Wohnt der Vater nicht leibhaftig,
Wie das Leben selber drin?
Wünschend, wollend, einzig-kräftig,
Stets mit einem frischen Sinn? –


O! Preussens Grosse Königin!
Du hast des jungen Friedrichs Tugend
vor Deine Sorgsamkeit und Liebe zum Gewinn,
und Deine Lust an Seiner Jugend.
Sein Band ergötzet Deine Brust.
Dein Wille macht es rühmlich feste
Du suchest und besorgst vor Ihn das allerbeste;
Liebst Seine Braut, ehrst Seine Lust,
sprichst ein zufriednes Ja aus wahrem Mutter-Triebe,
und liebst in Ihm die Macht der Liebe.


O ihr Sternenaugen,
Oder Augensterne!
Wollt ihr dennoch gerne
Diese Thränen saugen,
Die ich zu euch wein' in jene Ferne?


Szőke tündérlyányok sárga hajaikat
Szálanként keresztülhúzzák a föld alatt;
E szálakból válik az aranynak érce,
Kincsleső emberek nem kis örömére.


S fájdalma nagy lőn. Engem nem talált,
Akit már akkor karján hordozott;
A szellő levert, a rög rám gurult...
Anyám elveszte, kisded magzatot.


Nejtěžší je žíti, by se skutkem stala,
na paloučku štěstí ptákem zazpívala.


Et s'io fosse defuncto et triduano,
questo novo amore harebbe forza
refarme lieto, non che vivo et sano.


Das war ein muntres Getümmel,
Als die lachenden Engelchen dir die Farben reichten,
Hohe Geister dir als Modell in ihrem Adel standen,
Und Musik des Himmels dazu mit Macht erklang.


Nur hie und da ein Meteor
Stieg aus den Kratertiefen
Ins schweigende Azur empor
Und zeigte mir die Spuren
Erloschner Lavafluren,
Die ringsum lautlos schliefen.


Nejsem advokátem bohužel,
bych se Žalobníkem stal,
člunkem v Osud lomcoval,
na Ludvíka nářků spustil proud.


Drauf dachte sie, ihn an dem Stamm
Des Kreuzes zu umgeben,
Weil er daran, als Bräutigam,
Gelassen Leib und Leben.
Sie konnt ihn aber nicht bekommen,
Die Mutter hat ihn weggenommen.


Když matka viděla jej, zvolala:
„Ó, nehodný, konečně přicházíš?
Ty ani neptáš se, zda živou jest?“


Klanglos ging der Tag zur Nacht
An den Rand der grauen Erde.
Und der Wolken schwere Herde
Raucht wie Trümmer einer Schlacht.


Und hast du des Verstandes Fluch
Zu meiner Prüfung mir gestellt:
Er ist ein Trug.
Doch hast du selber ja, du Herr der Welt,
Hast selber den Verführer mir gesellt.


Prostý dnes, s rekvisitami, maskami v brašně zítra
klamat a slibovat ve fantastickém šatě zchytra
uměl jak Faustův syn, jenž se denně převléká,


سامْحيني يا وحدِكْ!


To byl průběh, jak se líbí asi všude, –
a dobře péru umdlenému slouží;
ať milenci se na chvílenku souží –
když jenom v konci přece svatba z toho bude.
A věncem zavírat by mělo se to vždycky;
dal víc by vnady taký život světu,
než ten, kde mnoho trní – málo květů,
tak zvaný „život všední“ čili prosaický. –
A chopil by se mužně rekovného meče
snad potom rád i mnohý z oněch lidí,
jimž darmo na léta se líně život vleče,
an sotva cíle jakého v něm vidí. –


tomo-a
mil vezes
e lhe sopro na boca
o ar


"Du kennst mich, ich bin ein langmüthiger Mann,
Ich drücke ein Aug zu, so lang als ich kann,
Aber ganz kann ich außer mich kommen,
Wenn Alles und gar nichts will frommen.


Ó blaze u tvých šedin v trávu hebkou
na chvíli hlavu k odpočinku složiť,
ó milo dávných snů svých nad kolébkou
si po královsku v písních zavelmožiť!
Oj, lesíku, ty příteli můj řídký,
zas pospíchám si k tobě pro povídky,
zas bez starostí sním v tvé rosné třísni,
bych nachytal si v srdce nových písní,
bych hledal cestu k ztracenému ráji
a pobloudil si ve tvém pěkném rámku,
bych zašel s cesty k zakletému zámku,
tam k tiché ville borku na pokraji.
Ta hlavička! kdo viděl větší krásu!
se uklání zas ke mně přes terasu –
och, či to z očka slza ke mně sklouzla,
či tajemná tu jakás vládnou kouzla,
že mladosti se otvírá mi kniha
a vzpomínkami srdce moje stíhá,
že duše má se v zašlé doby vrací
a v nich se jako v modru orel ztrácí,
že v dávné sny se poznova mi vesní,
že smuten bloudím tichou říší lesní,
až chůzí zemdlen, poesií zmlazen
se v myšlénkách kdes stavím před obrazem?
Ha, sladké leknutí! tam v sličném zmatku
se krásná dívka kloní ku klekátku...
Teď pohleděla ke mně zvědavě –
můj bože, její tváře tak mi známy!
Leč proč se chvím, proč srdce usedá mi,
proč oko tkví na její postavě?
To roucho klášterní je snad jen mate?
Ach, vím, juž vím, ó žádné zdání klamné:
tu sličnou tvář jsem vídal častokráte
a dnes mne bázeň přetajemná chvátí,
že sotva mohu šeptmo zastenati:
Och, pomodli se, dívko, také za mne!...
Ó byla doba, kdy jsem, dívko bledá,
pln nadějí ti v náruč hlavu klad’,
kdy každá sladkých pochybností běda
býť zdála se mi plna božských vnad,
kdy v budoucnosti vítal jsem svůj eden,
kdy život svůj a touhy jeho luzné,
sny spanilé a zápaly své různé
jsem obětoval za pohled tvůj jeden!
Ó neotvírej duši snům těm vstříc,
ó zapomeň té doby miloklamné
a modli se a pomodli se za mne,
bych nikdy, nikdy nespatřil tě víc!...
Bled vrávoral jsem tichým borem zpět –
ach, viděl jsem ji nyní – naposled...


日破阴蒙照岩顶
紫云一片拖晴影
溶溶泄泄晚不收
只疑便是壶中景


Berauscht hast gestern du ein liebend' Heer;


一夏病如此
他乡闲未回
疏檐闻鹊喜
知有远书来


وريحة البحر الوحيدة اللي تدوّخ رِقِّتِكْ


Po ostrém jdou po kamení,
do krve co řeže paty –
cestě trapné konce není,
marny jejich kroků chvaty.


Přede všemi jich bratry ten zdar,
Taková sláva krajanů těší,
A když tré bylo minulo jar,
Vracujících se vítat spěší.


Poeta que vibraste tus cláusulas de fuego,
cuando en el Dos de Mayo tronó la patria lira,
¿por qué ya en santa ira Pelayo no te inspira,
ni la Nación inmensa, ni el gran patriota griego?
Poeta que a Jarifa brindaste un amor ciego,
¿por qué ya en tus estrofas Teresa no supira,
ni ríe la Salada, ni se lamenta Elvira?...
¿En dónde está tu apóstrofe?.. ¿En dónde está tu ruego?...
Pues bien: si fue en tus tierras donde nació el hispano
que de pompas incaicas exornó su broquel,
y si el Sol detuviste con despótica mano
y en flamígera Oda le exigiste un laurel,
¡te saludo hoy en nombre de ese Sol, que no en vano
yo nací de los Incas y los Incas de él!


Sai ben che ‘l vecchio, la riserva avendo,
inteso di un costì che la sua morte
bramava, e di velen perciò temendo,


Noch zweene kommen! den hat vereintes Blut
Unsrer Voreltern zärtlich mir zugesellt;
Jenen des Umgangs süße Neigung,
Und du Geschmack mit der hellen Stirne:


Omráčený Luboň rychle vstane,
Nakloňuje ucha k lesině;
Jaký to šum s tam té hory vane –
Co to zvučí v celé krajině? –
Luboň slouchá – zdychne, žasne chvíli,
Klekne – potom letmo s hradu pílí.


Das ganze Erdreich schwoll empor
in tausendfacher Blütenlust;
Doch mächtiger schwoll Traum an Traum
und Bild an Bild aus meiner Brust:
Das war die duftige Kinderwelt,
an deren Scheide ich mich fand,
Die wie die erste Blüte sich,
am Lebensbaume, mir entwand!


»Dieweil zwei Sonnen am Himmel zugleich nicht können stehn,
Muß, weil jetzt steigt die eine, die andre untergehn;
Und ist der Aar in Freiheit, raubt er nach Adlerbrauch,
Drum sorgten wir Volk von Brügge für einen Käfig auch.«


Et quel charme touchant ne promettent-ils pas
À des yeux exercés, à des sens délicats !
Insensible habitant des champêtres demeures,
Sans distinguer les lieux, les saisons et les heures,
Le vulgaire au hasard jouit de leur beauté :
Le sage veut choisir. Tantôt la nouveauté
Embellit les objets ; tantôt leur déclin même
Aux objets fugitifs prête un charme qu'on aime :
Le cœur vole au plaisir que l'instant a produit,
Et cherche à retenir le plaisir qui s'enfuit.
Ainsi l'âme jouit, soit qu'une fraîche aurore
Donne la vie aux fleurs qui s'empressent d'éclore,
Soit que l'astre du monde, en achevant son tour,
Jette languissamment les restes d'un beau jour.
Tel, quand des fiers combats Homère se repose,
Il aime à colorer l'aurore aux doigts de rose :
Tel le brillant Lorrain, de son pinceau touchant,
Souvent dore un beau ciel des rayons du couchant.


Gott Amor, der du unverhofft
Den Schwärmer Treue lehrest,
Und einen weisen Graubart oft
In einen Faun verkehrest!


hasret aşk ateşi olunca


朝奏空言暮远途
蓝关飞雪渍衣裾
岂期去国八千里
此意犹能化鳄鱼


 Wie Einer, der im Traume liegt,
Verſank ich ſtill und laß,
Mir war's, als haͤtt' ich obgeſiegt,
Bezwungen Lieb' und Haß.


Laß mich dein Feur ausglühen
Mit seiner starken Glut,
Mach lilienförmig blühen
Geist, Seele, Fleisch und Blut,
Damit nur meines Herzens Schrein
Kann deine Perle-Mutter sein.


Ich hab' manch Herz gefangen
Wohl in dem Erntetanz:
All' Jahr' ein frisches Herzchen,
All' Jahr' ein frischer Kranz!


Ó, milyen édes az andalgás a pirosra sütő nap
lángözönében, a sok-sokezernyi, parányi sugártű,
bőrömet ütve pereg, befurakszik a pórusokon, szúr,
csiklandoz, bizsereg s minden pici nyíl nyoma forró
csöppekkel kezd vérzeni: csurran a nyári verejték.
Téged utánozlak, ravaszul most, Tinti barátom,
hosszura nyújtom a nyelvemet én is, ütemre zihálok
s közte lehúnyt pilláim alól hunyorítva figyellek.
Meghökkenve tekintesz rám. Meg is állsz nagy ijedten.
Elkomorult okos arcodról lesugárzik a részvét.
Végül is észreveszed, hogy mókázom s tovaszökve
jót kuncogsz befelé, míg én nagyokat hahotázom.
Így mulatunk kettesben, örömmel. Ilyen csudakedves
pajtás vagy te. Nem is gondoltam volna bizony két
éve, mikor szert tettem rád egy harmatos, őszi
reggelen, elcsavarogva sokáig a parti tanyák közt,
korty italért bekopogva szives gazdád kapuján és
összekülönböztem morcos, csahos édesanyáddal:
el sem hittem volna, hogy ennyire összemelegszünk.
Oly pici voltál akkor, Tinti, akár csak az öklöm,
szürke felöltőm tág zsebe, roppant zsák, fülig elnyelt,
onnan bámultál ki szipogva e furcsa világra
s ujjaimat dühösen rágcsáltad gyöngyfogaiddal.
Nőttél, mind növögettél s lassanként kitanultad,
hogy mi szabad, mi tilos, mit kell cselekedned, az illem
összekuszált törvényeit: át nem ugorni az asztalt,
fel nem dönteni semmit, a tükröt nem nyalogatni,
meg nem fojtani kis csirkét, nem ugatni a postást,
láncon menni nyugodtan az uccán, szép uri hölgyek
szoknyáját nem túrni magasra s – uramfia, – padlók,
szőnyegek állapotára komoly figyelemmel ügyelni.
Még nehezebb volt tán a te ostoba, tarka szeszélyü
gazdád sok bogarát kitanulni, bolondul elébe
ugrani lompos farkad csóváló örömével
mindig, ahányszor harsányan fütyörészve betoppant,
búsan menni elé s szomorúan tenni ölébe
nagy fejedet, ha szemében láttad a bú remegését,
ülni, feküdni, felállani, ugrani, hogyha kivánta,
tágranyitott szemmel hallgatni figyelmesen annyi
mély panaszára, fülelni a verseket este, ha fák közt
mentetek álmosan és a világ zokogott a sötétben.
Legszomorúbb lehetett tán mégis a rengeteg erdőn
elhagyatottan futnod elől, vagy hátramaradnod
búsegyedül, mialatt gazdád kacarászva enyelgett
ábrándos-szemü szőke szerelmével, derekára
fonva kezét, simogatva a lány ruganyos puha testét,
vagy ha csalitban, a hűsölü pázsiton elheveredtek
s mind közelebb tolták egymáshoz az ajkukat, – ó jaj,
nem közeledni, nem ugrani közbe lihegve, kilógó
nyelveddel nem nyalni a két csókért csucsorító
szájra... Bizony nehezen hagytál föl e csúnya szokással.
Ám amióta kiszöktél volt tavaly ősszel a kertbe
s reggel jöttél csak haza, mámorosan, kimerülten
és nem sokkal utóbb szalmás kuckódba heverve
hat pici kölyköt szoptattál, komolyan nyalogatva
bolyhos testüket, áradozó anyasággal, azóta
megváltoztál, jó kutya lettél, tiszta tapintat:
elfordulsz, ha mögötted sűrün cuppan a csók és
nem zavarod meg az erdei pázsit örömteli percét,
jól behuzódol a sűrübe, dús pofaszőröd alatt tán
pír suhan át és ajkaidat nyalogatva kukucskálsz...


Rolf, beim schäumenden Kelch, oder beim Trank, den die Levante bräunt,
Laß von Knastergewölk unsere Stirn bläulich umwirbelt sein!
Zeus, im Opfergeduft, lächelte nie froher, als wir, umdampft
Von Virginischem Kraut, welches dein Wink, holder Tobackus, schuf!
Furcht noch Kargheit des Großoheims die Stirn, darbender Jüngling, dir?
Träumst du, stützend das Haupt, noch die Gestalt spröder Geliebten nur?
Strahlt nicht plötzlich dein Blick? Jauchzest du nicht hohen Triumphgesang?
Aber wehe! wer stets stygischen Schwall wie ein Volkan verspricht!
In die Tiefe des Meers stürzte der Gott rohe Matrosen oft,
Wenn aus geudendem Rohr Feuer zum Sitz laurender Donner schlich.
Auf zum Messer der Schlacht taumelt der Kreis schwelgender Indier
Von dem dampfenden Topf, schwelget an Blut menschlicher Leichname.
Nein, Tobackus! dein Brandopfer entweih' üppiger Frevel nie!
Rolf! leichtsinniger Rolf! horche dem Freund! wirf die gigantischen
Meerschaumköpfe hinweg, welche mit Pest tückisch das schwindelnde
Hirn umhüllen! denn schnell flattert der Scherz mit dem geläuterten
Witz von hinnen; ihm hinkt gaukelnd der Spaß lauter Kathedern, hinkt
Schieler Doppelsinn nach, daß dir beschämt Dora die Hand entzieht,
Und des englischen Huts schirmenden Flur tiefer heruntersenkt.


