali.
Za horou dětské výkřiky, jak sladké kadence,
zaznívaly.


Col nome di quel Dio, sire di gloria,
che di noi tutti è sommo creatore,
i' vo tornare alla presente storia
e seguitare con vero tenore;
ed in questo mie dir vo' far memoria
sì come Carlo Mano imperadore
colla suo gente Lazera prendette
e come tutta gente s'arendette.


Mě mýlí hlas tvůj laskavý a vlídný,
své písně svůdné hned v něj přimísí;
mě usmrcují jejich žhavé tóny,
tvá milost-li mne nevzkřísí.


V zámeckém parku už dlouhou chvíli
v mlčení stála společnosť celá.
Hraběnka cosi zašeptat chtěla,
však němým zůstal rtík její měkký.
K Jarmile hrabě stínem se plížil,
však jak by řetěz nohy mu stížil,
po boku ženě bez vůle stanul. –
Růměnec v líci Helénce vzplanul, –
kněz upřel na ni svůj pohled snivý,
od něho marně odvrací oči,
vždy a vždy k němu zpátky se točí.
Proč ale rdí se? – Sama se diví. –
Lehounká mlha, znatelná málo,
opřádá všechny stříbrnou nití,
Dvě hvězdy jasně mlhami svítí,
Jarmile v očích to cosi vzplálo,
co jindy dřímá v temné jich hloubi. –
Žár vášně divě. – Divně se snoubí
v pohledu jejím naděj i touha,
s důvěrou bázeň. – Pak náhle hasne
žár modrých očí. – Jiskerka pouhá,
jen pouhý odlesk záře té jasné
myslivci zalét na chmůrné čelo
a Bůh ví, co se v srdci mu dělo,
že jak by mrazení zachvěl se maně.
Na čelo obě položil dlaně,
naklonil hlavu a těžkým krokem
jak ve snu kráčel za jejím okem.
S úsměvem libým na tváři bledé
Jarmila před ním. – Z parku ho vede,
vede ho lesem ku břehu řeky.
Zdá se, že vonným vzduchem se nese,
nestlačí nožkou ani mech měkký
a sotva rosu s květiny střese.
Sama se chvěje, jak v proudu třtina.
Měsíční záře zalétla siná
na řeku tichou, – vniká až na dno.
Na zlatém písku viděti snadno
veliké škeble. Zvolna se vlekou,
hluboké rýhy do písku ryjí. –
Jen dravá štika honí se řekou,
pískořů hejna v bahno se kryjí, –
v průhledné vodě bez hnutí stojí
veliké ryby – a ploutví svojí
sotva kdy pohnou. Bez hnutí leží
na zlatém písku stíny jich tmavé.
U břehu někdy vlnky jen hravé
s tichounkým šumem rákosím běží.


诗成一夜月中题
便卧松风到曙鸡
带月时闻山鸟语
郡城知近武陵溪


Não julguem que vai contente
Leva nos olhos o verde
Dos campos onde se perde
Gente que tudo lhe deu
Parte mas fica presente
Em tudo o que não colheu


Da Welt und Himmel jubiliret,
Da die Natur selbst musiciret,
Da alles, was nur lebet, singt;
Auf! auf! mein Hertz, mit Stimm und Saiten,
Des Schöpfers Wunder auszubreiten,
Von Dem allein die Harmonie entspringt.


Dann preis' ich dich im weiten Raum,
Dich, Helfer in der Noth,
Und halte ohne Zwang und Zaum
Dein göttliches Gebot.


Perduto ha 'l sentimento e 'l lum degli occhi,
non conosce famiglia né figliuolo,
muovesi com'un sasso, quando 'l tocchi.


Quel che fé poi ch'elli uscì di Ravenna
e saltò Rubicon, fu di tal volo,
che nol seguiteria lingua né penna.


Великое чувство! У каждых дверей,
В какой стороне ни заедем,
Мы слышим, как дети зовут матерей,
Далеких, но рвущихся к детяВеликое чувство! Его до конца
Мы живо в душе сохраняем, —
Мы любим сестру, и жену, и отца,
Но в муках мы мать вспоминаем!


S ha egykor azt önért áldoznám,
Megnyúgodhatnám sorsomon;
Ég áldja, néha gondoljon rám,
Most könnyebbülve távozom.»
S oda hajlik kezét csókolni,
Ilon rezzen, mint nyárlevél,
Nem vonja el, de nem tud szólni,
Ajkán csak egy mosoly beszél,
Mosoly, mely sziv mélyéből támad
És ép oly gyorsan szívet áthat,
S melyről nem tudni, hogy vajon
Öröm szülé vagy fájdalom.


Ó lidské štěstí! klam tvé jméno pravé!
svit bludičky dél trvá v dáli tmavé,
let jepice, jež ve svém hyne vzniku,
než kouzlo tvé, dél bajky trvá zkazka,
dým vína vonný v hlavách hodovníků,
lesk motýlí či jiskra na křemeni – –
zas obraz jiný stařec viděl v snění.


Hier ist mein demuthvolles Herz,
So sich verband, in Lieb' und Schmerz
Mit gleicher Andacht dir zu dienen.
Nimm, Sylvia, das Opfer hin,
Laß Augentrost in deinem Sinn,
Vergißmeinnicht im Herzen grünen!


avendo prima al suo libro parlato
quasi per modo di conclusione,
dicendo sé nel porto disiato


Klara Hebert, weit gepriesen
Rings im Lande ob der Blüte
Ihrer Schönheit, weit im Lande
Ob des Herzens Wundergüte.


I know the musick of my tongue
Long since the pack with envy stung;
What will not spite? These bitter smarts
I owe to my superior parts.


Y había una jorobada,
la de profecía odiosa:
la llamada
Carabosa.
Si ésta llegaba a la cuna
de las suaves princesitas,
no se libraba ninguna
de sus palabras malditas.
Y esa hada era muy fea,
como son
feos toda mala idea
y todo mal corazón.
Cuando naciste, preciosa,
no tuviste hadas paganas,
ni la horrible Carabosa
ni sus graciosas hermanas.
Ni Mab, que en los sueños anda,
ni las que celebran fiesta
en la mágica floresta
de Brocelianda.
Y, ¿sabes tú, niña mía,
por qué ningún hada había?
Porque allí
estaba cerca de ti
quien tu nacer bendecía:
Reina más que todas ellas:
la Reina de las Estrellas,
la dulce Virgen María.
Que ella tu senda bendiga,
como tu Madre y tu amiga;
con sus divinos consuelos
no temas infernal guerra;
que perfume tus anhelos
su nombre que el mal destierra,
pues ella aroma los cielos
y la tierra.


Denn hier betastet
Mich keines Finger,
Und da die Einöde haust,
Stirbt des verirrten
Gottsuchers Seele
Lebend in mir,
Wie ich lebe,
Dem Sein entkeimend
Und auch dem Nichtsein ...


Gib dem Mangel Speise, Trank und Hülle,
Gib dem Armen – ach mir bricht das Herz –
Gib dem Armen von des Reichen Fülle,
Lindre du des müden Pilgers Schmerz.


Pflag Gott nicht Adam unvergleichlich?
Ach Gotteslib ist unverreichlich!
Gott machte ihn zum Erdenherrn,
Und wolt ihm schenken hertzlichgern,
Was Lucifer zuvor besessen,
Um das der ris dadrurch vergessen:
Er satzte ihn ins Paradeis
Zu seines Schöpffers ehrenpreis.
Er krönte ihn mit tausend gaben,
Und wolt ihn selbst mit sich erlaben.


Najdeme-li zas sebe, abychom navštívili
lidské co v nás a v něm najdem ten koutek, jenž světlo lomí,
stříbrný pramen pod drsnou korou, bílý,
cosi jak trávník zelený pod stinnými stromy?


يا بَريدَ الدَهرِ يَمشي خِفيَةً
في ضَميرِ الغَيبِ ماذا تَحمِلُ
طابِعُ الخَيرِ وَإِن أَخفَيتَهُ
ظاهِرٌ يَعرِفُهُ مَن يَعقِلُ
كَشَفَ العُنوانُ عَمّا تَحتَهُ
مِن أُمورٍ ما أَراها تُجهَلُ
فارَقَ الدُنيا زَمانٌ ظالِمٌ
وَتَوَلّاها الزَمانُ الأَعدَلُ
بَشِّرِالناسَ بِعَهدٍ صالِحٍ
يَحسُدُ الآخَرَ فيهِ الأَوَّلُ
ذَلِكَ البَعثُ لِقَومٍ فاتَهُم
مِن حَياةٍ غَضَّةٍ ما أَمَلّوا
رَوَّعَ الغَبراءَ قَومٌ أَكلوا
مِن بَني حَوّاءَ ما لا يُؤكَلُ
لَيسَ يَعنيهِم إِذا ما مَلَكوا
أُمَّةٌ تُمحى وَشَعبٌ يُقتَلُ
وَجَدوا الناسَ ضِعافاً حَولَهُم
فَتَمادوا في الأَذى وَاِستَرسَلوا
وَرَموا مِصرَ بِخَطبٍ فادِحٍ
ما أَصابَ القَومَ حَتّى زُلزِلوا
عَكَسوا الأَشياءَ حَتّى جُعِلَت
تَسفُلُ الهامُ وَتَعلو الأَرجُلُ
ما يَفي بِالعَهدِ مِنّا ناصِرٌ
لِبَني عُثمانَ إِلّا يُخذَلُ
يَهلِكُ الحُرُّ وَيَحيا غَيرُهُ
وَحَياةُ السوءِ مَوتٌ جَلَلُ
إِنَّما السؤدُدُ في الدُنيا لِمَن
لا يَرى السؤدُدَ دُنيا تُقبِلُ
وَأَرى العُقبى لِحُرِّ فاضَلٍ
باذِلٍ لِلنَفسِ فيما يَبذُلُ
يَرقُبُ الأَبناءَ فيما يَبتَغي
وَيَخافُ اللَهُ فيما يَفعَلُ
أَبصَرَ الهُدَّامَ جَمّاً فَبَنى
ذَلِكَ المَجدُ الأَشَمُّ الأَطوَلُ
أَصبَحَ القَومُ حَديثاً وَاِنطَوى
مِن رِواياتِ الأَذى ما مَثَّلوا
ضَجَّتِ الأَرضُ تُحيِّي أُمَماً
صَرَعَ الظُلمَ بَنوها البُسَّلُ
حينَ هَزّوا ما رَسا مِن مُلكِهِم
فَهَوى الأَعلى وَطارَ الأَسفَلُ
اتَّقِ اللَهَ وَعَظِّم حَقَّهُ
وَتَأَمَّل كَيفَ تَفنى الدُوَلُ


Dime si empieza a llover
Y una gota grande como un sol se desprende
Viniendo desde esa mano de cielo en líneas entrecruzadas
Al geranio de cristal plantado entre las maderas del patio
Dime, ¿qué debo hacer?
¿Cuál es el salmo que abre esa llave?
Y no deteniéndose allí inaugura un cono de reflejos
Una paz de chorros en el vidrio y la ventana
Inicia la envidia de los vecinos
Con un tronco de piedra entre los dedos
Dime, ¿qué debo hacer?
¿Cuál es el evangelio que tumba esa puerta?
Y desmedida por la piel
Mientras olvida el marco natural
Invade nuestros cuerpos tendidos
En la digna postura del amor
Dime, ¿qué debo hacer?
¿Cuál es el verbo que derrama esa gota?


Dein leiblich Aug' sah sie noch nie,
Jetzt siehst du zwischen Rosen sie,
Ein Frauenbildniß wunderbar,
Nur schöner noch, als je sie war.


طب كنت أنا ف (حطّين)؟


Du kommst ohne Stachel, gütig,
Du kommst freundlich und sanftmütig:
Solten wir nit frölich seyn?
Jesu, komm, nimm eine Stelle,
Hier ist meine Hertzenszelle:
Komme ja und sitz darein.
Weicht, ihr Höllenhummeln, fliehet!
Weichet! Jesus hier einziehet.


En vez, Señora, del cristal luciente,
licores nabateos espirante,
los faroles, ya luces de Levante,
las banderas, ya sombras de Occidente,


daß mein Gedächtnüß stutzt; es sind fünf ganzer Jahre,
daß ich, o Vaterland, fast nichts von dir erfahre.
Ist Buchner nur nicht tot, so lebet Opitz noch.


سر الهدى بابن الرفاعي
ارث عن الهادي التهامي
انعم به من سيد جيد
ساد صنوف النشر والطي
وقد علا في زمر الاوليا
عن كل شرقي وغربي
مد له شمس الهدى جده
يمينه الفياض بالري
بي صدور مثل جيليهم
والمنبجي النير الزي
والكل عمتهم افاضاته
فانظر لفضل غير مخفي
رجال ذاك العصر لم ترتفع
الا بامداد الرفاعي


桃李村村待发蒙
孤芳憔悴不成丛
天涯一寸肠如结
吹断江城晓角风


Při obědě vyřídil jí
Jiří jaksi ironicky
pěkný pozdrav pana otce...
Ach, ten otec... Otřásla se,
neptala se ani dále,
kdy, jak přišel, odešel-li;
měla v této chvíli pocit,
jak by kostnatá se ruka
odkud’s z její minulosti
byla vzpřáhla, jakby táhla
dole za lem sukně její
zas ji nazpět... Jedla málo,
nemluvila... Nyní kráčí
v světlých pruhovaných šatech
s rozepjatým slunečníkem
zvolna k zámeckému parku.
Kráčí v slunci, v ulici té
není stínu. Maně hledí
na zeď světlem ozářenou,
od níž teplo odráží se
žhavým proudem. Nepřemýšlí,
pranic jí teď nenapadá,
jenom pocit bezdůvodné
stísněnosti leží na ní.
Stopuje ta hejna mušek,
jež se na zdi vyhřívají;
vyplašeny jejím krokem
poloobloukem se vznesou,
blysknou kovovými tílky
a jak hozeny dál padnou...
Náhle vzhledla. Naproti ní
kráčí paní Fischmeistrová
s komisarkou. Lucy pevněj
vykročí, tu obě dámy
přejdou na protější stranu...
blíží se... jsou v jedné čáře...
Lucy uctivě se kloní...
neděkují... hledí stranou
ponořeny v živý hovor...
přejdou... Zas, jak dříve, volněj
Lucy jde... tu cítí v týle
onen jehlovitý pocit,
jako když se někdo dívá
na nás ze zadu. A maně
otočí se: Obě dámy
stojí, dívají se za ní,
Lucy znovu ukloní se
jaksi plaše, rozpačitě –
neděkují zas, jen rychle
otočí se a jdou dále...
Lucy zarděla se rázem:
instinktivních obav roje
prochvěly jí. Konejší se
tím a oním – ale osten
neznámý tkví v hloubi duše...


Es dehnt sich und es bricht sich
Auf jeder Woge Bug,
Es zieht sich und es flicht sich
In jedes Wirbels Zug.


Sálavější slunce z oblohy teď hledí,
naděj tvá i úzkost, slast i bolest tvá
marně ždá po jarních květech odpovědi –
není jarních květů, léto dozrává.


und that in das Herze
ihr Bild hinein;
so einsam der Morgen,
bin doch nicht allein ...


Nem a költőért sírok. Ő mienk.
Fáradt, beteg volt. Jó, hogy megpihent.
A vén idővel versenyt szállani
Fognak dicső, mélységes álmai.
Mit szent magányban gondolt, érezett:
Azzal kezdünk egy új évezredet,
Óh, nem a dalnokért hull könnyem árja!
Az emberért! Ő szállt a sír homályba.


Con briglia e sproni i cavallieri instando
Risalir feron subito i destrieri,
E d'onde gittar l'haste preso il brando
Si tornaro a ferir crudeli e fieri,
Di qua: di la con maestria girando
Gli animosi cavalli atti e leggieri,
Con le pungenti spade incominciaro
A tentar dove il ferro era piu raro.


volgete il guardo a me con dolce giro,
ed a la mia devozione atteso,
degnatemi d'alcun vostro sospiro.


不意微疴便殒身
词垣那得更相亲
朝参旧有金门籍
点检而今减一人


Nun sinken die Glieder, nun halten sie an
Und atmen aus Herzensgrunde;
Sie nahen sich schüchtern und beugen sich dann
Und knien voreinander und rühren sich an
Mit dem zarten unschuldigen Munde.


Hinan, ihr Lords von Nord und Süd,
Hinan, auf Wall und Turm!
Durchs Löwenbanner der Sturmwind zieht,
Er heult: zum Sturm, zum Sturm!


Dient denn Gott ein Mensch zum Spiele,
Wie des Buben Hand der Wurm?


Kommt: ich muß ihm früh' begegnen
Weil sein Gnaden Tau abfält
Ach! er wird mit Trost mich segnen
Er/ der Trost der müden Welt!
Kommt: wer mag sich hier entsetzen!
Nichts ist daß vns kan verletzen!


