Y de los replanteos
y recontradicciones
y reconsentimientos sin o con sentimiento cansado
y de los repropósitos
y de los reademanes y rediálogos idénticamente bostezables
y del revés y del derecho
y de las vueltas y revueltas y las marañas y recámaras
y remembranzas y remembranas de pegajosísimos labios
y de lo insípido y lo sípido de lo remucho y lo repoco
y lo remenos
recansado de los recodos y repliegues y recovecos y refrotes de lo
remanoseado y relamido hasta en sus más recónditos reductos
repletamente cansado de tanto retanteo y remasaje
y treta terca en tetas
y recomienzo erecto
y reconcubitedio
y reconcubicórneo sin remedio
y tara vana en ansia de alta resonancia
y rato apenas nato ya árido tardo graso dromedario
y poro loco
y parco espasmo enano
y monstruo torvo sorbo del malogro y de lo pornodrástico
cansado hasta el estrabismo mismo de los huesos
de tanto error errante
y queja quena
y desatino tísico
y ufano urbano bípedo hidefalo
escombro caminante
por vicio y sino y tipo y líbido y oficio
recansadísimo
de tanta tanta estanca remetáfora de la náusea
y de la revirgísima inocencia
y de los instintitos perversitos
y de las ideítas reputitas
y de las ideonas reputonas
y de los reflujos y resacas de las resecas circunstancias
desde qué mares padres
y lunares mareas de resonancias huecas
y madres playas cálidas de hastío de alas calmas
sempiternísimamente archicansado
en todos los sentidos y contrasentidos de lo instintivo o sensitivo tibio
remeditativo o remetafísico y reartístico típico
y de los intimísimos remimos y recaricias de la lengua
y de sus regastados páramos vocablos y reconjugaciones y recópulas
y sus remuertas reglas y necrópolis de reputrefactas palabras
simplemente cansado del cansancio
del harto tenso extenso entrenamiento al engusanamiento
y al silencio


Wenn ich solche Worte singe,
Braucht es dann noch großer Dinge,
Dich zu preisen, Frühlingstag?


Liebe malt jezt hellre Rosen
Um den Mund der Schäferin,
Schäferin und Schäfer kosen
Manche goldne Stunde hin.
Sizen unter Apfelblüthen,
Arm in Arm, und Paar an Paar,
Kleine Liebesgötter bieten
Nektar ihren Lippen dar.


天宁寺里访诗仙
又蹑飞云过霅川
留得新词耀新景
杏花摇艳碧罗天


Mám co vichr stepem jíti,
Jenž květ nebyl celoval?...
Marnoť bez lásky mi žíti!
Ten jen žil, kdo miloval!


Und der Mond ging auf über Campion-Schloß:
Da jagt in den Tann ein schwarzbraun Roß:
Der Hunde Gebell, der geketteten, hallt.
Ein Mantel fliegt und ein Schleier wallt:
Jetzt sind sie verschwunden – sie ritten zu zweit: –
Wer will sie erspähen? – Die Welt ist weit!


Nicht mag ich zu dem hellen Stern,
Nicht auf zum Himmel schau'n,
Es ziehet mich in weite Fern'
Wol fort nach andern Au'n.


Az a jövő! az a kegyetlen szélvész,
Mely szétzilál bennünket, szerteszét;
S lesz-e azontúl még találkozásunk?
Vagy halljuk-e csak egymásnak hirét?


E quinci e quindi alzaro incontro al ponte
gli eserciti trinciere e padiglioni.
Tornaro intanto di Miceno il Conte
e Manfredi e Roldano, i tre campioni
che le bandiere de' nemici conte
cacciate avean per boschi e per valloni;
e fu da loro in arrivando al lito
il suon de l'armi e de' cavalli udito.


Immer schleicht sich noch der Pfad hin
Durch das dunkle Waldrevier;
Doch er führt die Mutter abends
Nimmermehr entgegen mir.


Ta naše láska zmizela,
jak mizí jara čas,
a tak jak ptáci hnízda svá,
ach, opustila nás, –
ta naše láska zmizela
a opustila nás!


Ein recht langsames Bewegen
Kann der Menschen Aug' nicht sehn,
Und ein gar zu schnelles Regen
Kann es gleichfalls nicht verstehn.
Lasst (ein Beyspiel beyzubringen)
Nur ein brennend Höltzgen schwingen!
Wird der regen Spitze Schein
Nicht ein stiller Circkel seyn?


Törd meg az istentelennek karját,
Hívd elődben és idézd törvénben,
Vizsgáld és ítéld meg gonoszságát,
Ekképpen nem mér jőni elődben,
És így örökké regnál az Isten.
Ez világot igazsággal vezérli,
Az pogányokat földről mind eltörli.


certa che col sudor e con la morte,
di questa vita gloriosa erede,
sé fa ne le fatiche ognor pi` forte.


Gleich früh wan sich entzündet
Der silber weiße tag;
Vnd vns die Sonn verkündet/
Waß nachts verborgen lag:
Die lieb in meinem hertzen
Ein flämlein stecket an;
Daß brint gleich einer kertzen/
So niemand leschen kan.


Scuola è la scena or d'ogni cosa ria,
Dove scherza il delitto e dove ardito
L'adulterio in gentil vista passeggia:


V kouzelném tom sídle jinoch krásný
uvádí ji na trůn bleskojasný,
líc mu plane, z oka nebe svítá,
a ret slovy sladkými ji vítá:


Ans kleine Schmerlenufer ging
Sie oft mit mir zum Fischen,
Und ließ, wenn ich ein Fischchen fing,
Mitleidig es entwischen.


Da sitzt Merlin der Wilde
Am See auf moos'gem Stein
Und starrt nach seinem Bilde
Im dunkeln Widerschein.
Er sieht, wie er gealtet
Im trüben Weltgewühl;
Hier in der Wildnis waltet
Ihm neuer Kraft Gefühl.


Почто
Вѣщаете мнѣ то,
Что птицею душа моя летаетъ,
Ни гдѣ ни обитаетъ,
И что въ судбинѣ злой,
Страшася кажда стука
Отъ напряженна лука,
Падетъ пронзенная стрѣлой?
Я жизни не лишуся,
И злыхъ людей не устрашуся;
Моя надежда Богъ:
Ево ни кто не превозмогъ,
Меня злощастіемъ Богъ только испытуетъ,
И беззаконниковъ онъ только имъ казнитъ:
Не ропщетъ праведникъ и долю премѣнитъ:
А нечестивый мужъ на Бога негодуетЯ стражду и молчу ото враговъ моихъ;
Но Богъ пошлетъ на нихъ
Громъ, молнію, горящу сѣру:
Ужаснымъ всю огнемъ вселенну освѣтитъ,
Воспламенитъ во гнѣвѣ сферу,
И всю природу возмутитИ естьли кто кого обидитъ,
Всевидящій то видитъ,
И беззаконника во вѣкъ возненавидит


E contudo perdendo-te encontrast
E nem deuses nem monstros nem tiranos
te puderam dete A mim os oceano
E fost E aproximast
Antes de ti o mar era mistéri
Tu mostraste que o mar era só ma
Maior do que qualquer império
foi a aventura de partir e de chega
Mas já no mar quem fomos é estrangeiro
e já em Portugal estrangeiros somo
Se em cada um de nós há ainda um marinheiro
vamos achar em Portugal quem nunca fomo
De Calicute até Lisboa sobre o sal
e o Temp Porque é tempo de voltar
e de voltando achar em Portugal
esse país que se perdeu de mar em ma


求田问舍本无期
废弃衰年适此时
未拟沃州那旧隐
且从新托试维持


Nimmer entgegen tönen ihm die Lieder
Deiner zärtlichen schönen Seele, nimmer
Freust des ersten Veilchens du dich, des ersten
Taubengegirres!


Wie bist Du blühend schön und hold,
Die Augen blau, die Flechten gold,
Dein weiches, liebliches Gesicht
Ein frommes, rührendes Gedicht!


Ach, im Grabe ist es gut,
Ob es gleich viel besser wäre
In dem warmen Himmelreiche –
Miserere! Miserere!


Solange ich lebe, dien' ich dem Urherz,
Solange ich lebe, bin ich sein Denken.


To't Laden nehm'ck mi gor de Tit nich;
wi beid ehr nah, Schassür un ick,
dat was bet nah de Stoppel wit nich,
wu't föllt, dor höllt sonn Hohn ok sick.
Schassür de füng glik an to spören,
un as nah't Pulvermat ick grip,
seh'ck all den Hund den Kopp upböhren –
dor stünn he vör 'ne Hœkerkiep.


„V polnici zvučnou třeskně“ – ano, zase slovo
přibylo tedy.. Jaký muž ten Horac!
I Augustovi doved odmítnouti
hlásati chválu jeho ve svých ódách!
A když i chvilku pýchy mám – vždyť mívám
též chvíle někdy, kdy se jasně zdá mi,
že mince moje není kovem všedním –
jakmile pomním veršů Horacových,
hned moje vlastní sestárnou a zšednou
a plaše skrčí se před verši jeho.
Dnů našich duše dýchá v práci jeho,
co já se v zapadlý věk stále nořím
a chtěje z něho vyvážiti poklad
ztracených cností, příkladů, a skutků
pro dnešní čas, jenž chabé lidi rodí,
jen tonu klesaje vždy hlouběj ke dnu.


Ve sosnách tamo ztemnělých
můj strážce, hýkal, sed’,
je rozhněván; že Zikmund král
mu ondy ženu sved’.


眼俗难观古
时间只顺天
平生羞诡遇
投老更加鞭


Was weinst du in der Mutter Schooß?
Was läßt du heise Thränen schauen?
Du giebst den Jammer zeitig bloß;
Du must schon früh dieß Elend bauen.
In Windeln stellt sich schon die Trübsal bey dir ein.
Die Armuth kan dich kaum bekleiden;
Frost, Noth, Verfolgung must du leiden;
Du must so gar darzu ein armer Flüchtling seyn.
Du weinest, daß die Welt so sehr im Argen lieget,
Und daß sie nur die Lust der Eitelkeit vergnüget.
Du weinest auch zu meiner Freud,
Aus Liebe und aus Zärtlichkeit.


出郭栽花涉小园
归调琴谱辑诗编
少年豪健今揫敛
休羡骑鲸李谪仙


放舟前溪水
水文白如练
风吹丝袅袅
惊起沙中燕


HERR, halte meinen Gang gewiß,
Treib aus von mir die Finsterniss'
Vnd Bößheit meines Hertzen.
Behüte mich den gantzen Tag
Für Aberglauben, Zorn vnd Plag',
Auch für verbotnem Schertzen.
Bewahre mich für stoltzem Pracht'
Vnd allem, was mich lästern macht.


Das Wasser über uns ist leicht. Seht hier den Bronnen,
Daraus das ewge Meer des Wesens kommt geronnen.


Wo leytest du uns hin? Wir haben erst umbfahren
Der guten Hoffnung Haupt, beraubet ihrer Wahren
Die reiche Cefala, der Mondeninsel Frucht,
Ihr edles Sandalholtz, ihr Helffenbein gesucht,
Uns Goa recht gemacht, Malacca eingenommen,
Nicht weit von Sumatra, sind weiter nachmals kommen
An Sina reichen Strand, das Porcellanen schickt
Und auch Geschütze hat unnd auch die Bücher drückt.


Wie kommt es, daß ein Baur, ein Schiffer, ein Soldat,
Bey harter Lebensart die größte Stärke hat;
Da ein Verzärtelter, beym Ambrosin der Götter,
Kaum seine Glieder schleppt, und lebt auf Gunst der Wetter?
Der ward schon als ein Kind bewegt, bald an dem Pflug,
Bald, wenn er mit dem Ruder die Wasserfläche schlug;
Der Magen ward gesund, und goß nahrhafte Säfte
In seine Nerven aus, und gab den Gliedern Kräfte:
Indem der Weichliche, aus Furcht der Mutter krank,
In träger Musse schlief, und wenig aß und trank.
Natur, zu einem Zweck, gab einerley Befehle;
Die Arbeit stärkt den Leib, und stärket auch die Seele.
Mit eines Newtons Hirn, mit eben dem Verstand,
Der die Natur enthüllt, und ihr Gesetz erfand,
Wirst du doch, ungeübt, dich bey der Rechnung quälen,
Den Regeln nachzugehn, die Schüler nicht verfehlen.


Und dahin ſind Schmerz und Sehnen,
Die in mir das Lied erregt,
Auch das ſcherzende, — entſprungen
Iſt auch diß nur ſtillen Thraͤnen,
Nur dem Gram, der mich bewegt.
Herz! — und ich hab' ausgeſungen,
Weil du allen Schmerz gelegt.


Kéž moh bych mrtvé srdce své
u proudů Golfských budit k žití,
na březích moře nové dumy sníti,
pak jistě bol a smutky mé by klesly
do okeánu modře tmavých vln,
však k Slunci by se moje Písně vznesly!


S přelomenýma křídloma,
přes úhor, skály a močál!
A já jsem k naší mládeži
mluviti takto počal:


V té mlze vidím Kassandru! –
buď já jsem ztracen na věky,
neb beznadějný život tvůj.
Háv její temný, hustý jest;
jak obr zvedá tělo své,
pnouc v šírý prostor ramena;
a roste výše, roste v šíř,
jak strašný prorok tajemný;
jí vítr bystrým komoněm,
jenž pádí s ní vždy ku mně blíž.


Rosteť syn jí, jako jasan světlý,
skály málo kořínky mu hnětly,
a ty větry, jež tu burou vály,
jako hudby nad hlavou mu hrály.


Di sechste Prob bethönet,
Weil si ihr Ertz nun krönet
Mit hellem silberklang:
Noth gibt uns reine Libe,
Um Christusehr nur tribe,
Schallt aus den Sigsgesang,
Der würklich von uns drang.


Du kannst dich selbst nicht ertragen,
So schwach bist du.


v jedinou hymnu velebnou spojujeme křiky,
jásoty, jeky, řevy, otázky, odpovědi,
v jediný chorál vítězný harmonizujeme ryky,
rázy a rachoty práce, řinčení zlata i mědi,


Close CHREMES, deaf to the pale widow's grief,
Parts with an unsun'd guinea for relief;
No meltings o'er his ruthless bosom steal,
More than fierce Arabs, or proud tyrants feel;
Yet, since his neighbours give, the churl unlocks,
Damning the poor, his triple-bolted box.


Ne, naopak. On doufá v uzdravení.
Jen nehodu měl... pozbyl v lese čeho...
A to je předmětem teď daru mého...
Vy pravila jste nadšenýma rtoma,
že krásné oči bratr Giulio má...
Madonno, mínila jste oči tyto? – –
(Podává jí dvě vyloupnuté oči.)


堕薪行且拾
爱此林径幽
偶坐攲斜石
忽逢清浅流


Er muß es sehen, wie sein Trachten
Den Andern halber Wahnsinn scheint,
Wie sie den Genius verachten,
Den einen Engel er vermeint!
Er muß die Stirne der Gemeinheit
Umlaubt seh'n mit dem Kranz des Ruhms!
Nur tief'rer Schmerz und höh're Reinheit
Wird ihm statt allen Eigenthums.


Wohl selig sind, die in der Liebe leiden,
Und ihrer Augen teure Perlen kleiden
Die weißen Wangen mehr als Morgentau
Die Lilienkelche auf der Sommerau.