Wer dir zu viel getraut,
Hat auf den Sand gebaut.
Wer dir sich hat ergeben,
Verdirbt mit Leib und Leben.
Drum will ich dich verlassen
Und nimmermehr umfassen:
Jesus Christus soll allein
Meiner Seele Bräutgam sein.


A man of no fortune, and with a name to com
And set my oar up, that I swung mid fellow"


So bist du denn gefallen, Stadt der Ehre,
Des Heldensinnes letzter Zufluchtsort?
Wo Männerfreiheit nicht mit Satz und Lehre,
Mit Schwertern focht, statt mit dem hohlen Wort.


Perlík, hasák, šroub a dláto
do komory dnes ať letí,
máj nám sype v ruce zlato,
vystrojíme ženy, děti.


Hor lemem úval obepjatý
se volně ztrácí v černý les,
po stráních jeho malé chaty
zří klidně v modro do nebes.


Že právě utuhlo a všude sníh a sníh,
les byl jak v pohádce, tak opuštěn a tich,
neb není v prosinci to u měšťáka zvyk
hledati v mrazu tom stanici Langebrück.


Snad že jsou dávno smazány
pokáním, slzou mých zraků,
jiné tam verše vetkány
perutí nebeských ptáků.


V tom orel šumě perutěmi
se blesku letem spustil k zemi. –
Jak zaplálo mu oko sivé,
když zaťal pevně spáry křivé
do svůdné šíje královny! – –


أَزِل هُمومَ الفُؤادِ وَاِصبِر
فَإِنَّما قَصرُكَ الإِزالَه
وَلَيسَ فيمَن تَراهُ خَيرٌ
فَعَدِّهِ وَاِطلُب اِعتِزالَه
وَالغَزلُ وَالرَدنُ لِلغَواني
شَيئانِ عُدّا مِنَ الجَزالَه
وَالشَمسُ غَزّالَةٌ وَلَكِن
خُفِّفَت الزايُ في الغَزالَه


绿暗丘园已暮春
还山堂上会乡邻
明朝却上燕南道
依旧征衫满路尘


Regions Caesar never knew,
Thy posterity shall sway,
Where his eagles never flew,
None invincible as they.


O seid der stillen Weisheit Erben!
Wenn Lieb' aus eurem Busen schwand,
So mag sie ganz und spurlos sterben,
Wie Strahl und Duft und Diamant!


Feindsel'ge Fee, die du mit Zaubertraum
Luft, Himmel, Erd' und Fluten hältst umsponnen,
So daß, wie du mir zürnst, das Licht der Sonnen
Nicht lächeln kann, und grünen nicht der Raum,


Sonnez l'heure aux ondins, petites campanules.


Portinari no está —decía Portinari. Por un instante asomaba la nariz, daba un portazo y desaparecía.
Eran los años treinta, años de cacería de rojos en Brasil, y Portinarl se había exiliado en Montevideo.
Iván Krnald no era de esos años, ni de ese lugar; pero mucho después, él se asomó por los agujeritos de la cortina del tiempo y me contó lo que vio:
Cándido Portinari pintaba de la mañana a la noche, y de noche también.
—Portinari no está decía. En aquel entonces, los intelectuales comunistas del
Uruguay iban a tomar posición ante el realismo socialista y pedían la opinión del prestigioso camarada.
—Sabemos que usted no está,
maestro— le dijeron, y le suplicaron:
—Pero, no nos permitiría un momento? Un momentito.
Y le plantearon el asunto.
—Yo no sé— dijo Portinari.
Y dijo:
—Lo único que yo sé,
es esto: el arte es arte, o es mierda.
Portinari no está


О, люди, я к вам обращаюсь, ко всем,
Узнайте, что был я несчастен и нем,
Но раз полюбил я возвышенность гор,
И все полюбил я и понял с тех поЯ понял, но сердцем, — о, нет, не умом,
Я знаю, что радостен царственный гром,
Что молния губит людей и зверей,
Но мир наш вдвойне обольстителен с неМне нравится все, что Земля мне дала,
Все сложные ткани и блага и зла,
Всего я касался, всему я молюсь,
Ручьем я смеялся, но с Морем сольюсИ снова под властью горячих лучей
С высот оборвется звенящий ручеЕсть мудрость, но жизнь не распутал никто,
Всем мудрым, всем мертвым, скажу я — «Не то!»
Есть что-то, что выше всех знаний и слов,
И я отвергаю слова мудрецов,
Я знаю и чувствую только одно,
Что пьяно оно, мировое винКогда же упьюсь я вином мировым,
Умру и воскресну и буду живым,
И буду я с юными утренним вновь…
О, люди, я чувствую только Любовь!


Melusina, Mab a skřetů celý pluk,
elfů v květech žijících, nymf v zdroji;
hlavy dohromady tiskly v šumný shluk.


Sein Auge schwarz und schlummerlos
Schießt in die Ferne weit,
Es sucht in der Alpen Riesenschoos
Des freisten Volkes Streit.


Tak volajíc, tvář v dlaně ukryla
a štkala, štkala v čirém zoufalství.
„Vždyť žiješ!“ pravil Karel, táhl ji
na srdce svoje, hlasně tlukoucí,
a žhavým rtem šíj její celoval
a plavé vlasy, bílá ramena.


Kdo’s, ty záře ve podobě těla?
Libou jsi mne hrůzou obestřela.
Překrásný, kam ulétl jsi náhle?
Po koberci světla pruhy táhlé, –
s vonným dýmem soumrak zapředen
kolem do kola – ach byl to sen!


Fliehst Du scheu vor meinem Blicke
Und verschüttest meinen Wein,
Führt mein Ruf dich nicht zurücke,
Ach, so bist Du doch nicht mein!
Heiße Liebe, Deine Tücke
Läßt mich schmerzlich hier allein,
Als ich meinem stillen Glücke
Wollte froh entgegen schrein;
Feurige Zungen sind da erklungen,
Aber mein Liebchen ist mir entsprungen.


Ich, sagte Herkules, lehr' ihn
Die Wollust fliehn,
Lehr' ihn sich selber überwinden,
Die Tugend liebenswürdig finden,
Das Laster häßlich! – Was geschieht?


Всю жизнь душа моя алкала,
Всю жизнь, среди пустынь и скал,
Святого храма идеала,
Усталый путник, я искаИ вот за дальними морями
Провижу этот чистый храм,
И окрыленными мечтами
Несусь припасть к твоим стопаНо замирают звуки лиры
В руках дряхлеющих певца:
Его смущает вид порфиры
И ослепляет блеск венцВоздвигни ж хоры песнопений,
Младые окрыли мечты,
Царица светлых вдохновений
И королева красоты!


Po pěti dnech tak velkou řeku stihli,
hlať její tratila se pod lotosy,
co květ, v svém luně neslo perly rosy
a opic shluky před nimi se mihly,


Někdy sladké ovoce-li plodit
Křehký stromek má, stát ve stíně
Nesmí, ani kdesi v pustině;
Zveleben jsa můž jen také rodit.


A záře sluneční když v síň se vlévá, vždycky
rád padnu v lenošku a hledím okny ven,
své oči přimhouřím tak chtivě, labužnicky,
co proutí praská mi, se v tichý nořím sen.


Rota longa de espuma
vou irei espalhar minhas pétalas ressequidas
na hora madrugada
das correntes desatada
Rota longa rota longa


Noch immer mag die Kunde
Der Bürger Herz erfreu'n,
Vom alten Schwabenbunde,
Vom Städtebund am Rhein.
Von Schlachten ohne Tadel
Spricht mancher alte Reim;
Und herrlich blüht der Adel
Von Waldpot Bassenheim.


O, komm noch oft zu meinem Grabe;
Knie nieder dort, und bete still,
Und was ich dir zu sagen habe,
Sagt dir dein Herz – – – so Gott es will!


Aeronaut již jako všichni plavci
živlem svým se nese vesele.
Nad dravce dnes podoben-li dravci,
člověk pokojný v něm pozná přítele.


»Posaunrufen der Heerlager, die ernstanbetend
Fortzogen, umscholl wehdrohend der Palmstadt Thürme.
Der Todstag kam dunkel, und des Herrn Heer zog;
Und es sank fürchterlich aufdonnernd Jericho!«


岁晚江空岸草枯
故人舟楫向皇都
相逢不尽相违意
写得天寒欲雪图


邂逅吴郎曲水头
吴天霞色照吴钩
孤航不奈明朝别
千树寒枫尽作愁


Ya aspiro los aromas de su huerto;
Las brisas gimen y las hojas tiemblan.
Cuán bella ¡oh luna! a nuestra cita vienes...
    Sueña, alma mía... ¡sueña!
Herido traigo el corazón... ¿Deliro?
¿Es el canto del ave que se queja?
Es su voz... ¡y me llama! ¿Por qué tardas?
    Ven, mis brazos te esperan.
¿Son mentira tus besos?... ¡No me engañes!
Ábreme tu alma y cuéntame tus penas.
¿Lloras?... ¿por qué ?... Si nuestro amor es crimen,
    Crimen, bendito seas;
Traigo para tu sien una corona,
Para ensalzarte mi arpa de poeta.
Yo haré en mis cantos, alma de mi alma,
    ¡Nuestra pasión, eterna!
Jura otra vez que me amas, que eres mía;
Jura... ¡nadie ríos oye! ¡Nada temas!
—«¡Tuya! bien mío... ¡para siempre tuya!»
    ¡Sueña, alma mía... sueña!


Montes de la sagrada Palestina,
de Sión al Tabor de Galilea,
altas y verdes palmas de Idumea,
la Reina de los ángeles camina.


Ach oči krásné, drahé oči,
vy nejste hvězdy noci tmavé,
vy nejste slunce za dne žhavé,
ach krásné oči, drahé oči,
jak první list jste knihy svaté,
již hloubka kryje zasvěcená,
jak první list, jímž odhalena
tajemství v duši rozepjaté!


Anfaßt' es mich als wie mit Sturmwindsbrause;
Am Eichstamm hielt ich mich mit beiden Händen,
Sonst riß der Wirbel mich zum Hause nieder.


Chiare acque, io sento il vostro mormorio,
che sol della donna mia il nome dice:
credo, poi ch'Amor fe'vi sì felice
che fussi specchio al suo bel viso e pio.


驻颜大药紫芝房
香性何须入口尝
君自有香君记取
说来齿颊觉清凉


Und wie du das Herz
Der Pflanzen erfreust,
Wenn sie entgegen dir
Die zarten Arme strecken,


Im, mi kép leng a ködéjben?
Bájoló, mint a tavasz,
Szőke fürttel - kék szemekkel -
Hűtelen lány! képed az.


Questo, prego, tua man per hora toglia;
lontan che alquanto sia facto il tuo sole,
sper che fructo miglior di me si coglia.


A neznámých životů stopy
kol tajemným stykem se kříží,
a neznámým trudům a slastem
se příbuzná myšlénka blíží.


Ihre Liebe schenckt sie mir
und ich schencke wider Ihr
Meine Liebe biß die Nacht
von uns weichet/
wenn verbleichet
dieser güldnen Sterne Pracht.


Goldene Lichter zittern
Über mein Leben hin,
Seit ich deiner Augen
Leuchten begegnet bin.


»Ich sterbe gern«
So sagst du dem weinenden Vater;
»Ich sterbe gern«
So der gesunkenen Mutter.
»Was hat dies Leben für mich?«


Da war ein Mann aus Frankreich,
Vom grünen Rhonestrand;
Goldsaaten, Rebenhügel
Nannt' er sein Vaterland.


És kérem, a poéta egyszer
Egy lányba szeretett beléje:
Mivel szerinte a leánynak
Vulkán-tűz égett a szemébe.


po těle ji hladil teplou radostí,
k ňadrům jí až lezl s horkou žádostí.


Si no es llorar, ¿qué pueden ya mis ojos?
Mi alma de lamento se mantiene;
con él crece el ardor y se sostiene,
y la pluvia se alienta en sus despojos.


Kéž jim volno vylétnouti
v širý kraj a v širou zem,
těšit oněch, již se rmoutí,
ladných zvuků pocelem!


Ó jak on mlče truchlivěl,
Leda že někdy lkal,
Až za housle a za smyčec
Mne jednou požádal.


Však nelze; žebrák kostlivec
před stanu vchod si sed’
a nad ohníkem ruce hřál,
leč oči nepozved’.


Et des monts et des bois, des fleurs, des hautes mousses,
Dans l'air tiède et subtil, brusquement dilaté,
S'épanouit un flot d'odeurs fortes et douces,


Weilte stets in deinem Köcher, schnurgerade wie ein Pfeil:


Tacque al suon degno degli antichi eroi,
stupefatta, Eco e ne le pi` profonde
spelonche ascose le selvagge chiome.


Po moudrosti roztoužená láska
Byla starých filosofie;
Leč té lásky nyní nečije
Ta, jenž stojí po té vědě, cháska.


»Deutschland ist frei!« So scholl die stolze Weise,
Dich zu erwecken, donnernd in der Runde;
Der beste Heilquell ist solch große Stunde –
Doch sie zerbrach nicht deines Bannes Kreise.


Trem' al piú caldo, ard' al piú freddo cielo,
sempre pien di desire et di sospetto,
pur come donna in un vestire schietto
celi un huom vivo, o sotto un picciol velo.


Bei dieſem Muttergottesbild,
Bei dieſem Jeſuskinde,
Das ihre Mutterarme füllt,
Schwör' ichs dir, o Belinde!
Dir iſt mein ganzes Herz geweiht,
So lang' ich Odem habe!
Bei meiner Seelen Seligkeit.
Dich lieb' ich bis zum Grabe!


Noch stand er unter ihnen. Itzt segnete
Sie seine Rechte. Rührender scholl sein Wort –
Und immer heller ward sein Antlitz,
Strahlender immer, und immer hehrer.


Der erste rosige Dämmerschein
schwimmt draußen in grauer Luft,
durchs offene Fenster der Frühwind weht
uns würzigen Fliederduft.


by duch, jenž sám roztrhal vazby žití,
moh’ slovem vzplát’ a činem ve svět hřmíti!


Wie flog zu jenen grünen Schatten
Beim Frührot einst mein leichter Schritt!
In Blumen standen Forst und Matten,
Und meine Seele blühte mit.
Des Liedes tiefen Drang im Busen,
Verschwärmt' ich jung und sorgenfrei
Den goldnen Tag dort mit den Musen –
Es war im schönen Monat Mai.


Když se člověk seznámí, mnozí tomu
chtí, že bývá velice dobře. Doušek
vejda v známost s Popelkou – hleďte! jak si,
ubohý, stejská.


Laßt Bienen auff den Klee
Nach süsser Nahrung fliegen!
Hier quillet eine See
Voll Anmutt und Vergnügen.
Drum laß ich mir vor allen
Den süssen Mund gefallen.


Jetzo schweigt er, vertieft in Gedanken vom Weltbeherrscher.
Aber nicht lang', und er winkt, daß sie tönen zum Liede, Posaunen.


Weil ein mensch nach der zeite
sein arbeit und weisheite,
geschicklikeit und vernunft
gar muß verlaßen in zukunft,
eim andern ungenoßen,
Der nicht arbeit ein stücke:
das ist ie ein bös glücke,
das wirt dem menschen von
seiner arbeit ein schnöder lon;
solt des nit sein verdroßen?
Vil beßer ist geseßen,
frölich trinken und eßen,
dem menschen ane quel,
das stets guter ding sei sein sel
von seiner arbeit schwere.
das kumt vom herren here:
welcher mensch got gefelt,
dem selben er auf ert zustelt
weisheit, vernunft und freude,
das er frolock und geude,
in seiner arbeit blü;
dem sünder geit er sorg und mü,
das er eim andren spare
und er von hinnen fare.«
Ecclesiastes spricht
im andren; und mit dem gedicht
ist mein kunst hie beschloßen.