Kaum war es fort, so mißt ein Knabe
Mit leichtem Schritt
Denselben Weg zu Nini Grabe –
Der rückwärts tritt,


Cris de l'enfer ! voix qui hurle et qui pleure !
L'horrible essaim, poussé par l'aquilon,
Sans doute, ô ciel ! s'abat sur ma demeure.
Le mur fléchit sous le noir bataillon.
La maison crie et chancelle penchée,
Et l'on dirait que, du sol arrachée,
Ainsi qu'il chasse une feuille séchée,
Le vent la roule avec leur tourbillon !


Siehe frommen Kindern zu,
Die im heilgen Stande stehn,
Wie so wohl Gott ihnen tu,
Wie so schön er lasse gehn
Alle Taten ihrer Händ
Auf ein gutes selges End.


Vlas, vousy, šaty rvala mu pěst hněvná,
jej blátem smýkaly, pak tisíckráte
proklály meči ústa jeho zpěvná


织女牵牛不隔河
俨然天娣与相摩
道心万载如寒水
肯为河东起浪波


So lang' ich noch das Leben hab',
Herr, deine Gab',
Alhie auff Erden,
Vnd eh' ich muß den Würmen dort,
Im finstern Ort',
Ein Gast-mahl werden,
Bitt ich nur zweyerley von dir,
Du woltest mir
Die nicht versagen,
Auff falsche Lehr vnd Lügen laß
Mich ewig Haß
Vnd Feindschafft tragen.


Alle seines Reiches Guten
Folgen still ihm nach;
Sie, wie er, im Dornenkranze,
Voll von schöner Schmach.


Les crabes dont la faim se repaît de chair morte
Nous feront avec joie une amicale escorte.


Soft smiling Hope! thou anchor of the mind!
The only resting-place the wretched find;
How dost thou all our anxious cares beguile!
And make the orphan, and the friendless smile.
All fly to thee, thou gentle dawn of peace!
The coward's fortitude, the brave's success,
The lover's ease, the captive's liberty,
The only flatt'rer of the poor and me.
With thee, on pleasure's wings, thro' life we're born,
Without thee, wretched, friendless, and forlorn.
Possest of thee, the weary pilgrim strays
Thro' barren desarts, and untrodden ways:
Thirsty and faint, his nerves new vigour strings,
And full of thee he quaffs immortal springs.
The martyr'd saint, whom anguish and the rod
Have prov'd, thro' thee walks worthy of his God.
In vain are axes, flames, and tort'ring wheels;
He feels no torment, who no terrour feels:
Thro' thee his well-try'd spirit upward springs,
And spurns at titles, scepters, thrones, and kings.


"He went then? ... How long has my warrior been gone?"
"A twelvemonth, my Walter, and more."
Indeed! .... then he scarcely could reach the far land
Until the last battle was o'er. "


Come costor m'andavar tormentando,
E l'oste al Die d'Amor si fu sentita,
E sì cognobbor ch'i' avea infralita
La boce: inmantenente miser bando


Blinca, wann sie ferne steht, kan sie Liebe leicht erwecken;
Blinca, wann sie nahe steht, kan sie Liebe leicht erstecken.


¡Una corona y de laurel, Señora!
No fue contigo la fortuna avara
cuando te adorna la preciosa cara
con diadema tan rica y seductora.
¡Por Dios que risa te darán ahora
la pluma y cinta y flor y piedra rara!
¿Mas quién ha de ostentar igual prendido
si no hay más que un Bretón y es tu marido?


Než ruka Jeho lidstvo vyvolala,
Ty’s před Ním na okrsku země hrála
jak sluncí věčných zlatý paprslek;
když vlna hříchu poprvé se zvedla,
a spravedlnost s láskou válku vedla,
v Tvé snivé záři Jeho hněv juž měk’.


III (passeio)


Wär's nicht besser,
Tausendmal besser,
Statt langsam hinzusiechen,
Abzusterben Glied für Glied –
Dieses verschleuderte,
Sündenbesudelte,
Elende Dasein
Schnell zu enden?
Ich bin nichts und weiß nichts und kann nichts!
Mein Leben war Wollust
Oder hie und da
Halbersticktes Geflacker
Kaum empfundner,
Schnell verrauchter Liebe.
Wem zu Gefallen
Weiterschleppen
Mein verkommenes,
Verfehltes Dasein?
Ja, wenn mein Herz und mein Hirn
Zu schweigen lernten,
Oder vergessen könnten,
Wenn das ungestüme Wollen
Meiner Seele
Zu nichts verflöge,
Wenn ich vermöchte
Still, genügsam, bescheiden zu werden,
Ja, dann vielleicht! –
Aber so –
Mit Riesenwollen
Und Zwergenkönnen,
Mit lächelnden Lippen
Und brechendem Herzen.
Nein, o nein!
Hinaus mit mir,
Schnell, schnell dorthin,
Wo die gefallenen Äser
Still vergraben werden ...


sahiden biz nerdeyiz sevgilim


Ich, des Jahrhunderts Dichterheld,
Verrufe mein glänzendstes Dictum,
Ich rufe hinaus in die nachtende Welt:
Cacatum non est pictum!


Ade, du zeitlichs Leben,
Ich eil' ins Freüdenland,
So bald ich nur gegeben
Den Geist in Gottes Hand.
Ade, Welt, Ehr' und Pracht:
Auf dich wil ich nicht hoffen,
Den Himmel seh' ich offen;
Nun, Sterben, guhte Nacht!


Vor mir hält ein Pferd: da gleitet's
Panthergleich vom Sattel sacht,
An die Zelttür kauernd schreitet's: –
»Stirb, denn hier hält Walther Wacht!«


Solchen erwiederte dann der kundige Nachbar: »Und kennt ihr
Pfarrers Jucunden nicht, die so gut und lieb ist, und freundlich
Gegen die Aermsten im Volk, und nicht hoffärtig im mindsten?«


袅袅腰肢翠拂眉
河东柳家娇女儿
江南烟雨楼百尺
楼上何人题好诗


Nechť za vámi ti šmatlají,
Kteříž letět nemohou,
A po kráse jen hmatají,
Pro svou píseň ubohou.
Já se cýtím v své bytnosti
A mateřským vnuknutím,
Plný Otců svých hodnosti
S nejvnitřnějším pohnutím.


Por sabias disposiciones
Dictadas con gran acierto
Las actrices habitaban
Muy cerca del coliseo.
Este se alzó por entonces
Entre el callejón estrecho
Que del Espíritu Santo
Llamamos en nuestro tiempo,
Y la calle de la Acequia,
En los solares extensos
Que hoy las gentes denominan
Calle del Coliseo Viejo.
Y cerca, en vecina calle,
Que por tener un colegio
Destinado a las doncellas
«De las niñas» llama el pueblo,
Las artistas del teatro
Buscaron sus aposentos,
Y de las Damas llamóse
A tal motivo aludiendo.
Una noche gran tumulto
Turbó del barrio el sosiego,
A los más graves vecinos
Levantando de sus lechos;
Los jóvenes elegantes
Formando corrillo inmenso,
Seguidos de gente alegre
Y poco amiga del sueño,
A la puerta de una casa
Su carrera detuvieron
Acompañando sus trovas
Con sonoros instrumentos
—«Serenata a la de Castro»,
Dijo al mirarlos un viejo.
—¿Y por qué así la celebran?
Preguntó un mozo indiscreto.
—¡Cómo por qué! dijo alguno;
El Virrey loco se ha vuelto
Y prendado de la dama
Ordena tales festejos.
—¿El Virrey?—Así lo dicen.
—¡El Virrey! —Ni más ni menos;
Y allí cantan edecanes,
Corchetes y alabarderos.
—¿Será posible ?
—Miradlos...
—¡Qué locuras!
—Y ¡qué tiempos!
—Los oidores están sordos.
—Al menos están durmiendo.
—¡Turbar en tan altas horas
La soledad y el silencio!
¡Y alarmar a los que viven
Con recato en los conventos!
—¡Y por una mujerzuela!
—¡Una farsanta que ha puesto,
Como a Job, a tantos ricos
Que están limosna pidiendo!
—¿Y la Inquisición? —Se calla.
—¿Y la mitra? —¿Y el Gobierno?
—Doña Ana domina a todos
Con su horrible desenfreno.
—¿Y es hermosa? —Cual ninguna.
—¿Joven? —¡Y de gran talento!
—Y con dos ojos que vierten
Las llamas del mismo infierno.
—Con razón con sus hechizos
Vuelve locos a los viejos.
—El Virrey no es un anciano.
—Ni tampoco un arrapiezo.
—Pero escuchad lo que dicen
Cantando esos bullangueros.
—Es el descaro más grande
Tal cosa decir en verso.
Y al compás de la guitarra
Vibraba claro el acento
De un doncel que así decía
En obscura capa envuelto:
—«¡Sal a tu balcón, señora,
Que por mirarte me muero,
Piensa en que por ver tus gracias
El trono y la corte dejo».
—Más claro no canta un gallo.
—Y todos lo estáis oyendo.
El Virrey deja su trono
Por buscar a la... ¡Silencio!
—¡Cómo está la Nueva España!
—¡Pobre colonia! —Me atrevo
A decir que no se ha visto
Cosa igual en todo el reino.
Y los del corro cantaban,
Y al fin todos aplaudieron
Al mirar que la de Castro
A su balcón salió luego.
—«¡Vivan la luz y la gracia,
La sandunga y el salero!»
—«Ya asomó el sol en oriente».
—«¡Ya el alba tiñó los cielos!»
Y doña Ana agradecida
Buscando a todos un premio,
Llevó la mano a los labios
Y al grupo le arrojó un beso.
Creció el escándalo entonces
Rayó en locura el contento
Y volaron por los aires
Las capas y los sombreros,
Cerró su balcón la dama,
Apagáronse los ecos,
Dispersáronse las gentes
Y todo quedó en silencio


Und halt! daß eins ich nicht vergess'
Vor lauter Hast und Eil':
Sie wurden getraut mit einem Ring;
Und nun dem Könige Heil!


Rissen seine füß vnd hände
Weisser als das helffenbein/
Rissen auch die seit behende/
Schlugen zähn/ vnd tappen ein.
Zogen jhn durch dorn/ vnd hecken/
Scharpff/ vnd spitz/ vnd abgelaubt/
Da die zacken blieben stecken/
Vnd verwundten stirn vnd haupt.


Usedl na kraj lesa a zatím, co v kotlinu
hleděl, kde rodné město jeho se prostíralo,
nalezl šťastné slovo a řekl je: „Vidím svou otčinu,
ráno ji nalézám.“ Nyní ticho se tišším zdálo.


un'arca adosso di que' corpi morti;
l'arche e i cavagli covertati a nero.
Poi mosse l'oste dei baroni acorti
verso Cristianità, a dir lo vero;
passorono montagne, fiumi e porti,
tanto che fur arrivati per vero
in Guascogna, alla terra di Nerbona;
e quivi Carlo in tal modo ragiona:


Ebbe l'occaso; quando avrà l'aurora?...
Cercano, le vedette ultime, ancora.


Bús, rozzant konflisnak ölébe
Dobom magam és gyáváságom
S kullogok a pesti utcákon
Űzött kutyaként, félve-félve.


Nevolníka úředníka
žena chudá, nadšená,
vězení ho za to čeká,
ji zas hlad co odměna.


Smrtí věc není skončena,
trest stihne vinníkovy syny;
až do pátého kolena
trpí oni za předkovy viny.


Der Himmel ist hell,
Das Feld, es ist weiß,
Es leuchten so kalt in der Ferne
Unzählige silberne Sterne.


Stadt und Dorf ist auf dem Sprunge,
Reich und Arm ergetzt die Brust,
Man und Weib braucht dieser Lust,
gleich erfreut sind Alt' und Junge,
denn die schönste Zeit der Zeiten
lehret sie um Freude streiten.


Doch diess beyseit'! Erzählt mir, was hanthieren
Die Skribler Wiens? was macht die Bonzenzunft?
Verheert die Flut tollsinniger Broschüren
Noch immerhin die Früchte der Vernunft?
Wird viel vom Gräul des jüngsten Tags gepredigt,
Und Witzlingen die Hölle heiss gemacht?
Hat Pochlin sich die Lunge schon beschädigt,
Und ist zeither kein neuer Fast erwacht?
O ganz gewiss! denn eure Kanzelhelden
Sind stäts bereit zum geistlichen Turnier.
Da lob' ich mir, nicht ohne Ruhm zu melden,
Die Priesterschaar der Russniaken hier.
All das Gezänk um lächerliche Grillen,
Wodurch bey euch sich Pater Zipf und Zopf
Ihr Kürbisshaupt mit Hirngespinnsten füllen,
Erhitzet nie des trägen Popen Kopf.
Ihm gilt es gleich, was eigentlich das Manna,
Ob's Butterteig, ob's Pfefferkuchen war:
Nach welchem Schnitt die badende Susanna
Ihr Hemdchen trug, macht ihm kein graues Haar:
Er zankt sich nicht, um wie viel Simsons Wade
Mehr Pfunde wog, als ein Philisterwanst,
Ob David auch, als er der Bundeslade
Nachtaumelte, mitunter deutsch getanzt.
Sagt, was ihr wollt, er füttert Gäns' und Enten:
Und hört euch nicht; sein Dorf ist ihm die Welt,
Er lebt vergnügt, wenn er nebst seinem Zehnten
Nur hie und da ein Stückchen Huhn erhält.
Was kümmern ihn polemische Gezänke?
Der theure Hirt, in schmutziges Gewand
Gehüllet, sitzt in einer Judenschenke,
Das Brandweinglas in seiner braunen Hand.
Hier trägt der Mann Gesetz und Sittenlehre
Dem Volke vor: er predigt, schreyt und trinkt,
Bis er, geschwächt vom Eifer für die Ehre
Des Christenthums, vom Stuhl hinuntersinkt.
Hier, wenn der Schwarm der Bauern, aufgewiegelt
Vom Brandweindunst, zum Knotenstocke greift,
Wird oft zuletzt der Pope derb zerprügelt,
Und jämmerlich vom Kampfplatz weggeschleift.


O fairest of the feather'd train!
For whom I sing, for whom I burn,
Attend with pity to my strain,
And grant my love a kind return.


Mindég „vitézek nemzete” volt nevünk;
E két örökség jegyzi ki még ma is:
Rettenthetetlen szív s serénység
Nagyravaló fiait Lehelnek.


أحرقت نار الجنان وَجْنةَ البدر الجنان
ولاح من ألحاظه البرق اليماني
فبان سرّي ولست أدري وهان عندي في الهوى
صعب الهوان
راح طرفي وقت راحي يجتلي ورد اقتراحي
منه جنّة الوجنات في خدّ الرداح
فقدت وجدي وجدت فقدي
ولذّ لي ذلّي لدى عزّ الغواني
كم بربّات الجمال من جمالٍ في المجالي
ووصل وصل كان في أوج المعالي
والوصل الزَمْ إن كنت تعلم
فعندنا للمقتفي منع الأماني
ربّ صلّ دواماً سرمدا وصلّ سلاماً على نبي
ذكره يبرئ السقام
والآل الأبرار والصحب الأخيار
ما فكَّ مسك مدحهم ختم الدنان


ma non giamai però noia et oltraggio
al bel viso recar, che sembra Aurora
qualor le belle sue porpore indora
del sol nascente il giovinetto raggio.


Sieh, dein Kammerfenster blinket
In dem ersten Morgenstrahl;
Heller wird's, die Nacht versinket;
Horch! Da schlug die Nachtigall!


Jeť život holá prosa,
ty bředeš jí a biješ se a týráš
s tyránky náhody a času, změny,
v tom najednou sám, opuštěn se cítíš.


Or poi che ad ale tese ivi pervenne,
forte le scosse, e giù calassi a piombo,
tutto serrato nelle sacre penne,
come a suo nido fa lieto colombo:
l'aier ferzato assai stagion ritenne
della pennuta striscia il forte rombo:
ivi racquete le triunfante ale,
superbamente inver la madre sale.


Bez hvězd černé nebe, země beze ruchu,
ani šepot znikad nedolehá k uchu.


Sním v chrámě... V šeru světla hoří.
Jak příval větrem vzdouvaný,
jak obrovité vlny moří
zní chrámem stmělým varhany.


Sonett


Quero também ser poeta,
Bem pouco, ou nada me importa,
Se a minha veia é discreta,
Se a via que sigo é tort
  DE NOVAIS


晴碾春龙斗小窗
饮悭难遣睡魔降
翩然梦绕沧洲去
白马波寒桨一双


急雨西飞一叶舟
婵娟相送怅同游
徘徊无奈船头鹢
翻逐鸳鸯水北流


8.
O laß kein Phariſeiſch Hertze
Bey meinem Gottesdienſte ſeyn.
Gieb daß ich nicht mit bethen ſchertze:
Du ſieheſt in das Hertz hinein.
Bewahr mich vor Vermeſſenheit/
Sie bringet endlich Hoͤllen-Leid.