裁缝大练成春服
慈俭由来性所钟
肯使外家矜侈靡
车如流水马如龙


Ten svou tíženou hlavu zdvih’,
Hněv a pomsta mu ve zraku planou,
Mlčí a slze mu po líci kanou,
Pak se zmuží a žaluje pych:
„Krutou, pane, já křivdu vzal,
Osaměl bídně a osiřal;
Syna, jímž já hrdě se chlubil,
Prchlý vrah mi svévolně ubil!“


مِنَ الفَرنسيسِ قَيدَ العَينِ صورَتَها
عَذراءَ قَد مُلِأَت أَجفانُها حَوَرا
كَأَنَّما وَهَبَتها الشَمسُ صَفحَتَها
وَجها وَحاكَت لَها أَسلاكَها شَعَرا
يَدُ المَنِيَّةِ طاحَت غِبَّ مَولِدِها
بِأُمِّها وَأَبوها ماتَ مُنتَحِرا
في قَريَةٍ مِن قُرى باريسَ ما صَغُرَت
عَنِ الفَتاة وَلَكِن هَمُّها كَبُرا
وَالنَفسُ تَعشَقُ في الأَهلينَ مَوطِنَها
وَلَيسَ تَعشَقُهُ يَحويهُمُ حُفَرا
وَتَعظُمُ الأَرضُ في عَينَيكَ مُحتَرَماً
وَلَيسَ تَعظُمُ في عَينَيكَ مُحتَقَرا
فَغادَرَتها وَما في نَفسِها أَثَرٌ
مِنها وَلا تَرَكَت في أَهلِها أَثَرا
إِلى الَّتي تَفتِنُ الدُنيا مَحاسِنُها
وَحُسنُ مَن سَكَنوها يَفتِنُ البَشَرا
إِلى الَّتي تَجمَعُ الأَضدادَ دارَتُها
وَيَحرُسُ الأَمنُ في أَرجائِها الخَطَرا
إِذا رَآها تَقِيٌّ ظَنَّها عَدَناً
وَإِن رَآها شَقِيٌّ ظَنَّها سَقَرا
تَوَدُّ شَمسُ الضُحى لَو أَنَّها فَلَكٌ
وَالأُفقُ لَو طَلَعَت في أَوجِهِ قَمَرا
وَالغَربُ لَو كانَ عوداً في مَنابِرِها
وَالشَرقُ لَو كانَ في جُدرانِها حَجَرا
في كُلِّ قَلبٍ هَوىً مِنها كَأَنَّ لَهُ
في أَهلِها صاحِباً في أَرضِها وَطَرا
باريسُ أُعجوبَةُ الدُنيا وَجَنَّتُها
وَرَبَّةُ الحُسنِ مَطروقا وَمُبتَكَرا
حَلَّت عَلَيها فَلَم تُنكِر زَخارِفَها
فَطالَما أَبصَرَت أَشباهَها صُوَرا
وَلا خَلائِقَ أَهليها وَزَيَّهُمُ
فَطالَما قَرَأتَ أَخلاقُهُم سِيَرا
وَإِنَّما أَنكَرَت في الأَرضِ وِحدَتَها
كَذَلِكَ الطَيرُ إِما فارَقَ الوَكرا
يَتيمَةٌ ما لَها أُمٌّ تَلوذُ بِها
وَلا أَبٌ إِن دَعَتهُ نَحوَها حَضَرا
غَريبَةٌ يَقتَفيها البُؤسُ كَيفَ مَشَت
ما عَزَّ في أَرضِ باريسٍ مَنِ اِفتَقَرا
مَرَّت عَلَيها لَيال وَهيَ في شُغُلٍ
عَن سالِفِ الهَمِّ بِالهَمِّ الَّذي ظَهَرا
حَتّى إِذا عَضَّها نابُ الطَوى نَفَرَت
تَستَنزِلُ الرِزقَ فيها الفَرد وَالنَفَرا
تَجني اللُجَين وَيَجني الباذِلوهُ لَها
مِن كَفِّها الوَردَ مَنظوما وَمُنتَثِرا
لا تَتَّقي اللَهَ فيه وَهوَ في يَدِها
وَتَتَّقي فيهِ فَوقَ الوَجنَةِ النَظَرا
تَغارُ حَتّى مِنَ الأَرواحِ سارِيَةً
فَلَو تَمُرُّ قَبولٌ أَطرَقَت خَفَرا
أَذالَتِ الوَردَ قانيه وَأَصفَرَهُ
كَيما تَصونَ الَّذي في خَدِّها نَضَرا
حَمتهُ عَن كُلِّ طَرفٍ فاسِقٍ غَزِلٍ
لَو اِستَطاعَت حَمتهُ الوَهم وَالفِكرا
تُضاحِكُ الخَلقَ لا زَهوا وَلا لَعِباً
وَتَجحَدُ الفَقرَ لا كِبرا وَلا أَشَرا
فَإِن خَلَت هاجَتِ الذِكرى لَواعِجَها
فَاِستَنفَدَت طَرفَها الدَمعَ الَّذي اِذَّخَرا
تَعَلَّقتُهُ فَتىً كَالغُصنِ قامَتُهُ
حُلوَ اللِسانِ أَغَرَّ الوَجهِ مُزدَهِرا
وَهامَ فيها تُريهِ الشَمسَ غُرَّتُها
وَالفَجرَ مُرتَصِفاً في ثَغرِها دُرَرا
إِذا دَنا رَغِبَت أَن لا يُفارِقَها
وَإِن نَأى أَصبَحَت تَشتاقُ لَو ذُكِرا
تُغالِبُ الوَجدَ فيه وَهوَ مُقتَرِبٌ
وَتَهجُرُ الغَمضَ فيهِ كُلَّما هَجَرا
كانَت تَوَقّى الهَوى إِذ لا يُخامِرُها
فَأَصبَحَت تَتوَقّى في الهَوى الحَذَرا
قَد عَرَّضَت نَفسَها لِلحُبِّ واهِيَةً
فَنالَ مِنها الهَوى الجَبّارُ مُقتَدِرا
وَالحُبُّ كَاللِصِّ لا يُدريكَ مَوعِدَهُ
لَكِنَّهُ قَلَّما كَالسارِقِ اِستَتَرا
وَلَيلَةٍ مِن لَيَلي الصَيفِ مُقمِرَةٍ
لا تَسأَمُ العَينُ فيها الأَنجُمَ الزُهرا
تَلاقَيا فَشَكاها الوَجدَ فَاِضطَرَبَت
ثُمَّ اِستَمرَّ فَباتَت كَالَّذي سُحِرا
شَكا فَحَرَّكَ بِالشَكوى عَواطِفَها
كَما تُحَرِّكُ كَفُّ العازِفِ الوَتَرا
وَزادَ حَتّى تَمَنَّت كُلُّ جارِحَةٍ
لَو أَصبَحَت مَسمَعاً أَو أَصبَحَت بَصَرا
رانَ الهَيامُ عَلى الصَبَّينِ فَاِعتَنَقا
لا يَملِكانِ النُهى وِردا وَلا صَدِرا
وَكانَ ما كانَ مِمّا لَستُ أَذكُرُهُ
تَكفي الإِشارَةُ أَهلَ الفِطنَةِ الخُبَرا
هامَت بِه وَهيَ لا تَدري لِشَوقَتِها
بِأَنَّها قَد أَحَبَّت أَرقَماً ذَكَرا
رَأَتهُ خَشفاً فَأَدنَتهُ فَراءَ بِها
شاةً فَأَنشَبَ فيها نابَهُ نَمِرا
ما زالَ يُؤمِنُ فيها غَيرَ مُكتَرِثٍ
بِالعاذِلينَ فَلَمّا آمَنَت كَفَرا
جَنى عَلَيها الَّذي تَخشى وَقاطَعَها
كَأَنَّما قَد جَنَت ما لَيسَ مُغتَفَرا
كانَت وَكانَ يَرى في خَدِّها صَعَراً
عَنهُ فَباتَت تَرى في خَدِّهِ صَعَرا
فَكُلَّما اِستَعطَفَتهُ اِزوَرَّ مُحتَدِماً
وَكُلَّما اِبتَسَمَت في وَجهِهِ كَشَرا
قالَ النِفار وَفِرجيني عَلى مَضَضٍ
تَجَرَّعُ الأَنقَعَينِ الصاب وَالصَبرا
قالَت وَقَد زارَها يَوماً مُعَرَّضَةً
مَتى لَعَمرُكَ يَجني الغارِسُ الثَمَرا
كَم ذا الصُدود وَلا ذَنبٌ جَنَتهُ يَدي
أَرِو بِكَ الصَفوَ لا أَرجو بِكَ الكَدَرا
تَرَكَتني لا أَذوقُ الماءَ مِن وَلَهي
كَما تَرَكتَ جُفوني لا تَذوقُ كَرى
أَشفِق عَلَي وَلا تَنسَ وُعودَكَ لي
فَإِنَّ ما بِيَ لَو بِلصَخرِ لَاِنفَطَرا
أَطالَتِ العَتبَ تَرجو أَن يَرِقَّ لَها
فُؤادُهُ فَأَطالَ الصَمتَ مُختَصِرا
وَأَحرَجَتهُ لِأَنَّ الهَمَّ أَحرَجَها
وَكُلَّما أَحرَجَتهُ راغَ مُعتَذِرا
وَضاقَ ذَرعاً بِما يُخفي فَقالَ لَها
إِلى ما أُلزِمُ فيكِ العَي وَالحَصَرا
أَهواكِ صاحِبَةً أَمّا اِقتِرانُكِ بي
فَلَيسَ يَخطُرُ في بالي وَلا خَطَرا
أَهوى رِضاك وَلَكِن إِن سَعَيتُ لَهُ
أَغضَبتُ نَفسِي وَالدَيّان وَالبَشَرا
عَنَيتُ مالِيَ مِن قَلبَينِ في جَسَدي
وَلَيسَ قَلبي إِلى قِسمَينِ مُشَطِرا
تُطالِبيني فُؤادي وَهوَ مُرتَهَنٌ
في كَفِّ غَيرِكِ رُمتِ المَطلَبَ العَسِرا
يَكَفيكِ أَنّي فيكِ خُنتُ إِمرَأَتي
وَلَم يَخُن قَلبَها عَهدي وَلا خَفَرا
قَد كانَ طَيشاً هِيامي فيكِ بَل نَزَقاً
وَكانَ حُبُّكِ ضَعفاً مِنكِ بَل خَوَرا
قالَت مَتى صِرتَ بَعلاً قالَ مِن أَمَدٍ
لا أَحسَبُ العُمرَ إِلّاه وَإِن قَصُرا
يا هَولَ ما أَبصَرَت يا هَولَ ما سَمِعَت
كادَت تُكَذِّبُ فيهِ السَمع وَالبَصَرا
لَولا بَقِيَّةُ صَبرٍ في جَوانِبِها
طارَت لَهُ نَفسُها مِن وَقعِهِ شَذَرا
يا لِلخِيانَةِ صاحَت وَهيَ هائِجَةٌ
كَما تَهَيَّجَ لَيثٌ بِاِبنِهِ وُتِرا
الآنَ أَيقَنتُ أَنّي كُنتُ واهِمَةً
وَأَنَّ ما كُلِّ بَرقٍ يَصحَبُ المَطَرا
وَهَبتَ قَلبَكَ غَيري وَهوَ مِلكُ يَدي
ما خِفتِ شَرعا وَلا بالَيتَ مُزدَجَرا
لَيسَت شَرائِعُ هَذي الأَرضِ عادِلَةً
كانَ الضَعيف وَلا يَنفَكُّ مُحتَقَرا
قَد كُنتُ أَخشى يَدَ الأَقدارِ تَصدَعُنا
كانَ أَجدَرَ أَن أَخشاكَ لا القَدَرا
وَصَلَتني مِثلَ شَمسِ الأُفقِ ناصِعَةً
وَعِفتَني مِثلَ جُنحِ اللَيلِ مُعتَكِرا
كَما تَعافُ السَراةُ الثَوبَ قَد بَلِيَت
خُيوطُه وَالرُواةُ المَورِدَ القَذِرا
خِفتَ الأَقاويلَ بي قَد نامَ قائِلُها
هَلّا خَشيتَ اِنتِقامي وَهوَ قَد سَهَرا
يا سالِبي عِفَّتي مِن قَبلِ تَهجُرَني
أُردُد عَلَيَّ عَفافي وَاِردُدِ الطهرا
هَيهاتَ هَيهاتَ ما مِن عِفَّتي عِوَضٌ
لاحَ الرَشاد وَبانَ الغَي وَاِنحَسَرا
وَأَقبَلَت نَحَُهُ تَغلي مَراجِلُها
كَأَنَّها بُركانٌ ثار وَاِنفَجَرا
في صَدرِها النارُ نارُ الحِقدِ مُضرَمَةً
لَكِنَّما مُقلَتاها تَقذِفُ الشَرَرا
وَأَبصَرَ النَصلَ تُخفيهِ أَنامِلُها
فَراحَ يَركُضُ نَحوَ البابِ مُنذَعِرا
لَكِنّها عاجَلَتهُ غَيرَ وانِيَةٍ
بِطَعنَةٍ فَجَّرَت في صَدرِهِ نَهرا
فَخَرَّ في الأَرضِ جِسماً لا حَراكَ بِهِ
لَكِنَّ فَرجينَ ماتَت قَبلَما اِحتَضَرا
جُنَّت مِنَ الرُعب وَالأَحزانِ فَاِنتَحَرَت
ما حَبَّتِ المَوتَ لَكِن خافَتِ الوَضَرا
كانَت قُبَيلَ الرَدى مَنسِيَّةً فَغَدَت
بَعدَ الحِمامِ حَديثَ القَوم وَالسَمَرا
تَتلو الفَتاةُ عِظاتٍ في حِكايَتِها
كَما يُطالِعُ فيها الناشِئُ العِبَرا


Já duas vezes te disse
Que nunca mais te diria
O que te torno a dizer
E fica para outro di


Zu meinen Küssen setzest du
Dann auch die deinigen hinzu,
So lernest du Addiren;
Zählst du mir deine Küßchen her,
Und findest dann um einen mehr,
So kannst du Subtrahiren.


Vím, není tam, a přec se ptám,
kde síly té jen vzít,
již měl jsem, patře v její líc,
a které nemám dnes již víc:
ty dveře otevřít.


v hrdlo, jež jste hladívaly,
když jste Evu objímaly. – – –


Er bringt uns erst noch die Fastnachtszeit
Mit aller ihrer Lustigkeit.


Wo Unkensang sich mengt dem Wolfsgeheule,
Und in den Wipfeln Kukuk thront und Eule,
Da müssen Nachtigall und Adler wandern.


Ya nadie sabía qué hacer, qué palabra
decir. No quisimos romper el silencio.
Entraba la luz, nos llegaba la luz.
Pero nadie sabía qué hacer, qué palabra
decir. Cada uno miraba sus manos,
cada uno tenía sus manos mojadas de sombra.
Arriba, en la abierta ventana, de cara al poniente,
seguía él mirando.
Ya nadie sabía qué hacer, qué palabra
decir. Nadie quiso mirarle la frente dorada
donde pronto la luz, como un zumo de fruta, se haría violeta.
Cada uno miraba sus manos.
Cada uno sabía que él vendría
con la tarde en los ojos abiertos
y en los labios, temblando, la bella palabra.
Arriba, en la abierta ventana,
De cara al poniente, seguía él mirando.
Y ya nadie sabía qué hacer, qué palabra
decir, de qué modo anhelar,
cómo hablar sin romper antes que él el divino silencio.


Dunn tummelt nah Hus se
den Öwer bi't Water;
dor schöt ut de Kiep ehr
herut de Krabater.


Die Tannen glühn
Hell im Kamin,
Verstreuen knatternd die Funken!
Der edle Rhein
Gab uns den Wein,
Getrunken, Brüder, getrunken!


Die spielen Karten in meinem Leib
Und trinken, weil sie so frieren.
Und wollen nach Zoppot, um Zeitvertreib
Und Örtliches zu studieren.


Eilt, lauft, ihr trüben Tage,
eilt, lauft, vorbei.
Eilt, macht mich frei
von aller meiner Plage.
Eilt, kommt ihr hellen Stunden ihr,
die mich gewären aller Zier.


Ye sportive Youth, and lovely Fair,
From hence, my lesson read, beware,
While Innocence and Mirth preside,
We care not where the Fairies glide;
And Oberon will never miss
To greet his favourites with a kiss;
Nor ever more ambrosia sips,
Than when he visits — 's lips.


En los campos de Antelo, hacia el noventami padre lo trat Quizá cambiaronunas parcas palabras olvidadaNo recordaba de él sino una cosa:el dorso de la oscura mano izquierdacruzado de zarpazo En la estanciacada uno cumplía su destino:éste era domador, tropero el otro,aquél tiraba como nadie el lazoy Simón Carvajal era el tigrerSi un tigre depredaba las majadaso lo oían bramar en la tiniebla,Carvajal lo rastreaba por el montIba con el cuchillo y con los perroAl fin daba con él en la espesurAzuzaba a los perro La amarillafiera se abalanzaba sobre el hombreque agitaba en el brazo izquierdo el poncho,que era escudo y señuel El blanco vientrequedaba expuest El animal sentíaque el acero le entraba hasta la muertEl duelo era fatal y era infinitSiempre estaba matando al mismo tigreinmorta No te asombre demasiadosu destin Es el tuyo y es el mío,salvo que nuestro tigre tiene formasque cambian sin para Se llama el odio,el amor, el azar, cada momentJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 403 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Ha láttam, hogy jön a legátus, vagy barát,
Nyakamba keríték valami rosz harát;
Eléjökbe mentem; s míg mosolyogtam titkon,
Sajnálkozva mondám: nincsen az úr itthon!


Che fia di me hor, che de la mia vita
Fra giorno e nocte più di mille volte
Che mercé chiama e non è chi l'ascolte?
Così dal ciel d'ogni disgratia è ordita


Auf grauer Locke grau Barett,
Mit grauer Hahnenfeder drauf.
Der Waller hat so sacht und nett
Sich hergelangt den zweiten Lauf.
Noch zögert er – ist es ein Bild,
Wär's zu zerschießen lächerlich;
Und wär's ein Mensch – das Blut ihm quillt –
Ein Geck, der unterfinge sich –?!


To z dálky staletí van tichý v tvář mi nedých’,
tvých tónů byl to hlas pod okny duše mé,
jenž na mne volal: Pojď, a v svitu září bledých
a v zlatém dešti hvězd se koupat budeme.


Wähl ein Weib ich zur Genossin,
Wähl ich sie aus den Tataren,
Dass aus meinem Stamm entsprosse
Einst ein Henker ... für den Zaren.


Al buon Padre del Ciel per vario effetto
corrono i figli Suoi: tal perché vede
l'antico serpe a sé d'intorno, e crede
viver sicur sotto il paterno affetto;


Kdo tam stává, vidí
nad nimi les tmavý,
slza někdy padne
do kvítí a trávy.


净土不居居秽土
良马不骑骑猛虎
回头转脑谩招呼
谁肯与伊为伴侣


Und vertilg' die letzte Spur
Jenes Bild's, um das vermessen
Die bethörte Kreatur
Dein und ihrer selbst vergessen.


»Durch meines Kerkers Eisengitter rangen
Sich meine Blick' empor zum Himmel droben,
Den Ball des Mondes sah ich leuchtend prangen,
Vom goldnen Kranz der Sterne rings umwoben.