E non gli lascierò tanto che vaglia
di ciò che tiene, città e castella,
el valer pur d'una trista medaglia:
giammai non tornerò in Francia bella
se 'l mio nepote Orlando di gran vaglia
di Pampalona, Lucerna e la Stella,
Nobile, Saragoza e di Ragona,
e di tutta la Spagna abbia corona. —


A vlhké mlhy napájejí zem’,
v níž klíčí dobré sémě,
to vzejde štědře, bude vítězem
v tobě i ve mně,


A nebesy kmitlo zas tisíc hvězd
ve záři sladké a třpytné,
tak jako když světloška v tmavý klest
svou malou lampičkou slítne.


O všem, co možno věčně, věčně snít,
a přec se nikdy, nikdy nedosnít – –


Guardò serena per entro i lugubri
Luoghi di morte; levò la tenue
Fronte, pallida e bella,
Tra le floride anella


o on olter magnaris,
che col passà de vuna in l'oltra man,
de Cunina, de Edusa e de Statan,


Ma Franza e 'l Marco che questo sentìa
uniron la lor gente e, sotto Trento,
uniti 'nsieme li chiuser la via.


HR. MEYER.


A jestli trest mi chystáš,
je trest i v štěstí mém.
A za jiné mám-li trpět,
já trpím, neboť jsem.


Wer selig stirbt, der schleußet zu
Die schwarzen Jammertore,
Hingegen schwingt er sich zur Ruh
Im güldnen Engelchore,
Legt Aschen weg, kriegt Freudenöl,
Zeucht aus das Fleisch und schmückt die Seel
In reiner weißer Seiden;
Er läßt die Erd und nimmet ein
Die Lust, da Christi Schäfelein
In lauter Rosen weiden.


Mindössze is csak egy
Csinos kis bábu vagy,
Tetemben nem csekély,
De lelked hía nagy.


Gira en derredor; se ahoga
Sin respiración su pecho.
Volviendo en sí un corto instante,
Oye llorar allá dentro;
Cuando se abre lentamente
Una puerta, que al momento
Se cierra, y un sacerdote
Que por ella sale, lleno
De lágrimas el semblante
(De dar en vano consuelo
Viene a una madre infelice),
Queda inmoble a Vargas viendo.
Vargas lo mira, y no alienta;
Mas tras de breve silencio
Rompe al cabo, y le pregunta
Con un angustiado esfuerzo,
«¿Dónde está?»... Quedóse helada
Su lengua. Fáltale aliento
Al turbado sacerdote,
Y con agitado aspecto
Alza el rostro, y levantando
La diestra, señala al cielo.
Vargas le comprende; arroja
Un alarido de infierno;
Huye veloz, la escalera
Baja delirante, ciego,
Nada ve, corre cual loco
Por las calles, y muy presto
Desaparece. En Sevilla
La noticia cunde luego
De su llegada: le buscan
Sus amigos y sus deudos.
Todo, todo en vano: algunos
Dan señas de que le vieron
Junto a la Torre del Oro,
Cuando el sol ya estaba puesto.
    * * *
En un remanso, que forma
El Guadalquivir, no lejos
De Gelves, a las dos noches
Unos pescadores vieron,
A la luz de escasa luna,
De un joven ahogado el cuerpo,
Vestido aun. Procuraron,
Compasivos, recogerlo;
Pero al llegar con la barca,
Y al agitar con los remos
El agua, veloz corriente
Llevó el cadáver. Suspensos
Siguiéronlo un corto rato
Con los ojos, y muy presto
Fué leve punto en las aguas,
Y de vista lo perdieron.


Děsně slova tato vysloví,
A meč z rukou slabých padá;
Střelou zmizí mladík ve křoví,
Spěchá přes lesy a lada;
V dáli duše mladá zalkala,
Jak by lítice ji stíhala.


Willst du dass Jemand möge Feuer fangen,


Dime quién te ha hecho pupa, hijo mío...
Algún alma negra...
¿Ésta dices? Eh, mala, malota,
por mi mano mi niño te pega.
¡Vamos, abre esa boca, querido,
tan rica y tan fresca,
no la aprietes así, que te ahogas,
toma esto, mi prenda!
tómalo, que si no te me mueres,
el Coco te lleva...
Mírale cómo viene montado
caballero en su jaca ligera,
caballo con alas
que corre... que vuela...
¿Un caballo me pides, de carne?
Si tragas la perla
ya verás qué caballo te compro,
caballo que vuela,
que te lleve volando, volando,
volando, mi prenda...
¿Que te amarga, me dices, mi niño?
Una caja de dulces te espera,
mas primero es preciso te cures
tragando la perla.
¡Oh, mi niño, mi niño, qué frío,
parece de cera...!
¿por qué, oh sol, implacable, no abrasas
a mi pobre prenda?
Ese sueño sacude, amor mío,
¡despierta...! ¡despierta...!
¿Dónde va de mi amor la primicia?
¡El Coco le lleva!
¿Cómo vino? ¡Jinete en el Tiempo,
en el Tiempo, su jaca ligera...!
no veía... sus ojos horribles
vacíos... dos cuencas...
dos nidos de sombra...
por nariz una oscura tronera...
sólo dientes agudos su boca
que aguarda la presa...
una boca de risa que burla,
que mordiendo besa...
Caballero en la jaca con alas
se vino y le lleva
montado a la grupa,
se vino y le lleva
volando, volando, volando
¡mi niño...! ¡mi prenda!


denn für ihn ist Selbstverstehung,
daß man mit der Erdumdrehung


أقاضي القضاة الذي قد علا
بأسمى السِّمات وأزكى الفعال
بجودٍ وزهدٍ وخطٍّ بهر
ت فأنتَ الوليّ على كلّ حال


jimž touhou po uznání vadly hlavy
a hořkla krev zde!... V palácové síni,
v buržoy domě, ve výkladní skříni,
ve sloupcích novin – jeden hymnus slávy!


Po vrchách se honí mlhy šedé,
Noční šepot opanuje sad,
Zlatí jenom záře luny bledé
Hrdosmělý někdy Vyšehrad,
A jak on tam, Vltava kde běží,
Pustý tichem svatým krytý leží:


Nach Kleinasien, nach Kleinasien
Sende mich, dem wellengrasigen,
Wo die sanfte Sclavin sitzt;
Wo die Palmenwälder glühen,
Wo die heil'gen Löwen fliehen,
Wo's am blauen Himmel blitzt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Abu-Taleb.


A podlá přetvářka náš soucit odháněla
od mroucích skutečně pod hrdou rouškou svou,
a tlupa šejdířů úsudek zviklat chtěla
nad psychou doby lstivou, zpupnou, kramářskou,...


La gorra del grumete
rueda por el malecón.
La persiguen unos niños
y el grumete
corriendo tras ellos
es como un niño más.


Es ist ein Stern gefallen,
Der hat dem Meer uns verklagt,
Da hat das Meer es dem Ruder,
Das Ruder dem Schiffer gesagt.


元神夜夜宿丹田
云满黄庭月满天
两个鸳鸯浮绿水
水心一朵紫金莲


Lakomec na truhle sedí,
Starostí nemůže spát;
Kdo do prázdné kapsy hledí,
Zlodějů se nesmí bát!


»O welch ein Wehen, Rosalinde!
Im blütenüberfüllten Tal!
Durch das Gewölk, getrennt vom Winde,
Quillt brennendrot der Abendstrahl;
Wie Feuer fließt der Frühlingsregen,
Wie Feuer rollt es auf den Wegen
Und trieft's von jedem Zweig zumal!


La pluma de las armas retirada,
esta moral ocupa dulce historia,
por dividir entre las dos la gloria,
emulación de su famosa espada.


Na staré skalině, jež čněla zpupně
nad pláně v oblaka tak nedostupně,
až tam, kam lidé marně zrakem toužili,
chrám básník budoval po léta dlouhá:
vzdor orlů sílil jej a divá touha
jej hnala tam, kde cizí světy kroužily,
do výše azurné a gigantické,
nad písně skřivánčí a idyllické,
kam naší země hlas již nedolétal,
květ lilje mystické kde v taji tiše zkvétal:


长爱秦郎绝妙词
荒寒暗合辋川诗
斜阳万点寒鸦处
流水孤村又一奇


Eine Ernte ist getreten
Von dem Feinde in den Koth,
Eh' ihn unsre Schwerter mähten,
Doch wir wuchsen auch in Noth,
Eine Saat ist aufgestiegen,
Drachenzähne setzt die Brut,
Mag es brechen, will's nicht biegen,
Jugend hat ein heißes Blut.


Du Begleiter meiner Tage
Wirst nun bald zum Tuch erhoben,
Dem ich alle Lust und Klage
Singend, betend eingewoben.


Kde vzít otci dvě stě korun,
který vždycky pískal kudlu,
aby synek pískati moh’
Variace na fagot?!


E poi direi: «Oh, può ell'esser dessa?»
stando in dubio pel disïato bene.
Beato a chi tal gloria è impromessa!


Woher hast du dein Leben
Und deines Leibes Bild?
Wer hat das Blut gegeben,
Das dir die Adern füllt?
Ists nicht dein Herr, dein Schöpfer,
Dein Vater und dein Licht,
Der dich, gleich als ein Töpfer,
Von Erde zugericht?


O Julia, laß mich theilen deine Thränen,
Die Schwermuth der Verbannung, die Erinn'rung
Vergangner Lust, verlorner Heimath Sehnen.


君王城上竖降旗
妾在深宫那得知
十四万人齐解甲
宁无一个是男儿


Derramen lagrimosos pues acentos,
las sacras moradoras del Parnaso,
llorando tan acerbo, y duro caso,
en métricos si roncos instrumentos.


Darf dan, deiner hochheit grunds
zu gedenken, ich mich wagen,
förcht ich, daß mich möcht anklagen
die züchtigkeit deines munds,
Welche ungezwungen ehret
und gern dienet jedem stand
und den gründlichen verstand
von der herzen hochheit lehret,
daß man mehr durch gunst dan prangen
kan der menschen lieb erlangen.


Und singe mir ein Lied von denen,
Die wir geliebt, die oft vereint,
Mit Freuden- und mit Schmerzensthränen,
Wir durchgejubelt, durchgeweint.


Puis une vague nuit pèse en son crâne épais.
Laissant tomber sa nuque et ses lourdes mâchoires,
Il râle. Autour de lui croissent les ombres noires :
Minuit, l'heure où l'on meurt, lui versera la paix.


O Herr! dein Wort stürtzt zu der Höllen Kluft.
O Herr! dein Wort hebt wieder zu den Sternen.
O preiset ihn, ihr Menschen, Erd und Luft.
O fleht ihn an! es niemals zu entfernen.
Du zeigtest mir auch deinen wahren Sinn,
So nimm den Danck, mich, Kiel und Bücher hin.«


Das Fräulein zagte – stand – und stand –
Es graust' ihr durch die Glieder. –
Da griff er nach der Schwanenhand,
Und zog sie flink hernieder.
Ach! Was ein Herzen, Mund und Brust,
Mit Rang und Drang, voll Angst und Lust,
Belauschten jetzt die Sterne,
Aus hoher Himmelsferne! –


Zdola se přerozujeme: klidnou zář
do dějin vrháme, v shon měst a lidí.
Nad dílem vztyčen hrdý hospodář
své pluhy připraví a zrní třídí
a poslouchá, jak v jaře bílý květ
vše zavál, poslouchá, jak větry dují
a jak se první ptáci objevují
a průkopníci nový zdraví svět...


The
and  as they in turn appear;
and  which, without a crime,
Can't be omitted in accounts of time,
Or, if omitted, (proof we might afford)
Worthy by Parliaments to be restor'd;
The  which, drest by turns in black and white,
Ordain'd as Handmaids, wait on Day and Night;
The  those hours I mean, when Light presides,
And BUSINESS in a cart with PRUDENCE rides;
The  those hours I mean with darkness hung,
When Sense speaks free, and Folly holds her tongue;
The  when Nature, rousing from her strife
With death-like sleep, awakes to second life;
The  when, as unequal to the task,
She mercy from her foe descends to ask;
The  in which Six days are kindly given
To think of Earth, and One to think of Heaven;
The  twelve Sisters, all of diff'rent hue,
Tho' there appears in all a likeness too,
Not such a likeness, as, thro' HAYMAN's works,
Dull Mannerist, in Christians, Jews, and Turks,
Cloys with a sameness in each female face,
But a strange Something, born of Art and Grace,
Which speaks them All, to vary and adorn,
At diff'rent times of the same Parents born;
All, One and All, shall in this Chorus join,
And, dumb to others 'praise, be loud in Mine.


Tož více těšil malý zdar,
cíl, kam šla cesta kostrbatá.
A posléz v tom už zřel jsem dar,
když nestihla mne aspoň ztráta.


Sollst uns nicht nach Weine lechzen!
Gleich das volle Glas heran!
Denn das Ächzen und das Krächzen
Hast du heut schon abgetan.


Auch dumm hat mich dein Spruch genannt.
Fast füg ich mich darnach,
Denn was die Dummheit anbelangt,
Da bist du, Freund, vom Fach.


Die Inschrift aber hat nichts hinter sich,
Sie ist sie selbst und muß dir alles sagen,
Was hinterdrein mit redlichem Behagen
Du gerne sagst: Ich sag es! Ich!


Z trampot okenice,
z úmoru jsou dvéře,
vyhlídku vám cloní
husté trní keře.


A zpívať uměl – všecka chvála! –
že třásla sebou každá skála.
Byl hlavy bystré, nohou líných,
leč kouřiť doved – za sto jiných!“


Közben nagy messze elhaladt már
A három hű követ,
Madár, szellő és nap sugára
A messze tér felett.
Mennek nemes vetélyre gyúlva,
Mennek mint gondolat,
Mely meg nem fárad az időben,
Térben meg nem akad.
Mennek, remény s vigasz hirével
Éltetni a fogolyt,
Hogy, míg a hölgy elérne hozzá,
Eltűrje a nyomort,
Eltűrje kínját börtönének,
S mely meg-megcsörg karán,
Ne hallja láncza csördülését
Az örömhír mián.
De messze utján, szomjan-éhen
A hírmondó madár
Vidor szárnyának csattogását
Lankasztja tér, határ.
S addig röpűl, addig igyekszik
Mig fáradásba vesz,
S a martalékleső héjának
Véráldozatja lesz.
A lenge szellő, mely hazulról
Virágillat közül
Mint légi csók indult az útra,
A tengerig röpül;
De ott a vész bőszült karokkal
Ölébe kapja őt,
S nagy Ádriának mély ölében
Lel hullámtemetőt.
Még a sugár tör, útazólag,
Téren határon át,
Ma is, miként midőn elindult,
Megtartva bíborát.
De ah kinek felhőn, ködéjen
Áttört pillantata,
Velencze börtön-éjszakáján
Által nem hathata.
Sugára megtört a falaknak
Tömör, kemény kövén, -
Isten legyen irgalmas annak,
Ki ott űl fenekén!
Annak füléhez nem jut a hang,
Sem felvilági nesz,
Megtört homályos szemvilága
Örök homályba vesz,
Hol a fásult ész nem sorozhat
Napokra napokat,
S az őrülés-karolta agyban
Megfő a gondolat.
Hol kínos álmak révedeznek
Az éber lelken át,
S éber kinok, rémek verik föl
Az álom szent nyugát.
S mig a hideg falak penésze
Testét roncsolja meg,
Egy rothadt szalmazsúp ad enyhet
A rab keservinek...


až ruku podáš mi a spolu půjdeme,
v oči si hledíce a mlčet budeme,
až potom vejdeme do síňky nejzazší,
v kterou jsem uložil své skvosty nejdražší –


Míval sem panenku ve svým srdci,
hlídal sem ji věrně ve dne, v noci,
nevěrná panna
je za horama,
má zlatá panenko, vrať se zpátky,
dám ti napít sladký syrovátky.