بضحكَة هالَّة


On jihne v bod, on mizí již,
ten, jenž mi brát chtěl světel říš!


V kterési zemi invase se děsí,
supi tam velcí občas vyletí,
skřípají černé, borovičné lesy...
Koníčku starý, chvíš se. Co je ti...?“


»Denn mein flammender Geist
Beseelet die Sprache,
Mein niemals wetterleuchtender Geist!
Kleine Dämonen
Spielen, wie Fürsten,
Mit Gunst und mit Zorn;
Aber mein Genius
Harret und sinnt!


Bräutgam, nun wil dir gebühren
Mit der Braut den Tantz zu führen,
Nur weich aus dem Kreyse nicht,
Wir indessen wollen stehen
Vnd die Stimme dir erhöhen,
Die in Frewden also spricht:


Mert a halál nékem lehet segétségem,
Hogy elfelejtsem búmat,
És ő enyhítheti, sebemet beköti,
Gyógyítja fájdalmimat,
Elveszi szívemrül, letörli szememről
Gyakor könyhullásimot.


Nad hrobem strmí prostý, černý kříž
a čtoucím ochotně tvé praví jmeno –
tak bude kříž ten sedm let tam stát –
pak bude také jmeno zapomněno.


Jak mám psát: Konopišti, či v Konopišti? – I dí mistr:
slovo-li zdyšti chceš, dej přední slabice přízvuk.


Der Kuckuck hat gerufen,
Er ruft uns fort von Haus,
Wir sollen jetzt spazieren
Zum grünen Wald hinaus.
Kuckuck! Kuckuck! Kuckuck!


Rühme nur dich der Entsagung! Darf ich ganz vertraulich lachen?
Ist es doch so toren-menschlich, aus der Not die Tugend machen ...
Mach sie wenigstens zum Engel, aber, bitte, nicht zum Drachen!


Da neigen sich und flüstern
Willkommen Baum und Strauch,
Die heiße Stirn umschmeichelt
Des Regens kühler Hauch,
Und aus der Blätter Rauschen,
Aus Sturmes wogendem Laut
Tönt rührend eine Stimme
Geschwisterlich vertraut.


Der Tod ist unser Vater, von dem uns neu empfängt
Das Erdgrab, unser Mutter, und uns in ihr vermengt;
Wann nun der Tag wird kummen, und da wird seyn die Zeit,
Gebiert uns diese Mutter zur Welt der Ewigkeit.


Nyní jsem tě proved hájem,
nu a mášli na mně zájem,
kras ti zjevím ještě dost,
vyber, co se ti jen líbí;
později, co ještě chybí,
milý můžeš dostat host.


岊河江水古今流
送尽年光与客愁
莫叹寒门空草色
五陵佳气散成秋


A na kolenou sama po poli
v té hnědé hlíně hrabe, kopá, pleje,
pohlédnout sotva že si dovolí
po dětech zpátky, co se s nimi děje.


Madre e sorella no, perché la téma
questa e quella a dolersi meco invita,
e poi per prova omai la lor aita
non giova a questa doglia alta e suprema.


»Halt', o halte!« rief der Vater,
»Noch ist Raum, enteil, enteile!
Füge Haupt dem Rumpfe wieder,
Du berührest mit dem Schwerte,
Und lebendig folgt sie dir.«


Schrökliche Nacht! wer hieß dich die grausen Flügel verbreiten
Und meinen Augen das Licht entziehn, meinen trostlosen Augen
Ihren Reiz verbergen? O leiht mir Flügel, ihr Blizze!
Ich will ihr nachziehn, der höllischen Nacht, ich will sie bey ihren
Schwarzen Fittigen haschen, ich will sie mit eisernen Händen
Würgen, ich will sie zur Hölle hinab, zur Höll' hinab schikken:
Denn sie führte Clorinden hinaus, sie führte die Heldin
In unser Lager, sie hieß sie den Thurm der Christen entzünden,
Sie verschloß ihr Jerusalemsthor. Die zum Tode bestimmte
Arme, verlaßne Clorinde irrt' ohne Leitung am Bollwerk
Wie eine schüchterne Taube umher, die die Zuflucht versperrt sieht.
Warum fiel nicht ein Stern vom Himmel und zeigte die schöne
Seele, wie sie da irrte, mir an? Ich hätte mit treuem
Arm sie umfaßt, ich hätte sie in mein Lager geführet:
Tausend Lampen hätten schnell in die Lüfte aufsteigen
Und ihr Feuer keine der Mienen des Engels auf Erden
Mir verheelen sollen. Allein ich verirreter Tankred
Ritt voll Wuth auf sie zu; ich sprach zu ihr: Kämpfe! sie kämpfte.
Ach, noch trag' ich die Zeichen des Kampfs, die werthen Wunden,
Die sie mir schlug. Ich küß' euch, Wunden! ich seh euch, mit Wonne,
Einzige Andenken, die sie mir ließ. Warum wart ihr nicht tödtlich?
Und warum mußte ich siegen? Mein Reinald, mit brechendem Herzen
Muß ich dir sagen: ich siegte. Sie lag vor mir da: mein Schwerdt war
In ihren Busen gedrungen, und meine Hand fühlte Blut,
Meine verfluchte Hand ihr Blut. Mit leiser Stimme
Rief sie: Taufe mich, Sieger! Da stieß ihre Rede mir auch ein
Schwerdt in die Brust: ich fühlt' eine Angst, eine Ahndung im Herzen
Die mich erschrökt', ich schöpfte den Helm am Jordan voll Wasser,
Lößt' ihr den Helm vom Haupt und sah – wie ein trüber Himmel
Lag ihr Angesicht da – ich sah Clorinden – und Schwindel,
Graun und Tod benahm mir Empfindung und Sinne. Mit starren
Händen taufte ich sie, und taumelte nieder und bebte
Stumm. Die Zunge, die ihr Gebete vorstammeln sollte,
Stammelte nur ihren Namen. Ach Reinald! ach himmlische Wonne!
Ach! indem ich nun sank und auf sie hinstarb, da fühlt' ich
Daß sie die mördrische Faust mir drükte; sie sprach: Ich verzeih dir.
O sie sprach noch viel. Bedaure mich redlicher Reinald!
Ach sie seufzte noch viel, doch alle Seufzer zum Himmel,
Keinen für mich, kein Wort mehr für mich – doch was red' ich, ich Lästrer?
Ich Verruchter! Sollt' ein sterbender Engel mein denken,
Eines Unmenschen denken? Zu viel ist mir Gnade geschehen.
Hätt' ihr blasser Mund mir geflucht, oder schröklicher als der
Strengste Fluch! hätt' er: ich liebe dich nicht, mit der lezten
Stimm' in mein Ohr gedonnert: dann wäre mir Recht wiederfahren.
Höre noch mehr! Sie erschien mir: Die folgende Nacht war ein Himmel –
Schön wie ein heiliger Engel erschien sie. O Schlaf, o verwünschter,
Vermaledeyter Schlaf! Im Schlaf erschien sie, nicht wachend.
Hätt' ich gewacht, ich hätte das blosse Schwerdt auf die Brust mir
Drohend gesezt, ich hätte mit einer verzweifelten Stimme
Sie gefraget: Liebst du mich? oder ich hätte mit starken
Armen an mein Herz sie gedrükt, ich hätte den theuren
Schatten nicht loss gelassen, bis er in der heissen Umarmung
Vor mir zerflossen wäre; dann wär' ich mit ihm zerflossen.


O Mensch, Du trittst mit Füßen tausend Wunder,
Und tausend Wunder, sie umgeben Dich.
Und tausend Wunder in den Lüften fliegen,
O Mensch, und Du beklagest Dich?


Jich nápoj tisícletých lží, jak kosmos starých a vylisovaných vůní
a z hroznů hříchů nejstarších chutná, když velké, všelidské Já
plemenným ohněm v něm zbarveno stříká a hoří v něm, svítí,


Hogy titkon fogom szeretni,
S senkivel sem ésmértetni,
Igy megcsal, nem félek,
Bátron halok s élek.


Winter spinnet los und leise
An der Fäden leichtem Flug,
Webt daran aus Schnee und Eise
Bald den Leichenüberzug.


Ale není všechno pravda,
co se píše, mluví, kreslí,
legenda co vypravuje –
jiná bývá skutečnost.
Já jsem pátral v hloubi srdce,
mezi řádky čet jsem v knihách,
prozkoumal jsem celý příběh:
slyšte, jak se vskutku stal.


Geschieden von der schlechten Rotte
Des Volkes sitzt der Edelreine
In seiner lieben Ahnengrotte
So kühl, erhaben und alleine.


أتاني كتابٌ من شقيقى وَوَالدِى
فصارَ أُحَيْلى من طَرِيفى وَتَالِدِى
ولما أتاني صارَ للهمِّ كاشِفاً
كَوَصْلِ حبيب من حبيب مُبَاعدِ
أقلِّبُه طَوراً وأطْويه تارةً
وأنشره أُخْرى بتلك المَشاهِد
فأصبحتُ ذَا شَوْقٍ شديد كأنني
أخو وَلَهٍ أشجاهُ ذكرُ المعاهِد
أَيَا واحداً في هَجْرِه وجَفَائِه
أنا واجد في الشوق رفقا بواجد
وَعِندي مِن الشوقِ المبرّح مَا نفَى
رُقَاد جُفوني عن لذيذ المراقد
ولو أَلُف خطٍّ ما تسلَّت قلوبنا
بها ليس تُسْلِينَا سُطورُ الكواغد
ولو أنَّ دونَ الوَصْل قطع فَدَافِدٍ
قطعنا بتدآب شِدَاد الفَدَافِد


Ty mrtvé stromy ještě loni kvetly,
ty třešně, ořechy a bílé akáty...
Je mrazné ruce Zimy k smrti zhnětly,
že truchle stojí tu, bez mízy, vyssáty.


De dentro da senzala escura e lamacenta
aonde o infeliz
de lágrimas em fel, de ódio se alimenta
tornando meretriz


Son pas a la douceur des brises sous les branches,
Et les perles du gui, les violettes blanches
Parent suavement ses cheveux aux blonds verts.


Proudy se šíří, vrou a valí vpřed;
kudy se ženou, záhuba jim v sled.


Und wieder hat mich ein Traum erschreckt,
Und schwarze Blumen ums Bett mir gesteckt.
Im Saale standen erloschene Kerzen:
Ach, wär ich gestorben an deinem Herzen.
Ich sah deinen Sarg und hörte die Glocken,
Ich fühlte wie mir die Pulse stocken.
Es folgte im Zuge die ganze Welt,
Aus Liebe, aus Liebe zu dir gesellt.
Und ich war fern.


La mar me tiene a mí junto a la orilla
y siente, respetuosa mis miradas.


Er stand, besah den Feind und sprach,
Was zu verrichten sei;
Wie Gottes Donnerwetter brach
Hervor die Reiterei!


A proto, snem dnes, jejž jsi měl,
ti Allah okno otevřel


Die Zeit ist's, wo in Hauses Enge
Sich alt und jung zusammen schließt
Und fern von eitler Pracht Gedränge,
Ein heimisch trautes Glück genießt.


Šedivá mlha na obzor se věsí,
uléhá na vše závoj průzračný.
V hluboké ticho zahaleny lesy,
a hvězdy dřímou někde pod mračny.


L'alta beltà, dove Amor m'ha legato
con la catena d'oro,
ne la sua servitù me fa beato.


Sajnálom szegényeket,
De hiába, nem tehetek róla...
Hogyha mégis szállni tudnék,
Mint amottan az a gólya.


Sie weiß mich doch wol zu halten
meine ſchoͤnſt’ Argine. Du Geharnſchter Venus
Du machſt wie du wilſt verwalten
Waͤchters Amt. Uns thut nicht weh:
daß du uns mit deinem ſchleichen
manche ſchoͤne Luſt nimſt hin/
Jch und Sie kan doch erreichen/
was beliebet unſern Sinn.


Lorsque ma sœur et moi, dans les forêts profondes,
Nous avions déchiré nos pieds sur les cailloux,
En nous baisant au front tu nous appelais fous,
Après avoir maudit nous courses vagabondes.


Život můj hnije bez nadějí,
k lásce už nikdo mne nevolá,
po nocech v pitkách vybouřených
nový den v bažinách plápolá!


Nebel, die an Bergen hangen,
Jagt er ohne Gnade fort;
Kommt Frau Sonne dann gegangen,
Find't sie sauber jeden Ort.


Muß in Qual das Morgenrot,
Muß das Abendlicht mich sehen,
O wie lieblich ist der Tod!
Und um seinen Trost zu flehen
Darf mich dennoch nicht erkühnen,
Wie er winkt, so lockend mild,
Denn ich muß unendlich sühnen,
Und das Leben ist mein Schild.


Nezvedá jich nad obzor
ztraceným to synům máti –
tisíckrát by více hor
musilo z té půdy vstáti.


A mlčky potom šli a pokojná
zářila dálka živě.
Tu jeho duše hrdá, výbojná
tak praví lítostivě:


A pak přijde dítě, to ji hrozně mučí:
kdo ji aspoň potom sevře do náručí?


Dorostl Jiří též Odvaha,
rolníkův syn tam nahoře, kus až
za svatým Řipem, hraničář.
Vlny tam velkého, cizího moře
šplíchají denně k jejich až vsi,
nápory někdy divokými
natrhávají rodný břeh.
Na každém kroku je tam třeba
na stráži okem i ramenem bdít.
Už jako hocha v takové stráži
volal ho kraj i jeho rod.
Kdykoliv přes dvůr do zahrady
hošík si vyšel, vídal čnít
před sebou Říp jak nadzemský oltář,
na jeho vrchole jasně se skvít
stařičký kostel svatého Jiří.
Vždycky tak vznešený, slavnostní,
za rána, v půlden, za večera
neb pod hvězdami, v teplou noc,
v jiném a jiném vždy osvětlení,
vždycky tak vážný, velebný,
vždycky tak strážný, starostlivý,
vždycky jak duch stál ochranný.
Nebyl si hoch toho ani vědom,
vždy to však cítil nejasně,
jemu se srdce zachvívalo
před horou tou, jak před čímsi
přísným a ochranným a dobrým.
V nedělní jasné odpůldne
k obchůzkám brával ho tatíček s matkou
na delší prohlídku, pěkně-li
osení vzchází, čas-li už na žně.
Anebo sedali v zahradě.
Tehdy vždy na klíně sedala matce
maličká Marta, dceruška,
jazýčkem nezběhlým veselíc všechny.
Vždycky však před nimi jako duch,
dobrý jak duch, tak slavnostně svatě
vážný stál Říp a na něm se skvěl
stařičký kostel svatého Jiří.
Cosi tak silného, pevného,
cosi tak vzdorného bylo v tom zjevu,
jako by říkal: „Tady jsem,
tu stojím, stát budu v slunci i v bouři!“


Fut a vezér maga is, vesztébe,
Beletört a gyalázat szivébe:
Szegény öreg! hogy ki nem huzhatta,
Futásában elvérzik miatta.


V chvíli té vyšla si ze skalných slují
nevlídná stařena, příšerná Zima,
divoké větry jí v loktuši dují,
již ruka na ňadrech ledových třímá.


Ať se daří vašim senám.


Oh ősz! ha ily bűvös varázszsal
Bir szent lehelleted,
S az ég szabadján a gyümölcsöt
Másodszor érleled;


Ó nedej tomu, matičko ty svatá,
bych ztratila se tady v hustém lese –
mám ještě trhat trávu pro kůzlata,
než z máku koláč v troubě upeče se.
Pak pod postelí čeká moje panna,
bych oblékla ji do tylových šatů;
ta jistě bude celá uplakaná
a pro jahody já snad zbloudila tu!“


Zde vizte mne jen, přátelé,
jsem Staročech já pálený,
však mezi Staročechy jsem
já sám jediný červený.


Wenn traf ihr Barde ganz das Herz?
In Bildern weint er! Griechenland,
Sprich du Entscheidung aus!


Jótétedért jót várj! mondják szóbeszédben,
A király az ösvényt megtalálta szépen;
S a népének igaz örömére,
Éjfélre, fáradtán várába elére.


Es lo que debe hacer el Caballero;
y sobre todo la Semana Santa,
sin que le llamen, siga su estandarte


Stundenlang hab' ich nachgedacht:
Warum ist man aus Blut gemacht?