每羡向平婚嫁了
恣游五岳可曾回
也应未断尘缘在
依旧挑包入浙来


Yo visitaba la selva acústica, asilo de la
inocencia, y me divertía con la vislumbre fugitiva, con el desvarío de la luz.
  Una doncella cándida, libre de los recuerdos
de una vida mustia, sujetaba a su albedrío los pájaros
turbulentos. El caracol servía de lazarillo al topo.
  Yo frisaba apenas con la adolescencia y salía
a mi voluntad de los límites del mundo real. La doncella
clemente se presentó delante de mis pasos a referirme las
venturas de una vida señoril, los gracejos y desvíos de
las princesas en un reino ideal. Yo los he leído en un drama de Shakespeare.
  La memoria de mis errores en la selva diáfana
embelesó mi juventud ferviente. Larvas y quimeras de mi numen
triste, una ronda aérea seducía mis ojos bajo el cielo de
ámbar y una corona de espinas, la de Cordelia, mortificaba las sienes de la doncella fiel.
Una doncella cándida, libre de los recuerdos
de una vida mustia, sujetaba a su albedrío los pájaros
turbulentos. El caracol servía de lazarillo al topo.
  Yo frisaba apenas con la adolescencia y salía
a mi voluntad de los límites del mundo real. La doncella
clemente se presentó delante de mis pasos a referirme las
venturas de una vida señoril, los gracejos y desvíos de
las princesas en un reino ideal. Yo los he leído en un drama de Shakespeare.
  La memoria de mis errores en la selva diáfana
embelesó mi juventud ferviente. Larvas y quimeras de mi numen
triste, una ronda aérea seducía mis ojos bajo el cielo de
ámbar y una corona de espinas, la de Cordelia, mortificaba las sienes de la doncella fiel.
Yo frisaba apenas con la adolescencia y salía
a mi voluntad de los límites del mundo real. La doncella
clemente se presentó delante de mis pasos a referirme las
venturas de una vida señoril, los gracejos y desvíos de
las princesas en un reino ideal. Yo los he leído en un drama de Shakespeare.
  La memoria de mis errores en la selva diáfana
embelesó mi juventud ferviente. Larvas y quimeras de mi numen
triste, una ronda aérea seducía mis ojos bajo el cielo de
ámbar y una corona de espinas, la de Cordelia, mortificaba las sienes de la doncella fiel.
La memoria de mis errores en la selva diáfana
embelesó mi juventud ferviente. Larvas y quimeras de mi numen
triste, una ronda aérea seducía mis ojos bajo el cielo de
ámbar y una corona de espinas, la de Cordelia, mortificaba las sienes de la doncella fiel.


„Ta děva, kněžno, jest mou kořistí,
já povím ti, jak jsem jí vydobyl...
Věz, že jsem mnohý rok a mnohý den
po šírém světě bloudil hledaje
to štěstí, které stále prchalo
mi s cesty jako v lese plachá laň.
Však jednou stalo se, že na večer
jsem lesem bloudil, temným, hlubokým –
a tam jsem našel posléz štěstí své.
Pod starým dubem člověka jsem zřel,
jenž bledý potácel se smrti vstříc,
byl kmet to schřadlý, s lící uvadlou.
Když zahlíd’ mne, tu na mne zavolal:
„Kdokoli jsi, sem ke mně přistup blíž.
Když doušek čerstvé vody podáš mi,
za odměnu ti svěřím tajemství,
jež mnohý draze by mi zaplatil!“


Die Mode gieng spatziren und kam zu einem Alten;
Da war ihr gar zu wider bei ihm sich auff zu halten.
Der Alte, der diß merckte, sprach: Liebe Freundin, dencke,
Man legt dich nach sechs Monden gleichwol schon unter Bäncke.


Dies wünscht seinen Thüringer Freunden
Der ferne Gemeindepoet,
Den zweimal im Gabelbachhause
Der Kikelhahn sanft angekräht.«


Béla királyfinak legszebb diadala
A lengyel királyi palotában vala.
Mikor a tündérszép Richsza kezét kérte,
És az szerelemmel borult kebelére.


Oř železný, kouř jemuž hřivou vlaje,
v dál unáší mne bleskem; vísky bílé,
luk zeleň, zlato polí, stinné háje
mně před očima střídají se mile,
že odtrhnout se nelze od krajiny;
kde jenom jaký známý na stanici,
všem ihned hlásím vesele, jas v líci:
Na prázdniny!


Outras vezes rasgando à vasta terra
Seu peito cavernoso,
Ou descobrindo quanto o mar encerra
De raro e precioso.
Profundavas com seria madureza
Os segredos da oculta natureza.


¡Ay! esa tu alegría
qué llantos acarrea, y esa hermosa,
que vio el sol en mal día,
a España ¡ay cuán llorosa!,
y al cetro de los Godos ¡cuán costosa!
Llamas, dolores, guerras,
muertes, asolamientos, fieros males
entre tus brazos cierras,
trabajos inmortales
a ti y a tus vasallos naturales;
a los que en Constantina
rompen el fértil suelo, a los que baña
el Ebro, a la vecina
Sansueña, a Lusitaña:
a toda la espaciosa y triste España.
Ya dende Cádiz llama
el injuriado Conde, a la venganza
atento y no a la fama,
la bárbara pujanza,
en quien para tu daño no hay tardanza.
Oye que al cielo toca
con temeroso son la trompa fiera,
que en África convoca
el moro a la bandera
que al aire desplegada va ligera.
La lanza ya blandea
el árabe crüel, y hiere el viento,
llamando a la pelea;
innumerable cuento
de escuadras juntas veo en un momento.
Cubre la gente el suelo,
debajo de las velas desparece
la mar; la voz al cielo
confusa y varia crece;
el polvo roba el día y le escurece.
¡Ay!, que ya presurosos
suben las largas naves. ¡Ay!, que tienden
los brazos vigorosos
a los remos, y encienden
las mares espumosas por do hienden.
El Éolo derecho
hinche la vela en popa, y larga entrada
por el Hercúleo Estrecho
con la punta acerada
el gran padre Neptuno da a la armada.
¡Ay, triste! ¿y aun te tiene
el mal dulce regazo? ¿Ni llamado
al mal que sobreviene,
no acorres? ¿Ocupado,
no ves ya el puerto a Hércules sagrado?
Acude, acorre, vuela,
traspasa la alta sierra, ocupa el llano;
no perdones la espuela,
no des paz a la mano,
menea fulminando el hierro insano.»
¡Ay, cuánto de fatiga,
ay, cuánto de sudor está presente
al que viste loriga,
al infante valiente,
a hombres y a caballos juntamente!
Y tú, Betis divino,
de sangre ajena y tuya amancillado,
darás al mar vecino
¡cuánto yelmo quebrado,
cuánto cuerpo de nobles destrozado!
El furibundo Marte
cinco luces las haces desordena,
igual a cada parte;
la sexta, ¡ay!, te condena,
¡oh, cara patria!, a bárbara cadena.


O, säng' ich doch von Veilchenduft,
Gleich Dir von Lieb' und Mondenschein,
Von Waldesgrün und Himmelszelt,
Von Frühlingspracht und Vögelein!


E poi ch'egli ebbe ogni cosa saputo,
disse: - Astarotte, tu se' pure amico,
ed io ti son veramente tenuto,
e tanto in verità t'affermo e dico:
se mai per grazia sarà conceduto
che il Ciel rimuti il suo decreto antico,
sua legge, sua sentenzia o suo giudicio,
ricorderommi d'un tal benificio.


大椿不驻八千秋
空使孤儿日日愁
独有当时枝上月
至今还照屋西头


Y yo las guardaré, callado y frío,
como el alma inmortal debió guardarlas
antes de darle vida el cuerpo mío


Ragione è ben che il peccator non godi
D'alcun suo fallo, anzi ne senta doglia,
Et l'alma che mal fe' quella sol pera.
Ma benché ad ora ad or l'ardente voglia
Sottraggia l'alma, et dal ben far la frodi,
Basti una morte, et sia quanto vuol fiera.
Lasso, gridando vo mattino et sera;
Né guarir posso, né il dolor m'uccide
Accioché il mio martir sia più vivace.
Mira pensier fallace,
Se al mondo simil voglia mai si vide,
Che impetrar morte a me dal ciel non lice;
Né il muove la pietà del duol tanto aspro,
Né il pianger mio, che omai s'ode tanto alto.
Già non mi armò Natura il cuor di smalto,
Né mi coprì nel petto d'un diaspro,
Che restar possa più, lasso, infelice.
O forte del mio mal prima radice
Perché il tuo fiero orgoglio in me no affreni,
O con tua forza al fin tosto mi meni?


In den wild- und wüsten Gründen/
wo kein Mensche dich verrieth/
durffstu wol/ wie man dich sieht/
beym Endimion dich finden.


Antes que suene del querub la trompa,
el ciego choque del cometa airado
tu frágil mole estremeciendo rompa:


Gebreitet liegt auf Berg und Auen
Das schattende Gewand der Nacht,
Auf alle Augen niederthauen
Des Traumes Bilder, süß und sacht;
Nur mich allein will's nicht umschlingen,
Dies selige Sinken in das Nichts:
Ich will erkennen, will erringen,
Erringen einen Strahl des Lichts.


Kdo zpěvné rtíky zlíbá časem,
a kolik roků proletí,
než kolébavku tímto hlasem
jí zpívat bude dítěti.


To nejsou hnědých zraků třpyty,
jež mírným leskem k sobě zvou,
to není půvab v tváři skrytý,
jenž vábí k tobě duši mou. –


»Nem is kell szellem! mond ez bátran,
S mely súlyosan feküdt nyakában:
Terhét földhöz csapá legottan, -
Nem kérek én kincset, de hoztam!


أَشاقَتكَ أَطلالٌ بِوَجرَةَ دُرَّسُ
كَما لاحَ في الرِقِّ الكِتابُ المُنَكَّسُ
أَضَرَّ بِها حَتّى عَفَت وَتَنَكَّرَت
شُهورٌ وَأَيّامٌ مَضَينَ وَأَحرُسُ
يَكادُ بِها الباغي المُضِلُّ قَلوصَهُ
يَضِلُّ فَما فيها بِخَلقٍ مُعَرَّسُ
مَرابِطُ أَفراسٍ وَمَبرَكٌ جامِلٍ
فَأَنّي تَرى هذا وَذاكَ تَلَمَّسُ
أَلا أَبلِغا عَنّي قُرَيشاً أَلوكَةً
وَلا تَلبِسا فَالحَقُّ لا يَتَلَبَّسُ
فَلا تَترُكوا حَقّاً لَكُم وَتُضَيِّعوا
نَفيساً وَدينُ اللَهِ أَعلى وَأَنفَسُ
فَقَد لاحَ لِلسّاري الصَباحُ فَأَبصَرَت
عُيونٌ لَكُم كادَت عَنِ الحَقِّ تُطمَسُ
أَنيبوا إِلى دينِ النَبِيِّ مُحَمَّدٍ
فَطالِبُ دينِ اللَهِ أَعلى وَأَكيَسُ
وَلا تَتَوانَوا عَن طِلابِ نَبِيِّكُم
فَما يَتَوانى عَنهُ إِلّا المُوَسوِسُ
وَأَنضوا إِلَيهِ كُلَّ جَأبٍ هَمَلَّعٍ
تُعارِضُهُ وَجناءُ كَالفَحلِ عِرمِسُ
فَلا يَختَزِلكُم دونَهُ ذِكرُ مَهمَهٍ
يَكِلُّ بِهِ الوَهمُ الجُلالُ الفَجَنَّسُ
أَيُرضيكُمُ رَبٌّ قَليلٌ غَناؤُهُ
عَنِ العابِدِيهِ الدَهرَ أَبكَمُ أَخرَسُ
قُطَيعَةُ صَخرٍ قَرَّعَ الفَحلُ رَأسَهُ
وَأَربَعَهُ حَسّاً فَلا يَتَنَفَّسُ
مَضى مَن مَضى مِنكُم بِغَيرِ بَصيرَةٍ
نَهَتهُ وَكَم سيقَت إِلى النارِ أَنفُسُ
هَلُمّوا إِلى نُصحِ النُصوحِ الِّذي أَتى
بِحَقٍ مُنيرٍ وَجهُهُ لا يُحَبَّسُ
فَما فيكُمُ لِلَّهِ كُتبُ مَحَجَّةٍ
فَيَعرِفَها حَبرٌ وَلا مُتَبَرنِسُ
فَلا اللَهُ يَرضى إِن عَبَدتُم سَواءَهُ
وَلَم يَأتِكُم وَحيٌ مِنَ اللَهِ يُدرَسُ
فَلا الموسَوِيّونَ اِرتَضَوهُ لِدينِكُم
وَلا العيسَوِيّونَ الَّذينَ تَشَمَّسوا
وَلا موقِدُو النارِ الَّذينَ بِفارِسٍ
يَرَونَ لَكُم عُذراً إِذا ما تَفَرَّسوا
فَما في بَني الدُنيا عَلى الأَرضِ خالِدٌ
وَكُلُّهُمُ لا بُدَّ مَيتٌ سَيُرمَسوا
وَكُلُّهُم لِلَّهِ في البَعثِ مُنشَرٌ
مُجازىً مُوَفّىً حَقَّهُ لَيسَ يُبخَسُ
فَقَومٌ إِلى نارِ الجَحيمِ مَصيرُهُم
بِإِفلاسِهِم وَالعابِدُ الصَخرَ أَفلَسُ
وَقَومٌ بِجَنّاتِ الخُلودِ مَقامُهُم
ثِيابُهُمُ فيها حَريرٌ وَسُندُسُ
فَيا قَومُ هاتِيّاً إِلَيكُم نَذارَةٌ
فَجِدّوا لِإِنذاري وَلا تَتَحَبَّسوا
فَمَن يَقتَبِل نُصحي يُوافي وَوَجهُهُ
مِنَ الذَنبِ في يَومِ القِيامَةِ أَملَسُ
وَمَن يَأبَ نُصحي يَأتِهِ المَوتُ كارِهاً
وَيَلقَ مَليكَ المَوتِ وَهوَ مُعَبِّسُ


Das Band hat liebe Hand gestickt
An wildem Schwarzwaldhang,
Als er, den Bart mit Eis durchspickt,
Dort Schuberts Lieder sang.


Und Störche ziehn heran, gefiederte Giganten,
Vom strenggemeßnen Schritt geheißen Adjutanten.


Ebben Isten nagy szép utat talála,
Császárok köszt békeségöt szállíta,
Az frigy alatt egy ostorát bocsátá,
Ki Magyarországból kobzókat kitisztítá.


Wenn der lauten Stadt Getümmel
Nun allmählich leiser hallt,
Und vom rotbeströmten Himmel
Dämmerung hernieder wallt;
Dann, o silbernes Klavier,
Wandelt Daphne hin zu dir!


O seu olhar possui, num jogo ardente,
Um arcanjo e um demónio a iluminá-lo;
Como um florete, fere agudamente,
E afaga como o pêlo dum regalo!


A když celý svět tě zklame
na té cestě oslzené,
jedno srdce, moje srdce,
nalezneš vždy otevřené.


Divokou píseň zahráli,
hoch s holkou letí do kola;
již po třetí... kéž přestali!...
„„Má drahá... ještě do pola!““


Mit eenmal schallt en Orgel vœr de Dœr.
Dat durt ni lang, so spęlt en Vigelin,
Denn kumt en Harf, Gesank un noch wat anners.
Ik seet jüs grade œwer vun dat Brutpaar.
Mit een Mal ward se as de kalkte Wand,
Un Kunrad ganz verhęsbęst un vertünnelt.
Ik meen, dar weer wat los un seeg mi um –
Dar stunn de ganze Sippschaf inne Dœr!
De Orgeldreier mit dat halwe Been,
De Gliederrenker mit sin beiden Kinner,
De Taschenspęler in sin witte Mütz,
De Füerfręter mit de Sęgenbart,
Wat achterto de gęle Barentrecker,
Sogar de grise Jung mitsams sin Ap,
De hoch un klok em vun de Schullern keek.
Se stelln sik sachten in en runne Reeg;
De Stumme, de opt Markt mit Leder handelt,
De Burn gewöhnlich anfat bi de Knöp
(He weer en bleken Mann mit lange Haar,
De schütt he jümmer, wackel mit den Kopp
Un heel de Lüd sin lütten Packen hin;
De Junges sän: De stumme Harfenspęler),
De tręd herut un heel en Art vun Ręd
Vun Dänsch un Hochdütsch un vun anner Spraken,
Un sä, se wünschen Glück un allens Guds
Un będen um en lüttjen warmen Drunk.


Lebend unter Niedern und Rohen
Zieht's mich mächtig empor zum Hohen;
Doch die Flügel beschwert mit Steinen,
Sink' ich auf's neue herab zum Gemeinen.
Müde des Eklen und Kleinen
Eil' ich zu Orgien aus bitterer Noth –
Und so, begeistert vom Reinen,
Erstick' ich noch im Koth!


E'en rugged Winter varies but their joy,
Painting the cheek with fresh vermilion-hue;
And those rough frosts which softer frames annoy
With vig'rous health their slack'ning nerves renew.


Zapláčouli, hned těch slzí
čeleď průsvitavá
do perliček promění se,
ňádrům zdoby dává:
hned jsou plesem bědné kvilby.
Aj, kdo v ráji smuten byl by,
bůh kde zasedává?