»Ich, deine Tochter, bin es;
Ich sitze hier und weine.
Wie sollt' ich auch nicht weinen?
Ich bin allein, alleine,
Bin ohne Stab und Stütze,
Bin ohne Hab' und Hoffnung,
Nicht Friede blüht und Freude
Mir auf der Erde mehr.« –


Facto ha el mio cor Amor timido e franco
Fra voi crudeli assalti e mortal strali,
Spirando al mio disio pensier mortali,
Da far ciascun del proprio viver stanco.


览辉千仞高
君子思在治
朝阳如不鸣
敢言当自愧


Em noite de vigília, a Deus voltado,
Fervoroso ergui súplica secreta;
Nem ouro nem poder pedi — somente
Coroas de poet
Ai! Bem conheço que o laurel dos vates
É diadema espinhoso, ervada seta
A sentir que sua alma punge e rasg
Que importa! Sou poet
Que importa que minha alma assim feneça,
Sem crença, sem amor, erma, quieta,
Suspensa entre o desânimo e a saudade,
Se viverei poeta?


Megszólal most egy ifju barna lány,
- Egyet pattantva vékony fonalán, -
‘Ugyan te Erzsi! nem tudnád-e még,
Az Árvalányról azt a szép regét?’
És Erzsi megsimitván szöghaját, -
Az Árvalányról így ejté szavát:


Předc jen touto dolinou
Nejmilejší jest mi cesta,
Kde, jak u nás, lučinou
Řeka táhne podle města.


L'occhio tuo mesto a le fraterne note
Sorriso avrebbe con ardor gentile,
E rifiorito de le molli gote
Saria l'aprile.


皇极殿前初建旗
鹓班胪列及蕃夷
庆成歌颂归东观
半似周人湛露诗


Konečně! – „Moře!“ někdo vzkřik,
mě posvátná pojala hrůza,
z duše se vydral radostný vzlyk –
jsem básník a zde je má Musa!


Wol dehm/ der sich der Lieb' ergiebt!
der wird bekrönt mit Myrten-kränzen
geniessen dieses steten Lenzen.
Wol dehm/ der keusch und treulich liebt!
Ihn wird mit Sieg/ Triumff und singen
der bleiche Charon überbringen.


Da war auf Markt und Gassen schon
Das Kirchweihfest im Gang,
Selbst Tom, der Schreiber vom Gericht,
Über Tisch und Bänke sprang.


(za to ví, co neomylně
líbívá se nyní vždycky,
proto ráda bije silně
na ton sentimentální) –


Was hör' ich? seltsam ahnungsvoller Sang!
Was seh' ich? welch ein himmlisch Angesicht
Hebt süß erröthend sich aus goldnen Locken
Und mahnt mich an die ferne Kinderzeit!
Ha! an der Rechten blinkt der goldne Ring,
Der rothe Stein; du bist's, verlorne Braut!
Ich bin's, den sie Meerbräutigam genannt,
Hier ist der Saphir, wie dein Auge blau,
Und drunten liegt das Hochzeitschiff bereit.


昨夜三更里
还乡梦却成
朦胧半惊觉
连唤小儿名


Ché, poi che gli guelfi de l'arme pronti
siano, arditi e forti, per rigàla
vengon traditi sempre en ora mala
da lignaço di ree, dusi e conti!


Lustig ihr Mädgen die Hochzeit ist auß,
Wandert mit euren Bedienten hinauß,
Lasset euch aber beyleibe nicht hertzen,
Gehet fein leise, die Mutter die wacht,
Lasset die Kerlen ein andermahl schertzen
Hätten sie vormahls sich lustig gemacht.


« Voyons ! vous vous… fichez de moi !
Tu le sais bien,… comment, c’est toi,


Und gib mir alle meine Lieben wieder;
O dann, Erlöser, sinken wir
In Strahlen deines Thrones nieder
Und danken, danken dir.


V tom, co přemítal jsem, Hilboj,
syn můj, ke mně vešel němý,
jindy hovorný, však znáš jej,
v rozpacích zrak chýlil k zemi.


Deitado para sempre às cinco da manhã


A Ježíš stále dívaje se k nebi
zřel, co vykoupí svého žití cenou,
co člověku je k spáse zapotřebí:
Tu révu na krev svoji proměněnou.


Chrámem šerem tím
táh’ jen z pušky dým.


利欲颓波挽不回
几人沉溺坏灵台
要明圣道无穷意
须仗贤王不世才


Cuando el silencio cubra los pinares
¿tú también callarás, amigo mío?
¿Qué color lucirás en tu atavío?
¿Será el de la quietud o el de los mares?
Nada responde. Brisas y palmares
se disuelven en luz. ¡Sólo el vacío!
Ignoro en dónde estás, y al sueño mío
se lo llevan ocultos palomares.
Palomas y misterio. Las preguntas
regresan a los labios siempre juntas.
¿Qué color lucirás en tu atavío?
¿Será el de la quietud o el de los mares?
Cuando el silencio cubra los pinares,
¿tú también callarás, amigo mío?


Heut im Bette, früh, es dämmert' eben,
Lag ich in Gedanken an den Liebsten:
Unwillkürlich küßt ich, wie du küssest,
Meinen Arm, und mußte bitter weinen.


"Tempo vene chi sale e chi discende":
dice il re delle Torri e di Gallura:
"non più Mongioia è il grido dell'impero".
E dice a lui Rollando de Marano:
"Mongioia è il monte, donde Carlomagno
udì sonare le campane a festa
di Roma santa, udille sonar sole,
sull'alba, a gloria dell'antico impero".
Enzio re siede, e reggesi la fronte
piena di rughe sulla bianca mano.
È quella mano usa alla mazza d'arme,
usa alla spada ch'elmi e bacinelli
fendeva: ora non più, da sedici anni.
Non più tutta oro la capellatura
lunga fluisce. Oh! come al fresco vento
si svincolava al modo d'una fiamma,
sulla galea, nel mar della Meloria!
Come, in cospetto dell'imperatore,
guidava i cavalieri a Cortenuova
contro il Carroccio di Milano!


卯酒初销羯鼓新
沉香亭榭已成尘
何如夜半烧银烛
别照巴川锦段春


Es hat zwar Utrecht manchen bestrükket/
ja Frankreich/ Engeland
hat auch die härtesten hertzen verzükket
durch jäher liebe brand:
doch hat kein Frauenbild können verwunden/
können verzükken/
können verstrükken
so eilend/ als Du.


Proud slunce vítězný se okny valí:
stěn šero taví zlata na ručeje,
třpyt aureol kde s obrazů se chvěje,
sbor svatých zří jak v nově k žití vstalý.


Však se tobě růže
jaro vrátit může;
věnčeny lupeny
zardí se pupeny,
královnino lůže.
Ale mně ve světě
léto už nezkvete.
Láska moje planá
záhy pochovaná,
veta je po letě! –


Der Winter deckt mit Schnee und Eis das Land,
Und doch kann Blumen ich vor deine Füße tragen;
So möge frisches Blühn und jedes Glücks Bestand
Erfreuen dich bis zu den spätsten Tagen.


له الحمد حمداً لا يلم به الحصر
على نعمة مثلها يقصر الشكر
بعافية عادت على مَنْ بمهجتي
إذا قبلت يفدي وحق لها الفخر
ضياء الهدى وافى الكتابُ مبشراً
وقد كان في الأحشاء يلتهب الجمر
بُعَادٌ وأشجان لما بمهجتي
ولو نزلا بالصخر ما احتمل الصخر
وقد كنت أشكوا البين وهو بلية
لعمري عن أمثالها يعجز الصبر
فأنسى به ما حل ذاتك التي
تدفق عنها الزهد والعلم والذكر
وددت وهل تغني الودادة أنه
يحل بجسمي ضُرُّهُ ولك الأجر
على أنه قد حلَّ بي ضعف ما بكم
هموم وأشجان أثارهما الفكر
فلو أن قلباً طار عن مستقره
لوافاكُمُ قلب له أنتم الوكر
ولولا الذي لا تجهلون لزرتكم
ويهدي لكم لو صح أن يوهب العمر
وما زلت في ليل من الهم مظلم
إخال بأن اليوم من طوله شهر
ومذ وافت العشر الشهيرة لم أزل
يساورني همي فلا كانت العشر
وللناس في العيد ارتياح وراحة
ولي دونهم ما لا يحيط به الشعر
فما العيد إلا يوم وافى كتابكم
حرت به همي وذاك هو النحر
وفيه نشرنا للهناء مطارفاً
يطرزها الحمد المكرر والشكر
وعاد لي الأنس الذي وصفُ عُشْرِهِ
يُقصِّر عن تفصيله النظم والنثر
له الحمد يكسو العبد ثوب سقامه
ويخلعه عنه وقد عظم الأجر
وما هي إلا نعمة جلَّ شكرها
وإن سال من أجفان أولادك القطر
فإنا لنرجو أن تنال مثوبة
تخفف وزراً منه ينقصم الظهر
وصِلْنَي فضلاً بالدعاء مكرراً
وقل ولدي بَرٌّ وإن قصُرَ الْبِرُّ
وإنَّا لنرجو أن يكون اجتماعنا
قريباً وأن العسر يتبعه اليسر
ولي حسن ظن لا يخيب فكم وكم
حَبانيَ فضلاً عنه قد عجز الحصر
وصَلِّ على المختار ثم وَصِيِّهِ
وفاطمة والآل وما تُليَ الذكر


Yet here th' eternal sates thy last retreat
Deny, a mightier nation they prepare
For thy reception, sufferers alike
By th' unremitted insolence of power
From reign to reign, nor less than Belgium known
For bold contention oft on crimson fields,
In free tongu'd senates oft with nervous laws
To circumscribe, or conquering to depose
Their sceptred tyrants: Albion sea-embrac'd,
The joy of freedom, dread of treacherous kings,
The destin'd mistress of the subject main,
And arbitress of Europe, now demands
Thy presence, Goddess. It was now the time,
Ere yet perfidious Cromwel dar'd profane
The sacred senate, and with impious feet
Tread on the powers of magistrates and laws,
While every arm was chill'd with cold amaze,
Nor one in all that dauntless train was found
To pierce the ruffian's heart; and now thy name
Was heard in thunder through th' affrighted shores
Of pale Iberia, of submissive Gaul,
And Tagus, trembling to his utmost source.
O ever faithful, vigilant, and brave,
Thou bold assertor of Britannia's fame,
Unconquerable Blake: propitious heaven
At this great aera, and the sage decree
Of Albion's senate, perfecting at once,
What by Eliza was so well begun,
So deeply founded, to this favour'd shore
The Goddess drew, where grateful she bestow'd
Th' unbounded empire of her father's floods,
And chose thee, London, for her chief abode,
Pleas'd with the silver Thames, its gentle stream,
And smiling banks, its joy-diffusing hills,
Which clad with splendour, and with beauty grac'd,
O'erlook his lucid bosom; pleas'd with thee,
Thou nurse of arts, and thy industrious race;
Pleas'd with their candid manners, with their free
Sagacious converse, to enquiry led,
And zeal for knowledge; hence the opening mind
Resigns its errors, and unseals the eye
Of blind Opinion; Merit hence is heard
Amidst its blushes, dawning arts arise,
The gloomy clouds, which ignorance or fear
Spread o'er the paths of Virtue, are dispell'd,
Servility retires, and every heart
With public cares is warm'd; thy merchants hence,
Illustrious city, thou dost raise to fame:
How many names of glory may'st thou trace
From earliest annals down to Barnard's times!
And, O! if like that eloquence divine,
Which forth for Commerce, for Britannia's rights,
And her insulted majesty he pour'd,
These humble measures flow'd, then too thy walls
Might undisgrac'd resound thy poet's name,
Who now all-fearful to thy praise attunes
His lyre, and pays his grateful song to thee,
Thy votary, O Commerce! Gracious Power,
Continue still to hear my vows, and bless
My honourable industry, which courts
No other smile but thine; for thou alone
Can'st wealth bestow with independance crown'd:
Nor yet exclude contemplative repose,
But to my dwelling grant the solemn calm
Of learned leisure, never to reject
The visitation of the tuneful Maids,
Who seldom deign to leave their sacred haunts,
And grace a mortal mansion; thou divide
With them my labours; pleasure I resign,
And, all devoted to my midnight lamp,
Ev'n now, when Albion o'er the foaming breast
Of groaning Tethys spreads its threat'ning fleets,
I grasp the sounding shell, prepar'd to sing
That hero's valour, who shall best confound
His injur'd country's foes: ev'n now I feel
Celestial fires descending on my breast,
Which prompt thy daring suppliant to explore,
Why, though deriv'd from Neptune, though rever'd
Among the nations, by the Gods endow'd,
Thou never yet from eldest times hast found
One permanent abode; why oft expell'd
Thy favour'd seats, from clime to clime hast borne
Thy wandering steps; why London late hath seen
(Thy lov'd, thy last retreat) desponding Care
O'ercloud thy brow: O listen, while the Muse,
Th' immortal progeny of Jove, unfolds
The fatal cause. What time in Nysa's cave
Th' Ethereal Train, in honour to thy sire,
Shower'd on thy birth their blended gifts, the Power
Of War was absent; hence, unbless'd by Mars,
Thy sons relinquish'd arms, on other arts
Intent, and still to mercenary hands
The sword entrusting, vainly deem'd, that wealth
Could purchase lasting safety, and protect
Unwarlike Freedom; hence the Alps in vain
Were pass'd, their long impenetrable snows
And dreary torrents; swoln with Roman dead,
Astonish'd Trebia overflow'd its banks
In vain, and deep-dy'd Trasimenus roll'd
Its crimson waters; Cannae's signal day
The rame alone of great Amilcar's son
Enlarg'd, while still undisciplin'd, dismay'd,
Her head commercial Carthage bow'd at last
To military Rome: th' unalter'd will
Of heaven in every climate hath ordain'd,
And every age, that empire shall attend
The sword, and steel shall ever conquer gold.
Then from thy sufferings learn; th' auspicious hour
Now smiles; our wary magistrates have arm'd
Our hands; thou, Goddess, animate our breasts
To cast inglorious indolence aside,
That once again, in bright battalions rang'd,
Our thousands and ten thousands may be seen
Their country's only rampart, and the dread
Of wild Ambition. Mark the Swedish hind;
He, on his native soil should danger lour,
Soon from the entrails of the dusky mine
Would rise to arms; and other fields and chiefs
With Helsingburg and Steinboch soon would share
The admiration of the northern world:
Helvetia's hills behold, th' aërial seat
Of long-supported Liberty, who thence,
Securely resting on her faithful shield,
The warrior's corselet flaming on her breast,
Looks down with scorn on spacious realms, which groan
In servitude around her, and, her sword
With dauntless skill high brandishing, defies
The Austrian eagle, and imperious Gaul:
And O could those ill-fated shades arise
Whose valiant ranks along th' ensanguin'd dust
Of Newbury lay crouded, they could tell,
How their long-matchless cavalry, so oft
O'er hills of slain by ardent Rupert led,
Whose dreaded standard Victory had wav'd,
Till then triumphant, there with noblest blood
From their gor'd squadrons dy'd the restive spear
Of London's firm militia, and resign'd
The well-disputed field; then, Goddess, say,
Shall we be now more timid, when behold,
The blackning storm now gathers round our heads,
And England's angry Genius sounds to arms?
For thee, remember, is the banner spread;
The naval tower to vindicate thy rights
Will sweep the curling foam; the thundring bomb
Will roar, and startle in the deepest grots
Old Nereus' daughters; with combustion stor'd
For thee our dire volcano's of the main,
Impregnated with horror, soon will pour
Their flaming ruin round each hostile fleet:
Thou then, great Goddess, summon all thy powers,
Arm all thy sons, thy vassals, every heart
Inflame: and you, ye fear-disclaiming race,
Ye mariners of Britain, chosen train
Of Liberty and Commerce, now no more
Secrete your generous valour; hear the call
Of injur'd Albion; to her foes present
Those daring bosoms, which alike disdain
The death-disploding cannon, and the rage
Of warring tempests, mingling in their strife
The seas and clouds: though long in silence hush'd
Hath slept the British thunder; though the pride
Of weak Iberia hath forgot the roar;
Soon shall her ancient terrors be recall'd,
When your victorious shouts affright her shores:
None now ignobly will your warmth restrain,
Nor hazard more indignant Valour's curse,
Their country's wrath, and Time's eternal scorn;
Then bid the Furies of Bellona wake,
And silver-mantled Peace with welcome steps
Anon shall visit your triumphant isle.
And that perpetual safety may possess
Our joyous fields, thou, Genius, who presid'st
O'er this illustrious city, teach her sons
To wield the noble instruments of war;
And let the great example soon extend
Through every province, till Britannia sees
Her docile millions fill the martial plain.
Then, whatsoe'er our terrors now suggest
Of desolation and th' invading sword;
Though with his massy trident Neptune heav'd
A new-born isthmus from the British deep,
And to its parent continent rejoin'd
Our chalky shore; though Mahomet could league
His powerful crescent with the hostile Gaul,
And that new Cyrus of the conquer'd East,
Who now in trembling vassalage unites
The Ganges and Euphrates, could advance
With his auxiliar host; our warlike youth
With equal numbers, and with keener zeal
For children, parents, friends, for England fir'd,
Her fertile glebe, her wealthy towns, her laws,
Her liberty, her honour, should sustain
The dreadful onset, and resistless break
Th' immense array; thus ev'n the lightest thought
E'er to invade Britannia's calm repose
Must die the moment, that auspicious Mars
Her sons shall bless with discipline and arms;
That exil'd race, in superstition nurs'd,
The servile pupils of tyrannic Rome,
With distant gaze despairing shall behold
The guarded splendors of Britannia's crown;
Still from their abdicated sway estrang'd,
With all th' attendance on despotic thrones,
Priests, ignorance, and bonds; with watchful step
Gigantic Terror, striding round our coast,
Shall shake his gorgon aegis, and the hearts
Of proudest kings appal; to other shores
Our angry fleets, when insolence and wrongs
To arms awaken our vindictive power,
Shall bear the hideous waste of ruthless war;
But liberty, security, and fame
Shall dwell for ever on our chosen plains.