Iban tus manos entre mis libros,
entre mis flores y mis versos
naturalmente, sin asombro.
Tampoco había asombro en ellos.
Las rosas que ahora te miran
son nietas de las que te vieron.
Descansa. Quédate. Eres mía.
Lo sé desde el alba del tiempo.


In  will the tale be ever told,
Nor will it grow, with ever telling, old:
The lisping infants will their MARLBRO raise,
And their new speech grow plainer in his praise;
His story will employ their middle years,
And in their latest age recall their fears,
While to their children's children they relate
The business of a day, their country's fate:
Then lead them forth, their thoughts to entertain,
And shew the wond'ring youth  plain;
'Twas here they fought, the  fled that way,
And this the spot where MARLBRO prostrate lay.


Můj hochu, vzpomínáš? To byly těžké chvíle,
jež spolu žili jsme, tak stejně vždy, den ke dni,
v té chodbě kasární tak jednotvárně bílé
s vyhlídkou do dvora, kde v době odpolední


Auch die alt kuplerin
sprach heimlich zu der frauen man:
»was habt ir tan?
euer weib wil euch hin
richten heint; in dem bet
hat sie ein scharf meßer verborgen.«
Der man erschrak der wort,
als er zu bet sich niderlegt
gar hart bewegt;
sein frau auch an dem ort
lag zornig ungeret,
iedes tet auf das ander sorgen.
Der man fur auf ergrimet tief,
das meßer unterm küß ergrif,
schnit seinem weib die kelen ab.
zuhant groß trauren in umgab
und sich erst recht bedacht
der frauen lieb, gunst unde treu.
ob der nachreu
verzweifelt er die nacht
und sich selb henken tet,
an seines weibes gürtel tet erworgen.


Wie vieles muß ich nicht bedenken,
Wenn euch ich also wiederseh'?
Wohin sich meine Schritte lenken,
Tut alles mir so lieb, so weh,
An jeden Baum, an jede Quelle
Hängt liebend die Erinnrung sich,
Und jedes Blättchen, jede Welle
Fragt freundlich: Wandrer, kennst du mich?


Ei-la, tristonha, como nunca esteve:
Face pálida, cabisbaixa, rosto decaíd
Fui eu? Perguntou meu coração e não contev
Si Fui e ingrato, injusto, distraíd
Ei-la, tristonha, como nunca esteve,
e eu pobre, com o coração dorid
Sofri o amosofri a doah! ela susteve
meu amor, meu ser, meu triste dolorido!
Ei-la, tristonha, como nunca esteve,
mas perto de mim, ela manteve
aquele amor que vem da alma apetecid
Ei-la agora alegre como nunca esteve,
ei-la disposta a se manter como manteve
perto de mim, O TRISTE MAIS FELIZ DA VID


Wolauf, erkenne deine Schätze!
Dein Schöpfer heißt dich ewig seyn.
Des strengen Todes Schreckgesätze
Trifft deinen Körper nur allein.
Du selbsten wirst unendlich stehen,
Und mit erstauntem Wundern sehen,
Wie einst der Bau des Himmels bricht.
Dein Wesen, das kein Raum umschränket,
Das in die Ewigkeiten denket,
Das stirbet nicht, das stirbet nicht.


»O Kind, mein Kind, nun erbarme sich dein
Der Vater droben im Licht!
Mit Tränen wirst du getaufet sein,
Einen Vater hast du nicht.


Traure nicht um den gebeugten
Vater, dem vor morgen graut;
denn die Trübsal ist die Braut
aller nicht vom Geist Gezeugten.
Jonathan, du sahst ihn sitzen,
den Berater deiner Reife,
nackt und schamlos, und das steife
Haupt umstarrt von Lanzenspitzen.


Auf meinem Schoß, an meinem Herzen halt ich
Das Himmelswesen, mag nichts weiter wissen;
Und glaube nun ans Paradies gewaltig,
Denn ewig möcht ich sie so treulich küssen.


Wie zum Richtplatz sie gelangen
Und dem Tod ins Auge schauen,
Dort, wo ihre Brüder hangen,
Überwinden sie das Grauen;
Es erfaßt sie, und sie beben
Vor der Sünde nur, dem Leben,
Vor der Schande bittrer Not: –
»Heil dem Kreuze! wir sind Christen,
Wollen nicht das Leben fristen;
Gebt uns Märtyrern den Tod!«


Und vor dem ersten Hause
Jauchzt dreimal hell die Maid,
Daß laut es gellt durchs Dörflein,
Durch Thal und Alpen weit!


"Nor need my friends the various costly feast;
"Hunger to them th' effects of art supplies;
"Labour prepares their weary limbs to rest;
"Sweet is their sleep: light, chearful, strong they rise.
"Thro' health, thro' joy, thro' pleasure and renown,
"They tread my paths; and by a soft descent,
"At length to age all gently sinking down,
"Look back with transport on a life well-spent:
"In which, no hour flew unimprov'd away;
"In which, some generous deed distinguish'd every day.


A pravda-li, co bájka dí,
proč chmuří se tak temně,
tož nikde dno jí nehradí,
ni v samém lůně země.


Todo desciende de mi pluma gastada,
Mi pluma que registra (una vela cae en mi aposento.
El fuego invade la telaraña, el laberinto, el universo.
Quema mis papeles y libros; miro mi mano chamuscada
Y aunque el fuego me quema, estoy contento:
A salvo en mi mente está el último verso).


Der Nacht geheimes Funkeln,
Und daß sich eben muß,
Wie Mondesstrahlen steigen,
Der frische Hügel zeigen,
Das Kreuz an seinem Fuß:


Und als nun die sieben Jahr um waren,
Sie meinte ihr Liebchen käme bald,
Sie ging wohl in den Garten,
Ihr feines Liebchen zu erwarten.


Canta el Rey Enero de circuncisiones,
De pascuas alegres, de reyes, de heraldos.
(Llueve blancos lirios, felicitaciones;
Confites, muñecos, ramos y aguinaldos).
Liliput envía castañas de nieve,
Gulliver regala cartuchos de enanos;
El gorro de Enero golosinas llueve,
(Se besan las bocas, se juntan las manos).
Febrero el alegre canta y payasea
Canciones borrachas, ebrias cavatinas.
(Arlequín solloza, Clown carnavalea;
Mil pierrots se abrazan con sus colombinas).
Entra el Rey de Kioto con frac de adúcar.
Baco está dormido y un bufón lo roba;
Cenicienta muerde sus botas de azúcar;
(Napoleón es Jockey de un palo de escoba).
Se anuncian Tom-Pouce. Montados en cebras,
Entran saludando Narciso y Pepino.
(Llueve cascabeles, diablos y culebras,
Botellas, harinas y affiches de vino).
Marzo, Rey de Ayuno, canta la plegaria
De todas las témporas, hambres y abstinencias.
(Se ven: una ermita triste y solitaria,
Fray en la garita de las penitencias).
Entra el Rey Otoño, de gris adornado,
Muy pálido y triste. (Llueve agua bendita);
El Otoño quiere llorar un pecado,
Y habla con el fraile que está en la garita.
«Cortaos el verde cabello» —le dice
El fraile al oído fingiendo congojas.
(Mueren Julia, Elena, Flora, Cleo y Bice)
Los árboles llueven su lluvia de hojas.
Los árboles lloran su calvicie blanca;
El Otoño llora; (llueve agua bendita).
El Coiffeur aéreo las hojas arranca.
(Llora la campana de la triste ermita).
Abril, el sagrado Rey de los olivos,
Canta el Evangelio de las buenas almas,
(Lucen en el ara los corderos vivos;
Se agitan pañuelos, túnicas y palmas).
Abril, el sagrado Rey de los Calvarios,
Canta de suplicios y llagas divinas;
(Los frailes rezongan Patres y rosarios,
Y llueve vinagre, sudores y espinas).
Abril, el sagrado Rey de los rituales,
Entona maitines de notas opacas;
(De pronto anochecen los claros vidriales,
Se apagan los lirios, ladran las matracas).
El Rey Abril canta de Resurrecciones,
De la alegre danza de los incensarios;
(Las misas cantadas gritan sus canciones,
Y laten los pechos de los Campanarios).
El Rey Abril canta su alegría suma,
Llamando a los fieles para sus convites;
(Las campanas bailan, el incienso fuma:
Llueve cera, cohetes, flores y confites).
Mayo, el caminante de la buena ruta,
Canta los rastrillos, la sierra y el zoclo.
(San José fabrica trenzas de viruta;
San Isidro peina sus barbas de choclo).
Junio, Rey de estufas, canta los rondeles
Que hacen cuando bailan, los raudos patines,
(Entra el rey Invierno, vestido de pieles,
Con blanco paraguas y blancos botines).
Junio, el Rey más blanco de los doce Meses,
Canta el aleluya de los reyes místicos:
(Llueven lenguas rojas los Pentecosteses;
Corpus Christi llueve panes eucarísticos).
Junio, el Rey más blanco, blanco néctar bebe;
Bebe blanca nieve; nieva blanca harina;
Toma blancas hostias; llueve leve nieve;
Canta las nevadas de la fe divina
El monarca Julio canta las concordias
De las caridades y visitaciones.
(San Vicente llora sus misericordias,
Y la Virgen llora sus revelaciones).
Agosto, el furioso Rey de turbulencias,
Canta la sonata de los huracanes.
(Los ángeles juegan a las indulgencias:
Santa Rosa llora llanto de volcanes).
El joven Setiembre trina las canciones
Que hablan de bohemias, flores y zagalas;
Que hablan de los bailes de los corazones,
Y los cuchicheos de las colegialas.
Setiembre, el mimado de las reinas rosas,
Echa en su casaca mágicos olores;
(Llora el Arco Iris flores, mariposas.
Ríe Primavera, ríen los amores).
Ríen los amores, ríe Primavera;
(Llueve mariposas, flores peregrinas)
Los amores ríen en su real litera
Llevada por hadas y por golondrinas.
Octubre, el Rey dandy, canta de las blondas
Que en el aire dejan dulce de fragancia.
Del beso que ritman las formas redondas
Que atesoran opios y magias de Francia.
Noviembre se signa y hace funerales,
Y responsos mudos, de mudos misterios:
Noviembre es el mudo de los carnavales,
De los carnavales de los cementerios.
Noviembre, el Rey Negro del ceño fruncido,
Canta los lamentos de una viuda alouette;
A todos los santos les hace un cumplido,
cuando no lo espía Madame Squelette.
Noviembre a quien aman las negras Gorgonas,
Es Rey de cipreses y de golondrinas.
(Las bellas floristas le labran coronas;
Los sepultureros le piden propinas).
Diciembre, el rey Fauno, canta barcarolas
Que elogian los raptos de blancas primicias,
Que hacen en la playa las lúbricas olas
Babeadas de besos y suaves caricias.
Diciembre el ardiente canta el ritornelo
De blancas Kermesses y fiestas del río
(Llueve brin, zaraza, sudores y hielo.
Vestido de rojo penetra el Estío).
Diciembre el ardiente sus pasiones narra,
Y habla de indiscretos, suaves esperezos.
(Pulsa su bordona la inquieta cigarra,
Y el grillo armoniza collares de rezos).
Diciembre, el alegre Rey de nacimientos,
Habla de pesebres, bueyes y cayados
(Los abuelos cuentan sus más lindos cuentos,
Y llueve pan dulce, castañas y helados).
Alegres saludos y aplausos corteses
Vibran en los aires. (Una bella hazaña
Cuenta un duque. Ríen, amables, los Meses
Haciéndole gracias al noble Champaña).
Resuenan los Coros:
«Amemos al viejo Patriarca
que todo lo abarca;
Su pálida frente es un mapa confuso;
La abultan montañas de hueso
Que forman lo raro, lo inmenso, lo espeso,
De todos los siglos del tiempo difuso».


»Schön seid ihr, der Provence grüne Thale,
Mein Heimatland, mir oft im Traum gegrüßt,
In das, gleichwie in eine goldne Schale,
Der Reben Born von sonn'gen Hügeln fließt;


Mich verdrießt mein nächtlich Brüten;
drüben an den Häuserwänden
sprießen diamantne Blüten.
Meine Prüfung kann nun enden! –


Auf flog sie nun zur ew'gen Sternenhalle,
Dahin, woher sie segnend einst gekommen,
Wir aber stehn, erkrankt in Tränen alle,
Kein Trost, kein Heilkraut kann uns Armen frommen,
Doch wie wir stehn, so jedes Trosts benommen,
Ertönt's zu uns mit himmlisch süßem Schalle:
»Schaut himmelan! ich bin euch ja geblieben!
Ein Schutzgeist schweb' ich waltend ob euch Lieben.«


Az én lelkem szép csendesszen
Nyugszik csak az Úr Istenben,
Mert csak ő az én idvösségem,
Ő nékem erős kőváram,
Megtartóm és én ótalmam,
Minden gonosztúl megment engem.


斜搭鞦韆窗半扃
行人屐送隔墙声
群花相倚啼妆面
苦不催晴怨懒莺


Es wuchs die Stimme mit jedem Vers,
Begeistrung erhob den trunknen Jüngling,
Sein Auge Feuer, Wohllaut sein zitternder Mund,
Nicht sann er mehr, nicht kannt' er
Die Flammen, die aus seinem Busen sprühten.
Und Aller Augen im Saal
Erglänzten hell wie die seinen,
Und Thräne fiel auf Thräne
Aus den schönsten nieder.


A hned sednul k přeslici, začal hlavou kývať,
jako kocour vrčící začal sobe zpívať:


Myslíš, že ji pochovali? Nikoli, teď žije v snech,
jako hřměla druhdy hrdá ve antických dramatech.
Často mění masku svoji, ale vždy tu jest,
když se dostavit má soudu rozsudek a trest.
Revolver ti klade k loži, v číši sype jed.
Stokrát obé odložíš zas – krásný je tak svět!
Ale ona bdí a číhá zahalena v stín,
pak se nahne a tě stáhne do tmy, do hlubin.


Blízko již vlk se potuloval –
tys na srdci svém si ji schoval.


Se slapt un drömt de lange lange Nacht,
Un lurt un lurt op den jüngsten Dag. –


归来卧病掩柴扉
潦倒杯前旧事稀
风物故乡逾自惜
谁令霜露独侵衣


l'artefice maligno, in chi sa quali abissi...
Marta, se rinvenissi la chiave dello scrigno!


So sang der müde Schmetterling,
So sang er sich sein Sterbelied.
Kaum als er an zu leben fing,
War hin sein Leben und er schied.


قوموا بنا نعشق الساقي لنا يا قوم
خمر التجلي الذي منه غلا في السوم
ما حبكم للسوى إلا خيال النوم
والحب في الله ثابت ليس يفنى دوم


Sapete voi perché ognun non accende,
e non empie d'amore,
l'infinita beltà del mio signore?
Però ch'ognun, com'io, non la comprende,
a cui per sorte è dato
vedervi quel, ch'a tant'altri è vietato;
ché, se non fosse ciò, le pietre e l'erbe
spirerebbeno ardore,
e girian di tal fiamma alte e superbe.


سَرَقتَ شعري وَغَيري
يُضامُ فيهِ وَيُخدَع
فَسَوفَ أَجزيكَ صَفعا
يَكدُّ رَأساً وَأَخدَع
فَسارِقُ المال يَقطع
وَسارِقُ الشِعر يُصفَع


不种夭桃与绿杨
使君应欲候农桑
春畦雨过罗纨腻
夏垄风来饼饵香


Calcidico volucres qui versu pinxit amores
Te Latia, Dari, nunc canit usque lyra.


Messze vad bércből eredvén:
Erővel tágíta medrén,
Szirteket tört a folyam;
S nőve egy két rokon ággal:
Most nagy téreket szeg által,
Zaj, robaj közt hangosan.


Zralé hrozny mezi listy
topasem i amethysty
usmívavě kynou,
slunce chyceno v nich svítí,
babí léto svou se chytí
na ně pavučinou.


Es zeiget seines Armes Pracht
Die Himmelweite Wundermacht/
Er ist es/ der die Hoffart scheut
Vnd stoltzen Sinn wie Spreu zerstreut.


" Un flambeau du sépulcre à ton insu t'éclaire.
Comme un vase trop plein tu répands ta colère
Tu brilles sur leurs fronts comme une faux dans l'herbe,
Et tu fais un ciment à ton palais superbe


古风未必今人操
老气休祈大吏欢
扪腹定无奇士术
萧然且作野人看


Was soll ich sagen? Meine Seele ist dahingerissen auf ein stürmisches Meer.


Bedenk, wie mancher Augenblick
Ist plaudernd, ungenützt verschwunden,
Und Augenblicke werden Stunden,
Und Jahre, Stunden voller Glück.


Doch winkt uns Vater Putnam nicht?
Auf, Brüder, ins Gewehr!
Wer nicht für unsre Freiheit ficht,
Den stürzet ins Meer!