Es kam ein Häschen
Und hob das Näschen
Und hob das Pfötchen –
Es war kein Späßchen –
Und traf den grausam
Erschreckten Vater
Mit hartem Schlage
Und schonte nicht.
Ich wollte retten,
Ich wollte rächen,
Es war ja Pflicht;
Ich wollte brechen
Aus meinem Hage,
So wie ein Krieger,
Ein Held wohl bricht;
Ich konnt' es aber,
Ich arme Dirne –
Vor Lachen nicht.


Von Anmuth ist ihr zartes Bild umflossen,
Wie unsichtbar dem Kelch der Duft entquillt;
Kein Thränlein hat dies Auge noch vergossen,
Das nicht auch gleich ein Lächeln schon gestillt;
Wenn in der Brust auch leise Wünsche sprossen,
Noch haben kaum die Knospen sich enthüllt,
Noch ahnt sie nicht, daß auch in ihrem Herzen
Ein Quell sich birgt von Sorg' und süßen Schmerzen.


Wenn hingeworfen vor den Unendlichen
Und tief anbetend ich an des Thrones Fuss
Die Arme weit ausbreite, für dich
Hier unempfundne Gebete stamle:


Kömmt noch nicht das grüne Laub?
Laß die kleinen Blätter spielen,
Daß sie warme Sonne fühlen,
Keines wird dem Frost zum Raub;« –


数亩荒田岁入微
笔耕不救腹中饥
嗷嗷八口难为计
未过春寒尽典衣


Mensch, wirst du nicht gehöft und klebst am Kloß der Erden,
Wie soll der Himmel dir, der keinem Pflock wird, werden?


Možno-li zobrazit vtělenou něhu,
na křídle motýla lehounký pel?
Rozplyne na slunci, lehčeji sněhu,
uletí, když jsi ji pochytit chtěl.
Dívčiny lepotvar, mladistvá tvář,
pod čelem klenutý obočí tah,
hluboké oko, jak ukryté v snách,
růžená ústa, v nichž Mílek – ten lhář,
úskočně, motýl jak v poupěti skryt –
uplétá osidla mužskému oku.
Potemné kadeře v bujném zřít toku
po šíji z úběle volně se skvít.


Da strömt am Stuhl von heil'ger Stelle
Des neuen Paradieses Quelle,
Wo jeder ewig Labsal trinkt;
Gestillt wird jegliches Verlangen,
Wenn Er kommt, Der es angefangen,
Und Der auch die Vollendung bringt.


Warum will sich Geschmack und Genie so selten vereinen?
Jener fürchtet die Kraft; dieses verachtet den Zaum.


Hogyha ember házat épét
Isten segedelme nékül,
Ott az munka hiában kel,
Ha Isten nem őrzi népét,
És az várost meg nem ójja,
Az őrzőknek semmi haszna.


Eu já te amava pelas fotografia
Pelo teu ar triste e decadente dos vencidos,
Pelo teu olhar vago e incerto
Como o dos que não pararam no riso e na alegri
Te amava por todos os teus complexos de derrota,
Pelo teu jeito contrastando com a glória dos atletas
E até pela indecisão dos teus gestos sem press
Te falei um dia fora da fotografia
Te amei com a mesma ternura
Que há num carinho rodeado de silêncio
E não sentiste quantas vezes
Minhas mãos usaram meu pensamento,
Afagando teus cabelos num êxtase imens
E assim te amo, vendo em tua forma e teu olhar
Toda uma existência trabalhada pela força e pela angústia
Que a verdade da vida sempre pede
E que interminavelmente tens que dar!
(Adalgisa Nery)


	Il papa è papa e tu sei un furfante,
nodrito del pan d'altri e del dir male;
hai un pie' in bordello e l'altro in ospitale,
storpiataccio, ignorante e arrogante.


Dar-lhe mísero fim ali ordenaram:
Para o que Flegeton co mar reparte
O seu furor, e aos ventos ajuntaram
Da interior violência grande parte:
Os marinheiros tímidos ficaram
Cortados de temor, e faltos de arte;
O piloto também no transe forte,
Já posto se julgou nas mãos da morte.


Picciul e vile om grande e car tenire,
e chi non val contar di gran valore,
è losinga, o gabba, o mal sentire,
o molta otulita, o troppo amore.


Turbi la Terra, l'Aria, il Mare, i Fiumi
ingordo l'Uomo, e nel Peruvio fondo
fin gli Erarii del Sol rubi e consumi.


Csárda, csárda, gonosz csárda,
Sülyedj fenékig a sárba!
Befogadtad a rosz legényt,
Megölte kincsemet, szegényt!


V usedavém tichém štkání
listí pláče, listí lká,
jeho teskné žalování
v moje srdce proniká.


儿时曾忆此登临
细说穷途有述征
四十九年蘧伯玉
月明人静过临平


Wenn dir's bei uns nun nicht gefällt,
So geh in deine östliche Welt.


Ó, Allellujah! vstalť jest této chvíle!
Ó, zněte zvony, jež jste byly němy,
teď hluboce a slavně šírou zemí
a v celé, plné zvučných kovů síle!


Die Glut bin ich – und du bist mein!
wirf ab, wirf ab das Alltagskleid:
gib deine ganze Seele hin
in ihrer nackten Herrlichkeit!


يا مَن تناءَت دارُهُ
عَني وشَط مَزارهُ
يَفديك صَبٌّ هائِمٌ
بِكَ لا يَقرُّ قَرارَهُ
أَبَداً يَمُرُّ عَلَيهِ كَر
باً لَيلُهُ وَنَهاره
يَخفي الأَسى أَبَداً
وَيَفضح سرّهُ اِستعباره
وَكَذاكَ سَكران الهَوى
إِنكارُهُ إِقراره
قَد نامَ عَنهُ إِذ تَطا
ول لَيلل سَمّاره
كَثرت جُيوش هُمومِهِ
وَتَخاذَلَت أَنصارُهُ
فَتَلَوَنَت أَطوارُهُ
وَتَعَذَرَت أَوطارُهُ
وَتَبلتلت أَفكارُهُ
وَتَهَتَكَت أَستارُهُ
إِن غاضَ مِنهُ الدَمع فَجَّر
ماءهُ تِذكاره
فَتَكاد تَغرقهُ الدُمو
ع وَلَيسَ تَخبو نارهُ
جادَ الحَيا ربع الأَحبة
وَبلهُ وَقطاره
فَتدفقت أَنهارُهُ
وَتَرَنَمَت أَطيارهُ
لا زالَ فيهِ يَفوح مِسكاً
رَندهُ وَعراره
كَم قَد نَعمنا فيهِ دَهراً
قَد صَفَت أَكداره
وَلَكُم سَقَتنا فيهِ أَقداح
الهَوى أَقمارُهُ
رَقَت أَصائِلُهُ كَما
راقت لَنا أَسحارُهُ
فَرِياضُهُ حاناتُهُ
وَنَسيمُهُ خمّاره
وَكُؤوسَهُ نوّاره
وَالطل فيهِ عِقاره
يَغنيكَ عَن أَلحان معبد
وَالغَريض هِزاره
وَمُهَفهَف فَتَكت لَوا
حظهُ وَعَف أَراره
ريمٌ غَدا يَحيي وَيَقتُل
انسهُ وَنَفاره
بَدرٌ وَلَكن التَعَجُب
وَالصُدود سِراره
يوحي إِلَيَّ غَرائِباً
مِن طَرفِهِ سِحاره
فَيَظل يُثبت في صَميم
القَلب ما يَختارُهُ
ما أَن نَظَرت إِلَيهِ إِلّا
راعَني بِتّاره
يا وَيح مَقتول اللَوا
حظ لَيسَ يُطلَب ثارَه
كَم قَد سَهرت اللَيل حَتّ
ى مَزَقَت أَطماره
أَحييتهُ وَسَمير قَلبي
خَفقه وَأَواره
لَم يكحل الجفن القَر
يح مِن المَنام غِراره
حَتّى إِذا اِبتَسَم الصَبا
ح وَأَشرَقَت أَنوارُهُ
صَدع الحَمام بِصدحِهِ
قَلبي فطارَ شَرارهُ
وَلَقَد حَذرت الحُب لَكن
ما أَفادَ حذاره
مَن شَكَ في قَتل الغَرا
م فَهَذِهِ آثارهُ


Tvé světlo zářilo mým poupatům,
mých jiter šveholu a zoři,
mých pisklat vzletům nad pozemí,
mým zvědům, za obzoru lemy,
a ještě září, když můj západ hoří,
mým podvečerním k zemi návratům.


Élvekbe fúljon milljó törpe,
Dőzsöljön almain a Bűn:
Lelkem halad mérhetlen körbe
Eszményihez mindegyre hűn.


Trabajos pides y molestia esperas,
y, con tener a Dios desafiado,
ni ofendes, ni presumes, ni te alteras.


Prangten umsonst pausbackig Rosen
Königin und dem Treuelosen,


Las fieras se acarician. No han oído
tropel de cazadores.
A esos terribles seres,
embriagados de amores,
con cadenas de flores
se les hubiera uncido
a la nevada concha de Citeres
o al carro de Cupido.
El príncipe atrevido,
adelanta, se acerca, ya se para;
ya apunta y cierra un ojo; ya dispara;
ya del arma el estruendo
por el espeso bosque ha resonado.
El tigre sale huyendo,
y la hembra queda, el vientre desgarrado.
¡Oh, va a morir!... Pero antes, débil, yerta,
chorreando sangre por la herida abierta,
con ojo dolorido
miró a aquel cazador, lanzó un gemido
como un ¡ay! de mujer... y cayó muerta.
      III
Aquel macho que huyó, bravo y zahareño
a los rayos ardientes
del sol, en su cubil después dormía.
Entonces tuvo un sueño:
que enterraba las garras y los dientes
en vientres sonrosados
y pechos de mujer; y que engullía
por postres delicados
de comidas y cenas,
como tigre goloso entre golosos,
unas cuantas docenas
de niño tiernos, rubios y sabrosos.


V srdcích světa vládnou ledné mrazy,
Zlost jde světem jako proudové;
Kdož z té zhouby, kdož z ní vyplove?
Kohož dech ten morný neobrazí?


Erdparadies am Roknabade,
Flur aller Rosen von Schiras!
Und am gewürzten Meergestade
Du Palmengarten Indias!
Ich seh' auf euren lichten Fluren
Noch gehn den Tod mit dunklen Spuren:
Blickt auf! Euch kommt das Leben da
Von Bethlehem und Golgatha.


Lange säumtest du unter den Göttern
Und dachtest der kommenden Wunder.
Vorüber schwebten wie silbern Gewölk
Am liebenden Auge dir
Die Geschlechter alle!
Die seligen Geschlechter.


Die Mitternächte, die wie unendlich sonst
Mich schrecken würden, hellet mein Glaube auf,
Ich seh durch ungemessne Räume
In die Versammlung der Auserwählten,


Thränen wein ich der Wuth!
Und will sie nicht trocknen!
Fliesst, fliesst die glühende Wang' herab,
Thränen der Wuth!


Quando nascesti, Amor? – Quando la terra
Si revestì de verde e bel colore.
– De che sei generato? – D'un ardore
Che ozio lascivo in se rachiude e serra.


Bylo obci rozhodnouti,
chce-li šíjí podle sklonit
před lžibohem, násilím.
V noci voj se blížil městu
k bráně západní, a dusot
vítězů již z dáli hřměl.


Hős Lehelnek vére rég habot hány,
Meg-megrázza lánczát hősi karján.
Élni nem tud szörnyű szégyenében,
S halni nem bír kínja tengerében.


Nol sòl restare Amor cum chi non spera;
el fuoco è spento et io pur dentro v'ardo:
recordo et vision la me tien viva.


té hrdé Samoty, kde vše se zapomene,
kde vše se uklidní, čím duch je uštván, chor,
jak spí kdes v zátoce vod rytmy zkonejšené,
co skály vzdálené rve náraz vln a vzdor.


Dnes na svém místě a ve střehu stůj,
dnes tomu lásky slůvkem jedním
lze v poslední vteřině pomoci,
kdo víru již ztratil v život svůj.


But hark the temple's hollow'd roof resounds,
And Purcell lives along the solemn sounds. —
Mellifluous, yet manly too,
He pours his strains along,
As from the lion Sampson slew,
Comes sweetness from the strong.
Not like the soft Italian swains,
He trills the weak enervate strains,
Where Sense and Music are at strife;
His vigorous notes with meaning teem,
With fire, with force explain the theme,
And sing the subject into life.
Attend — he sings Cecilia — matchless dame!
'Tis she — 'tis she, — fond to extend her fame,
On the loud chords the notes conspire to stay,
And sweetly swell into a long delay,
And dwell delighted on her name.
Blow on, ye sacred organs, blow,
In tones magnificently slow;
Such is the music, such the lays
Which suit your fair inventress' praise:
While round religious silence reigns,
And loitering winds expect the strains.
Hail majestic mournful measure,
Source of many a pensive pleasure!
Blest pledge of love to mortals given,
As pattern of the rest of heaven!
And thou, chief honor of the veil,
Hail, harmonious virgin, hail!
When Death shall blot out every name,
And Time shall break the trump of Fame,
Angels may listen to thy lute:
Thy power shall last, thy bays shall bloom,
When tongues shall cease, and worlds consume,
And all the tuneful spheres be mute.


Stavano neri al lume della luna
gli erti cipressi, guglie di basalto,
quando tra l'ombre svolò rapida una
ombra dall'alto:


Na grande sala em torno da fogueira,
Então, Lúcia, sorrindo eu murmurava:
"Meu Deus! um beija-flor fez-se crianç
Uma criança fez-se mariposa!"


Áll Kányahegy, Itt hajdanában
Arany- s ezüstre vitt a gazdag ér;
Öléből most forrás buzog fel,
Veres habokkal, mintha volna vér.


Adunque, o bella donna, alla qual fui
e sarò sempre fedele e suggetto,
o vaga luce de' begli occhi in cui
Amore ha posto tutto il mio diletto;
o isperanza sola di colui
che t'ama più che sé d'amor perfetto,
guida la nostra man, reggi lo 'ngegno,
nell'opera la quale a scriver vegno.


Il fallait être des modèles
De vertu. Toujours le devoir !
Sur vos esprits, tristes chandelles,
Le passé mettait l'éteignoir.


So schlängeln glückwunschbringend sie sich zum Herrn,
Der eben aussang – Aber betrachte jetzt
Den Kaiser selbst: Was sieht sein Auge?
Welche Tragödie sich zu Füßen?


Gott ist das einigst Allerhand,
Von sich in sich durch sich erkand!
Gott ist uns näher zuergreiffen,
Als di Gedanken mögen streiffen.


To řek, a aj! kočí u vrat na znamení
Bičem hrozně tleskl, by šli v okamžení.
Tu vzav každý hůl svou, sednouc na vůz dále
Šli a do Loretta přišli nenadále.


Si piensas que no soy su dueño, Alcino,
suelta, y verásle si a mi choza viene,
que aun tienen sal las manos de su dueño.


Étendre son esprit, resserrer ses désirs,
C'est là le grand secret ignoré du vulgaire :
Tu le connais, ami ! cet heureux coin de terre
Renferme tes amours, tes goûts et tes plaisirs.
Tes vœux ne passent point ton champêtre domaine ;
Mais ton esprit plus vaste étend son horizon,
Le flambeau de l'étude éclaire ta raison.


Balázsnak is megnyílt tehát hazája,
Fátyol fedé őt, mint a multakat.
Örömmel tért haza. Higgadt dagálya,
Lelkét, mint a kövecskét a patak,
Idő s út megcsiszolták; büszke pálya
Nem csalja, harcért keble nem dagad,
Mert béke, jólét, tőke, munka, bér
Forog fejében, nem harc és babér.


Siendo por Alejandro ya ordenado
que Lausato ciudad se deshiciese,
como venir su buen maestro viese
a suplicar por ella apresurado,


Io mi lagno di Morte, e chieggio a Morte
morte: o Morte pietosa,
Morte gentil, che pace doni e posa;
largane ambe le porte,
che teco, alma mia spene, io mi conforte,
e con quelle pacifiche tranquille
schiere, ch'a mille a mille
sempre al tuo letto adorno,
sempre addormonsi intorno.


هَل تَعطِفانِ عَلى العَليلِ
لا بِالأَسيرِ وَلا القَتيلِ
باتَت تَقَلُّبُهُ الأَكُف
فُ سَحابَةَ اللَيلِ الطَويلِ
يَرعى النُجومَ السائِرا
تِ مِنَ الطُلوعِ إِلى الأُفولِ
فَقَدَ الضُيوفُ مَكانَهُ
وَبَكاهُ أَبناءُ السَبيلِ
وَاِستَوحَشَت لِفِراقِهِ
يَومَ الوَغى سِربُ الخُيولِ
وَتَعَطَّلَت سُمرُ الرِما
حِ وَأُغمِدَت بيضُ النُصولِ
يافارِجَ الكَربِ العَظي
مِ وَكاشِفَ الخَطبِ الجَليلِ
كُن ياقَوِيُّ لِذا الضَعي
فِ وَيا عَزيزُ لِذا الذَليلِ
قَرِّبهُ مِن سَيفِ الهُدى
في ظِلِّ دَولَتِهِ الظَليلِ
أَوما كَشَفتَ عَنِ اِبنِ دا
وُودٍ ثَقيلاتِ الكُبولِ
لَم أُروَ مِنهُ وَلا شَفي
تُ بِطولِ خِدمَتِهِ غَليلي
اللَهُ يَعلَمُ أَنَّهُ
أَمَلي مِنَ الدُنيا وَسولي
وَلَئِن حَنَنتُ إِلى ذُرا
هُ لَقَد حَنَنتُ إِلى وُصولِ
لابِالغَضوبِ وَلا الكَذو
بِ وَلا القَطوبِ وَلا المَلولِ
ياعُدَّتي في النائِبا
تِ وَظُلَّتي عِندَ المَقيلِ
أَينَ المَحَبَّةُ وَالذِما
مُ وَما وَعَدتَ مِنَ الجَميلِ
أَجمِل عَلى النَفسِ الكَري
مَةِ فِيَّ وَالقَلبِ الحَمولِ
أَمّا المُحِبُّ فَلَيسَ يُص
غي في هَواهُ إِلى عَذولِ
يَمضي بِحالِ وَفائِهِ
وَيَصُدُّ عَن قالٍ وَقيلِ


Triste fatalidad; se pierde un hombre
pero nadie a buscarlo se apresura;
se pierde una mujer, y, en el instante,
todos van en su busca.