Érase en Cuenca lo que nunca fuera,
érase un caminante muy ayuno;
pidió un mollete, si había tierno alguno,
y diéronle un biscocho de galera.


Felejtsük az ezer éves
Kínokat,
Ha az úr most testvérének
Befogad;
Ha elveti kevélységét,
Címerit,
S teljes egyenlőségünk el-
Ismeri.


Nur Blanscheflur nicht um den Gatten weinet,
Wiewohl kein Weib so tödlich Leid erwarb;
Das macht, sie war im Innern ganz ersteinet,
Der Klage Laut auf ihrer Zung' erstarb.
Die Sonn' ihr nur mit bleichem Glanze scheinet,
Ihr Aug' umhüllet düstre Trauerfarb.
So lag sie in den Qualen, kaum noch ächzend,
Nach ihrer bangen Seel' Entbindung lechzend.


Most ott ül a föld közepén
Oly mélyen, oly magán:
Lankadság tagjain, hideg
Veríték homlokán.


وسِر إلى بحرٍ خِضَمٍّ له
من عَزمِه سيفُ وغَىً مِخذَمُ
حتّى إذا أنطقَكَ العدلُ في
جلالِه والخلُقُ الأكرمُ
قل لأَميرِ المسلمينَ الّذي
به استَنَار الزَّمنُ المُظلِمُ
أنتَ الّذي ما جُرتَ يوماً ولا
جَرى على سيفِكَ ظُلماً دَمُ
ساويتَ في عدلِكَ بين الورَى
حتّى تَساوَى الزُّجُّ واللَّهذمُ
وقُمْتَ في اللهِ احتساباً فقد
وَقَمْتَ من يطغَى ومن يُجرِمُ
وكلُّ أهلِ الشامِ أوسعْتَهُم
عدلاً فمالِي دونَهم أُحرَمُ
أطعْتَ في حكمِكَ فيَّ الهَوَى
وما كذا يفعَلُ مَن يحكُمُ
من يُنصِفُ المظلومَ مِنَّا إذَا
كنتَ وحاشَاك الذي يَظلِمُ
وأنت ظِلُّ اللهِ في أرضِه
تردَعُ من يظلِمُ أو يَغشِمُ
فلا يشُبْ أجرَ الجهادِ الذي
فُزتَ به دونَ الورَى مأْثَمُ


أَكانَ الباهِلِيُّ يَظُنُّ أَنّي
سَأَقعُدُ لا يُجاوِزُهُ سِبابي
فَإِنّي مِثلُهُ إِن لَم أُجاوِز
إِلى كَعبٍ وَرابِيَتَي كِلابِ
أَأَجعَلُ دارِماً كَاِبنَي دُخانٍ
وَكانا في الغَنيمَةِ كَالرِكابِ
وَلَو سَيَّرتُمُ فيمَن أَصابَت
عَلى القَسِماتِ أَظفاري وَنابي
إِذاً لَرَأَيتُمُ عِظَةً وَزَجراً
أَشَدَّ مِنَ المُصَمِّمَةِ العِضابِ
إِذا سَعدُ بنُ زَيدِ مَناةَ سالَت
بِأَكثَرِ في العَديدِ مِنَ التُرابِ
رَأَيتَ الأَرضَ مَغضِيَةً بِسَعدٍ
إِذا فَرَّ الذَليلُ إِلى الشِعابِ
وَإِنَّ الأَرضُ تَعجَزُ عَن رِجالٍ
وَهُم مِثلُ المُعَبَّدَةِ الجِرابِ
رَأَيتُ لَهُم عَلى الأَقوامِ فَضلاً
بِتَوطاءِ المَناخِرِ وَالرِقابِ
أَباهِلَ أَينَ مَنجاكُم إِذا ما
مَلَأنا بِالمُلوكِ وَبِالقِبابِ
تِهامَةَ وَالبِطاحَ إِذا سَدَدنا
بِخِندِفَ مِن تِهامَةَ كُلَّ بابِ
فَما أَحَدٌ مِنَ الأَقوامِ عَدّوا
عُروقَ الأَكرَمينَ عَلى اِنتِسابِ
بِمُحتَفِظينَ إِن فَضَّلتُمونا
عَلَيهِم في القَديمِ وَلا غِضابِ
وَلَو رَفَعَ الإِلَهُ إِلَيهِ قَوماً
لَحِقنا بِالسَماءِ مَعَ السَحابِ
وَهَل لِأَبيكَ مِن حَسَبٍ يُسامي
مُلوكَ المالِكَينِ ذَوي الحِجابِ


¿Cómo de muchos Tántalos no miras
ejemplo igual? Y si codicias uno,
mira al avaro en sus riquezas pobre.


بَلَوتُ صُروفَ الدَهرِ سِتينَ حُجَّةً
وَجَرَّبتُ حالَيهِ مِنَ العُسرِ وَاليُسرِ
فَلَم أَرَ بَعدَ الدينِ خَيراً مِنَ الغِنى
وَلَم أَرَ بَعدَ الكُفرِ شَرّاً مِنَ الفَقرِ


Fünf wurmzernagte Stiegen geht's hinauf
Ins letzte Stockwerk einer Miethskaserne;
Hier hält der Nordwind sich am liebsten auf,
Und durch das Dachwerk schaun des Himmels Sterne.
Was sie erspähn, o, es ist grad genug,
Um mit dem Elend brüderlich zu weinen:
Ein Stückchen Schwarzbrod und ein Wasserkrug,
Ein Werktisch und ein Schemel mit drei Beinen!


不守庚申不坐禅
老来触事总悠然
天明门外无来客
尽好萧萧听雨眠


¡Agucé mis ternuras hasta vivir de hinojos
a sus plantas, en éxtasis: tal fue mi idolatría
sin ver más luz que el lampo divino de sus ojos,
ni ansiar más gloria que una: llamarla mía, mía


unrecht dich dein Ohr bericht.


Összenéz a víg komaság;
Ez a beszéd sehogy se dőre,
A legidősebb fölkiált:
“Öcsém, kerülj előre”.


Des Herren Nahme sey erhöhet,
Seiner Gnaden Lob gelange
Von dar an, wo die Sonn auffgehet,
Biß zu jhrem Niedergange.
Ihm müssen alle Heyden weichen
An grosser Hoheit, zier vnd pracht,
So weit die liechten Sterne reichen,
Geht seines Namens Ehr vnd macht.


Nun soll ich in die Fremde ziehen,
Ich weiß wohl, wie die Fremde tut
Kein Ankergrund ist mir gediehen
Weil ich dem ungerechten Gut
Auf meinem Schiffe Schutz verliehen
Zerbrach es in des Sturmes Wut
Die Woge hat mich ausgespieen,
Und kaum hab' ich am Strand geruht
Soll ich schon in die Fremde ziehen.


Ohni svatý! v skvělosti ethérské
Jenžto plápoláš vestálským jasnem
Nečistých prost dýmů, divých chtíčů,
Tobě struna hlaholí svou obět,
Tobě, roditelko velkých skutků,
Lásko posvátná!
Neníť věku, kde bys byla
Zázraky své netvořila!


Én a tavaszt csak annyiból kivánom,
Mert melegebbek lesznek a napok,
S mint mostan, akkor hűlt rideg tanyámon
Kopott ruhámban fázni nem fogok.


Seyd tausentmal gegrüßt, ihr wol bestirnten Stunden,
Da seines Bildes Bild der Vater hatt' gefunden,
Die Mutter einen Sohn, der fröhlich zu ihr lachte,
Eh er sie Mutter hieß, vnd Kundschaft mit ihr machte;
Der ihr warf vmb den Hals der süßen Ärmlein Band
Vnd ihr ein Mündlein reicht', als seiner Liebe Pfand.
Wer weiß, was sonderlichs der güldne Sternenrat,
Der großen Götter Zunft allhie beschloßen hatt'.
Denn ob die Luft schon sehr sich da fing an zu kühlen,
Da du fingst an zu sein, vnd Schnee vnd Reife fielen,
So sahe man doch hier vnd da mit großem Haufen,
Fast aller Götter Schaar bemühet vmb dich laufen.
Am Grünen fehlt' es nicht. Die Flora bracht heran
Narcißen, Rosen, Klee, Violen, Tulipan,
Pohl, Müntz vnd Lilien, Cypreß vnd Nägelein,
Es must' als wie ein Lenz vmb dich gegrünet sein.
Die Najaden, die sonst bey Flüßen von Cristallen
In holen Gründen sind, die ließen sehn für allen,
Was sie ob der Geburt vor große Frewd' empfingen,
In dem sie auf vnd ab an allen Stränden gingen
Vnd wunden dir zu Lieb in ihr vergüldtes Haar,
Das nach dem Tanze nun ietzt abgehörnet war,
Viel Kränz' vnd Blumen ein. Die Mulde, Saal vnd Meyn,
Vnd andre Flüße mehr, so auch da bürtig sein,
Vnd eben dazumal bey dir vorüber floßen,
Die rauschten mehr als sonst in dem sie sich vergoßen.
Der Vater Fichtelberg bewegte sich nicht minder,
Verstärkte sein Geräusch auf Frewde seiner Kinder,
Daß es an Ufern schallt'; es wolte Pan nicht hören,
Was er selbst besser kan; er nahme seine Röhren,
Vnd pfiffe Lust vollauf, vnd macht' es trefflich gut,
Dort' vmb den dicken Forst, vmb seiner Horde Hut.
Die Dryaden vmbher die sprungen schöne Reyen,
Man hörte sie auf dich manch Hirtenliedlein schreyen,
Daß auch Apollo selbst des Helicons vergaße,
Vnd mit der Musen Chor vmb deine Wiege saße.
Der dich denn sonderlich hat sehr gelehrt gemacht,
Vnd deines Geistes Ruhmb bis fast ans Blawe bracht,
Ja höher bringen will, wo seiner Leyer Pfand,
Die du daselbst empfingst, nur recht wird angewandt.
Drumb o du edler Tag, der meines Wundsches Leben
Zu gutem Glücke hat in dieses Leben geben,
Sey tausentmal gegrüßt. Dich, dich wil ich begehen,
Dir, dir soll alle Jahr' in künftig bey mir stehen
Solch Räuch- vnd Opferwerk, damit ich feyern wil,
So ofte du hinfort erreichest dieses Ziel.
Was auch auf deinen Preis die schwache Feder kan,
Das soll von mir nicht mehr als gerne sein getan.
Daß aber du, wie Brauch, wilst ietzt sein angebunden,
Von dem, der selbst bekriegt, besiegt vnd vberwunden
Durch dich schon ist vorlängst, ist nichts; ich wil nicht binden,
Dich lieber ohne Band bey mir gebunden finden.
Doch wenn ich ia mit was dich ietzt sol binden an,
So bind' ich dich mit dem, mit was ich weiß vnd kan,
Vnd dir vnd mir gefällt, als nemlich alle Zeit
Mit steter Lieb' vnnd Trew' vnd trewer Stetigkeit.
Immittels wolle Gott nach seinem guten Willen
Dir deiner Wündsche Maaß mit Vberfluß erfüllen.
Die Erndte deiner Jahr' er wol verkommen laße,
Daß sie des Schnitters Hand nicht eh zur Garbe faße,
Als sie verschoßt, verkörnt vnd wol verreifet hat,
Vnd selbst die Ähre wiegt vom Tragen müd' vnd matt.
Da hastu mein Geschenk vnd Anbindbändelein,
Von dem du ia dir nicht wolst wündschen los zu sein.


Orlando non s'avea mai l'elmo tratto,
onde il Soldano un giorno gli ebbe detto:
Deh, dimmi, cavalier che stai di piatto,
per che cagion tu tien' sempre l'elmetto?
Ch'io non posso comprender questo fatto:
tu mi faresti pigliarne sospetto.
Io vo' che tu mel dica a ogni modo,
se non ch'io crederrò che ci sia frodo. -


Přijmitež mne tedy, ei, však vy ste
Najstarší a samá knížata
Pošlá ještě z kreve slavské, čisté;


Delle magioni usciron tutti quanti
a nostri Cristïan mercé chiedendo.
Gente cristiana di retro e davanti
per tutta la città vanno scorrendo,
ogni fortezza pigliando da' canti,
e 'n qua e 'n là s'andavano spartendo.
Correndo Namo alla piaza n'andava
e trentasette baron vi trovava.


Sus pétalos, a modo de venablos
de mil luces, a zonas mil alcanzan
como flechas de un sol iridiscente,


Když setkali se, chyt ji hltavý
a smýk jí podle cesty do trávy.


Du lässest mich augscheinlich fallen
In des vollkomnen siges schallen!
Als alles sich zum zil genaht,
War alles, das mich erst vertrat.
Ich werd mit Armutt überkleidet,
Wann Reichthum mich am meisten schmükkt!
Wann werd ich doch wohl mehr gedrükkt,
Als wann di drükkung gleich abscheidet?