Christ Jesus, komm zur hülff im Kreutze aller kreutze!
Ich werde müd und matt in diser grausen zeit.
Du weist, wi ich gefolgt so kindlich deinem tribe,
Wi ich auf dich in iden fall gesehn.
Ist wohl selbst Abraham einfältiger gewesen,
Als ich dein Knechtchen war in so gar manchem Land?
Hat wunder mehr ein Mensch empfangen,
Als ich empfangen hab auf so gar manche Weis?
Was vor gesicht, einsprachen, stimmen, bilde
Sind mir begegnet doch, als nimals ward erhöhrt?
Fast ides Centrum drung auf mich mit seinen Geistern.


Posa ei qui; né de' verd'anni
Più rammentasi il piacer! -
Cosa è mai tra tanti affanni
La prodezza del guerrier? -


První je hrbatý,
druhý je plešatý,
třetí je kulhavý,
čtvrtý je koktavý.


O ar puro nosso sangue retempera
E faz nossas andanças mais afoitas
Pelos pagos da infância que perdemo
Pagos que visitamos e revemos
Com saudade tamanha, desmedida
Que nos penetra fundo e dilacer
Contingência fatal de nossa vida:
Perder o que era nosso e, após, rever
O que nunca pensamos de perder
Quando tudo era sonho e primavera!


数顷荒田负郭耕
笔床茶灶看锄云
一盏清泉荐秋菊
不知何处吊参军


Žulový již balvan
tady máme,
do kamene si tě
vytesáme.


Is there a man whose judgment clear,
Can others teach the course to steer,
Yet runs, himself, life's mad career,
Wild as the wave,
Here pause — and thro' the starting tear,
Survey this grave.


Er kauft ihr einen breiten Hut,
Der wär wohl für die Sonne gut,
Für funfzehn Pfennige.


Ich las ihre Schrift, und ich verbiß
Nicht länger meine gerechten Schmerzen,
Ich las die Zahlen, und ich zerriß
Die Freudenrechnung in meinem Herzen.


adiós, Fénix, adiós, que voy perdido;
huyendo voy de amor y sus antojos,
mas, ay, que viene a la memoria asido.


lo pedale en derittura
era tutto esdenodato.


Květ lipový, jenž na cestě,
když pospíchali k nevěstě,
jim s větví k hlavě splýval,
v ráz připjali si ku pasu
a jiný dívkám do vlasu
a jeden k tomu zpíval.
Ten květ jim voněl do duše
a dívkám v skráň zpod loktuše
tak čaromocnou vůní,
že nežli přišli v dědinu,
měl dívku každý jedinu
a srdce nechal u ní.


Vengo
a reconocer cuanto me edifica hoy cada día de ayer,
para renovarme al saber
            y hacer a este que hoy soy yo, diferente a ayer,
                      renovado en lucha
              ante la vida
de potencia trasmutada en acción.


O Tannebaum! o Tannebaum! usw.


mais


« Puisque la justice boîte ;
« Puisque, moi, qu'en sa main droite
« Tient l'ouragan plein de bruit ;
« Moi dont l'abîme est l'ornière,
« La grande raison dernière
« Du mystère et de la nuit ;


悠悠复悠悠
泪寄东风流
所思怅何许
西北齐云楼


Pracht, Reichthum, eitle Lust kann sie uns nicht gewähren:
Was giebt die Weisheit uns? Den Geist, das zu entbehren.


捲捲从何起
多因为晚风
飘飘久不下
还复反荒丛


Und weil wir in Christo nur einer werden, schauet ihr täglich bey unsern heerden zur arche nein.


Gott wil wol barmhertzig seyn,
Wann nur wir es hertzlich meinen
Und die Sünden recht beweinen,
Daß die Busse nicht ein Schein.


„„Vrátí, vrátí, synáčku, slavně, s díky vrátí!““ –


A bludičky, slávy ten prchavý lesk,
ten fosfornou září též v oko mi blesk’,
s ním však ten prastarý ozval se stesk: –
Oč, sestro, jsem Ti dnes bližší?


Basilette stinckt nach Buder/
gleich so ist man ihr zu kühn/
nein/ ümb so ein tummes Luder
würd ich mich nicht erst bemühn.
Fang dir Mukken/ fang dir Mukken/
fang dir Mukken/ süsses Kind/
hindterm Rukken/ hindterm Rukken/
hindterm Rukken bistu blind!


Et nous irons sous la feuillée,
Ivres d'amour à la cueillée
Des baisers le long du chemin !


Et toujours agrafée à moi comme une esclave,
Car le tyran se rive aux fers qu'il fait porter,
Je l'emportais partout dans son flacon de lave,
Ma topaze de feu, toujours près d'éclater !
Je ressentais pour elle un amour de corsaire,
Un amour de sauvage, effréné, fol, ardent !
Cet amour qu'Hégésippe avait, dans sa misère,
Qui nous tient lieu de tout, quand la vie est amère,


Ma·cch'io mai volgha el mio alto disire
de gli occhi che m'àn fatto inamorare,
e fiumi prima seccheriensi, e 'l mare,
e 'l fuocho si vedrà nel cientro gire.


Babánka Karla vidíš tady hrob.
Kdos duše dobrá, slzami ho skrop.
Upjatá byla jeho nálada,
a mručíval si „Slunce zapadá“.
On vedl skromně život vezdejší.
Byl básník věčný, právník věčnější.
A věčnost musí, žel, též konec vzíti.
Světlo věčné ať mu svítí!


Estou a um palmo da paredPergunto-se queres saber o que oiço-
O que disseste a Elias:Elias
O que fazes aqui?
Sim,alteio os meus olhos
Conto-te o que nunca escrevo nos muros
Junto-me aos animais com sede
Estou a um palmo do teu palmo e depois
Não estás nas águas nem na sede ou no teu nome
Estou a um palmo do teu silêncio e alteio
O silênciA boca mais alta do meu grito


Ticho vůkol. – Nad Hostýnem svatým
těžkých mraků stínové;
do sychravé prosincovy noci
vzhůru pnou se věže chrámové:
a o chrám, v němž Matka Boží divy tvoří,
stojí opřen poutník, oddán svému hoři.


Die dreymahl drey berühmte Zahl
Habt ihr nicht nöthig anzuschreyen,
Daß sie aus ihren Musen-Saal
Euch Nachdruck, Stof und Kraft verleyhen.
Verlaßt die Fabeln alter Zeit;
Eugen gibt gnug Gelegenheit
Den Griechen künstlich nachzuschreiben.
Und darum soll Eugen der Held ,
Der seine Feinde schlägt und fällt,
Das Hauptwerk meiner Lieder bleiben.


Nimmer, nimmer wiedersehen!
Stille Liebe, süße Blicke,
All die Töne, all die Lieder
In der kühlen Nacht verwehen;
Nimmer kehren sie zurücke.


Rosen-Wangen/ die Rubinen
ihre blässe werffen vor/
Lippen/ würdig zubedienen
von dem ganzen Sternen-Chor:
Rede so die Pallas heget/
Freundligkeit der Charitinn/
Tugend/ so Alzesten schläget/
Ikars Tochter keuscher Sinn:


Francesco, è di Fortuna
Questa vita mortale istabil campo,
Che sicurezza alcuna
Non serba altrui, ma periglioso inciampo;
E fra diverse in sé contrarie tempre
È combattuta et abbattuta sempre.


»Viel Grüße, schöne, frische,
Von grünen Alpenhöhn!
Wie lange, ach, wie lange,
Daß wir uns nicht gesehn!


Und wie er durch den Hof einrit,
Sein Mutter ihm entgegen schrit:
Bis mir Gott willkommen du Sohne mein,
Und auch dies zarte Fräuelein!


Ihr lebt in meinem Herzen, und wenn ihr mich
Dereinst gelehrt, unsterblich zu sein, o dann
Lebt ihr unendlich drin, dann nehm' ich
Selbst zu den Himmlischen euch hinüber.


Ach, ženo, ženo, ženo,
chci vilných samců lepším být,
já nechci, ženo, jen tvé maso,
já chci tě, ženo i pochopit!


Im Leben mag's zum Schwersten wohl gehören,
Aus Glanz und Reichtum plötzlich arm zu werden.
Wie muß es unser Innerstes empören,
Wenn Hinz und Kunz wir sehn auf unsern Pferden,
Wenn Hinz und Kunz uns unser Heim zerstören,
Den Rest uns nehmen, was uns lieb auf Erden.
Und dann, wenn Alles auseinander stiebt,
Den anzuflehen, den wir einst geliebt.


Lebe mein Leben/ lebe der hofnung/ daß ich
nicht trüge/
daß ich nicht wanke/ wan ich mich schmüge/
knechtiglich büge.
Lebe mein Leben! schäue dich nur nicht/
mache dich kühner:
lebe beständig! dan so verbleib' ich immer
dein Diener.


Sta očí do zelena zaplálo,
že militarist strohého jsem slohu,
a jedním dechem hned se tázalo,
zda vojsku rozuměti mohu.


Губы мои приближаются
К твоим губам,
Таинства снова свершаются,
И мир как храМы, как священнослужители,
Творим обряСтрого в великой обители
Слова звучаАнгелы, ниц преклоненные,
Поют тропарЗвезды — лампады зажженные,
И ночь — алтарЧто нас влечет с неизбежностью,
Как сталь магнит?
Дышим мы страстью и нежностью,
Но взор закрыВодоворотом мы схвачены
Последних ласВот он, от века назначенный,
Наш путь в Дамаск!


„Co nám se posmíváš tím mrazem,
kdy hlavní zlo jsme vyvrhli?“ –
„Aj, vy umíte tnouti rázem,
a sotva chlup jste vytrhli.


»Stellen? Nu gar nich. Das gibt gute Schwelln,
Schwellen für Stall und Stuterei,
Da freun sich die Junkers noch dabei.«


Hier eine Unvollendete: sie hofft
Noch feucht im Ton Lebendiges zu wagen.
An diesen schönen Brüsten ruhet oft
Der Meister, wenn der Marmor ihn erschlagen.


龙宫陈酒器
金盏白银台
欲结埙篪伴
无逾绿萼梅


山阴老妪初惜扇
得价重来不与书
我怪右军胸次隘
随求随与又何如


长松落阴满苍苔
四面轩窗向水开
何限晚凉消不得
隔溪分看待人来


Čisté jsou modlitby, jež dítě
vysýlá k Otci nebeskému,
v pokoře ale ustupují
čistému majestátu Tvému.


Dir flimmert Gleich Gestirnen
Der Blumen bunter Glanz,
An unsern nackten Stirnen
Klebt ein verstäubter Kranz.


"Festhalten! So. Nun Gott sei Dank!
Die Feuchtigkeit macht mir die Engel krank.
Gottlob! jetzt ist's vorüber!
Ich schenke Dir meine Züber!"


zekeriya’nın sukut edişinde


Kde květy rozkvětly,
mně vůní vlasů Tvých dýchaly!
Kde ptáci se rozpěli,
Tvé jméno zpívali,
Tvé jméno zpívali!


蓬矢桑弧男子初
泽宫试事翼如趋
采蘩盈耳皆音节
盛乐何消待大雩


Bleibt Poesie zu Wald und Kluft verdrungen,
Bis nirgends Kampf der Völker Ruhe störet,
Bis das vulkan'sche Feuer ausgerungen,
Das stets sich neu im Erdenschoß empöret:
So ist bis heute noch kein Lied erklungen
Und wird auch keins in künft'ger Zeit gehöret.
Nein! über ew'gen Kämpfen schwebt im Liede,
Gleichwie in Goldgewölk, der ew'ge Friede.


Was ich bedurfte, mußt' ich selbst erringen,
Auskämpfen selber jeden herben Streit,
Und drückend lasteten auf meinen Schwingen
Die schweren Fesseln der Nothwendigkeit.


varlık âleminde bizliğe tanık olması gerekensin


Nach Michael, der einst, von Muth beflügelt,
Sieghaft den Drachen in die Tiefe warf,
Wird jener heißen, den die Furcht nie zügelt,
Und dessen Geist wie Blitze rasch und scharf.
Durch seines Pinsels Züge wird entsiegelt,
Was bange Sterblichkeit kaum ahnden darf:
Des Heilands Kunft, die weckenden Posaunen,
Des Todes Tod, und der Natur Erstaunen.


Sì dolce è, Signor mio, sì bello il pianto,
Che versan gli occhi de' tuoi cari in corte,
Ne la tua corte dico, u' fatto ha 'l nido
Secura cortesia, con tanta gioia,
Che chi brama saper che cosa è 'l bene,
Volentier piange tra sì lieta schiera.
Caschinmi dunque su le guance a schiera
Le lagrime, e mai sempre viva in pianto;
Pur che una volta io serva in quella corte,
Che a tanti e tanti ha fatto ricco nido;
Ché bene allor potrei sperar con gioia
Finire i miei brevi anni in grembo al bene.
Ma non son degno io già di tanto bene,
Non merto entrar tra così bella schiera,
Né muover gli occhi ove sì dolce è il pianto.
Bisogna altr'ale a volar per tua corte,
Altre piume a covar in sì bel nido,
Altri occhi a contemplar sì bella gioia.
O voi, che vi godete quella gioia,
Che mostra il Ciel per arra del suo bene,
O virtuosa e ben guidata schiera,
O ben guiderdonato, o util pianto;
Quel primo dì, ch'io venni a stare in corte,
Perché non fec'io l'uova al vostro nido?
Ch'or non avrei locato il pover nido
In steril prato, e lontan d'ogni gioia;
Ma forse a l'ombra di cotanto bene,
Posta de' miei pensier l'inutil schiera,
E nutrita nel vostro dolce bene,
Saria poggiata a qualche grado in corte.
Avventuroso il dì, ch'entraste in corte,
Securo l'arbor u' locaste il nido,
Saldo l'oro u' legaste vostra gioia,
O belli spirti; poi che a tanto bene
Vi scorse de le stelle amica schiera,
Servendo a quel che in riso torna il pianto.
Signor, sì come il pianto in la tua corte
È dolce, e colmo ha 'l nido d'ogni gioia,
Così vi piove il ben sempre in ischiera.


V-én kezded nevemet, s yttel fordítva rekeszted,
V-ének utána öröm jő, hol - s - m-met előz.
Osztán egy rövid ár-t állíthatsz yttnek elébe
S mindezt rendesen írd öszve, nevemre találsz.


A dívka mladá snivě šeptá dál:
„On unaven byl, prosil o vodu,
z mých rukou pil, pak dlouho, dlouho stál
a tiše pravil: „Slavím náhodu,
jež popřála mi tebe spatřiti!
Již půl dne bloudím v této pustině,
a marně pátrám po své družině, –“
v tom ruku moji pevně zachytí. –
„Pojď, veď mě!“ praví.“ – Děsný, trpký smích
se vydral náhle z ňader starcových.
Však v upomínky sladké zabraná
jen povzdech tlumí dívka v zardění
a zpovídá se polo ve snění:
„On nešeptal mi slova vylhaná,
vždyť okem jeho srdce mluvilo!
Až k naší chatě jsem ho dovedla. – –“
V tom zachvěla se, tvář jí pobledla
a slzami se oko zalilo.
„Ach, otče, věř, on přijde, přijde zas,
on navrátí se, vždyť mi přísahal!“ –


雨后儿童喜欲颠
老翁不出自欣然
晴天霁色浑无用
只乞斜阳了断编


Heinz lacht im vollen Glücke,
Die Leiche sie wird rot.
Ihr Mund lacht mit der Lücke
Und wünscht zur Suppe Brot.


Где-то за лесом раскат грозовой,
Воздух удушлив и суВ пышную траву ушел с головой
Маленький Эрик-пастуТемные ели, клонясь от жары,
Мальчику дали приюДушно… Жужжание пчел, мошкары,
Где-то барашки блеюЭрик задумчив: — «Надейся и верь,
В церкви аббат поучаВерю… О Боже… О, если б теперь
Колокол вдруг зазвучал!»
Молвил — и видит: из сумрачных чащ
Дама идет через луг:
Легкая поступь, синеющий плащ,
Блеск ослепительный рук;
Резвый поток золотистых кудрей
Зыблется, ветром гониБлиже, все ближе, ступает быстрей,
Вот уж склонилась над ни— «Верящий чуду не верит вотще,
Чуда и радости жди!»
Добрая дама в лазурном плаще
Крошку прижала к грудБелые розы, орган, торжество,
Радуга звездных колонн…
Эрик очнулс Вокруг — никого,
Только барашки и оВ небе незримые колокола
Пели-звенели: бим-бом…
Понял малютка тогда, кто была
Дама в плаще голубо


Lui le chanteur divin, béni par les érables
Et les chênes touffus dans la noire forêt,
Il dit : Laissez venir à moi les misérables !
Et son front calme et doux comme un lys apparaît.