„Hvězdu Slávy běda! cizozemci
Krví Slávskou dávno zatopili;
Plémě Uralské a drzí Němci,
Co jsem stavěl, v rumy položili;
A však ukryly se jiskry světla
Věrně do Slovanské drahé krve,
By, když duch je spojí, tak jak prvé
Hvězda slávy z nich zas povykvětla.“


A zas ruku s dlátem
osvětluje svíčka –
dítko ztichlo zcela...
líbá andělíčka.


No princípio era o luar, com as suasveias de leite e os seus seios a arfaE vieram os sonhos brancos da madrugada,que vestiram as folhas de geadNasceu nos teus ombros a manhã,curvada como a figueira anNada disto se pode dizerquando não há maneira de te esqueceNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 30 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


Für dich darfst du dies nicht dulden,
Du bist ja des Bundes Herr,
Unsre, unsre große Schulden,
Die so grausam, die so schwer
Auf uns liegen, daß es dich
Jammert herz- und inniglich,
Die trägst du ab, uns zu retten,
Die sonst nichts zu zahlen hätten.


«Аu moment оu je me disposais ? monter l’escalier, voil? qu’une femme, envelop?e dans un manteau, me saisit vivement la main et l’embrassa»Prokesh-Oste «Mes relations avec le duc de Reichstadt»Его любя сильней, чем брата,
— Любя в нем род, и трон, и кровь, —
О, дочь Элизы, Камерата,
Ты знала, как горит любовТы вдруг, не венчана обрядом,
Без пенья хора, мирт и лент,
Рука с рукой вошла с ним рядом
В прекраснейшую из легенБлагословив его на муку,
Склонившись, как идут к гробам,
Ты, как святыню, принца руку,
Бледнея, поднесла к губаИ опустились принца веки,
И понял он без слов, в тиши,
Что этим жестом вдруг навеки
Соединились две душЧто вам Ромео и Джульетта,
Песнь соловья меж темных чащ!
Друг другу вняли — без обета
Мундир как снег и черный плаИ вот, великой силой жеста,
Вы стали до скончанья лет
Жених и бледная невеста,
Хоть не был изречен обеСтоите: в траурном наряде,
В волнах прически темной — ты,
Он — в ореоле светлых прядей,
И оба дети, и цветВас не постигнула расплата,
Затем, что в вас — дремала кровь…
О, дочь Элизы, Камерата,
Ты знала, как горит любовь!
 «В тот момент, как я собирался подняться по лестнице, какая-то женщина в запахнутом плаще живо схватила меня за руку и поцеловала ее» Прокеш-Осте «Мои отношения с герцогом Рейхштадтским» (ф)


Niemand weiß um deine,
Niemand weiß um meine
Tiefe Dunkelheit.
Wie sehr wir beide verdorben,
Und daß wir schon gestorben:
Wem ist es bewußt? Wem wär es leid?


Es klingt auch hübsch, historisch obendrein,
Wenn man im Zuchthaus aufruft Groß und Klein:
Mandube! Schinderhans! Lips Tullian!
Baron von Habenix! Graf Tummerjan!


Und als sie über die Heid 'naus kamen,
Hörten sie ein Glöcklein läuten.


Anema mea, que farai de lo tuo tempo passato?
Non n'è dannaio de ioco, ch'ello non sia corrottato!
Plant'e sospire e duluri siraione sempre cibato,
pensanno lo meo gran peccato, c'a dDeo sempre so' stata engrata.


Ich muß mich ja ergetzen,
Sonst bin ich viel zu klug,
Daß ich den Wasser-Krug
Will vor das Wein-Glas setzen,
Du wirst indessen doch allein
Mein Hertz und meine Fürstin seyn.


Sólo quien se entrega recibe.
Huele, quien renuncia al olfato,
un olor prodigioso. ¡Vive,
misterïoso desacato!
Y así de pronto asciende ya
de las rosas de primavera
fragancias de lo que será
en la cima de lo que era.
Y el alma, desde ese momento,
puede, en la variedad del mundo,
escuchar la canción del viento
y contemplar el mar profundo.


Estos rasgos que en ellas son lucientes
sombras de las Divinas perfecciones,
ni enmendarlos procures a borrones,
ni del original te descontentes.


يَاقُوتَ أحسنتِ ما قد قُلتِ بِالعُودِ
وما نَطَقتِ بِهِ أحسَنتِهِ عُودِي
فِي لِي بِوَعدِي فَإبرِيلٌ مَضَى وَأَتَت
مِن بَعدِه أشهرٌ فِي لِي بِمَوعُودِي


Der König nahm den Bogen,
Legt' auf den scharfen Pfeil,
Alle Ritter im Zorne
Spannten in grimmer Eil.


Zulimu Vratislav skryv před všemi dráči,
K táboru chvátal, by Celestýnovi přispěl.
Vcházeje ku křižovníkům radosti rozsyl.
Právě y s ním lstný Rajmund vracel se v tábor.
Lucye nevšímaje sy víc jen co přítel
Nejzkušenější k Vratislavovi slova
Nad medy sladší pěl, čest do nebe vynesl
Vyprostitele svého, a přísahu skládal
Před lidem vším, že se pro něho v outoku vír, že
V plameny hodí, mužeby životem spasyl.
V lásky a vděčnosti varu y zarazyl sněm, by
Knížata rozhodla mocná nad Celestýnem.
K podivu vůdcům Rajmund mluviti začal:


水底乌龟无卦兆
岸头神树不相关
要知祸福流行处
只在波心月一弯


Er, der Schwarzen junger Führer,
Ritterlich und kühn und feurig:
Niemand zieh ihn leicht des Mordes –
Doch er weigert Wort und Auskunft
Und den Argwohn mehrt sein Trotz.


Dort hat sein Dreiklang frisch und frei
Geklungen mehr als dreißig Jahr
In Feld und Berg und Tal voran –
So wollt's der königliche Aar.
Und wollten Uhu, Kauz und Eulen
Das Lied der Finsternis sich heulen,
Er hielt den Ton der Kehlen klar.


A tam v domku jejím za velikým stolem
Janík se Zuzulkou, svadebčané kolem;
jeden po druhém si káže svoji notu,
jaj, a hudci hrají jako za robotu.


Wir glaubn auch, das der heilig geist
allen cristen dort wert geben
Durch den vatter und sun gepreist
ein ewig seliges leben,
In den himelischen trönen,
bei der auserwelten schare,
das wir ewig gottes lob tönen.
das uns solches widerfare,
das helfe Cristus allen cristen.
wer das beger, sprech amen.


Onnan Buda nyáját őrzi vala békén,
Szeliden országol húnok erős népén,
Lát egyenes törvényt, mint apa, mindennek;
Ül lakomát vígan; áldozik Istennek.


لَكَ عِندي يَدٌ وَما لِلِساني
بِيَدٍ تَملَأُ الرُءوسَ يَدانِ
وَالبَيانُ الصَحيحُ عِندَكَ لا عِن
دي وَلَكِنَّ الحالَ فَوقَ اللِسانِ
حَفِظَ اللَهُ مِن زَماني زَماني
وِبِحَقٍّ أَدعو فَأَنتَ زَماني


No, megindult Delimán szép Cumillával,
Sok török elejben jün nagy vigasággal,
Nem messzi tábortul egy szép kutforrásnál
Sok társaival eggyütt Delimán megszáll.


Triumf! Gott wird erkand! Triumf! nur recht dreieinig!
Triumf! Wi auch sein bund! Triumf! dreieinig wird!
Triumf! Ost, Nord, West, Sud! Triumf! siht nun den Vater!
Triumf! Das er im Sohn! Triumf! untheilbar eins.
Triumf! Er siht zuerst! Triumf! den Geist ausgehen!
Triumf! Und lernt di Schrifft! Triumf! nun recht verstehen!
Triumf! Das Kühlbuch schleust! Triumf! recht auf di bücher!
Triumf! Der Kühlbund geht! Triumf! von beiden aus!
Triumf! O Kühltriumf! Triumf! der Kühlungsbücher!
Triumf! Der Pol und Erd! Triumf! Triumftriumftriumfen!


Quivi era Malagigi, e confermava
che si dovessi far come egli ha detto.
Rinaldo gente strana raunava:
se sa sbandito ignun, gli dà ricetto;
gente ch'ognun le forche meritava
a Montalban rimetteva in assetto,
donava panni e facea buone spese;
tanto che assai ne raunò in un mese.


Ein alt Gemach voll sinn'ger Seltsamkeiten,
Still' Blumen aufgestellt am Fensterbogen,
Gebirg' und Länder draußen blau gezogen,
Wo Ströme gehn und Ritter ferne reiten.


D'ogni virtù e costume è lei sol donna,
D'honesti e bei sembianti ogni altra excede
Come degnia del cielo alta madonna.


短箫长笛鼓冬冬
簇纸为船棹晚风
送了鬼神无一事
大家赢得醉颜红


يكادُ الدُّجى يغْدو صباحاً مشرقاً
إذا عُدِّدتْ فيها مناقبُ عنترِ
ويذْكو نسيم الجوِّ عند مديحهِ
كأن بأعلى لُوحِه نشرَ عنبرِ
يُعيرُ قَناهُ عَزْمَهُ في نِزالهِ
فلا طعْنَ إلا ف ضميرٍ ومحْجرٍ
تشكَّى العدى والنِّيب سورة فتكه
بظلماء ليلٍ أو بهبوةِ عِثْيَرِ
فللضيف لُحْمان العشارِ مُنيفةً
وللطير جُثمان الكميِّ المُعَفَّرِ
ترفَّع عن سكنى الغمودِ سيوفهُ
فيُغمدها ما بين رأسٍ ومِنْحرِ
وتكرهُ مُبْيضَّ المواردِ خيلهُ
فيوردها في ناصعِ اللون أحمر


Jahrhundert, das wir heut begrüßen,
Soll dir die Freudenzähre fließen?
Was wirst du meinen Kindern seyn?
Wird bald der Thorheit hier auf Erden,
Des Elends bald ein Ende werden?
Des Lebens werden wir uns freu'n?


Dítě prý se učí z nich
ješitnosti pouze,
jak by bylo vínkem žití,
cílem lidské touze.


溪上梅花月一痕
乾坤到此见天根
谁道南枝独开早
一枝自有一乾坤


Gehet, daß ihr seht die Plagen
Seiner Hände, die durchschlagen
Und an das Kreuz geheftet sein.
Daß ihr seht, mit was für Wunden
Euer Bräutgam sich verbunden,
Euch zu erretten aus der Pein.


, fairest Proof of Beauty's Pow'r,
Dear Idol of My panting Heart,
Nature points This my fatal Hour:
And I have liv'd; and We must part.


كم قد بذلنا النصح لكننا
لم نر في الإِخوان منتصحا
بل منهم مبتدع قد غدا
سكران من بدعته ما صحا
ومنهم مستكبر لا يرى
لنفسه أن يتبع الأصلحا
يقول مثلي لا يُرَى تابعاً
لغيه لست إذاً مفلحا
ومنهمُ القائل لكنه
ينكر من عرَّفه الأرجحا
فلا تراه شاكراً ذاكراً
يوماً لمن صيَّره مفلحا
بل ليته يترك ذماً له
فضلاً بأن تسمعه مادحاً


Manchmal erscheinen Hände, die bedreckten
Mit Tintenschwärze. Ihre Lippen fliegen
Oft lautlos auf. Und ihre Zungen wiegen
Wie rote Rüssel über den Pandekten.


yeni dünyalar hayalim


Bricht's nicht in Freude bricht's doch in Leid,
Bricht es uns alle beiden,
Denn Wiedersehen geht fern und weit,
Und nahe geht das Scheiden.


Внемля зову жизни смутной,
Тайно плещущей во мне,
Мысли ложной и минутной
Не отдамся и во снЖду волны — волны попутной
К лучезарной глубинЧуть слежу, склонив колени,
Взором кроток, сердцем тих,
Уплывающие тени
Суетливых дел мирских
Средь видений, сновидений,
Голосов миров ины


يغشى المكاره في أسباب صهركم
أن المكارم يُغْشى دونها الهولُ


TAK’S růžová, jak v červnu hlohu snítek,
a já tě miluju tak neskonale!
– však teď už jdi! – mám práci, kutíš stále,
jdi, andílku! – tam pannu máš a svítek.


Ja, unterſucht nur ſeine Kanzel recht:
Sie hat einen doppelten Boden!


Eu na minha mocidade
as madrugadas varava
e toda noite eu transava
nos cabarés da cidade
hoje só resta a saudade
do garanhão que fui eu
minha força se perdeu
na pica mole, encolhida
FOI-SE A ILUSÃO DESSA VIDA
A MINHA PICA MORRE


Und die ausverschämten Frösche
haben Hochzeit schon gemacht,
treiben ihr Koaxgewäsche
von früh' an bis in die Nacht;
von der Nacht bis wieder früh'
höret man sie schweigen nie.


Und dort blinkte vom Tisch das schöne Kopfnetz, dein Geschenk,
Köstliches Byssosgeweb, von goldnen Bienlein schwärmend.
Dieses, wenn wir demnächst das blumige Fest
Feiern der herrlichen Tochter Demeters,
Möcht ich ihr weihn, für meinen Teil und deinen;
Daß sie hold uns bleibe (denn viel vermag sie),
Daß du zu früh dir nicht die braune Locke mögest
Für Erinna vom lieben Haupte trennen.


Venus war gefährlich kranck, schickte hin den kleinen Schützen,
Daß er solle Jungfern-Fleisch mit dem göldnen Pfeile ritzen,
Weil sie Jungfern-Blut bedurffte; zwar der Knabe schoß gewiß,
Gleichwol merckt er, wo er traffe, daß kein Blut sich sehen ließ;
Flog betrübt zur Mutter zu, wolte drüber sich beschweren,
Biß er hörte, daß durch Krieg auch die Jungfern feste weren.


(1-й асклепиадов стих Горация)
Вековечной воздвиг меди я памятник,
Выше он пирамид царских строения,
Ни снедающий дождь, как и бессильный ветр,
Не разрушат его ввек, ни бесчисленных
Ряд идущих годов или бег временНет, не весь я умру, большая часть меня
Либитины уйдет; славой посмертною
Возрастать мне, пока по Капитолию
Жрец верховный ведет деву безмолвнуБуду назван, где мчит Авфид неистовый
И где бедный водой Давн был над сельскими
Племенами царем, из ничего могуПервым я перевел песни Эолии
На Италийский ла Гордость заслуженно
Утверди и мою голову Дельфийским
Благосклонно венчай лавром, Мельпомен


Herr Jesu, meine Zuversicht,
Ach lass dein strenges Zorn-Gericht,
Ach lass es mir nicht schaden!
Beut' an dem Vater den Vertrag,
Damit ich künfftig hören mag
Den süssen Spruch der Gnaden!


„Ó nech nás, pěvče, žalostěti
a neplaš večerní náš zjev;
jsmeť tvoje tužby mrtvé děti,
a nechceme než tvoji krev!“


床头书卷绿牙签
病起名家手自拈
气息未回禅诵少
犹能弹舌讲楞严


Der Titul muß wie hoch vnd viel/
Der Priesterschaar es eyfern wil/
Gantz vnverändert bleiben.
Es ist geschrieben was Ich schrieb/
Spricht Pontius/ euch sey gleich lieb/
Ja oder Leid mein Schreiben:


Or s' erga l' Appennino infin al Cielo,
di cui gli ceda Atlante il grave peso,
gli inchini Olimpo il capo non offeso
da nube o pioggia, né da vento o gielo;


 Magossan költ nagy homloka,
Sugár cedrus ép dereka,
Vállát veri szög hajával,
Hajnal hasad ajakával;
De nem tetszik, tudom mért!