Pues a la llama mezquina,
Con el ambiente ondeante,
Que dando luz roja al muro
Dibujaba desiguales
Los tejados y azoteas
Sobre el obscuro celaje,
Dando fantásticas formas
A esquinas y bocacalles,
Se vió en medio del arroyo,
Cubierto de lodo y sangre,
El negro bulto tendido
De un traspasado cadáver.
Y de pie a su frente un hombre,
Vestido negro ropaje,
Con una espada en la mano,
Roja hasta los gavilanes.
El cual en el mismo punto,
Sorprendido de encontrarse
Bañada de luz, esconde
La faz en su embozo, y parte,
Aunque no como el culpado
Que se fuga por salvarse,
Sino como el que inocente
Mueve tranquilo el pie y grave.
    * * *
Al andar, sus choquezuelas
Formaban ruido notable,
Como el que forman los dados
Al confundirse y mezclarse.
Rumor de poca importancia
En la escena lamentable,
Mas de tan mágico efecto,
Y de un influjo tan grande
En la vieja, que asomaba
El rostro y luz a la calle,
Que, cual si oyera el silbido
De venenosa ceraste,
O crujir las negras alas
Del precipitado Arcángel,
Grita en espantoso aullido,
¡Virgen de los reyes, valme!
Suelta el candil, que en las piedras
Se apaga y aceite esparce,
Y cerrando la ventana
De un golpe, que la deshace,
Bajo su mísero lecho
Corre a tientas a ocultarse,
Tan acongojada y yerta,
Que apenas sus pulsos laten,
Por sorda y ciega haber sido
Aquellos breves instantes,
La mitad diera gustosa
De sus días miserables,
Y hubiera dado los días
De amor y dulces afanes
De su juventud, y dado
Las caricias de sus padres,
Los encantos de la cuna,
Y... en fin, hasta lo que nadie
Enajena, la esperanza,
Bien solo de los mortales:
Pues lo que ha visto la abruma,
Y la aterra lo que sabe,
Que hay vistas que son peligros
Y aciertos que muerte valen.


Wie wird es stehen vmb die Deinen,
Was Noht wird da seyn überall?
Wie wird Herr Schütz so hertzlich weinen,
Wird er erfahren deinen Fall?


Durch die Fenster seh' ich's flimmern,
Grün und Gold und Kerzenschein,
Jauchzend hör' ich durch die Laden
Helle Kinderstimmen schrein.


Mit Lust tret ich an diesen Tanz,
Ich hoff, mir wird ein schöner Kranz
Von einem schön Jungfräuelein,
Darum will ich ihr eigen seyn.


无穷台殿倚山椒
土价黄金向此消
常侍不来僧独在
游人还自说先朝


Ô ville où le flambeau de l'univers s'allume !
Aurore dont l'œil bleu, rempli d'illusions,
Tourné vers l'orient, voit passer dans sa brume
Des foyers de splendeur étoilés de rayons !


Jak pohádka je v bujném parku skrytá,
z té zeleně jen řada vížek kmitá.


لَقَد شَقيتُ شَقاءً لا اِنقِطاعَ لَهُ
إِن لَم أَفُز فَوزَةً تُنجي مِنَ النارِ
وَالنارُ لَم يَنجُ مِن رَوعاتِها أَحَدٌ
إِلّا المُنيبُ بِقَلبِ المُخلِصِ الشاري
أَوِ الَّذي سَبَقَت مِن قَبلِ مَولِدِهِ
لَهُ السَعادَةُ مِن خَلّاقِها الباري


While Monsters rolling on the Flood
In Scaly Silver shine,
Speak terribly their Maker-God,
And lash the foaming Brine.


Wer wills uns wehren, daß wir euch hier und dort ewig ehren? Ihr habts verdient.


Bin von Seimen überfließend!
Tag rings in Runde gießend,
Wohin meine Blicke schenkten.
Alles sprießend!


Sok sirat bár könnybe folyvást,
Olyat, mint te, nem tudok mást,
Velem együtt ki egészen,
Mindenestül elenyésszen.


Satan už čeká, duši tvou chopí,
ve smolný žár ji na věky stopí!
Hříšnice bídná, v prsa se bij,
vinu svou těžkým pokáním smyj!“


Jsou zelené to, zlatěžluté mechy,
jež první vnesly živou barvu těchy,
plá lýkovec to v květu z temna dubin?


Jak sou všickni národové,
Tak Moravcý a Cžechové,
Tak Slovácý svobodní,
Vlastních veršů sou hodní.


往来道路好歌谣
不问南朝与北朝
但愿千年更万岁
欢娱长祇似今朝


To veliké dílo
Učinil z ničeho,
Všemohoucým jeho slovem
Staň se! všecko šlo svým řádem,
Jeho mocy se podivme,
Moudrosti se klaňme.


飞锡破晓色
红叶弄吴枫
闻名且见面
清明豁长空


Hier ist des Stromes Mutterhaus;
Ich trink ihn frisch vom Stein heraus;
Er braust vom Fels in wildem Lauf,
Ich fang ihn mit den Armen auf;
Ich bin der Knab vom Berge!


Die Helden schlafen – all ihr Schall und Schein
Wie stumm und dunkel unterm Leichenstein!
Wie schließt das Grab – sie nennen's sanfte Ruh' –
Für alle gleich so Klang als Wonne zu!


“Hallod fiam, a sziklák ropognak,
A zápor hullámi mint locsognak,
Elhúnyt az égi fény, a villám nyújt
Csak világot sárga tüzével,
Csattogva hull, s hegyekbe, fákba sújt,
Földrázó rettentő dölyfével!
Oh mért nem mulattál,
Vesztedbe indúltál:
Higy nekem, ez nem jó jel.”


Přivítám ho, jevím mu hned vynálezky
V lučbě, v lékařství a přírodnictví,
Jaké máme v jiných vědách lesky,
A kde vadí jaké protivnictví,
Co jsem seznal o mlunu a o magnetu,
O etheru, o parovém vzduchu,
Jakou otevře to v příští metu,
Že jsem nesvěřil to nižádnému uchu.


أَكَلتُ شَبابي فَأَفنَيتُهُ
وَأَفنَيتُ بَعدَ شُهورٍ شُهورا
ثَلاثَةُ أَهلينَ صاحَبتُهُم
فَباتوا وَأَصبَحتُ شَيخاً كَبيرا
قَليلَ الطَعامِ عَسيرَ القِيا
مِ قَد تَرَكَ القَيدُ خَطوي قَصيرا
أَبيتُ أُراعي نُجومَ السَماءِ
اُقَلِّبُ أَمري بُطوناً ظُهورا


Beglücktes Leipzig! sey erfreut,
Daß deinem Sohne nur dieß große Werk gelungen;
Der hier ein stärker Heer bezwungen,
Als der des Xerxes Macht zerstreut.
Als Rom und Alba zwistig war,
Erfocht ein tapfrer Held, nach zweener Brüder Leichen,
Der Vaterstadt die Siegeszeichen,
Und Rom gewann dadurch die Oberherrschaft gar.
Durch das, was Leibnitz ausgesonnen,
Hat Glaub und Wahrheit mehr, als vormals Rom gewonnen.


Ein Säufer kam und taumelt' ihm entgegen,
Und schwur bei seinem Wirth und Wein:
Ich trink, o darum muß ich sein.
Glaubt mir, ich trink: ich bin. Wer kann mich widerlegen?


Y conocila ser doña María,
la que al cielo dio al mundo por señal
de la parte mejor que en sí tenía.


Sok csóktalan, tagadott asszonyotok
az ajkát mind nékem kínálja...
Béke tevéled, assisi Ferenc,
a csóktalanság fölkent királya!


山鸟元因口得名
柔调未及画眉声
寒梅苦竹荒林下
却此笼中语更清


Ein Stern still nach dem andern fällt
Tief in des Himmels Kluft,
Schon zucken Strahlen durch die Welt,
Ich wittre Morgenluft.


Acélos paizsát Hamviván föltartá,
De azt kemény dárda nagy vassal szaggatta;
Üvén Hamvivánnak nagy kerék kű vala,
Azt is porrá töré az halálos dárda.


Die Sonn sampt jhren Rossen
Späth Oesterlich bezecht/
Mit schlaff noch vbergossen
Wolt früh kaum wachen recht:
Da fand ich schon bey zeiten
Am grab in trawren stehn/
Vnd salb/ vnd büchs bereiten
Die weinend Magdalen.


Olajjal tölcs meg az te szép szarvadat,
Hamar megkeresd Betlehem várasát,
Az Isainak választám egy fiát,
Mint népem királyát.”


Mit weißem Bart der alte Pascha
Zum Großfeldscher mich ernannte,
Gab mir zu Lehn das Nilland da
Und was drin kroch, schwamm, rannte.


A csalánt, a megsértett virágok
Megátkozván: megfogá az átok.
Ki hozzá nyúl, össze-csípi, marja,
A világtól megvetésnek adva:
A belend s az űröm közt sötéten,
Ott kinlódik a sövény tövében.


Dann vergisset sie zu merken,
Wie und wo der Leib mag sein,
Und in dessen Stand und Werken
Läßt der Geist sich dann nicht ein;
Tür und Fenster sich verschließen,
Daß nichts hindre dies Genießen.


Durch den ſäuſelnden Hain, durch das Gebüſch von Gold,
Durch das ſchlummernde Mondenlicht;
Und aus Roſengewölk ſchimmert der Abendſtern
Meiner Wallerin ins Geſicht.


Všechno je dokola radostně milé.
Všechny ty květy jsou panensky bílé,
jen sem k mé hlavě v červeném plání
šípková růže se sklání.
Jeden vzhled k ní tam, co bývala,
jeden vztah ruky k poupěti,
jediná píseň, co mně ji zpívala,
jediná vzpomínka jejího objetí.


Jak v kvase Macbetha duch Banquův jsem, teď mlčím,
však jak jsem patřil kdys na požár Sodomy,
s tím v očích odleskem obcházím s chrupem vlčím
a váhám, mám-li již své kývnout na hromy.


Was Dir bekannt geworden
Durch der Geschichte Mund,
Das waren bunte Muscheln,
Doch Perlen beut mein Grund.


Paša dárek přijal, žádost vyslech’.
„Postavte si kostelíček!“ pravil.
„Nebudu v tom překážeti já vám,
ani v tom vám překážej kdo jiný!“
Povolení pak jim ihned napsal,
vlastní rukou spečetil, pak vydal.


Štíhlá sosna výše pne se,
dub ramena rozkládá,
staletý kmen v českém lese
na pouť morskou dozrává.


“Mit beszéltek, panaszoltok?
Bűnötök volt - megvalljátok -,
Bűnötök: gonosz, de édes;
És azért jó megszenvedni.
Halljatok hajborzasztóbbat,
Emberész-elállitóbbat,
S tanuljátok meg belőle,
Hogy semmit, semmit se tudtok,
S okosabbat nem tehettek,
Mint ha arcotokra esve
Azt mondjátok: Úr, teremtő
Légyen a te akaratod!


Sì giunse ritto 'l colpo al primo tratto,
che l'anima tremando si riscosse
veggendo morto 'l cor nel lato manco.


Vom nächsten Sommer spricht sie mir,
Wo unsre Kinder bei uns sind.
Mir klingt die liebe Stimme schier,
Als hört' ich schon den Frühlingswind.


Üvölt és hápog; szopna s retteg.
Inyével a homályba kap.
Csak mikor istenek születtek,
szülőkben kélt ily iszonyat.


—¡Mamá! Me duele la panza.
Fueron las primeras exclamaciones con palabras
                                  enseñadas,
explicando dolores y sufrimientos.
—¡Mamá! Tengo hambre.
Fueron las primeras palabras usadas
                          enseñadas,
reclamando y exhibiendo necesidades.
Sin saberlo
sería enseñada
sin saberlo
iría aprendiendo
sin saberlo
sabría de temores y miedos
de vergüenzas
de censuras y auto censuras.
Sin saberlo
iría aprendiendo
sin saberlo
sabría de frases hechas
de medias palabras
de prejuicios e ironías.
No.
Fue la primer palabra de censura
                        aprendida.
¡Cuidado!
Fue la primer palabra de temor
                      aprendida.
—¡Te vas a quemar!
Fue la primer oración de miedo
                       aprendida.
—¡Mamá! Me hice caca.
—Pero ¿Cómo vas a decir esto
                      delante de tu amiguita?

¿No ves, cómo te mira?
Fue la primer vergüenza
                   aprendida.
—Dame mi pelota ¿Sos boludo?
—¡Carlitos! ¡Te escuché!
                   ¡Esa palabra no se dice!
                                   ¡Si vuelvo a escucharla, te pongo en penitencia!
Fueron las primeras palabras de censura
                            aprendidas.
—¡Viva Perón!
  Que grande sos
  mi general cuanto valés
 ¡Viva Perón!
 Gran conductor
 la — la — lalá — la — la — la — lá........
—¡Carlitos!

¡Eso no se canta!
                    Te prohibo cantar esa canción.
  ¿Qué querés?
            ¿Que nos lleven presos a todos?
Fue la primer censura del saber de auto censura
                                  aprendida.
No hay nada nuevo bajo el sol
Fue la primer frase hecha
                    aprendida.
—¡Carlitos! ¡Te estoy mirando!
                       Cuando venga tu padre ¡Ya vas a ver!
Fueron las primeras palabras a medias
                           aprendidas.
No es necesario el todo.
Una sonrisa,
un gesto,
una pequeña
una sola palabra
una media palabra
una media palabra encierra miles de oraciones,
un millón de explicaciones,
infinidad de sentimientos.
Medias palabras,
pocas palabras
dicen más
que mil enciclopedias.
—¿Cuál es?
         ¿Cuál es, el mejor método anticonceptivo?
 ¿Cuál es?
         ¿Cuál es, el más, seguro?
 ¿Cuál es?
        ¿Cuál es, el más eficaz? —Una joven
quinceañera, preguntó a su madre.
—Pero

¿Cómo vas a preguntar eso?
                         ¡Espera a llegar a casa, para hablar de sexo!
 ¿No ves?
        Alguien puede escuchar.
 ¿Qué va a pensar la gente?
                    ¡Una atorrante! Gritarán.
                    ¡Una libertina! Pensarán.
Prejuicios y más prejuicios.
Palabras y más palabras.
Quisiera ser libre,
             de pensamiento.
Quisiera ser libre,
             de censuras y auto censuras.
Quisiera ser libre,
             de ironías y de prejuicios.
Quisiera decir Perón,
               sin que me llamen peronista.
Quisiera decir Alfonsín,
                 sin que me llamen radical.
Quisiera decir:
           Igualdad entre los pobres y los ricos,
                sin que me llamen comunista.
Quisiera reclamar libertad,
             justicia,
             respeto,
             derecho,
                   sin que me llamen revolucionaria
                                           revolucionario.
Quisiera nombrar antiguos amores,
                         sin que me llamen:
                                     Mujer con pasado libertino
Quisiera escupir al cielo,
                  sin que me llamen ateo.
Quisiera decir: Orgasmo,
            clítoris,
            pene
                   sin que me llamen
                                mal hablado, mal hablada
                                         mal educado, mal educada.
Quisiera decir:  tomar por agarrar,
             coger por disfrutar del sexo
             hacer el amor por buscando un hijo
sin buscar palabras confusas
temiendo un prejuicio.
Quisiera llamar las cosas por su nombre,
sentir libertar.
Quisiera escuchar las palabras exactas
las cosas llamadas por su nombre
sin escuchar censuras,
         auto censuras,
         prejuicios,
         temores,
         vergüenzas.
Quisiera tener una conversación sin tapujos.
Quisiera usar cualquier palabra.
Quisiera usar
quisiera escuchar
la lengua española
la más bella de las palabras
lengua española libre
libertad de palabra.
Quisiera sentir
           la verdadera
                     la añorada
                              Libertad de expresión
Por pensar, por llorar, por gritar,
por creer que siempre es posible hablar.


A királyfi őket amint sorra nézte:
Árvalány szépsége mindjárt megigézte;
Szemét soká el nem tudta venni róla,
Végtére az öreg királyhoz igy szóla:


Non d'atra et tempestosa onda marina
fuggìo in porto già mai stanco nocchiero,
com'io dal fosco et torbido pensero
fuggo ove 'l gran desio mi sprona e 'nchina.


A když lehce jen se zachvěje,
v zeleném se moři
mechu boří
jako slzy těžké krůpěje.


Naříkáš, syn že robem jest?
Není-li dětí tvých jak hvězd?


Unavená srdce
bohu žalovala,
že ta jeho láska
nikde není stálá.


Drum, Pfeifchen traut, ist mir dein Rauch,
Voll durtender Narkose,
Noch lieber als der süße Hauch
Der aufgeblühten Rose!