山南山北鹧鸪飞
日暮征人泪满衣
莫道思君行不得
纵令行去不如归


Nyitó virág is földerít,
Az illatár elszenderít.
Rövidke kéj,
Egy nap vagy éj!
Új vágyak rabja lettem
És bősz haraggal zúdulok,
Mint pusztító vész nyargalok,
Széttépem, mit szerettem.


Ах, опять всё те же глазки,
Что так нежно улыбались,
И опять всё те же губки,
Что так сладко целовались!
Этот голос, мне когда-то
Дорогой, не изменился;
Только сам уже не тот я,
Измененным воротилсВновь меня объемлют страстно
Бледно-розовые руки,
Но лежу у ней на сердце,
Полон холода и скук


Ztrácí se život v práci,
uhání, pádí, všecko se ztrácí.
Do práce ruče,
kmet zase v kamení tluče
a stýská,
vnouček však výská.
Hle v žulu, kam prve
pot padl se slzou kmeta,
slunéčko vesele slétá.


—«¡Ah, loca! ¿en dónde estarán?
¡Di, dónde, Pilar!» —«Señora»,
Dice una mujer que llora:
«¡Están conmigo: aquí están!»
—«Yo tengo una niña enferma
que llora en el cuarto oscuro.
Y la traigo al aire puro
A ver el sol, y a que duerma.
»Anoche soñó, soñó
con el cielo, y oyó un canto:
Me dio miedo, me dio espanto,
Y la traje, y se durmió.
»Con sus dos brazos menudos
Estaba como abrazando;
Y yo mirando, mirando
Sus piececitos desnudos.
»Me llegó al cuerpo la espuma,
Alcé los ojos, y vi
Esta niña frente a mí
Con su sombrero de pluma».
—«¡Se parece a los retratos
Tu niña!» dijo: «¿Es de cera?
¿Quiere jugar? ¡Si quisiera!...
¿Y por qué está sin zapatos?
»Mira: ¡la mano le abrasa,
Y tiene los pies tan fríos!
¡Oh, toma, toma los míos;
Yo tengo más en mi casa!»
«No sé bién, señora hermosa,
Lo que sucedió después:
¡Le vi a mi hijita en los pies
Los zapaticos de rosa!»
Se vio sacar los pañuelos
A una rusa y a una inglesa;
El aya de la francesa
Se quitó los espejuelos.
Abrió la madre los brazos:
Se echó Pilar en su pecho,
Y sacó el traje deshecho,
Sin adornos y sin lazos.
Todo lo quiere saber
De la enferma la señora:
¡No quiere saber que llora
De pobreza una mujer!
—«¡Sí, Pilar, dáselo! ¡y eso
También! ¡Tu manta! ¡Tu anillo!»
Y ella le dio su bolsillo:
Le dio el clavel, le dio un beso.
Vuelven calladas de noche
A su casa del jardín:
Y Pilar va en el cojín
De la derecha del coche.
Y dice una mariposa
Que vio desde su rosal
Guardados en un cristal
Los zapaticos de rosa.


Auf des Schlosses breiten Stiegen
Schallen nahend ihre Tritte;
Jetzt, gelangt vors Aug des Königs,
Kniet ihr Führer und beginnt;


Tu potes Ausoniae solus succurrere moestae,
O patriae numen Ausoniaeque salus.


Zkrocený vítr do zmolin leh,
prameny tichnou.
Mladičké matky ve hnízdech
nad ptáčaty vzdychnou.


云雨蛟龙无世无
睡中往往失明珠
比干七窍天何惜
不付曹瞒与寄奴


Was sinnest du so tief? Das Weib im Sonnenschein,
Das auf dem Monden steht, muß deine Seele sein.


The ruling passion, bold and strong,
May struggle in the bosom long,
Yet want its  to shoot;
But when kind Heav'n the soil supplies
With bolder Suns, and brighter skies,
It yields its gen'rous fruit.


Mächtige, lebende,
Stärkende Geister,
Die in der Stämme
Alter und Jugend
Bilden die Kraft.


Wenn dann blüht aus Wolkendunkel
Trostgesang und Sterngefunkel/
Weißt du, was so zärtlich zittert
Und wie Odem dich umwittert?
Weißt du, Liebster? Weißt du wohl?


伏波江面莹如磨
忽尔崩腾作沸涡
横笛未终平似板
此中端有万蛟鼍


Vidím ranných hájů
ubíhat mnohou zeleň
postříkanou bílými a pestrými květinami,
vidím z nich kývat mi hlavy milujících,
zváti mne kýváním lodyh,
houpavých, pozdvižených rukou.


In den rauhen Gebirgen, die hoch zum Himmel sich thürmen,
Die zuerst und zuletzt, Sonne, dein Angesicht schau'n,
Trifft man des Goldes genug; sie sind nicht jedem besteigbar,
Dem ist der Athem zu lang, jenem die Brust zu gepreßt.
Ströme rollen von ihnen aus unerschöpflichem Urquell,
Mancher hat schon daraus für sein Bedürfnis geschöpft.
Ihnen vergleich' ich Angelo's Geist und Angelo's Werke,
Ob mich einer versteht, ob mich die Liebe nicht täuscht,
Doch im Flachen findet man nichts als schmächtige Bäumlein.
Findet man Gräslein und Staub, Würmer und Heilige nur.


I hráli ptáčkové; sovy osamnělé
Ptáčátko jedno se optalo nesměle:
„Co je ti, sovičko, žes celá strápena,
A tvoje tvář je tak tuze zamračena?“
Tu sova odpoví dobrému ptáčkovi:
„Mrzí mne veselí vaše, vy ptáčata,
Mrzí mne den celý sluneční záře ta,
Zlobí mne, kdy na mně někdo zaštěbetá.“


An dem Abgrund schmale Wege,
Über Schluchten leichte Stege
Führen uns die Engel hin.
Mitten unter Schwergefahren
Heitere Ruhe sich bewahren
Lehrt Vertraun und frommer Sinn.


Nun so lebe, wie du lebest!
Schweb in Freuden, wie du schwebest!
Balde, balde wirds geschehen,
Daß du uns, wir dich dort sehen.


Naposled opři se ještě
vlnám těm pevně jak štít,
a když už není proč žíti,
ať aspoň je tedy proč mřít.


I zvědavý klíček písně vypadlý z rohu
hojnosti, jejž jitřní krása ledabyle naklání,
puchne a černá, jestliže cíp jen nešťastníkova
snu, kde se kuklí můra, mokře naň pad’.


华亭来复去芝田
丹顶霜毛性可怜
纵与乘轩终误主
不如还放却辽天


— « Arrivent les païens ; qu’on apporte mes armes !
Les coups, même la mort, je puis tout endurer ;
Mais comment supporter de voir couler tes larmes ?


Lehajtom árva fejemet,
De gondjaim felköltik,
S nyughatatlan kebelemet
Fájdalmakkal eltöltik.


Ist unbedingten Strebens
Geheime Doppelschrift,
Die in das Mark des Lebens
Wie Pfeil um Pfeile trifft.
Was ich euch offenbaret,
War längst ein frommer Brauch,
Und wenn ihr es gewahret,
So schweigt und nutzt es auch.


La guerra por un caso inevitable
invadió la Española Monarquía,
juzgando que aceptada, acabaría
de una vez con la gente miserable,


Was hör' ich? seltsam ahnungsvoller Sang!
Was seh' ich? welch ein himmlisch Angesicht
Hebt süß erröthend sich aus goldnen Locken
Und mahnt mich an die ferne Kinderzeit!
Ha! an der Rechten blinkt der goldne Ring,
Der rothe Stein; du bist's, verlorne Braut!
Ich bin's, den sie Meerbräutigam genannt,
Hier ist der Saphir, wie dein Auge blau,
Und drunten liegt das Hochzeitschiff bereit.


闲云一片在尧天
乞得归栖岂易然
肉食半生空白发
且餐湘菊荐寒泉


舟中无事阅陈编
千古高风挹圣贤
奔走徒劳竟何补
兴怀旧隐思凄然


Se a te sta pur de dare ed anche tòrre,
mia <vita e> morte, letizia e cordoglio,
deh, perché a torto il mio penar ti piace?


Meine Geliebte!
Ich bin so rund wie die Erde,
mein Fleisch hat Heilkraft,
und meine Blume ist zum Küssen schön.
Aber hebe mich nicht aus meinem Erdreich:
mein Fleisch hat Stacheln,
und leicht entroll'ich deiner Hand.
Willst du mich küssen,
bitte, knie nieder!


A csillagok ma, mondd, miért nagyobbak,
s mint a kisikált sárgaréz-edények
a konyha délutánján, mért ragyognak?
Mit akar tőlem ez a titkos élet?
Ki nyújtja itt e tiszta kegyeket?
Ki fényesít eget és hegyeket?
Mily pantheizmus játszik egyre vélem,
hogy századok emlékét visszaélem?


Baff rühmt/ daß alle Welt auf seine Schrifften seh/
Baff hält für alle Welt zwey Städtlein in der näh.


Talvez que seja a brisa
Que ronda o fim da estrada,
Talvez seja o silêncio,
Talvez não seja nad
Que coisa é que na tarde
Me entristece sem ser?
Sinto como se houvesse
Um mal que acontece
Mas sinto o mal que vem
Como se já passass
Que coisa é que faz isto
Sentir-se e recordar-se?


Ein Kreislauf, der zum Wahnsinn triebe,
Gäb' ihm nicht Licht und Sinn die Liebe!


Wir müssen auf das Fest den Rebenstok berauben/


„Přines mi pomeranč, ale jen jeden,“
řekla jsi ještě. Dvojice
nádherných očí planula. Litice
bolesti stáhla se zpět. Smrt. Eden –
tam je jich tisíce.


我病无形不可见
曼殊室利得深知
再三若欲通消息
推出床头木枕儿


Dann aber ist es Zeit, die Deichsel umzudrehn;
Drum eile wieder fort, das Vaterland zu sehn,
Damit das edle Tier, eh alle Kräfte fliegen,
Noch durch den kleinen Rest ein schönes Kind betrügen
Und Erben setzen kann. Stimm' aber ja bei Zeit
Der klugen Eltern Sinn zu schneller Dankbarkeit;
Schreib seinem Vater zu: »Dein Sohn ist nun vollkommen.
Er hat im Rennen schon zehnmal den Ring genommen;
Es ist kein wildes Pferd, sobald er es besteigt,
Das nicht Gehorsam auch und lauter Willen zeigt.«
Schreib seiner Mutter zu: »Ich muß das Reisen enden,
Sonst reißt man deinen Sohn mir gar noch aus den Händen.
Wenn er zu Saint-Germain auf seiner Flöte spielt,
So ist kein Damenherz, das nicht Empfindung fühlt.
Madame d'Orleans nennt ihn nur ihr Vergnügen,
Und die von Conti sucht ihr schmeichelnd obzusiegen.«
Dann nimm die schnelle Post und spare keinen Fleiß,
Bis dein verliebter Held auch recht zu reden weiß.
Verwandle nach und nach die Tanz- und Fechtertöchter
In Damen von Geburt, in gräfliche Geschlechter;
Nahm ihn ein Schneiderkind, ein Wäschermägdchen ein,
So laß sie Montmorence und Bassompierre sein,
Und wenn du den Roman so künstlich zugeschnitten,
So denke: Wird nun auch die Rechnung wohl bestritten?
Lies sie mit Zittern durch, und wo zu deiner Ruh'
Dir was entgegen scheint, so setze etwas zu.


Non è molti anni ch'io vidi Piagenza
con gran trïunfo; vedi quel ch'è ora,
ch'è poco men che troiana sentenza.


Er kommt. Und aus des Südens frohen Talen,
Wo träumend er im Lorbeerwalde lag,
Wo er zum Fest bei glutgefüllten Schalen
Des Myrtenhaines vollste Kränze brach,
Wo mit dem Zephir er die Wangen kühlte
Und buhlerisch in schwarzen Locken wühlte –
Fern aus dem Süden hat er alle Pracht
Herauf jetzt in den Norden uns gebracht.


Em tempo de sol abre uma flor que não é primaver
cai uma folha que  não é outono
o pássaro voa e sorri, o homem relax
Em tempo de sol meu dia é alegre, meu dia é o mar,
é a esperança de abraçar o céu, pular, canta
Em tempo de sol minha vida é leve é alegr
porque é em tempo de sol que a natureza mais se enaltece
comandando tudo com a energia do astro maior
a luz eterna a luz Divina
para todos irmãos


Du hast, O HERR, die gantze Welt erschaffen,
Als alles noch lag in dem Nichts entschlaffen.
Gleichwie der Tag die finstre Nacht verjagt,
Hat deine Gnad auch unser Hertz betagt.


Nun gieng's aus einem andern Ton.
Seht! spornstreichs galoppiren
Die Jäger nach: doch ferne schon
Hört man die Memmen um Pardon
Und Gnade lamentiren.


أحقاً أنَّ هذا الموت حَقٌ
وأن البحر يطويه الأصيلُ


Un envoltorio deshecho
Entre fango, espuma y tierra,
Y un pañuelo rojo y jalde
Que le sirve de cubierta.


Pap volt. Tiszteletesnek titulálja,
S vigyázza lépteit az ápoló.
Az arca: végzetbarázdálta föld,
A szeme: két nagy, hullámtalan tó.
Köd úszkál rajtuk s borong tétován,
Mint hajnalban a tengerszemeken, -
Hervadt, igétlen, öntudatlan ajka
Csak egy szót morzsol folyton: Istenem.


Und wenn es rückwärts lauscht,
Grüßt keine Mutter mehr;
Und nur ein Garten rauscht,
Ein wogend Wipfelheer.


co jsem ztratil. Navždy. Navždy.
Tma. Kdo chce mi pomoci?
Kdo ji zlomí? Bez moci,
bez naděje pokus každý.
Pohltiž mne, půlnoci!


يا لها اللَه غادة ذات دل
حبها صير الشقي سعيدا
قد دعاها العشاق عيداً ولكن
حرفت اسمها وقالت إيدا


雨后蟆颐山色开
玻瓈江清已可杯
绿荷红芰香四合
又入芙蓉城里来


mas quien pudiera haber jamás creído
que el tiempo en amarguras me volviera
memorias a quien yo tanto he querido?


Nor shady cypress tree:


Doch blickt, voll düstrer Wolken,
Der Himmel ernst und kalt,
Reißt sie von Haupt und Busen
Die bunten Blumen bald,
Sie zieht den Trauerschleier
Ums Angesicht zur Stund';
Es tönt kein Laut der Freude
Aus ihrem bleichen Mund!


Leč děd už nezněl; ňádrem puklý byl,
pták v hůře k srdci hnízdo přilepil
a z něho zkázku štěbotal mi svíží:
„Ty divíš se? Zde časy trávím drahné,
hoch rukou na mláďata nedosáhne
a starý kostelník jim neublíží.


居庸关外雪模糊
簇骑分明似画图
犹有深春后归雁
见君曾宿洞庭湖


„Ač mne voláš z hrobu klínu
noční dobou, bludný synu,
nepřeješ mi odpočinu –
nehřmí kletbou moje rety.
Náruč pnu ti ve ústrety,
abych strhal ďáblu sítě,
jenž se chystá na úsvitě
uvrci tě v pekel sluje.“


Et trouvant une force étrange
Pour l'arrêter et le saisir,
Elle a renversé dans la fange
Et terrassé le dieu Désir ;


Být dokonale šťastno lidstvo celé,
sen o blahu mu vyhasnouti v duchu:
zde nehledal by rozumu je cestou,
ni kázní vůle po zákonu dobra,
ni krásou uměn na vznět citů vzácných,
ni Bůh by jemu nebyl dále Bohem.
Zde cele blažen, syté byl bych zvíře.


Los destructores siempre van delante,
Cada día con más poder y saña,
Sin enemigo ya que los espante.
Triunfa el secuestro con olor de hazaña,
Que pone en haz la hez del bicho humano.
Ni el más iluso al fin la historia engaña.
El infierno al alcance de la mano.


Fühlst du, beim seligen Verlieren
In des Vergangnen Zauberland,
Ein lindes, geistiges Berühren,
Wie Zefyrs Kuß, an Lipp' und Hand,
Und wankt der Kerze flatternd Licht:
Das ist mein Geist, o zweifle nicht!


Ihr Blumen in der ganzen Welt,
In Sümpfen und in Flüssen,
In Gärten und auf offnem Feld,
Helft meinen Bräutgam grüßen.
Ihr Lilien und ihr Röselein,
Ihr Tulpen, Veilchen insgemein,
Lobt Jesum, mein und eure Kron,
Die schönste Blume zu Saron.


My želíme nad sebou,
Že nám dané stíny
Pro cizince ukrutné,
A že nás vypálí.