宁采箕山钓颍滨
放勋天大不能臣
渔郎未必知年代
先有逃尧次避秦


رَكَضوا الجِيادَ إِلى الجِلادِ صَباحاً
وَاِستَشعَروا النَصرَ العَزيزَ سِلاحا
وَاِستَقبَلوا أُفُقَ الشَمالِ بِجَحفَلٍ
نَشَرَ القَتامَ عَلى الشَمالِ جَناحا
قَد ماسَ في أَرجائِهِ شَجَرُ القَنا
وَجَرى بِهِ ماءُ الحَديدِ فَساحا
مَطَرَ الأَعاجِمِ مِنهُ عارِضُ سَطوَةٍ
بَرَقَ الحَديدُ بِجانِبَيهِ فَلاحا
حَتّى إِذا قُضِمَ المُهَنَّدُ نَبوَةً
وَاِندَقَّ صَدرُ السَمهَرِيِّ فَطاحا
زَحَمَت مَناكِبُهُ الأَعادي زَحمَةً
بَسَطتَهُمُ فَوقَ البِطاحِ بِطاحا
قَتلى بِحَيثُ اِرفَضَّ دَمعُ المُزنِ لا
رُحمى فَأَسعَدَهُ الحَمامُ فَناحا
قَد تُرِّبَت مِنهُم صَحائِفُ أَوجُهٍ
جَعَلَت تُمَزِّقُها السُيوفُ جِراحا
فَلَوِ اِطَّلَعتَ لَما اِطَّلَعتَ عَلى سِوى
سَهمٍ تَثَلَّمَ في قَتيلٍ طاحا
فَحَمَت حَريمَ المُسلِمينَ مَصارِعٌ
تَرَكَت حَريمَ المُشرِكينَ مُباحا
مُسوَدَّ ساحاتِ المَنازِلِ وَحشَةً
مَملوءَ أَفنِيَةِ الدِيارِ نِياحا
تَأتي صُقورٌ مِنهُمُ مُنقَضَّةٌ
قَدَراً عَلى مُهَجِ العَدُوِّ مُتاحا
مَلَأوا ضُلوعَ اللَيلِ زُرقَ أَسِنَّةٍ
سالَت عَلى أَعطافِهِ أَوضاحا
وَتَخايَلَت بِهِمِ الجِيادُ كَأَنَّما
شَرِبَت مَعاطِفَ كُلِّ طِرفٍ راحا
مِن كُلِّ مَنصورِ اللِواءِ إِذا سَرى
مَثُلَت لَهُ عُقبى السُرى فَاِرتاحا
فَاِنصاعَ يَضحَكُ وَجهُهُ مِن غُرَّةٍ
سالَت وَيَلعَبُ في العِنانِ مِراحا
يَسري بِأَبلَجَ ما اِدلَهَمَّت رَوعَةٌ
إِلّا تَلَألَأَ وَجهُهُ مِصباحا
وَأَقامَ فَوقَهُمُ العَجاجَةَ كِلَّةً
وَأَدارَ بَينَهُمُ الرَدى أَقداحا
أَيسارُ حَربٍ كُلَّما اِشتَجَرَ القَنا
لَم يُعمِلوا إِلّا الرِماحَ قِداحا
طالوا العَوالِيَ بَسطَةً فَكَأَنَّما
رَكَزَت يَدُ الهَيجا بِهِم أَرماحا
مِن كُلِّ هَضبَةِ سُؤدُدٍ هَزَّ النَدى
أَعطافَهُ طَرَباً فَسالَ سَماحا
أَدمى اللِقاءُ مِنَ القَنا ظَفراً لَهُ
ذَرِباً وَمَدَّ مِنَ اللِواءِ جَناحا
فَاِنجابَ لَيلُ الخَطبِ عَن أُفقِ الهُدى
وَتَطَلَّعَ الفَتحُ المُبينُ صَباحا


Fliegt daher, ihr stillen Lieder,
In die schöne Nachbarschaft
Und bewegt die stillen Glieder
Durch die Würckung starcker Kraft,
Bis ein Traum von meiner Treu
Leonorens Lustspiel sey.


Bei der Nacht hat mich oft was gefreut,
Ich denk halt, 's giebt noch mehr so Leut,
Da schläft man in Ruh,
Und deckt sich brav zu,
Es geht, ich weiß selber nicht wuh!


风流天上玉华君
应为花闲种玉人
延命阳春将白雪
立生春色入壶春


Wiederum, wenns stehet bloß
Und die Armut wird zu groß,
Wird es untreu, stiehlt und stellt
Nach des Nächsten Gut und Geld,
Tut Gewalt, braucht Ränk und List,
Ist mit Unrecht ausgerüst't,
Fragt gar nicht, was christlich ist.


Leiser scholl mein Gesang in des Klaviers schmachtenden Silberton
Denn das Mädchen erhub, übergelehnt, hellere Melodie:
Daß ihr Busen dem Flor schüchtern entwallt', und mit der Rose Duft
Warm ihr rosiger Mund gegen die Wang' Äther mir atmete.
Glut durchströmte die Wang', und in der Brust pochte mein Herz empor;
Und mir stockte die Stimm', unter der Hand stammelte Mißgetön.
Auch des Mädchens Gesang stammelte hold. Trunken von Seligkeit
Bebt' ich näher; und ach! unter dem Kuß zuckte der Rosenmund.


A citem nevolným my tušíme je jaty
v tom zvláštním úboru, jenž jejich údy halí,
vždyť jenom výminkou ty vzácné vzaly šaty,
by pro své potomky je vypodobnit daly.


江南五月作秋阴
杜若洲前十日霖
卧听儿童说风雨
老来元自不关心


Weit gedehnte, öde Strecken,
Schmutzig-gelbe Wassertümpel;
Einsam ragt der Schlot des Ofens
Ueber morsche Bretterschuppen.


Was dieses Beutels Kränzchen soll verkünden,
Brauch' ich wohl nicht in einen Reim zu binden;
Vernehmlich ist sein Ton, der bittend spricht:
Vergiss, mein theurer Freund! vergiss mein nicht!


Na namodralých horách se valí
balvany mračen a já čním
k nebi ssaje kořeny život z ňader
země a větvemi trhaje hvězdy.


Vzduch vůní zavlhlou je květů nasycený...
a tiše padá dešť – jen chvílemi se stromů
jak vítr kapky střás, to zašelestí parkem...
kdes hvízdá v přestávkách kos na hřebeně domu.


Кто скажет не солгав, что сроду он не лгал,
Тот разве никогда влюбленным не бывал!


رُمِ النَّجاءَ عن الفحشاءِ والهونِ
وَلا تَعُجْ بصديقٍ غير مأمونِ
ولا تُقِمْ بين أقوامٍ خلائقُهُم
خُشْنٌ وإنْ كنت في خَفْضٍ وفي لِينِ
ماذا العناءُ وظلُّ العودِ يُقنعني
وذا الشّقاءُ وبعضُ القوتِ يكفيني
والمالُ تُصبِحُ صِفراً كفُّ جامعِهِ
ولو أَنافَ على أموالِ قارونِ
وليس ينفعني والدّاءُ يعنُفُ بي
إذا وجدتُ طبيباً لا يداويني
مَن لِي بمن إنْ هَفَتْ رِجلاهُ في زَلَقٍ
حُميتُهُ أو هفَتْ رِجْلايَ يحميني
يرمي العِدا أبداً عنّي وليس يُرى
ولو رماني جميع النّاس يرميني
أَشكو إلى اللَّهِ قَوماً عشتُ بينهُمُ
يرضون من كلّ ما يبغون بالدُّونِ
لا رَوْنَقٌ لهمُ يرضاهُ لِي بصري
ولا لهمْ عَبَقٌ يرضاه عِرْنِيني
من كلّ أخْرَقَ بالشّنعاءِ مُضطَبِعٍ
وبالّذي دنّسَ الأعراضَ مَزْنونِ
أَعدوه لا جائزاً منه بناحيةٍ
والشّرُّ كالعُرِّ في الأقوامِ يُعديني
لولا التّنوخيُّ لم آنسْ إلى أحدٍ
ولا أجَبْتُ وداداً من يناديني
وَلا رَأتنِيَ عينٌ لاِمرئٍ أبداً
إلّا عَرِيّاً خَلِيّاً غيرَ مقرونِ
ليلي بزَورَتِهِ في مُشْرِقٍ يَقَقٍ
والصّبحُ أَسعدُ صبحٍ حين يأتيني
كأنّه مبهجٌ أضحى يبشّرني
ومطربٌ أبداً أمسى يغنّيني
لَو يَستَطيع حَماني كلَّ بائقَةٍ
وباعد السّودَ في رأسي عن الجُونِ
يُطيعني وهو ممّن لا اِمتنانَ لهُ
كأنّه طولَ هذا الدّهر يَعصيني
كم ليلةٍ بتُّ منه في بُلَهْنِيَةٍ
أُعطيهِ ما يَبتغي منّي ويُعطيني
كأنّنا باِخضرارٍ من تذكّرنا
نُمسِي ونُصبحُ في خُضرِ البساتينِ
ونابَ مِنّا حديثٌ بات يُطربنا
عن أنْ أُسَقِّيهُ كأساً ويسقيني
متى سقاني فروّاني مواصلةً
فما أُبالي بمن في الخَلْقِ يجفوني
وإنْ جرى لِيَ مدحٌ في مقالتِه
فقل لمن شاء في الأقوام يهجوني
لَم تَحلُ إلّا بهِ الدّنيا ولا مَرَقتْ
منهُ الخَلائقُ عن بُحْبُوحَةِ الدِّينِ
لا أدْرَكتْ أُذُني ما ليس يُعجبني
فيه ولا مُقلتي ما ليس يُرْضيني
وَلا اِستُرِدَّ الّذي أُعطيتُ منه ولا
عادتْ غصونٌ كَستْني منه تعريني
كأنّه مبهجٌ أضحى يبشّرني
ومطربٌ أبداً أمسى يغنّيني
لَو يَستَطيع حَماني كلَّ بائقَةٍ
وباعد السّودَ في رأسي عن الجُونِ
يُطيعني وهو ممّن لا اِمتنانَ لهُ
كأنّه طولَ هذا الدّهر يَعصيني
كم ليلةٍ بتُّ منه في بُلَهْنِيَةٍ
أُعطيهِ ما يَبتغي منّي ويُعطيني
كأنّنا باِخضرارٍ من تذكّرنا
نُمسِي ونُصبحُ في خُضرِ البساتينِ
ونابَ مِنّا حديثٌ بات يُطربنا
عن أنْ أُسَقِّيهُ كأساً ويسقيني
متى سقاني فروّاني مواصلةً
فما أُبالي بمن في الخَلْقِ يجفوني
وإنْ جرى لِيَ مدحٌ في مقالتِه
فقل لمن شاء في الأقوام يهجوني
لَم تَحلُ إلّا بهِ الدّنيا ولا مَرَقتْ
منهُ الخَلائقُ عن بُحْبُوحَةِ الدِّينِ
لا أدْرَكتْ أُذُني ما ليس يُعجبني
فيه ولا مُقلتي ما ليس يُرْضيني
وَلا اِستُرِدَّ الّذي أُعطيتُ منه ولا
عادتْ غصونٌ كَستْني منه تعريني


Esta que libre al regalado viento,
la madeja derrama de oro hermosa:
sin duda que es fortuna poderosa;
pues da bienes, y quita en un momento.


Nur wer gelebt in einer Volksgemeine,
Sollt' in derselben werden auch begraben;
So möchten sie ihr Fest zusammen haben,
Im Mondschein nun, wie sonst im Sonnenscheine.


Corona, ilustre luz, baña y colora
de nueva planta el horizonte ufano;
bajen tus rayos de la cumbre al llano,
que ya te espera en sus alfombras Flora.


Hor dálných čela hoří karneoly
a nad nimi se proudy nachu slily,
a mrak, jenž letmo ku západu pílí,
háv rudý oblek hor těch nad vrcholy.


老依卜市不论钱
习静年来白已玄
安得相逢王辅嗣
垂帘闲坐说先天


Dny píle, bojů, klamů se náhle vystřídaly;
on knihu zavřel již.
Teď mohl vkročit v život, kde rozkoše se smály,
byl štěstí, lásce blíž.


Ein einzig böses Weib lebt höchstens in der Welt:
Nur schlimm, daß jeder seins für dieses einz'ge hält.


Měsíc bledý na obloze jasné
Mezi hvězdičkami putuje,
V noci temné tiše kraluje,
Líce světu ukazuje šťastné.
Na úsvitě truchliví a žasne;
Neb jakmile slunko vypluje,
A plaménky světla rozduje,
Měsíc bledne, až dokonce zhasne.
Já, ach! já jsem ten měsíček bledý,
Touhy po Tobě mé hvězdičky,
Stále k Tobě svoje vznáším vzhledy.
Tys však slunko ve plamenném jasnu,
Mžikem svět ozáříš celičký;
Já však truchlím, blednu, mru a hasnu.


A kis leány, egy gyors evet,
Odább, tovább oson:
,Csóknak szuró fulánkja van,
Darázs ül ajkamon!’


Oh! aie bianche nel plenilunio,
spiranti vecchio odor di grano!
Oh! rare e grandi fiere del prossimo
villaggio, allor così lontano!


Už v oněch se mi zdálo dnech
– to realismem sluje –
že není moře, není Čech,
jen Nymburk existuje.


»Es spricht der Herr: ›dieweil ich es erfahren,
Daß, wenn sie mich bekennen mit dem Munde,
Sie mit dem Herzen ferne von mir sind,


Malheureux ! Plus jamais dans les forêts aimées
Tu ne retourneras, ton arc entre les mains.
Ah ! Les dieux sont cruels ! Aux douleurs des humains


	di fuor e dentro a fiorentine porte,
d'ogni nequizia di fedite e morte.


Oda járok, hova senki nem megyen,
Hogy a világ szeme észre se vegyen.
Nekiadom ott magam a bánatnak,
Szememből a könnyek csak úgy szakadnak.


C’est un usage antique, et sacré parmi nous
Quand la mort sur le trône étend ses rudes coups,
Et que du sang des rois, si cher à la patrie,
Dans ses derniers canaux la source s’est tarie,
Le peuple au même instant rentre en ses premiers droits ;
Il peut choisir un maître, il peut changer ses lois
Les états assemblés, organes de la France,
Nomment un souverain, limitent sa puissance.
Ainsi de nos aïeux les augustes décrets
Au rang de Charlemagne ont placé les Capets.
La Ligue audacieuse, inquiète, aveuglée,
Ose de ces états ordonner l’assemblée,
Et croit avoir acquis par un assassinat
Le droit d’élire un maître et de changer l’État.
Ils pensaient, à l’abri d’un trône imaginaire,
Mieux repousser Bourbon, mieux tromper le vulgaire.
Ils croyaient qu’un monarque unirait leurs desseins ;
Que sous ce nom sacré leurs droits seraient plus saints ;
Qu’injustement élu, c’était beaucoup de l’être ;
Et qu’enfin, quel qu’il soit, le Français veut un maître.


Er brachte mir des Bittern viel;
Es waren da viel falsche Zungen,
Die trieben gar ein schlimmes Spiel,
So daß mir fast das Herz zersprungen.


شُرافَةُ الشَّوقِ لا زالت تَطولُ إلى
أنْ طاوَلتْ قُممَ الأفلاكِ ثمََّّ عَلتْ
واسْتَطْلعتْ في سَمواتِ الضَّميرِ لنا
شُموسُ وجدٍ أفانينَ الظَّلامِ جَلتْ
ومزَّقَتْ نفْسَ عبدٍ بالغرامِ عَفا
بأيِّ ذنبٍ إذاً مَوؤودَتي قُتلتْ
لله أدّمعُ عينٍ طالما هَطلتْ
ومنكَ أجفانُ عيْنٍ طالما فعَلتْ
ورَمشةٌ بالصِقَّالِ البيضِ قَدْ قطعَتْ
وأنَّةٌ للفَناءِ المَحضِ قَدْ وصلَتْ
وزَفرةٌ ملأَ الأكْوانَ لاهِبُها
وما سرَتْ وبِقلبي وحدهُ اشْتعلَتْ
وحضْرةٌ من فُؤادي فيكَ حاضرةٌ
وعن جَنابكَ طرْفَ العينِ ما اشْتغلَتْ
ورنَّةٌ ضمْنَ عَقلي لَوعتي عقَلتْ
وحُكمَ حُبِّكَ في أطرافهِ عقِلَتْ
ولوعةٌ أذْهلَتْ روحي وعن شغَفٍ
بنورِ حُسنكَ عن كلِّ الوَرَى ذهِلتْ
وفكْرةٌ علِمتْ معْناكَ حين رَوَتْ
عنكَ المَعاني وأسْنادَ الهَوَى نقَلتْ
وصَيْحةٌ أخذتْ قلبي فريعَ بها
وهمَّةٌ بك يا مولايَ ما بطِلتْ
وبُغيةٌ دونكُمْ خفَّتْ وفيكَ على
ميزانِها بينَ أربابِ النُّهى ثقُلتْ
روحي فِداكَ وتدري كلَّ بُغيتها
وإنْ تكنْ هي في مَطْلوبِها جهِلتْ
عزيمةً عزمَتْ حتَّى إِذا صَعِدتْ
عن دركِ مَعناكَ في ناسوتِها نزلتْ
ونفسِ حُرٍّ عن الأكوانِ قَدْ عزَفتْ
لأجلِ وجهكَ منها الذَّاتُ قَدْ بُذِلتْ
وما انْطوى لك في قلبي خزائنُهُ
للهْفِ ما فُتحتْ يوماً ولا قُفِلتْ
وطينةٍ قبلَ أن قامتْ عَلائمُها
على غرامِكَ في طيِّ العَما جُبلتْ
وما السَّريرةُ من لُبِّي عليهِ من ال
عهْدِ القديمِ وأسرارِ الهَوَى اشْتملَتْ
أنْظارُ عَيني سِوى مَعناكَ ما نَظرتْ
ولا مدامعُها إِلاَّ لهُ هملَتْ
فانظرْ لِحالِ امرءٍ أوضاعُهُ سفِلتْ
يا من مَعانيهِ في كلِّ الشُؤُنِ علَتْ


Srdce mé jest jako louka,
která skýtá květy vonné,
srdce má jest jako louka,
která v samých květech tone.