Slyš, jak strašně duté štíty znějí!
Nepřátelské prapory se chvějí,
Již zdaleka hrotů blesk
Vyzrazuje četné, branné zbory,
Smrtonosných zbraní třesk
Rozléhá se přes doly a hory.
Hrdý Radislav v jich čele jede,
Proti Václavovi pluky vede.


Dummes aber, vors Auge gestellt,
Hat ein magisches Recht;
Weil es die Sinne gefesselt hält,
Bleibt der Geist ein Knecht.


Zatím v jeho statku
vše se chýlí k zmatku,
hospodář jej vydal čeledi.
On už na nic nedbá v světě celém,
co mu po tom statku osiřelém,
kdo jej podědí!


Hörnerklang und Lieder kämen
Nicht so schmerzlich an mein Herz,
Fröhlich wollt ich Abschied nehmen,
Zög auf ewig wälderwärts.


Прихожу я в тихую свою обитель,
Приношу свое слепое сердце
И сажусь одна, от всех сокрыта,
Дожидаться друга одноверцОн придет ли? Нет? На пир незваный…
Для него убрать бы эту келью,
Постелить покров бы тонко-бранный,
Угостить его на новосельНичего для друга не готово,
Ни речей приветных, ни покоя,
Только сердце ждет его без слова
И горит, и плачется, слепоИ уста неслышно шепчут что-то,
И зовут кого-то издалечОтворитесь, крепкие ворота!
Засветитесь, сладостные речи!Покидаю тихую свою обитель,
Не дождавшись друга дорогого…
Не услышав сладостного зов


Da casa do monte, símbolo eterno e perfeito,
Vejo os campos, os campos todos,
E eu os saúdo por fim com a voz verdadeira,
Eu lhes dou vivas, chorando, com as lágrimas certas e os vivas exactos —
Eu os aperto a meu peito, como filho que encontrasse o pai perdid
Vivam, vivam, vivam
Os montes, e a planície, e as ervas!
Vivam os rios, vivam as fontes!
Vivam as flores, e as árvores, e as pedras!
Vivam os entes vivos e os bichos pequenos,
Os bichos que correm, insectos e aves,
Os animais todos, tão reais sem mim,
Os homens, as mulheres, as crianças,
As famílias, e as não-famílias, igualmente!
Tudo quanto sente sem saber porquê!
Tudo quanto vive sem pensar que vive!
Tudo que acaba e nunca se aumenta com nada,
Sabendo, melhor que eu, que nada há que temer,
Que nada é fim, que nada é abismo, que nada é mistério,
E que tudo é Deus, e que tudo é Ser, e que tudo é Vid
Ah, estou liberto!
Ah, quebrei todas
As algemas do pensament
Eu, o claustro e a cave voluntários de mim mesmo,
Eu o próprio abismo que sonhei,
Eu, que vi em tudo caminhos e atalhos de sombra
E a sombra e os caminhos e os atalhos eram eu!
Ah, estou libert
Mestre Caeiro, voltei à tua casa do monte
E vi o mesmo que vias, mas com meus olhos,
Verdadeiramente com meus olhos,
Verdadeiramente verdadeiro
Ah vi que não há muitos abismos!
Vi que ()


Teplé maso ženy ustydlo v srdci, které tepe zuřivými údery,
které ječí, které volá po tajemném neznámu –
duše ve snech stápí se unyle
v koketných liniích grisetek.
Sny spřádané v záhybech stkvělých úborů
končí v ruinách manželského lože...


V jaké kraje Česká srdnatosti!
S ctí a šlechetnostmis odletěla,
Že muž kolíbá se v pochybnosti,
Nevlastenství zakaluje čela?
Jaroslave, slunce odvážnosti!
Tváli synům tvář se nezastkvěla?
Obr vstals, tvým hromem pouta klesla,
Evropa jež s potupností nesla.


Éli világát a pompa szülötte,
Inni, ölelni ó, mi gyönyör!
S ím poharát a halál kiütötte,
Nászágya mellett síri gödör!


So wann es in meinem Hertzen
wider stil und heimlich wird
acht ich keiner Furcht und Schmertzen/
singe/ klinge daß es schwirt/
such ein neues Lied herfür
spiel eins auf der Lauten Zier
Ich kan keiner Freude missen/
üm daß ich dem Todt entrissen.


Kein grösser Kreuz ist auff der Erden/
als wenn sich Lieb' und Liebe trennt
wenn/ die in Gegen-günsten brennt
vom Liebstem muß geschieden werden.
Ich glaube nicht/ daß eine Pein
mit dieser kan zugleichen sein.


Drumb sei der Schatten bloß zum Leibe frey gewand,
Drumb hat ohn Unterlaß der Leib die Seel erkannt:
Drum geh' in Gott die Seel, auff daß in Einem drey
Vereinigt Seel und Leib und Schatten ewig sey.


Dios submarino, Dios lacustre, Dios fluvial,
uno en el tritón y en la garza
y en la dulce corbeta y el áspero crucero,
Dios del agua, Señor de la Casa de Cristal,
Dios Marinero.
Expresión de agua de tus mil expresiones,
río tendido de Volturno a Cristo,
vuelo del ibis que cruza
del mascarón de Argos
al mastelero de la Santa María,
Dios argonauta,
que tiendes a las manos de la Armonía
el río de tu música, largo, como una flauta.
Dios infuso en el lago blanco de la nube
alinderada de azul,
Dios de espuma en el crespo del corderillo,
Dios tormentoso en la melena del león,
Dios zahorí, estancado en la pupila del tigre,
Dios del río de estrellas que de Oriente a Occidente
cruza de noche el cielo,
Dios del agua combatiente
en el crinado Niágara y el sospechoso Dardanelo:
Tiende la diestra, donde nace el Río
y la zurda, donde desemboca
—en un cristalino arco de Brahma—
tiende el ánfora de las manos,
Señor del Agua, Viejo Comandante,
hacia los manantiales sonoros,
hacia el tibio remanso
del Orinoco de agua beligerante
brotado de tus sienes, sudado de tus poros
en el sábado de tu primer descanso!


يا مَلجأ وَالكُلّ تَحتَ لِوائِهِ
ما بَينَ راجٍ جودهُ أَو حائزِ
وافيت بابك كَي أَفوز لِأَنَّهُ
كَم مُلتجٍ بعليِّ بابك فائزِ
أَشكو إِلَيك ضنىً وَأَنتَ طَبيبه
وَأَنا العَليل وَذا الزَمان مبارزي
وَالعَجز عُذري عَن مَديحك سَيّدي
فَاِجبر بِفَضلك كَسر قَلب العاجزِ


A přece jen, ó vánoce,
tak mnohá duše na to zapomíná,
kdo veliký váš původce.


Má drahá Francie! – co mohu vložit v sloku
těch veršů vznícených? Vstal pro tě celý svět,
leč v bojích zoufalých, jež hřměly po pět roků,
i českých hochů krev tam tekla v toku...
Dnes v zákopech tam rudne vlčích máků květ.


Von Weibern, ob man sie den Mönchen geben soll,
Schreibt ihr so manchen Bogen voll,
In Chronologen und Merkur.
Befragt denn Keiner die Natur?
Die spricht: Ihr solltet euch des langen Zankens schämen!
Gebt ihnen nicht; sie werden selbst wohl nehmen.


	però che quelli in cu' ti fidi più,
mostrando con malizia a te lor fé,
una gallina ch'avea il zagané,
mangiar ti fecion, e cacciarla giù.


Fürdik lelkem az illatos
Tavasz sugarában...
Kerestem a békességet –
Végre megtaláltam.


In finstern Pagoden thronte die Dummheit,
Der Gewaltthat erste Vertraute,
Lehrte Unsinn vor der gaffenden Menge,
Und an der Fessel dorrte des Weisen Arm.


No more the  of my sight
Can move a  of Delight;
Or force my lingring Blood a swifter pace,
Or Paint new  and  on my Face.
I've rent the  from my heart,
And banisht all from thence that took his part.
No more the  shall tempt me on
To  and  and think my self undone;
Whilst  like some  Torrent unconfin'd,
Breaks in, o'f-spreads, and swallows up my Mind;
And with its black ungrateful streams controul
All the  Rays within my Soul.
No, No: I will, I will no more admire,
And urge the Sparks of the now dormant Fire:
Nor for a wild Fantastick Extasy,
Change the Dear  of this blest Liberty;
Free, as a wandring  through the Air,
Methinks I range, and hate my former Sphear.
I meet the Noblest  yet scorn to pay
A Fond  to well-moulded Clay:
Nor would I even for my late splendid Chain
Forgo this Charming  again;
Which with so sweet a Calmness fill my
As cannot be in Words, no not in thine Exprest.


وَحاكيَةٍ للرِّيمِ جيداً وَمُقلَةً
لَها نظراتٌ لا يُنادي وليدُها
فَتُتلِفُ بالأولى إِذا ابتدأَت بِها
نفوساً وبالأُخرى إلينا تعيدها
تُميتُ وَتحيي مَن تَشاءُ بِنظرةٍ
فماذا تُرى لو عاونَ العينَ جِيدها


أتانِيَ ما لم أَزْل أَعتقدْ
به منك من حُسْن حفظ ووُد
فساق إليّ وفودَ السرور
وأذهب عني وُفودَ الكَمَدْ
ولستُ له شاكراً إنني
أرى لك عندي به فضلَ يَدْ
لأنك من طبعك المكرماتُ
وصِدقُ الوفاء وشَدُّ العَضُدْ
وليس الإخاء الذي بيننا
ببدْعٍ إذا ما استوى وانعقد
لأنّا إلى والدٍ واحدٍ
تفرُّعُنا حين نُدْعَى وجَد
فلو كنتُ أَمِلك سُؤْلِي لَمَا
رضِيتُ سواك خليلي أَحَدْ


Amit felbecsül szentre a szalon,
Az az utcán rongy kóta, kusza lom.


Kdybych umřel, já vím, moje milá.
Vím a povím: připravila by sis
šátečky tři, malé kapesníčky.
Prvý den bys tak se naplakala,
že bys dva šátečky promáčela.
Druhý den by stačil ti ten třetí.
Třetí den už jenom ručka tvoje
setřela by s očí bludnou slzu,
jež snad ještě třásla by se v řasách –
potom život s požadavky svými,
starost o dům, péče o kuchyni,
návštěvy by přišly, třeba myslit,
že je nutno také oplatit je,
živí mají jiné povinnosti,
než ti mrtví, kteří líně leží
v klínu země. Kdybych umřel, drahá,
tři šátečky, věř mi, dostačí ti,
tři šátečky a ta ručka potom.


Und da nun alle schlafen gingen,
Der Wald steckt' seine Irrlicht' an,
Die Frösche tapfer Ständchen bringen,
Die Fledermaus schwirrt leis voran,
Und in dem Fluß auf feuchtem Steine
Gähnt laut der alte Wassermann,
Strählt sich den Bart im Mondenscheine,
Und fragt ein Irrlicht, wer wir sind?
Das aber duckt sich geschwind;
Denn über ihn weg im Wind
Durch die Wipfel der wilde Jäger geht,
Und auf dem alten Turm sich dreht
Und kräht der Wetterhahn uns nach:
Ob wir nicht einkehrn unter sein Dach?
O Gockel, verfallen ist ja dein Haus,
Es sieht die Eule zum Fenster heraus,
Und aus allen Toren rauschet der Wald.


»Dicht wirbelt, vom Winde gefegt, der Schnee;
Verweht ist jegliche Spur;
Durch Nebel und treibende Flocken, weh,
Wie finden den Weg wir nur?«


Co vytrpěl jsi v síni u Pilata,
a v jaké muky Tebe vbili kati,
já nechci se Tě, Pane, otázati,
to v krvi dí Tvá siná tváře svatá.


Was/ jhr frohen Seraphinnen?


Er ſchiffte Himmel an/
der Glaube war ſein Kahn/
Die Wuͤnſche Bothsgeſellen;
Die Ruder/ Segel/ Maſt
Sein beten. Er die Laſt;
Die Thraͤnen Wellen.


Als echte Jury tut ihr den Spruch,
Von gleichen wird Urteil gesprochen,
Es gilt des Wiener Vertrages Bruch,
Den früher ihr selber gebrochen.


Einnehmbar für die Kunst, tust auf du dem Guten die Tore,
Schlechtem, hungerts dich aus, gibst du dich endlich doch auch.


جدارُ بيتي وفتاتي بهِ
ذا ساقطٌ ضَعْفاً وذي ساقطهْ
فالبيتُ محتاجٌ إلى حائطٍ
والمالُ محتاجٌ إلى حائطهْ


Por tal beldad, pastor, podrás perdella,
que te dará mil muestras amorosas
y haráte después bárbara guerra.


Va', Bellincion, e fa' il Sosia:
motti, provviso, frottola e sonetto,
e poi ti mostra un certo recolletto
di mano, e incanti, e di fisonomia.


Ó bído! Tedy nikdy svoji?
Pak raděj černý příkrov mar!
A v malém domku krytém chvojí
už dávno šťasten lidí pár.


Co dále bude, málo dbám,
vždyť vím, že můj jsi, že tě mám;
jsem šťastna přes otcovu zlobu,
vždyť s tebou jsem a tvá, nechť v hrobu.“


Deyn Gott alleyn und Herr byn ich,
keyn ander Gott soll yrren dich,
Trawen soll myr das hertze deyn,
meyn eygen reich solltu sein.
Kyrioleys.


Unabsehbar auf der Steppe lieget nah und lieget ferne
Ohne Ton die Himmelsglocke, sonder Farbe, sonder Sterne.


O vieillard vénérable, à qui les destinées
Ont de l'heureux Nestor accordé les années,
Sage que rien n'alarme et que rien n'éblouit,


Nikdo neví,
že pro tvé ruce v klíně,
bledé a zamyšlené
přistálo k zemi večerní slunce
a dýše na ně
sen teplých růží.


So ging ich denn mit schnellen Schritten ihm
Die Hand ausstreckend, seine zu ergreifen,
Entgegen, als, pfui Kuckuck, ein Gestank
Höchst penetranter Art mich stehen hieß.
Die Nase klemmend rief ich: »Lieber Freund,
Was für ein scheußlicher Gestank ist das?
Riechst du ihn nicht? Dann bist du arg verschnupft!
Schindanger duften lieblicher; es scheint
Von faulen Eiern und verwestem Fleisch
Ein fürchterlich Gemisch. Bist du vielleicht
In was getreten, das von Übel ist?«


I cousin můj je jaksi celý z míry:
on klidný voják, jenž jen kroutí kníry
a nedá trysknout rozhodnější větě –
dnes bouřil na ten nepořádek v světě,
na nedostatek kázně, dobrých mravů,
na krále, na dvůr, na zpupnictví davů,
to proto, že prý postřeh v regimentu
rýpavou práci vzpurných elementů,
z ulice hesla rozžírají kázeň,
a voják ztratil respekt už i bázeň,
jde mimo, důstojníka nepozdraví,
sto se jich skupí, sestrkují hlavy,
zlý pohled hodí po svém představeném,
grimasu v obličeji sešklebeném,
k rozkazům hluší, v odpovědích hrubí,
však jinak mají řečí plné huby –
a všecko se tak nějak rozpadává,
prý slovem pluk svůj z Flandres nepoznává –
A papa řekl: I tu zřejmo je,
že rozpadá se celá Francie –


Jen láskou žít, jen láskou tlouci,
to Srdce zná jen milovat;
je láskou pouze všemohoucí
a po ní lační jeho hlad!


Leží na tvém rodě
věru požehnání –
písek moře nemá
tolik zrnek ani –


la Madre del Signor d'ogni mio bene?»
finendo qui la vera profezia,
ch'al grembo verginal raffermò spene.


sepamos hasta cuándo estáis cerrada,
y el cristalino cielo es defendido
a quien jamás gustó fruta vedada


Jetzt hat der Schlaf ihn fest umfangen,
Da nimmt die Mutter seine Hand,
Da sieht er all, was ihm vergangen,
Und keine Zukunft er drin fand:
O Liebe, wo du gegenwärtig,
Da ist das eigne Leben aus,
Die Seele ist dann reisefertig,
Du trägst sie in ein andres Haus.