Unten Schlacht. Doch oben schossen
Durch die Luft auf Wolkenrossen
Drei Walküren, und es klang
Schilderklirrend ihr Gesang:


Ve chvíli stůl náš byl pokrytý láhvemi.
(Rýnské dvě, vermut, a chablis.)
Lízla jen od každé, novou však mámila,
nový druh před ni zas kladli.


稀微斜照影鳌山
黼座高临缥缈间
共祝吾皇千万寿
年年华阙觐天颜


Doch fürcht' ich wahrlich, mancher wird mich schelten,
Daß meinen Helden ich so ungerührt
Von dannen schicke, und ich laß es gelten,
Berlin hat vieles, dem ein Lob gebührt.
Schön ist's unstreitig abends an den Zelten,
Wenn man sein Liebchen dort spazieren führt;
Schön ist's im fischberühmten Stralau, Dank, o
Neptunus, dir, und schön ist's auch in Pankow.


Pflükkt/ ihr Musen/ um Permessen
Amaranten und Zypressen/
die Melposens Zähren nässen/
wimmert um Asopus Wellen
einen kläglichen Gesang/
daß der raue Jammer-klang
mög' an Teben wieder gellen.


Yet milder virtues he possest,
More gentle passions felt;
And in his calm and yielding breast
Each soft affection dwelt.


riponi per mio amor tua lustra spada,
servala in conservar tuo stato antico:
questo a gli amici e a la tua patria agrada.


a esperança fracassa muitas vezes, a dor jamais, por isso alguns crêem que mais vale dor conhecida que dor por conhecer, crêem que a esperança é ilusão, são os iludidos da do


Divno-li, že v hruši s jara
slavík hnízdo sobě splétá
a že těch, kdo mimo spějí,
srdce na klín k matce slétá;
že z hluboka duše vzdechnou:
„Pane! V metešení zlob
dej každému takou matku,
dej každému taký hrob!“


Wann eine Schöne sich ergeben,
Für den, der für sie lebt, zu leben,
Und ihr verweigern wird ein Scherz;
Wann, nach erkannter Treu des Hirten,
Die Tugend selbst ihn kränzt mit Myrten,
Und die Vernunft spricht wie das Herz;


Se nada houvesse para além da morte,
Nada, e o que o espírito é pronto a querer
O que a imaginação em vão procura
Não fosse nad E só um vácuo inteiro
No mundo, o enorme mundo perceptível,
Não fosse, nem o azulado das ondas
Nem a antecâmara da Realidade
Não outra coisa que o oco dele próprio,
E vazio do ser implodindo
Éter da ininteligibilidade
Onde o erro da razão sobre montes e vagas
Sem nexo em existir sem leis flutu
Quem sabe se o supremo e ermo mistério
Do universo não é ele existir
Com inteireza tal em existir
Que não tenha sentido nem razão
Nem mesmo uma existência, de tão única,
Concebíve Meu espírito, corrompe-se
Ao místico furor do pensament
De horror sem dor


Just then she reach'd, with trembling step,
Her aged mother's door —
He's gone! she cry'd; and I shall see
That angel-face no more!


Und bevor der Ton verhallt ist,
Sieh, schon öffnen sich drei Lädchen,
Und es sinken ihm zu Füßen
Wunderschöner Blumen drei.


Rozzpívej, ach rozzpívej
mraky z mého nitra,
v kalich srdce rozlívej
zář a rosu jitra!


Slyší příroda a zuby skřípá,
Pýchy lidské palác podmílá,
Jedy zlé z úst na lid vysýlá.


Der Himmel lacht lasuren
auff Florens bundte Fluren/
so sanfft rauscht itzt der Bach;
ümb seine Gräsgens schnellen
die zittrichten Libellen/
der Wald wölbt grün sein Dach.
Nelcken/ Scharlach/ Amaranth
und waß sonst noch wird benannt/
Fenchel/ Lauch und Meusedorn/
Hertzgespan und Rittersporn/
Kellerhaltz und Koriander/
alles blüht itzt durcheinander.
Tausendschön und Akkeley/
Augentrost ist auch darbey.
Sylvan die Ohren spizzt/
das Wasser-Volck selbst lauscht/
wie süß der West-Wind itzt
durchs Läublein rauscht.
Mars pflükkt sich seinen blancken Hut
voll Engelsüß und Wohlgemuht/
Pan bläst auff seinem Zihgen-Rohr
den Veilgens vor.
Amouretten / drall und nakkt/
schlagen rund ümb mich den Dakkt/
auff das Volck mit dikken Waden
bün ich durchauß wie geladen!


Nulla di men, per questo io non mi privo
del buon voler che n'è dato dal cielo;
me stesso accuso e 'l fallir mio non velo
in questo mondo misero e lascivo.


秋恨斜飞啼恨深
示将燕调杂吴音
人人竟听抛红锦
悔杀当时苦学琴


Poslechla lákavý nevěry hlas;
Předce však v srdcy svém po všecken čas
Upřímost k ženichu nesla;
V mysli své cýtila ouhlavní boj,
Lákaly sliby, a pohodlí stroj;
Věrnost tak Bělina klesla.


区域瓯闽此岭存
朝来飞雨暮行云
方今天下车同轨
一水如何强别分


Sei ruhig, Herz, und poche nicht!
Zerblasen ist alle Gefahr;
Es war ein Schaum, ein Gaukeltraum! –
Ach wohl, es war Gedankenschaum,
Und doch – so bitterlich wahr!


della Pantassilea tanto famosa
si legge ancora e di più altre assai:
costei l'avanza tutte in ogni cosa


Es wogt heran und sprühet Perlen aus,
Schäumt Diamanten, die auf Muscheln schimmern,
Und rollt zurück mit leisem, trübem Wimmern,
Das jäh erstirbt in Wind und Wellenbraus.


Die Schönheit ist der Falschheit stolzer Sitz,
Und jedes Jahr schwächt ihre Stärke.
Doch thut der Wein durch eingeflößten Witz,
Im Alter erst die größten Wunderwerke.
Wie oftmals täuscht das Schmeicheln die Vernunft?
Wie sklavisch wird ein Mund, der lächelnd trügt, verehret?
Doch dieser Wahn verschont die freie Zunft,
Die stets ihr Glas in Einem Zuge leeret.


Kdo chceš být lidstva učitel
a vidíš marnost svojich děl,
jen nepotrať mi všechnu chuť!
Sám bůh měl stejný osud:
hned v první den řek „Světlo buď!“
a ono – není dosud.


Es hatte dort einer/
Dem gleich vielleicht keiner/
Des Heinrichs Gemüht/
(Als welcher bey Frommen
Den Namen bekommen
Von freundlicher Güt') 8
Durch künstlichen Klang
Zu tödtlichen Schlägen
Gar können bewegen/
Den sonst kein Eyfer bezwang'.


Principia, pues, aquí, tu obra futura,
Noche, y con lengua libre de falacia
explícame la edad, el sol, la acacia,
el río, el viento, el musgo, la escultura...
De los colores adjetivos cura
esta instantánea flor, póstuma gracia
de un idioma que fue —con pertinacia—
retórica guirnalda a la hermosura.
Brújula sin piedad, tiniebla pura,
orienta, Noche, mis sentidos hacia
las torres de tu intrépida estructura
y deja que, en racimos de luz dura,
se apague esta inquietud que nada sacia
sino el error de ser tiempo y figura.


Weil nun das Zeitgeschwür ist aufgebrochen,
Stürmt Unheil durch die Völker wütend los.
Ein Meer von Blut hat jeden Damm durchstochen,
Der Strom der Meinung wird in Blut gesprochen,
Als Blut entspringt der Quell dem Erdenschoß.


倩搔背痒坐深村
爱说前朝赐帛恩
县帖不来寻社长
自摊牛契教玄孙


Úgy múlik lassan minden fájdalom.
Ahogy az élet elmúlik velök.


La partida de mi vida
juego con tanta pereza
que perderé la partida
por no mover una pieza.
¿Que me levante? ¿Que salga
en busca del vellocino?
No hay vellocino que valga
las fatigas del camino.


东园夜凉歌竹枝
人影月色两参差
天高鹤背露花落
恰似玉郎清笑时


Jung-Robin trug eine blaue Kapp'
Und ein Schwert an seiner Seit',
Und die Mutter gar, die bauschte daher
Im Vierzigfaltenkleid.


O laß, Mirza-Schaffy!
– So sprach der alte Weinwirt –
Laß deine Phantasie,
Und bis dein Leib zu Wein wird,
Bis deine Glieder zerfließen,
Zu würzen des Weltmeers Flut:
Laß sich in dich ergießen
Des Weines heilige Glut!
Laß alle frommen Toren
In Nüchternheit versinken;
Kein Tropfen geht verloren
Von dem, was Weise trinken!


东陂风雨卧黄云
塍水翻沟隔垄分
舂玉取新知不晚
腰镰今日已纷纷


Was hat mich denn gezogen?
Was klang in ferner Luft?
O meldet, liebe Wogen,
Wo ist Sie, die mich ruft?


Sieh! dein Liebstes, Natur, leidet und schläft und du,
Allesheilende, säumst? oder ihr seids nicht mehr,
Zarte Lüfte des Aethers,
Und ihr Quellen des Morgenlichts?


太傅风流祖
亲朋共手谈
元来棋有智
输墅与羊昙


Bohatě protkaný jeho lem
synkovi ve tvář se vtíná;
pohněván stranou chce s komoněm,
škube jím, komoň se vzpíná.


Voluttà con Belleza si gavazza,
va fuggendo il Contento e siede Angoscia,
el ceco Errore or qua or là svolazza,
percuotesi il Furor con man la coscia;
la Penitenzia misera stramazza,
che del passato error s'è accorta poscia,
nel sangue Crudeltà lieta si ficca,
e la Desperazion se stessa impicca.


Thus, while the Judge gives diff'rent Journeys
To Country Counsel, and Attornies;
He on the Bench in quiet sits,
Deciding, as They bring the Writs.
The  thus prays and sleeps at ,
And very seldom stirs from Home:
Yet sending forth his Holy Spies,
And having heard what They advise,
He rules the Church's blest Dominions;
And sets Men's Faith by His Opinions.


Du, die auf Blumenleichen
Des Tiefsinns Wimper senkt,
Bei blätterlosen Sträuchen
Der Blütenzeit gedenkt,
In Florens bunte Kronen
Ein dunkles Veilchen webt,
Und still, mit Alcyonen,
Um Schiffbruchstrümmer schwebt:


ما سِرُّ سُكانِ الحِمى بِمُذاعِ
عِندي وَلا عَهدُ الهَوى بِمضاعِ
أَينَ الحِمى مِنّي سَقى اللَهُ الحِمى
رَيّاً وَكانَ لَهُ الحَفيظَ الراعي
وَمَنازِلاً بَينَ البِقاعِ وَراهِطٍ
أَكرم بِها من أَربُعٍ وَبِقاعِ
تِلكَ المَنازِلُ لا مَنازِلُ أَنهَجَت
بَينَ الكَثيبِ الفَردِ وَالأَجراعِ
كَم باتَ يُلهيني بِها مَصنوعَةُ الـ
ـأَلحانِ أَو مَطبوعَةُ الأَسجاعِ
إِنسِيَّةٌ بَيضاءُ أَو أَيكِيَّةٌ
وَرقاءُ عاكِفَةٌ عَلى التَرجاعِ
كَحلاءُ ضاقَت عَن إِجالَةِ مرودٍ
وَجِراحُها في القَلبِ جدُّ وِساعِ
وَمَدامَةٍ لَم يُبقِ طولُ ثَوائِها
في خدرِها إِلّا وَميضَ شُعاعِ
مِن كَفِّ مَصقولِ العَوارِضِ آنِسٍ
يَرنو بِمُقلَةِ جُؤذُرٍ مُرتاعِ
وَقَفَت عَقارِبُ صُدغِهِ في خَدِّهِ
حَيرى وَباتَت في القُلوبِ سَواعي
راضَت خَلائِقَهُ العُقارُ وَبَدَّلَت
نزقَ الصِبى بِمُوَقَّرٍ مِطواعِ
في رَوضَةٍ نَسَجَت وَشائِعَ بُردِها
كَفُّ السَحابِ وَأَيُّ كَفِّ صَناعِ
حَلَّت بِها الجَوزاءُ عِقدَ نِطاقِها
فَتَباشَرَت بِالخصبِ وَالإِمراعِ
وَعَلا زَئيرُ اللَيثِ في عَرصاتِها
ما بَينَ طَرفٍ واكِفٍ وَذَراعِ
وَتَدافَعَت تِلكَ التِلاعُ فَأَتأَقَت
غُدرانَها بِأَتِيّ ذي دُفَّاعِ
فَكَأَنَّما المُلكُ المُعَظَّمُ جادَها
بِنَوالِهِ المُتَدَفِّقِ المُنباعِ
الخائِضُ الغَمَراتِ في رَهَجِ الوَغى
وَالحَربُ حاسِرَةٌ بِغَيرِ قِناعِ
وَالقَومُ بَينَ مُرَدَّعٍ بِدِمائِهِ
وَمُعَرَّدٍ بِذَمائِهِ مُنصاعِ
في مَوقِفٍ ضَنكٍ كَريهٍ طَعمُهُ
حُبسَ الفَوارِسُ مِنهُ في جَعجاعِ
بِمطهَّمٍ نَهدٍ كَأَنَّ مُرورَهُ
سَيلٌ تَدافَعَ مِن مُتونِ تِلاعِ
أَو لَقُوَّةٍ شَغواءَ حَقَّقَ طَرفُها
مِن رَأسِ مرقَبَةٍ طَلاً في قاعِ
وَمُهَنَّدٍ يَبدو عَلى صَفحاتِهِ
رَقراقُ ماءٍ فَوقَ نَملٍ ساعِ
وَمُثَقَّفٍ إِن رامَ مُهجَةَ فارِسٍ
لَم تَحمِها مَوضونَةُ الأَدراعِ
فَكَأَنَّ مُحكَمَةَ السَوابِغِ عِندَهُ
مِن نَسجِ خَرقاءِ اليَدَينِ لَكاعِ
بِجَنانِ مَضّاءِ العَزائِمِ رَأيُهُ
في الحَربِ غَيرُ الفائِلِ الضَعضاعِ
وَكَأَنَّما يَختالُ في غَمَراتِها
وَالنَقعُ قَد سَتَر الدُجى بِلِفاعِ
لَيثُ الشَرى في مَتنِ أَجدَلَ كاسِرٍ
يَسطو بِصَلٍّ في ثِيابِ شُجاعِ
مَلِكٌ فَواضِلُ جودِهِ مَبثوثَةٌ
في الأَرضِ تَسأَلُ عَن ذَوي الإِدقاعِ
خُلِقَت أَنامِلُهُ لِحطمِ مُثَقَّفٍ
ولفلّ هِندِيٍّ وَحِفظِ يَراعِ
ما رايَةٌ رُفِعَت لِأَبعَدِ غايَةٍ
إِلّا تَلَقّاها بِأَطوَلِ باعِ
مَلَأَت مَساعيهِ الزَمانَ فَدَهرَهُ
يَومانِ يَومُ قِرىً وَيَومُ قِراعِ
وَشَأَت أَياديهِ الغُيوثَ لِأَنَّها
تَبقى وَتِلكَ سَريعَةُ الإِقلاعِ
وَلَهُ إِذا اِفتَخَر المُلوكُ مَفاخِرٌ
لا تُعتَلى بِأُبُوَّةٍ وَمَساعِ
ما أوقِدَت نارُ الكِرامِ بِوَهدَةٍ
في المَحلِ إِلّا شَبَّها بِيَفاعِ
تَرجوهُ أَملاكُ الزَمانِ وَتَتَّقي
سَطواتِ ضرّارٍ لَهُم نَفّاعٍ
يا أَيُّها الملكُ المُعَظَّمُ دَعوَةً
مِن نازِحٍ قَلِقِ الحَشا مُرتاعِ
لا يَأتَلي لِدَوامِ مُلكِكَ داعِياً
وَإِلى وَلائِكَ في المَحافِلِ داعي
يُهدي إِلَيكَ مِنَ الثَناءِ مَلابِساً
تَضفو وَتَصفو مِن قَذى الأَطماعِ
مَصقولَةَ الأَلفاظِ يَلقاها الفَتى
مِن كُلِّ جارِجَةٍ بِسَمعٍ واعِ
أَبدَعتَ فيما تَنتَحيهِ فَأَبدَعَت
فيكَ المَدائِحُ أَيَّما إِبداعِ
فَإِلى مَتى أَنا بِالسِفارِ أُضَيِّعُ الـ
ـأَيّامَ بَينَ الشَدِّ وَالإيضاعِ
حِلفَ الرَحالَةِ وَالدُجى فرواحلي
ما تَأتَلي مَمعوطَةَ الأَنساعِ
أَشبَهتُ عِمراناً وَأَشبَهَ كُلُّ من
جاوَزتُ مَنزِلَهُ فَتى زِنباعِ
بَينا أُصَبِّحُ بِالسَلامِ مَحَلَّةً
حَتّى أُمَسّي أَهلَها بِوَداعِ
أَبَداً أُرَقّحُ كَي أُرَقّعَ خَلةً
مِن حالَةٍ مِثلَ الرَدا المُتَداعي
قسماً بِما بَينَ الحَطيمِ إِلى الصَفا
مِن طائِفٍ مُتَنَسِّكٍ أَو ساعِ
إِنّي إِلى تَقبيلِ كَفِّكَ شَيِّقٌ
شَوقاً يَضُمُّ عَلى جَوىً أَضلاعي


Con dos puñados de sol
Y cuatro tumbos de dado
Repite el otro soldado
Para Conde de Tirol;
Fénix le hacen Español
Collar de oro y plumas bellas;
Despidiendo está centellas
De sus joyas; mas la suerte
En gusano le convierte,
De pájaro tan galán.
Los dineros del Sacristán
Cantando se vienen y cantando se van.