Herr GOT, du vnser zuflucht bist
von Gschlecht zu Gschlecht, zu jder frist:
Eh dann geschaffen wurd die Welt,
eh dann die Erd vnn Berg bestellt,


Im Nebelduft am Straßensaum
Da steht ein Ebereschenbaum.
Die Früchte schimmern blutigrot,
Im kahlen Wipfel hockt der Tod.


Next VIRTUE, pausing; — (for she knew
The places were but very few,
Where she could fairly hope to stay
Till her companions came that way;)
"Pass by (she cry'd) the court, the ball,
"The masquerade and carnival,
"Where all in false disguise appear,
"But Vice, whose face is ever bare;
"'Tis ten to one, I am not there.
"CAELIA, the loveliest maid on earth!
"I've been her friend, e'er since her birth;
"Perfection in her person charms,
"And virtue all her bosom warms;
"A matchless pattern for the fair:
"Her dwelling seek, you'll find me there."


Komm her du schönes Zeiselein, komm fliege her behend,
Sing, spring auf grünem Reiselein, und mach dem Lied ein End,
Lob Gott den Herren mein und dein, thu fröhlich singen ihm,
Ihn preisen alle Vögelein mit ihrer süßen Stimm.


Énigmes et remords, les yeux des Nyctalopes
Reflètent la perplexité des horoscopes,


Vím vše, znám vše, smír pouze
já neznám a s ním ráj,
já čekal na tě v touze –
a proto, kmotře, hraj!“


Wo am zackigen Fels das Gewog' sich brandend emporbäumt,
Senkten die Freunde bei Nacht heimlich Themistokles' Leib
In heimatlichen Grund. Festgaben und Totengeschenke
Brachten sie dar, und es floß reichlich die Spende des Weins.
Aber den Zorn des verblendeten Volks kleinmütig befürchtend,
Stahlen sie leise sich heim, ehe die Dämmrung erschien.
Denksteinlos nun schlummert der Held. Doch drüben im Spätrot
Ragt ihm, ein ewiges Mal, Salamis' Felsengestad'.


Rusé dnes a zítra smědé,
tak si volný jonák vede;
hraje, zpívá, honí v lese
nebo s ženkou celuje se.


Die fünfundzwanzig, aus Östreich verbannt,
Sind noch im Reich der Liebe bekannt,
Und wo eine Ehe schon muffig und ranzig,
Erfrischt sie mit eins das Wort fünfundzwanzig.


Elfordultak azok, akiket szerettem.
Bilincsekbe vertek, aztán tovamentek.


سِجَامٌ لَعَمْرِي أَدْمُعٌ وَسِجالُ
لَئِنْ عَزَّ مِن نَعْلِ الرَّسُولِ مِثَالُ
وَهَلْ يَمْلِكُ العَيْنَيْنِ فِي مِثلِها سِوَى
خَلِيٍّ عَدَاهُ عَنْ هُدَاهُ ضَلالُ
مِثالٌ إِلَى نَعْلٍ مُطَهر يَعْتَزِي
فَإِعزازُهُ لِلْحُسْنَيَيْنِ مَنالُ
أُقَبِّلُهُ شَوْقاً تَمَلَّكَنِي لِما
حَكَى وَشَهِيدِي لَوْ يَفُوهُ قِبالُ
وَالَى اشتِرَاكٌ فِي التِزامِ شِراكِهِ
وَحَسْبِي مِنْهُ عِصْمَةٌ وَمَنالُ
وَمَعقِدُهُ مِما عَقَدْتُ بِهِ الهَوَى
فَلا صَحَّ عَزْمِي إِنْ صَحَا لِيَ بَالُ
مُرادِيَ مِن تَمْرِيغِ شَيْبِي علَيهِ أَنْ
تَسُحَّ مِن الرّحْمَى علي سِجالُ
وَمِن وَضْعِهِ فِي حُرِّ وَجهِي وَرَفعِهِ
لِقِمَّةِ رَأْسِي أَنْ يعِز مَآلُ
فأَحْظَى بِحَظِي من جِوارِ مُحَمَّدٍ
وَهَل بَعْد تَنْوِيلِ الجِوارِ نَوَالُ


Oheň práskal, kolem ohně
točily se kolovrátky,
točily se, vrčely si,
tak že vítr převrčely.


I vzešel měsíc, temné vlny zlatí,
však zlaté vlny v dáli přec se tratí,
a nežli květy ranní rosu pily,
mně slzy líce porosily.


Se me va de los dedos la caricia sin causa,
se me va de los dedos... En el viento, al pasar,
la caricia que vaga sin destino ni objeto,
la caricia perdida ¿quién la recogerá?
Pude amar esta noche con piedad infinita,
pude amar al primero que acertara a llegar.
Nadie llega. Están solos los floridos senderos.
La caricia perdida, rodará... rodará...
Si en los ojos te besan esta noche, viajero,
si estremece las ramas un dulce suspirar,
si te oprime los dedos una mano pequeña
que te toma y te deja, que te logra y se va.
Si no ves esa mano, ni esa boca que besa,
si es el aire quien teje la ilusión de besar,
oh, viajero, que tienes como el cielo los ojos,
en el viento fundida, ¿me reconocerás?


Jsme syc živi jednou; ale před ní
Věk svůj jarní marně nezmrhej,
Přijde léto, zyma; na poslední
Konce živobytí dbej.


„Nem mondom, öcséd is gonosz akarattal -
De bizony rád nő, ha gyengének tapasztal;
Viszi saját kénye, rohanó dagálya:
Mintha szelet fogván megered a gálya.


Nein, das laß vom Bau'r dir raten:
Mit der Hacke, mit dem Spaten
eilt er rüstig auf das Feld:
Neue Furchen, neue Saaten,
neue Arbeit, neue Taten –
Und du denkst, nur mit den Staaten
wäre anders es bestellt?


Avea nel dosso migliaia di zampilli
che gettan sangue già per le punture
ch'erano state d'altro che d'assilli;
chi dà percosse di mazze e di scure,
chi il petto par, chi le gambe gli spilli,
chi dà sassate che parevon dure:
era un diluvio la gente ch'è intorno
per ammazzare il gigante quel giorno.


Wie? achtest du mein Sterben nicht?


„Pro tento rok vám mohu prorokovat:
nebude válka, můžem býti klidni.“ –
Nebyla. Jen kdo chtěl, moh pozorovat,
že brzy potom stal se malér Vídni,
pak usnesli se – nešlo ani o rok –
že dokola náš stát nám ostříhají
a provedli to. Pak náš dobrý prorok
dal s bohem hodnosti své, svému kraji
a v letadlo sed a frrr do dálky.


Ma poi che gli è così, come sperare
posso merzé? come fin all'ardore,
che, quanto meno spero, è più cocente?


Tuť je známí vítají,
Rodiče je líbají,
Bratří, sestry a milenky
Je objímají.


Mond a császár sértő gúnykaczajjal,
Tréfát űzve védtelen fogolylyal.
«Megteszem!» mond hős Lehel dühében;
Mert nagy ötlet lobban fel fejében.


"Shun then, Achilles, shun the faults of such,
"Who still propose too little, or too much.
"Stretch not your hopes too far, nor yet despair,
"But above all, of indolence beware.
"Attend to what you do, or life will seem
"But a mere vision, or fantastick dream,
"Pass'd in ideas of delight, at best:
"While real pleasure's lost in doubtful rest.
"In short, learn when, and how to bear; in vain
"He pleasure seeks, who is afraid of pain;
"Pleasure's a serious thing, and cheaply bought
"By labour, patience, management, and thought.


Dis bistu: jenes ich: wie treffen wir denn ein,
Ich sol zu Fuße gehn, du fährst mit schönen Pferden,
Doch glaub es, was ich bin, das kanstu nimmer werden:
Was du bist, dieses kan mein Knecht und mehr noch seyn.


Heil allen, die im Wissensschacht
Nicht Müh' noch Arbeit scheuten,
Die manche Nacht durchdacht, durchwacht
Und sich der Jugend freuten.
Und Heil der Stadt, wo Schöpfungspracht
Mit Weisheit im Vereine:
Ein brausend Hoch sei dir gebracht,
Altheidelberg, du Feine!


Donnerwetter, das ist schneidig,
Darauf reagiert mein Herz –
Kummervolles Herz, sei freudig
Und zerreiß' den alten Schmerz.


Es kommt ein Wandersmann gegangen,
Ein Handwerksbursch mit bleichen Wangen.


الدهر يومان يوم لا تسّرّ به
وبعدهُ لكَ تفريجٌ وإيناسُ
يومٌ يسوء ويوم فيه مفرجة
وبين هذين ما قد يذهب الياس


Nichts, was des Lachens wert, scheint noch vorhanden
Ich horche Tag und Nacht – die Welt bleibt stille,
Und dieses Dasein ward ein schaler Spaß.


Dinge gehen vor im Mond,
die das Kalb selbst nicht gewohnt.


Vieles sagt ich noch gern; doch ach! die Scheidende weilt nicht,
Wie sie wollte; mich führt streng ein gebietender Gott.
Lebe wohl schon zieht mich's dahin in schwankendem Eilen.
Einen Wunsch nur vernimm, freundlich gewähre mir ihn:
Laß nicht ungerühmt mich zu den Schatten hinabgehn!
Nur die Muse gewährt einiges Leben dem Tod.
Denn gestaltlos schweben umher in Persephoneias
Reiche, massenweis, Schatten, vom Namen getrennt;
Wen der Dichter aber gerühmt, der wandelt, gestaltet,
Einzeln, gesellet dem Chor aller Heroen sich zu.
Freudig tret ich einher, von deinem Liede verkündet,
Und der Göttin Blick weilet gefällig auf mir.
Mild empfängt sie mich dann und nennt mich; es winken die hohen
Göttlichen Frauen mich an, immer die nächsten am Thron.
Penelopeia redet zu mir, die treuste der Weiber,
Auch Euadne, gelehnt auf den geliebten Gemahl.
Jüngere nahen sich dann, zu früh Heruntergesandte,
Und beklagen mit mir unser gemeines Geschick.
Wenn Antigone kommt, die schwesterlichste der Seelen,
Und Polyxena, trüb noch von dem bräutlichen Tod,
Seh ich als Schwestern sie an und trete würdig zu ihnen;
Denn der tragischen Kunst holde Geschöpfe sind sie.
Bildete doch ein Dichter auch mich; und seine Gesänge,
Ja, sie vollenden an mir, was mir das Leben versagt.«
Also sprach sie, und noch bewegte der liebliche Mund sich,
Weiter zu reden; allein schwirrend versagte der Ton.
Denn aus dem Purpurgewölk, dem schwebenden, immer bewegten,
Trat der herrliche Gott Hermes gelassen hervor,
Mild erhob er den Stab und deutete; wallend verschlangen
Wachsende Wolken im Zug beide Gestalten vor mir.
Tiefer liegt die Nacht um mich her; die stürzenden Wasser
Brausen gewaltiger nun neben dem schlüpfrigen Pfad.
Unbezwingliche Trauer befällt mich, entkräftender Jammer,
Und ein moosiger Fels stützet den Sinkenden nur.
Wehmut reißt durch die Saiten der Brust; die nächtlichen Tränen
Fließen, und über dem Wald kündet der Morgen sich an.


Szelíd csend váltá
A mord vihart,
S feltűnt mosolyogva
A békepart. -


V okénci chví se podvečerním šerem
poslední zážeh, matná směsice
z paprskův slunce a večerních stínů,
a v sboru hvězdic vzešla tisícerém
ta tajuplná záře měsíce.
Spor světel dvou se snesl na dolinu,
v niž dolů zíral, jak by smutkem jat,
čarovným kouzlem krásný Křivoklát.


Já viděl slunce v exstasi svých snů,
to z moře lásky vystupuje,
brod červánků je krví, kudy pluje,
jak eremit na prahu sluje
já po něm ruce pnu.


Ma dal calabro confine
Che mai sorge in vetta al monte?
Non è il sole, è un bianco crine;
Non è il sole, è un'ampia fronte
Sanguinosa, in un sorriso
Di martirio e di splendor:
Di Boezio è il santo viso,
Del romano senator.


Kdo můž’ hanět Páně ruku,
zemi naši olejného tuku,
soli též že odepřela?
Proto by již hana přestat měla,
že tak mnozí u nás v boji za vlastní
neslaní jsou a též nemastní.


Satte Reife weit und breit,
Leis schon übergilbt der Wald;
Bunt in Herbst verraschelt bald
Sommertraumstrosteinsamkeit.


Za vidinou letíš stále,
štěstí hledáš jen,
netušíš, až nenadále
padáš unaven.


It is an hour of darkness, when the soul,
She knows not why, dreads an impending doom,
While heaven and earth, seem one black, formless scroll,
But weep not, light will yet break through the gloom.