É pena que o mundo conheça apenas
os escritores feitos
e desconheça a poesia de um lavrador


Élj „urasan”, apa és fia Boncz,
S hogy ki ne essék szádbul a konc,
Sose köszöntsd a lenyugvó napot,
Ami kel, annak emelj kalapot.


Vidím-li v naší zahrádce
Z jara růžičky,
Myslím si: Takové měla
Hanna tvářičky.


Entfärben ließt du dein blondes Haar
In Sonnenbrand und Regen;
Du hast es gewollt, weil meine Hand
Liebkosend darauf gelegen.


ولي مِن الشِّعرِ آياتٌ تُوَقِّعُها
مَعازفُ السِّحرِ، والعنوانُ: ديوانُ
سَكَبْتُ فيه نَجاوَى العِشْقِ هائِمةً
سَكْرَى، على كلِّ حَرفٍ مِنهُ شَيطانُ
رَسَمْتُ فيه تَماثيلَ الهَوى صَنَمًا
وليسَ في الحُبِّ أصنامٌ وأوثانُ
وجهًا صبيحًا، وخَدًّا ناعمًا أَلِقًا
أُنثى، ولكنّها رَوْحٌ ورَيحانُ
فكاد لِلحُسْنِ، لولا اللهُ يَعْبُدُها
بُوذا، وقد يَعْبُدُ الإنسانَ إنسانُ


Dem Worte sein und der Natur
Vertraute Gott das Knäblein nur,
Wo sich der Felsenstrom ergeußt,
Erhub sich früh sein Helden-Geist.


Mely méltó koszorút, mely diadalmi bért
Adjon néked örök míveidért hazád?
Oh bajnok s koronás mennyei Lantverő!
Voltaire érdeminek szép köszönet vala
Párizs tapsai közt a fejedelmi csók.
Petrarcát ragyogó győzedelem-szekér
Jutalmazta. Kinyílt a Capitolium
Hellas szűzeinek, mint mikor a világ
Hódítói előtt zengtenek ormai.
Hát néked, ki az ő útjaikon vezetsz
Minket Delphi magasb pálmavirányihoz,
Olly buzgón törekedsz s gátokat ostromolsz,
Hogy fáklyáddal egünk fellegeit higítsd,
És napját az idő lelke szerint emeld -
Néked vajjon ezért lészen-e pályabér?
Vagy tán csak csalatás minden előtörés?
E nép nem veti el már soha fékjeit,
S vak rögzése örök hályogiban marad?
Hagyján! aki ugy élt, mint te, s ugy énekelt,
Nem kér lelke hiú gyermeki bábokat;
Önnérzése dicső Pantheon annak és
A jók szíve alatt fennmaradand neve;
A némult ravatal zárait eltöri,
S a villámvezető sashoz emelkedik.
Nem halt meg, ki ugy élt, mint te, nagy Orczy, nem!
Általküzdi setét Aeacus öbleit;
Mint Alcides, erős fegyveri közt ledűl,
S a tűzből az Olymp lángküszöbére hág.


When the crab views the pearly strands,
Or , bright with golden sands,
Or crawles beside the coral grove,
And hears the ocean roll above;
Nature is too profuse, says he,
Who gave all these to pleasure me!


Teď šupiny snů dávno s očí spadly,
zchlad’ v srdci ošlehaném vášní žeh
a slední břeh mi kyne po letech,
to smrti břeh je, kde vše růže svadly.


Elmúlik az idő, az öreg Pál még él,
De alábbvaló az utolsó cselédnél;
Nincsen becsülésben, de szitok, gyalázat
Éri aggott fején az őszült hajszálat,
A kegyetlen kölcsönt saját gyermekei
Visszafizetik most hét tetővel neki.
Ki roszat cselekszik, oly fát ültet, melynek
Ágai számára büntetést teremnek.


An die Reise nun geht der rieselnde Quell,
Es schimmert die Näh' und die Ferne.
O Tag, sei du mein Trautgesell
Vielhold und hell,
Dir wollt' ich dienen so gerne.


Aber um die du, o Weib, mich betrogen,
Alle die Stunden, als ich vom Mund
Dir verzehrende Wonne gesogen,
Während dein Herz schon gebrochen den Bund,


Mais, vite, sa raison s'adresse
Aux scrupules de sa tendresse.


Gott ja, was gibt es doch für Narren!
Ein Bauer schneidet sich 'n Knarren
Vom trocknen Brot und kaut und kaut.
Dabei hat er hinaufgeschaut
Nach einer Wurst, die still und heiter
Im Rauche schwebt, dicht bei der Leiter.
Er denkt mit heimlichem Vergnügen:
Wenn ick man woll, ick könn di kriegen!


Немало славных полководцев,
Сказавших «счастлив», умирая,
Знал род старинных новгородцев,
В потомке гордом догораНа белом мохнатом коне
Тот в Польше разбил королПобеды, коварны оне,
Над прежним любимцем шалТот сидел под старой липой,
Победитель в Измаиле,
И, склонен над приказов бумажною кипой,
Шептал, умирая: «Мы победили!»
Над пропастью дядя скакал,
Когда русские брали ГуниИ от раны татарскою шашкой стекал
Руче- Он погиТо бобыли, то масть вороная
Под гулкий звон подков
Носила седоков
Вдоль берега ДунаКонюшен дедовских копыта,
Шагами русская держава
Была походами покрыта,
Товарищами славТот на Востоке служил
И, от пули смертельной не сделав изгиба,
Руку на сердце свое положил
И врагу, улыбаясь, молвил: «Спасибо»Теперь родовых его имений
Горят дворцы и хутора,
Ряды усадебных строений
Всю ночь горели до утрНо, предан прадедовским устоям,
Заветов страж отцов,
Он ходит по покоям
И теребит концы усоВ созвездье их войдет он сам!
Избранники столицы,
Нахмурив свои лица,
Глядят из старых ра


Sag' mir, wie entspann sich doch eure Feindschaft?


Werden doch in seiner Brust
Feindlich stets zwei Seelen wohnen,
Und vielleicht just, wenn die eine
Strümpfe stopft und Hosen flickt,
Reimt die andere ihr erstes,
Tiefgefühltes Liebeslied.


träumt: wenn Bildner all dies wirklich schüfen,
würden sie den Ruhm des Alters retten,
würden Rom und Hellas übersonnen!


¡Oh hermosura mortal, cometa al viento!
Donde tan alta presunción vivía
desprecian los gusanos aposento.


沉浮又似缀汀鸥
石齿横斜咽复流
莫放阴云遮洞府
最宜明月挂高秋


Così con voluntà de la donzella
la dotta incantatrice il libro chiuse.
Tutti gli spirti allora ne la cella
spariro in fretta, ove eran l'ossa chiuse.
Qui Bradamante, poi che la favella
le fu concessa usar, la bocca schiuse,
e domandò: - Chi son li dua sì tristi,
che tra Ippolito e Alfonso abbiamo visti?


Kdo prožil hlučné bouře života
A ty sny vírné slávy lichotivé;
Kdo lásky časy v slasti touhomřivé:
V vzpomínce toho trýzní tesknota.
Nadarmo srdce v zvuku divém zpívá,
By ztichl divých tužeb plachý shon!
Ach! Písní tou hruď bolná neokřívá,
Spíš roztaje se v zraku slzí ron!
A byť ta sladká hudba mladosti
Snův zlatých rozechvěla luzné zjevy:
Přes truchlý stín se vkrádá v ně, jak v zpěvy
Se loudí akord němé žalosti.
A v posupně-li bledé hraje tváři
Na krátko úsměv oko kouzlící:
To bludice se svity jenom září
Na smutné poušti vzešlé – mizící.


Vid penig eséshez jobban kénszeréti,
Mert mellyét fényes karddal ketté feszéti,
Arra siralmas lelkét föld alá veté,
Nagy árnyékkal életét besötétiti.


O Herr! auf dunkelschwankem Meere
Fahr ich im schwachen Boot,
Treu folgend deinem goldnen Heere
Zum ew'gen Morgenrot.


Ovce běží cinky-linky
a jehňátka hopkují,
z krčmy Jurku vyhazují,
perou se a sakrují.


Úgy van.


Do světa tvá knížka pluje,
přítel dobrý o ní píše,
při tom jemně konstatuje:
lze v ní vidět cizí vzor!


El peccato d'Adamo è quel coltello,
c'ha vulnerata nostra umana essenzia,
in modo tal che ferma la fa stare.


Wie deucht dich/ solte Gott das liegen vnd nicht schlafen/
Das wachen ohne ruh/ das haben ohne brauch/
Das brauchen ohne nutz/ den schädelichen rauch/
Den abschewlichen grind vnd räud' an seinen schafen
Das tödten ohne hand/ das morden ohne wafen
Das sterben ohne tod/ die todesfurcht/ vnd auch
Die lebensforcht zugleich/ das sorgen für den bauch
Die gross' abgötterey zu seiner zeit nicht strafen?
Was thut der arme mensch? jhn plagen ferne sorgen
Vnd ist doch vngewiß/ ob er den näh'sten morgen
In seiner schlaverey erlebet oder nicht?
Gott der die vögel speist/ die blumen schmückt vnd zieret/
Verlässt den menschen nicht. Thu nur/ was dir gebüret/
Traw' jhm/ vnd sorge nicht/ er weiß/ was dir gebricht.


Zem’ přes noc změněna, zem’ přes noc omládla.
A všechno smýval dešť, co bylo jako vina.
Nějaká epocha se tiše propadla
a vážně, neslyšně sem blížila se jiná.


Comme l'arche d'un pont son dos faisait la voûte,
Ses pieds endoloris, tout gonflés par la goutte.
Ses mains pâles tremblaient ; ainsi tremblent les vagues,
Sous les baisers du Nord, et laissaient fuir leurs bagues


浅浅溪流短短篱
碧于深处小茅茨
想无俗子知踪迹
小款梅花细说诗


Ich sah die Welt mit liebevollen Blicken,
Und Welt und ich, wir schwelgten im Entzücken;
So duftig war, belebend, immer frisch
Wie Fels, wie Strom, so Bergwald und Gebüsch.
Doch unvermögend Streben, Nachgelalle
Bracht oft den Stift, den Pinsel bracht's zu Falle;
Auf neues Wagnis endlich blieb doch nur
Vom besten Wollen halb und halbe Spur.


Liebe, die mich ewig liebet,
Die für meine Seele bitt,
Liebe, die das Lösgeld gibet
Und mich kräftiglich vertritt.
Liebe, dir ergeb ich mich,
Dein zu bleiben ewiglich.


Hle! zde rozkoš světa, panny čisté,
Poklad nejmilejší v slzách stojí!
Pouta, smrt a ohavnosti jisté
Vybouřený nepřítel jim strojí;
Máli národu květ, vaše lásky
Darmo prosyt slabnoucými hlásky?
Milostenky spínati kat mstivý,
V jarní kráse muž se pásti divý?“


Der junkher flucht dem bauren
und saget zu dem lauren:
»ja, mein dreck auf dein maule!«
der bauer war nit faule,
meint, er bet, in aus gnaden
auf sein hochzeit zu laden,
Sprach: »junkher, gar vermeßen,
freilich müßt ir mit eßen;
euch ich nit außen laße.«
der junkher reit sein straße
und lacht, das er must hossen,
der ungereimten possen.
Drum wer nit wol gehöret,
ist sam halb taub und töret,
das man doch in den sachen
nit spotlich sol verlachen.
das alter, tut man sprechen,
kumet mit vil gebrechen
macht all kreft schwach und mate,
ieder bei im verstate.


Doch, Brüder, scheut der Bonzen niemals müde
Erbittrung nicht! sie grinse, wie sie will!
Fiel nicht vor Josephs schrecklicher Ägide
Manch stärkres Krokodill?


Denn selbst die einst so treuen Canthariden,
Sie haben ihren Wirkungspol verrückt
Und reichen nur, daß er den Nachtstuhl schmückt.


Beklagt den Dichter, wenn es der seinen jetzt
Gar an der Nothdurft Scherfe gebricht, ihr jetzt,
Wo sich dem Geist das Wort nicht nachschwingt,
Nicht die Bewegung die Schwesterhand beut:


Quivi entra che veder non la puo il Mago
E cerca il tutto, ascosa dal suo annello,
E truova Orlando e Sacripante vago
Di lei cercare in van per quello hostello,
Vede come fingendo la sua imago
Athlante usa gran fraude a questo, e a quello,
Chi tor debba di lor molto rivolve
Nel suo pensier, ne ben se ne risolve.


E deitada
sobre areias brancas
serena, despertará
iluminada


Qui cupit obsessam Gallis, terraque marique,

crinibus abscissis cernere Parthenopen;

sirenesque alias flentes, nymphasque per omneis

anfractus pulsas patria flere loca;

occlusumque antro disrupta et funditus urna,

Sebethum lachrymis ora rigare novis;

et pariter lauros, myrtos et citrea rura

(pro facinus) positis collachrymare comis;

regibus et Musis fontes et praedia sacra

diruta ab hostili quaeque iacere manu;

et castra, obsessis iam iam quae mille parabant

funera, vincla, cruces, captaque caesa simul:

principis aonidum legat haec monimenta Camilli,

belligeros nati tollere in astra duces.

Tuque tuos longos Siren solare labores,

namque uno aeterna et libera facta die es.


夕阳秋色布帆悬
霜叶霜花送客船
雨过鸟啼多竹外
月明人语在沙边


Adeus adeus íntimas vítimas


Verächtlich lächelnd schlich er dort herum
Am Walde, Grillen murmelnd und betrübt,
Wehmüthig, wie verloren, bleich und stumm,
Wie einer, welcher ohne Hoffnung liebt.


O bleib zurück im friedlich heitern Leben,
Wo Alles mild und tröstend zu dir spricht;
Erinnrung wird dir stille Thränen geben,
Wer Thränen hat den faßt Verzweiflung nicht.
Zum Himmel soll dein Auge sich erheben,
Du sollst empor auf Hoffnungsflügeln schweben,
Gewährung wohnt im niegetrübten Licht:
Ach, es ist schön mit ewigem Verlangen,
Mit ew'ger Treu an einem Traum zu hangen,
Süß ist der Gram der zarte Herzen bricht! –


Hol vannak a régi könnyü dalok?
Óh, könnyesek ők már és nehezek
s mind mélyen a lélek sejtjeibe
szívódva, némán él s vele hal:
nem lobogó, nem villanó -
lásd, lelkem könnyes sejtje dalol
téged, millió meg millió!


Timagora, Parrasio, Polignoto,
Protogene, Timante, Apollodoro,
Apelle, più di tutti questi noto,
e Zeusi, e gli altri ch'a quei tempi fôro;
di quai la fama (mal grado di Cloto,
che spinse i corpi e dipoi l'opre loro)
sempre starà, fin che si legga e scriva,
mercé degli scrittori, al mondo viva:


土木形容殷七七
水云情性许闲闲
身中火枣无人会
此药元来便驻颜


Stax fordert Geld, um froh zu leben,
Sein Vater will ihm keines geben
Von Schätzen, die er toll bewacht:
Er thut dem Vater einen Possen,
Geht in den Krieg, und wird erschossen:
Das hat er gut gemacht!


Die Bluhme, welche mich absonderlich verbindet,
An ihrer Farb' und artigen Figur
Mich zu ergetzen, stellet mir
Die wunderbare Kunst der bildenden Natur,
In ihrer brennenden Gold-gelben Farbe, für.


Co naše jest, to směle svěťme jen,
byť závist zlá zuřila napořád!
Nám svatý buď i Karlotýnský hrad;
jeť korunou tou svatou posvěcen.