El entretenimiento de tu vida, eso soy,
si buscas aventura te la doy,
si buscas alegría, reir te hago,
si buscas comprensión para ti estoy,
como un bufón, un payaso sin corazón.
No hay profundidad en mis palabras,
que toque fondo en tu mar de emociones,
porque yo no soy, ni seré la mujer,
de los sueños donde despierto fantaseas.
No intentaré más por ti, ser la mujer ideal,
porque mi imperfección con lucha he logrado,
porque no valoras mi compañía, mi cariño,
y sólo el tiempo en mi hará lo impensado.
Yo sé que ahora de la vida esto es lección,
que habernos encontrado no hemos escogido,
y no lo tomaré sólo por el lado negativo.
en mi quedará lo bueno, y seguiré mi camino.


بِئسَما ربّيته مِن ولدٍ
قَد رجوتُ النصرَ فيه والظفر
عاقَه مَقدور سوءٍ فَاِنثَنى
واِرتَوى بِالعارِ وَالرأيِ الأشر
قَبّح اللَّه لِباني إنّه
كَلبانِ البكرِ مِن بغلٍ أَغرّ
أيّها الناسُ أَفيقوا وَاِنظروا
فَلَقد جاءَ بِأمرٍ مُشتهر
قاتَل الأَعمام والخال لهُ
جاهلٌ في الدهرِ في هتكِ النّفَر
مَعشرٌ مِنهم صرارٌ واِبنهُ
وَيَزيدٌ ونفيعٌ وَعُمَر
لا سَقى اللَّه أَراضيهم حياً
وَوليدي غالهُ سوءُ القَدَر
وَتَقضّى أمَلي منهُ وَلا
عاشَ في خيرٍ ولا أَقضى وَطَر
وَشِهابٌ قَد صَبا فيمَن صَبا
لَيسَ عُمري فيه سَمعٌ وَبَصر
كان جسّاسٌ وَقد أهدى له
في كليبٍ عمّه ضوءَ القَمَر
فَبنو شَيبان خلصانٌ لهُ
أَهلُ نصحٍ وَصفاءٍ مُشتَهر
فَلَحاه اللَّه عنّي رجلاً
وَرَمى إبني بسهمٍ مِن وَتر


争走金车叱鞅牛
笑声唯是说千秋
两边角子羊门里
犹学容儿弄钵头


Und als sie trat in das zweite Gemach,
Da lag auf seidenen Kissen
Das schönste Weib in goldnem Gelock,
Doch schlief sie bleiernen Schlummer.


E tu poi, Mencia, le vïole poni
in petto a Delio, che te sola onora,
e Mencia, Mencia sempre cerca e chiama.


So muß ich still und einsam gehn
Und niederschaun zum klaren Sterne;
O Stern, wie lächelst du so schön!
Dich lieb' ich auch in weiter Ferne!


Aber spät erst, so fleht mit mir dein Vaterland,
Flehn die Edlen mit mir, welche, wie einst, im Lenz
Deiner Tage, die schöne
Seele Winkelmanns dich geliebt,


Ty čarovný sne o svobodě,
jenž hřál jsi hruď nám v mrazu běd,
jsi pravdou, a náš národ dýše
již volně, bez pout, deset let!


Wann sie empfinden deine gnad,
so dancken dir die völcker, Got,
Jauchtzen, von hertzen frölich sein
ob solcher grossen güte dein,
Daß die du dir hast außerwelt
dein hand regiert, schützt vnd erhelt.


É noite! Treme a lâmpada medrosa
Velando a longa noite do poet
Além, sob as cortinas transparentes
Ela dorm formosa Julieta!


Víš-li, k čemu je vše kvítí,
na něž slunce v lásce svítí,
k čemu nejkrásnější květ,
jaký posud stvořil svět –
víš-li, k čemu je Tvůj ret?


Indi fra selve, rupi, monti e sassi
fermo sovente il piede, così bella
parmi veder madonna assisa a l'ombra.


JE reviens à la poésie !
La richesse décidément
Ne veut pas de mon dénûment,
Et c’est un triste dénouement.


Behold, yon wretch, by impious fashion driv'n,
Believes and trembles while he scoffs at heav'n.
By weakness strong, and bold thro' fear alone,
He dreads the sneer by shallow coxcombs thrown;
Dauntless pursues the path  trod;
To man a  and a  to God.


Na každý svůj krok i
na svou řeč jest bedlivý,
kdo je v skutku
bohabojný, stydlivý.


Es liess sich der Herzog Wlastislaw,
Der Sotzer Herzog, der Pocher,
Fertgen ein Schwert, fünf Schuhe lang,
Von Eisen, gegraben am Misabach,
Mit Silber geziert aus der Eule.
Und wer – es riefens die Boten aus –
Von Männern so lang als des Schwertes Läng,
Der lasse sich fertgen ein Schwert so lang
Und stell sich am Ersten des Maien.
Da war für die Schmiede wohl gute Zeit,
Klang Hammer und Ambos weit und breit.
Ist gleich von Sotz nach der Prager Stadt
Wohl mannig und mannige Meilen,
Es klang doch der Sotzer Hammerschlag
Bis weit hinauf auf den Wischehrad,
Wo Neklan, der Herzog, tät weilen.


Was muß innig dich betrüben?
Wie sie lieben.
Trösten dich nicht güt'ge Freunde?
Besser Feinde.
Hoffst du nichts vom künft'gen Tage?
Neue Plage.


Ich bin ganz unaussprechlich froh,
Daß du gekommen bist,
Daß du, obzwar auf Heu und Stroh,
Wirst Mensch und Kind gegrüßt.
Ach, laß dein Zuckermündelein
Mein arme Seel erquicken
Und die verliebten Äugelein
Erfreulich auf mich blicken.


Großes ist geschehn,
Und in deiner freien Berge Luft
Soll kein böser Geist aus finstrer Gruft
Wieder auferstehn.


„Ó děti! Vnuci mí! Jsem živ, to moje bída!
Ó, klňte mi jen dál a prchněte zas rázem!
Ať vesmír Orion hvězd cestou dál si hlídá,
já umřít nemohu, že Smrt jsem snesl na zem.


Vzešla hvězda na východě,
ploula tiše po nebesku,
ploula, – však tu v polou pouti,
bouř a blesk jí stavil stezku.


Und nun erheb, hinauf vom Kriegsgewimmel,
Dich wieder zu des Allerbarmers Himmel,
Der, uns zu zücht'gen, dich herabgeschickt!
Auf, und erzähl ihm, was dein Aug' erblickt!


Nur, wie wir ohne Groll
Das Recht des Nachbars ehren,
So fordern wir, man soll
Auch unsres uns gewähren.
Kein Vormund red' uns drein
Wie willenlosen Knaben;
Wir wollen einig sein
Und wollen Frieden haben.


Cupido, nyiladnak magam vagyok-é csak
célül támasztott jele?
Csak az én szívem-é, senki nem egyébé
nagy szenednek tűzhelye?
Csak az, ő így szóla, s ha bánod, tégy róla,
- úgymond -, ha jóm nem kelle.


不得商于又失齐
楚怀方寸一何迷
明知秦是虎狼国
更忍车轮独向西


A to jsou ty moje slzy
Nad kolébkou roněné,
Sladké, hořké, hned blahostí,
Hned zas bázní zplněné.


Drin saß ein Mädchen am Rocken
Den ganzen Abend lang,
Der wurden die Augen nicht trocken,
Sie spann und sann und sang:


Bratře, proč se divíš, tak sladká řeč že slovanská,
vždyť v medu již dědové koupali rádi jazyk.


A co je ti, dívko tichá?
Co tak nyješ zamyšlena?
Jak ta kouzla přec jsou mocná –
Jaká to je s tebou změna!


谁道姮娥是羿妻
桂花香露湿云衣
翻然跃入清虚府
不□人间有别离


avšak budu na tě
do smrti žalovat,
že cit sladké lásky
nikdy víc nepoznáš!“


C'est la révolte ici qui devient impossible,
Et ce qui se présente est la démission.
Et c'est l'effacement qui devient invincible.
Et tout n'est que bonjour et salutation.


Tisíce a milliony
nových mil kdy znovu ujdeš,
nová města na obzoru
duši tvé se zjeví zas.


水驿荒寒天正霜
夜深吟苦未成章
闭门不管庭前月
分付梅花自主张


So rückt denn in die Runde!
Es schleicht die Zeit im Dunkeln,
Sie soll uns rüstig finden
Und heiter, stark und gut!
Gar viel ist zu vollbringen,
Gar vieles muß mißlingen.
So mag die letzte Stunde
Nachleuchten uns und funkeln!
Wo unsre Pfad sich winden,
Wir sind in Gottes Hut.


Žal divý Pavle ztichl náhle v hrudi,
jak byl by život v těle jejím zhas‘,
a necítila, ruka jak mu studí,
a neviděla hrozný v tváři mráz,
a nevěřila, že se neprobudí,
by aspoň chvíli byli šťastni zas,
že hloubka očí vábná tak a tklivá
se na svou Pavlu ani nepodívá.


Však Aleš, úlisný jak pardal, volá:
„Mně žádná ze všech žen již neodolá!
Dav mužů zmoci, toť být hračkou musí!“
Dal čapku na stranu, knír kroutil rusý.


Entró ella, creyendo que colocaba
la cesta fuera de mi vista.
Hermosa, cautivadora,
avanzó hacia mí.
Mis ojos cerrados la engañaron,
y sus juveniles dedos acariciaron
con amor mis sienes
despejadas de negro y sueños.
Sus labios me besaron peligrosamente
la frente, las mejillas y los labios
haciéndome olvidar esos años
de inexistente desamor
abonado por el silencio.
Siempre la amé.
Ella también me amaba.
A su ida, abrí los ojos
y la cesta seguía allí
con un papel que decía:
«Papá, es mi hijo. Cuídalo. Volveré en una hora.
¡Estás muy bien!.. Amanda».


kampak by se uschovala?
Slyším koně cválat v honě,
louče planou krvavě,
prosvítá se v nebeskloně.
Na mém poli mezi klasy
ať v plen není divé chasy.
Pomoz, sestro!“ „Pomohu,
dobře splním úlohu.
V hroudě svojí zakotvena
nechť je živa, šťastná žena!
Budiž vrbou, by tu stála,
pruty jako vlasem vlála,
zeleným se listem smála...!“


万里青霄发轫时
骅骝绝足看奔驰
太平宰相何人识
惟有巫咸得预知


Io non fui quel che fabricò il cavallo
per consumar la gran città di Troia,
né mai falsai moneta di metallo.


So sang mit ihrer Zauberstimme
Rom, die Zauberin.
Verderblich riß des Liedes Anmuth
So manches beßre Herz dahin.
Es wähnte sich zum Glück erlesen,
Es opferte sich selbst zum Dank.
O wär doch auf den Zaubergesang
Ein Schwertschlag Wiederhall gewesen!


Nad démant tvrdší utrpení –
byť srdce lidské bylo kamenem,
v ně vpíše zhoubu, jeho tvářnost změní.


Was du an ihrem Landsmann Hamlet verbrochen,
Bleibt von den Dänen nicht ungerochen,
Sie könnten für dein täppisch Sezieren
Dich als spruchweisen Polonius traktieren.


Entre alabardas do Museu Histórico
Gustavo Barroso inventava a glória paraguaia
e Mariano Mafra pregava o massacre dos
judeus enquanto
Berta Samuel me devorava coração e pênis
na Rua Santo Amaro e na Praia do Russel
o Almirante jovial manobrava o bilboquê e o
coração
vida da minha vida, Glória querida — exclamava
de joelhos
e Dona Glorinha bela enchia de graça e suco de uva
o cristal do Almirante e Paulo Fleming
aprendia a um tempo
o cálculo infinitesimal o ditirambo o gin e as
noivas familiares
e Manola o aguardava com seus olhos azuis e
Simone era cantada por suas sonatas ao
piano e seus cabelos
naquele tempo Manuel Hasslocher era barão e
entre suas lavandas
cintilava a esmeralda no pulso da baronesa
Torelli
e se ensinava ao poeta o Bourgogne a lavanda
as estrangeiras de tornozelo fino e os
cachimbos de cereja
e rolava em seu aroma o seio branco de Bice
Taliani


Však se také dala vidět!
Nemusí se věru stydět
za vínek, co dala v podušku;
za ten halíř jako zlatý
koupím aspoň troje šaty
pro svou Květušku.


岭上白云朝未散
田中青麦旱将枯
自生自灭成何事
能逐东风作雨无


شَجى وَشَفى لَمّا شَدا وَتَرَنَّما
فَأَنعَسَ أَيقاظاً وَأَيقَظَ نُوَّما
وَجَسَّ مِنَ الأَوتارِ مَثنىً وَمَثلَثاً
فَحَقَّت بِنا الأَفراحُ فَرداً وَتَوأَما
أَغَنُّ كَأَنَّ العودَ ضَمَّ صَدىً لَهُ
يُحاكيهِ في أَلفاظِهِ إِن تَكَلَّما
يُحاكيهِ في الحالَينِ صَوتاً وَلَهجَةً
فَقَد كادَ يُلفى ضاحِكاً مُتَبَسِّما
إِذا رَتَّلَت أَلفاظُهُ الشِعرَ مُعرَباً
أَعادَت لَنا أَوتارُهُ اللَفظَ مُعجَما
لَهُ مَنطِقٌ يَستَنزِلُ العُصمَ عِندَما
يُحَرِّكُ في الأَوتارِ كَفّاً وَمِعصَما
يَضُمُّ إِلى نَهدَيهِ عوداً تَظَنُّهُ
نَسيماً مُجَزّاً أَو نَعيماً مُجَسَّما
كَأَنَّ حَشاهُ ضَمَّ سِرّاً مُكَتَّماً
يُمَوِّهُ عَنهُ أَو حَديثاً مُجَمجَما
يُطارِحُنا شَرحَ الضُروبِ مُبَرهِناً
فَنَأخُذُ نَقلَ اللَهوِ عَنهُ مُسَلَّما
وَإِن حَرَّكَتهُ الكَفُّ أَبدى تَمَلمُلاً
فَحَرَّكَ مِنّا يَذبُلاً وَيَلَملَما


Das ist die Pest des edlen Blutes,
Der Hemmschuh für das Rad der Zeit,
Das ist der Tod des freien Mutes
In Rat und Tat, in Fried' und Streit.
Du Mittelweg für Schuft' und Memmen,
Du Schlupfloch jeder feigen Blöße,
Wann wird dich endlich niederschwemmen
Der Alpenstrom der Kraft und Größe?


¿Por qué fui tu vapiro de amargura?
¿Soy flor o estirpe de una especie oscura
Que come llagas y que bebe el llanto?


Botját ura megett hű Toldi szorítja,
Duzzad a fejében nagy tollu barétja,
Halántékiba vér tolul amint mennek:
A kezdete sem jó, vége mi lesz ennek!
Három szoba tömve fényes alabárddal,
Sikátoron a közt verekednek által,
S mikor elhaladtak, össze magát zárja,
Mint csónak után a vizek omló árja.


Yo sé bien cuánto duele una esperanza
que huye y un temor que crece en pena,
y cuán vano es el fin de mi deseo;


Quiso imitar a su querido esposo,
y aunque él murió con tres, y ella tenía
uno sólo en el tránsito dichoso.


Und alsobald begann im Zorn zu tönen
mein Saitenspiel von hochvermeßnen Händen
und füllte mein Gemach mit eh'rnem Dröhnen.


此夜炎蒸不可当
开门高树月苍苍
天河只在南楼上
不借人间一滴凉