S'i' non volessi più oltre seguire
e volessi lasciar questo parlare,
mi converrè far fine a questo dire;
ma perch'i' 'ntendo volerti contare
ben ogni parte che quivi si truova,
al suo altare mi vo' cominciare
dove a udirmi tu farai la pruova.
Egli è in questo altar, com'udirai,
gran quantità di gioie; quivi si truova
tante che credo ne vedessi mai
né tu, né altri che queste non sa
quante son quelle che son pur asai.
E' v'è di gioie sì gran quantità
tante che credo no·ne sia in Levante
quante son quelle, né di tal bontà;
e oltre a queste, n'ha San Marco tante
intro le man' de' suo procuratori
che dur sarebe a dirle tutte quante.
Ha questa chiesa tanti uficiatori
di giachi e preti da cantar la messa
e di calonaci e d'altri cantori.
A dirti l'adorneze ch'è in essa
d'organi e croci, altari e sagrestia,
di paramenti che bisogna a essa,
in ciò non mi vo' dar più ricadia;
ma, stu se' savio, el puo' ben stimare
ciò che bisogna a tanta chericia.
In questa chiesa no·vo' più istare,
ma i' ti vo' contare un'altra parte
ch'è di più nobiltà, a non fallare:
sopra la porta è messo con tant'arte
quatro cavai di bronzo sì ben fatti
ch'altri che Pulicreto v'ebe parte.
Tutti son ben di maestrevol' atti,
formati che si vede ogni fazione
ch'ognun di maraviglia par che schiatti;
di sopra a questi è fatto con ragione
un sì bell'arco con tante figure
di belle storie con discrezïone.
E poi di sopra pur è in su le mure,
intorno a questa chiesa in su la cima,
più archivòlti con belle fatture
di marmi con fogliami a grande stima,
con più profeti e santi figurati,
fatti con grande ingegno e sotil lima.
E po' più oltre convien che tu guati
infra du' archi e un campaniletto
dov'è più santi di marmo intagliati;
dentro a cciascun v'è un pulito e netto
ch'è di grandeza d'un om sì ben fatti
che d'ogni condizion mostran l'efetto:
sì ben son lavorati e con buon' atti
che chi lli guarda fisso paion vivi
e sono schietti e non con imbratti.
È anco appresso questi, e non pur ivi,
uno in sul canto, che non è piggiore,
che per contarlo qui convien ch'i' scrivi:
di tutti gli altri non è più magiore,
ed èvi dentro l'agnol Gabriello
con una campana che suona l'ore.
Da l'altro canto un altro più bello
dov'è la nostra donna Anunzïata,
che s'inginochia al salutar di quello.
È questa chiesa tutta intornïata
di più colone che son di più sorte
e lle suo mura son tutte fasciata
di proferiti e di pietre più forte
e serpentine in tole e chi ritondo,
e sue entrate son per cinque porte.
La suo coverta è tutta di piombo
sì bene aconcia che ma' non trapassa
per piove l'acqua, ma vassene al fondo;
in sulla piaza va dov'è più bassa
ove fondato in terra son tre piere
– per dirizarvi antenne sì si lassa –
sulle quali si stende tre bandiere
con un San Marco d'òr, tante reali
che a vederle paion molto altiere.
E a tutte le feste principali
queste bandiere in piaza stanno stese,
che di belleze tutte sono uguali,
a dimostrar che dimolto paese
Vinegia regge per mare e per terra,
perc'hanno vinte tutte loro imprese.
E pochi son ch'a costor faccian guerra
che non rimanga suo stato disfatto,
ch'ogni possanza somettono a terra.
Or e' convengono aver sì buon patto
co' lor nimici che ma' più si scherza
perché puniscon quelli al primo tratto:
sì aspramente menan la lor ferza
sopra e nimici lor che ma' più voglia
non viene a lloro a giungere a la terza.
D'ogni possanza costor sì dispoglia
el lor nimico, chi dà loro impaccio,
sicché convien che viva con gran doglia.
Ah, quanti sono stati presi al laccio
c'hanno voluto pugnar con costoro!
Se tu nol sai, ed io bene el saccio,
perc'ho veduto la fin di coloro
c'hanno voluto con costor pugnare,
che hanno perso uomini e tesoro,
ché contro a lloro niun non po' durare
per la possanza c'ha tal Signoria:
sicché con lor non si vuol contastare.
Qui vo' lasciare questa fantasia
e dir più altre cose naturale,
per seguir oltre alla voglia mia;
e vômi ritornar sopra 'l Canale
Grande, che parte per mezo la terra,
dove ti conterò cose reale.
Questo canale, se 'l mio dir non erra,
va per Vinegia di lungheza un miglio:
andar per barca ché a ppié fa guerra.
A dirti suo adorneza dò di piglio,
com'egli è fatto e com'è sitüato:
per dirti tutto mia mente asottiglio.
Ha molte case belle da l'un lato,
da Sant'Antonio al ponte della piaza,
dove San Marco è tutto abitato
di belle abitazioni, e non ti spiaza,
ed èvi moltitudine d'artieri
e chiese e di spedal', ch'ognun procaza
di mantener suo vita volentieri.
Su questa fondamenta ch'i' ti dico
chi fa lasagne e chi vende bichieri
e molt'altr'arte ch'i' non ti riprìco,
ch'a mentovarle mi saria tedioso,
sicch'a non dirle non mi curo un fico.
Questo canale è sempre copïoso
di molte coche di sì gran' portate
che a narrarle tutte già non oso,
che stanno a questa riva sì legate,
mentre che dura tutta la vernata,
e po' si parton quando vien la state
e vanno a lor vïagio a la fïata
a primavera, batezato la croce:
ciascuna in punto è molto ben armata.
Ver è ch'alcuna volta in sulla foce
del porto di Vinegia, ch'è sì basso,
toccano in terra a chi va veloce.
I' non vo' che tu creda ch'i' sia lasso
a racontarti la gran quantitade
di coche e di navili d'altro passo:
più che sesanta coche di portade
da cencinquanta botti insino a mille
sono in Vinegia, in buona veritade,
oltre a' navil' di taglio e llor tranquille
e naviliotti e barche e gripperie,
che son fatti in Vinegia e d'altre ville,
che vanno a più vïaggi e d'altre vie.
Chi va in Puglia, in la Marca e d'Albania
chi porta olio, formenti e valonie;
altre portan formaggi e Romania
e molte portan ceneri e cotoni,
che vengon di Levante e di Sorìa.
El numer d'essi non vo' che tu poni
che faccin l'anno una volta el vïaggio,
ché falleresti tutte tuo ragioni.
Ma se tu se' in ciò pratico e saggio,
de' ben pensare la gran quantità
che vien di Candia, malvagìe e formaggio;
e stu sapessi ben la verità
di quel che vien di Levante e Sorìa,
filati e boccaccin' la qualità,
oltre al gran numer delle spezeria
che si conduce di quelle contrade
nol può stimare la tuo fantasia.
Ma ora i' ti vo' dir la veritade
di sei armate di galie grosse,
che vanno ogni anno in diverse contrade.
La prima armata che di quelle è mosse
cinque galie tra Bruge e Inghilterra
di quatrocento botti l'una è posse;
queste circundan, se 'l mio dir non erra,
gran quantità del mondo in ogni parte
insino al cavo di finibus terra!
Di là con tempo queste si diparte,
per passare el pilleggio della baga,
ove bisogna a loro aver molt'arte.
E giunti a Brugge, prestano una paga
ad ogni galïotto e balestriere,
ch'a far buon tempo ciaschedun si daga.
Sun queste navica ogni forestiere,
purché dian loro buono invïamento
ciascun patrone el fa volentiere.
Non portan queste fusciare né vento,
ma tutte carche son di spezerie
di gran valuta, se nel dir non mento:
loro investite e lor mercatantìe,
panni di lane e quantità di stagni,
lane francesche e altre mercerie.
Non vo' ch'a dir dell'altre tu ti lagni
e lasceremo star queste di Fiandra,
che 'n altri mari convien che si bagni,
e conteren di quelle d'Allessandra,
perché son tre che portan tanto avere
ch'a caricarle ciaschedun trasandra.
Quel ch'elle portan sì è, al mio parere,
tanti ducati e peze d'arïento:
quando io penso n'ho gran dispiacere
a udir la fatica e 'l grande stento
che hanno e mercatanti viniziani
da' que' mastini c'han poco argomento,
Mori malvagi assai piggior' che cani,
che no·lli basta dar frasche per oro
e sempre al vender si mostrano strani.
Tutte mercatantìe che han costoro
per lor ducati da que' Saracini
son pepe e gengiovi ched e' dànno loro.
Alcuna volta avièn che que' mastini
si dànno perle e gioie e chi balasci,
zucheri, ìndaghi, aloe e verzini.
Or vo' che tal vïaggio tu sì lasci
e conteren di quelle da Baruti
che di più spezerie fanno gran' fasci.
E altri odori convien che tu fiuti,
ché dir non ti potria le gran' riccheze
che portan queste di drappi e veluti,
e panni d'oro e vai e gran' belleze
d'ambre co·màrtori e zibellini
e di coralli per loro adorneze,
con ciambellotti, tele ed armelini,
panni di lana e più danar' contanti,
che son ducati d'oro e non fiorini.
E questi sono di numero tanti
per tôrre spezie di molte ragioni
di più manieri, ma non tutti quanti,
secondo ch'è le lor terminazioni.
Chi toglie pepe, lacche e bocaccini
e altre spezie di più condizioni,
altri canelle, macie e chi verzini,
galinghe, ìndichi e noce moscade.
Di queste spezie empiono e magazini,
secondo le invistite che gli acade,
per caricare e condure a Vinegia,
per vendere a' Todeschi in lor contrade.
Non creder tu che mia mente si fregia
a dirti cose che ciascun conforta
ch'ami questa città e non dispregia.
Or ti vo' dir di quelle d'Acquamorta,
di due galie che vanno al vïaggio
con grande avere che cciascuna porta.
Queste si parton passato ch'è maggio,
vanno in Cicilia, a Napoli e Gaeta,
se dalle guerre non hano dannaggio;
e po' a Palermo, se 'l tempo nol vieta,
e levan zuccari gran quantitade
e da sSaragosa con la mente lieta,
e quai si vendon per molte cittade
del loro viaggio, secondo ch'acade,
venderli a pregi secondo bontade.
Queste galie per molte contrade
vanno in più parti a far mercatantìe
di diverse maniere e nuove squadre.
E a volerti dir tutte lor vie
saria tedioso a volerlo narrare,
ed enterresti in nuove ricadie.
Di queste più i' non ti vo' contare,
ma vôti far ferire altra chintana,
ed altre tre galie fo navicare
per tutta Romania, e alla Tana
son due galie e una in Trabisonda,
ciascuna in punto di gente sovrana:
a far mercatantìa ciascuna abonda,
di panni, lane e velami di seta,
con altre merce che a llor ritonda.
Ciascun vi va co·lla voglia lïeta
perché 'l vïaggio è di tanto profitto
che pel guadagno ciaschedun s'acheta.
Ancor mi resta a dirti un altro ditto
di due altre galie di Barberia,
com'io ti contirò in questo scritto.
Costor sì portan più mercatantìa
di diverse ragion' per ogni parte,
panni e veluti e altre draperie,
zuccheri, spezie, confezioni e carte:
vanno in Cicilia e poi in Catalogna
e in altri luoghi secondo lor arte;
e più lungo vïaggio li bisogna:
vanno in Sibilia e poi in Granata,
per far gran' fatti secondo ch'agogna.
E poi avien ch'alla loro tornata
a tutti questi luoghi ch'i' t'ho detto
sempre vi pongon perch'è la vernata.
Se contrar tempo no·lli ha costretto
lor navicar vano a Porto Pisano,
che fano a' Genovesi gran dispetto.
Non vo' tu creda ch'i' sia sì villano
a dirti quello che non fa bisogno
e che il mio dire non ti paia strano,
ma, a darti a diveder che i' non sogno,
vo' qui lasciar di questi el navicare,
perch'a nararti d'altre cose agogno.
E altre cose mi convien narare
per racontarti tutta l'adorneza
che ha questa città, sanza fallare,
di più nobilità e gentileza
ch'a racontarlo n'ara' maraviglia,
se nel mio dir non piglierai aspreza,
ma in ciò lo tuo intelletto s'asottiglia.


Planá zbožnost konvalinky,
lichá věrnost rozmarinky,
bez barev a bez rázu
jako kvítí za mrazu!


An Unglückstage, Märchen und
An Träume glaubst du, die nicht trügen,
Ich glaub allein an deine Lügen.


E à noite a Nau Catrineta
Estava em terra a vara


Triumph, Triumph! Es kommt mit Pracht
Der Siegesfürst heut aus der Schlacht;
Wer seines Reiches Unterthan,
Schau heute sein Triumphfest an!
Triumph! Triumph! Victoria!
Und ewiges Hallelujah.


Wie offters trug
der trüben Wolken-zug
Erbarmnüß mit mir Schwachen!
Mein Schmerzen-Lied
Künt' ihr bewegt Gemüht'
auch weinend machen.


Mám také ruce. V prstech hmat.
Nu – nebojte se – nic jsem neukrad.
To mnohý zná a znal:
ruce jsou velký kapitál.


U kříže, z plechu jenž vytepán,
vidět až do poštovních vrat,
která dáma neb který pán
bude vystupovat.


Csalárdsága törtínék Jákobnak,
Mert tanácsa ez lőn az Lábánnak,
Noha szeme fájna az leánnak,
De az lenne jutalma Jákobnak.


Ach, to vše nevrátí se nikdy, nikdy zpátky!


Precipitosi sassi, alti dirupi,
Ossa insepolte, erbose mura e rotte,
D'uomini albergo, ed ora a tal condotte,
Che temon' ir fra voi serpenti e lupi;


蜂房开户牖
蚁穴有官守
究竟物皆然
梦幻君知否


Das Wasser löscht, fängt aber keine Gluth;
Wie soll nun 's Meer dir heißes Opfer bringen?
Selbst Phaethon kühlt sich in meiner Fluth,
Und Syrinx kann bei mir dem Pan entspringen.


Wie die Wimpel lustig flogen,
Als man ihr das Banner gab!
Doch es wurden glatt die Wogen,
Und die Farben blaßten ab;
Lang vor Dänenübermut
Hat des Rächers Schwert geruht.


Maruška buzená budoucím mateřstvím
nechtějíc snášeti posměch a hanbu
utekla náhle od Šimáčků,
běžela daleko, kde by jí neznali,
až ve vsi Černavách dostala místo;
sedlák ji Dobiáš do služby přijal,
světničku v sušírně dal jí k bývání.
Tam se jí po čase narodil Vašíček.
Pracovala pilně dál
uzavřená, mlčenlivá,
Vašíčka vložila v necičky dřevěné,
Vašíček prosnil v nich mládí,
však nikdy domácím nešla ho okázat,
často jí šetrně domlouvali,
viděla v něm jen Jiřího syna.
Mamince občas poslala peněz
na přilepšenou a psala jí psaní,
že je ve službě, o synu mlčela
a stará Nejlová byla ráda,
že se má dobře, tak říkávala,
že v městě někde u pánů slouží,
po starém zvyku dál živořila.


著水飞轻雨
随风洒暗尘
棹歌才只尺
不见棹歌人


C’est comme un bateau qui chavire
Comme un prunier qui va branlant,
C’est rose et bleu, c’est noir, c’est blanc,
Ça tourne, tourne, et vire, vire.


Pohleď na ten jarý háj
Plný mladých stromů,
Rozkošný v něm z jara máj
Bývá co v svém domu;
Proč teď hořem povzdychá?
Či mu kořen usychá?


Hier hilft nun weiter kein Bemühn!
Sind's Rosen, nun, sie werden blühn.


„Hát csak az él-e soká, ki után a sírba lenézni
Lelke haragjában nem szeret a hazafi?
Hát csak a hitványnak van-e adva tenyészni gyönyörben
Századig, és sanyarún elhal az érdem előbb?”
Így kérdők az eget, hogy holtod hírszava fölvert
S házad búja között gyász vala gondolatunk.
A nyájas szivet, a jó kedvet halva találtuk
Mert te, vidámságnak lantosa! halva valál.
Hasztalanúl bús záraidon vítt bánakodásunk:
Honnunknak többé vissza nem adnak azok.
Társtalan a fekete földben nyugodandol ezentúl,
S néma halál hallgat szózatos ajkaidon.
De te nem oly voltál, hogy örökre feledt hamuvá légy,
Életed a vízként nem vala puszta folyam.
Míg nyugaton fennáll a Kúma-vidéki magyar vér,
S hármas bérci fölött ősneve írva leend,
Tán eljő kora, hol szabadabb lesz lenni magyarnak,
S százados álmaiból nemzetisége kitör.
Akkor az élten túl lengő árnyékod örűljön:
A haza, hívei közt, téged is emlegetend.


Doch sinn/ vnd muth erschrecken thut/
Sol ich mein leben lassen?
O bitter Tod! mein angst/ vnd noth
Ist vber alle massen.


虎峰龙洞互绵联
常是高低落照边
最爱武溪溪上看
锦屏一片倚青天


A náhle slyším cos jako když hedbáv šustí,
a luny fosforová zář, jež v síň mou padá,
jak nevidná když dlaň závoje bílé spustí,
v šat bělozelený mé milenky se skládá.


Kázní půda ducha zaleželá
Pro pravdy se símě sličně vzdělá,
By až na dno vnikla její střela.


Como el sol, tras la noche tenebrosa,
a la sierra y al valle da colores,
trinos al ave, galas a la rosa,


Sláva jí – sláva jí!
A kdož za ni bojují!


¡Ay! la hermosa mujer que tanto amaba
De improviso ante mí despareció,
Y en su lugar brillante alzose un ángel,
Un ángel, sí, brillante más que el sol.
Cayó la carne: el alma presentose;
Yo comprendí la gran bondad de Dios,
Yo comprendí que todo aquí no acaba,
Que hay otro mundo de inmortal amor.
Y ya inspirado con tan grande idea
Pulsé mi lira y levanté mi voz,
Y te cité para el postrero día
Para el reino infinito del Señor.
Y aunque lloraba, dulce me era el llanto
Que iba mezclado con mi triste adiós
ün dulce sentimiento de esperanza,
Que aliviaba el pesar del corazón.


Похвалы земному раю
Пусть бы юные пропели,
В жизнь вступившие едва, —
Я же песен не слагаЗнаю, людям надоели
Эти жалкие словТруден подвиг отреченьБьётся скованная силГорько мне, что не поБог простит мне прегрешеньЖизнь тоскою отравила
Душу бедную мо


ظن العواذل أسلو طيب رياك
ما أغفل اليوم عذالي وذكاك
يا غصن بان بها مال الهوى عبثا
لم لا لقدك لا اصبو وهواك
اراك قد جرت اذ عنى عدلت فهل
اغواك واشيك او بالله اعداك
جرحت بالهجر قلبي في الغرام ترى
لذاك عدلك المولى وسواك
تميل عطفاك من سكر الصبا مرحا
سبحان من ببديع الحسن انشاك
سدلت حالك شعر كالظلام فما
ابهاك تحت دجى الليل واحلاك
متى اراك ودهري بعد قسوته
رماك يا منيتي عندي والقاك
ان قلت بدراً فليس البدر غيرك او
اقول شمسا فليس الشمس الاك
والبدر قال بان يحكيك قلت له
لي فاحك ما انت يا بدر الدجى حاكي
فليس للشمس قسم من سناك ولا
لطلعة البدر جزؤ من محياك
بل منك لليل جزؤ من سنا شعر
وللصباح نصيب من اثناياك
قلبي طروب فلا لوم الام اذا
طربت عند سماعي طيب مفناك
بمجلس فيك مذ شببت ملت هوى
فكيف لو كان هذا عند مغناك
سكنت قلباً به اضرمت نار غضا
ماذا يضرك لو اكرمت مثواك


Bis aufs Meer hin sieht mein Geist es stehn
über tausend angstbefahrenen Gleisen,
sieht's in teilnahmloser Bahn sich drehn
bis ans Ende aller Erdenreisen –


E prima che 'ndurasse le so' penne,
più volte fo tornato a bon sentero,
ma pur già mai la dritta via non tenne.


Ueberall entspringt aus Grüften
Neues Leben, neues Blut,
Ew'gen Frieden uns zu stiften,
Taucht er in die Lebensfluth;
Steht mit vollen Händen in der Mitte
Liebevoll gewärtig jeder Bitte.


泠泠玉齿漱寒流
高士当年似许由
惆怅遗踪久寥落
猿愁鹤怨几时休


Meine Mutter hat gesagt,
Ich soll das Zicklein hüten.
Zicklein klimmt so hoch hinan,
Daß ich ihm nicht folgen kann
Zwischen Laub und Blüthen.


Wir hören große Wunder
Vom klugen Weland sagen,
Sein Vater, Riese Vade
Bracht' ihn in jungen Tagen


Tlít v srdci hor, jít klínem vod
než na půlnoc či na východ
se na pouť sladkou dají,
být ztělesněním odboje
i hluchým váním pokoje,
s nímž lidé umírají!


Saudades
      Púbis carente


Hirsche wandeln dort am Hügel,
Blicken in die Nacht empor;
Manchmal regt sich das Geflügel
Träumerisch im tiefen Rohr.


Não sei quem é Já te não vejo be
E oiço-me dizer (ai, tanta vez!)
Sonho que um outro sonho me desfez?
Fantasma de que amor? Sombra de quem?


إلى من أشتكي همّي وغمّي
وما ألقاهُ من أهل العقول
إذا أخطوا أقاموا الحكم عذراً
وأوخذ بالخطيّة بالقليل
وما غيظي على الجهّال منهم
كما غيظي على أهل الأصول
أرى متعاطيا للعلم يأتي
بتخليط وراي مستحيل
ويزعمُ أنّه في العلم باب
ويأتي مثل أخلاق الجهول


Fermandom'io a questo dire un poco,
quasi che sotto voce udi' cantare
tal ch'i' sofersi posarmi a quel loco,


Smrt studená po vás sahá,
v drápech její dokonáte:
na Řím, na Řím přísahejte,
a milost vám budiž dána!