Y al problema del negro
—segregación racial—
el mundo permanece
neutral.
Quiero aguda mi rima
como punta de lanza.
Que otra mano la esgrima
si alcanza.
Yo jamás con voz hurgo
perentoria.
Yo ja... ¡Johanesburgo!
¡Pretoria!
Cuando en Johannesburgo
llegue el Día de Sangre
yo quiero estar allí,
compadre.
Cuando en Johannesburgo
llegue el Día de Sangre
debemos estar todos
¡Hijos de negra madre!
Con la voz ancestral
el machete en la mano
y el verso elemental
hermano.


,A természet szent templomában
Legyek bár én kicsiny madár -
A nagyszerű harmóniában
Az égbe száll ez énekár.’


dunn säden s': »Wat will wi
so sihr üns bedröwen –
wi kœn' jo man leewerst
bet morrn früh töwen!«


雨过郊原曙色分
乱山元气碧氤氲
白云满案从舒卷
谁道不堪持赠君


A jak jsou se zradovali, před Ježíšem poklekali,
líbali mu komži svatou, zpívali mu vděčné chvály.


Buď vítán mi, můj Bratře drahý!
Tvé tváře posud neznám tahy,
však dávno cením hřivnu Tvou,
vímť, jak si ladíš lyru Svou.


Ich folge willig, wie Du mich,
O Schicksal, wollest leiten;
Denn folgt' ich nicht, was würde ich
Als Zwang und Gram erbeuten?


V prázdno padá jeho slovo.
Jako oko Kyklopovo
rudý chaos jen mhou bliká
na směšného smrtelníka.


Lieben Leut seyt frölich wieder/
Leget allen Vnmuth nieder:
Denn wir sehn das Angesicht
Der hertzfrommen Königinnen/
Vnd Großmächtigsten Fürstinnen/
Wer wolt sich des frewen nicht?


Ich lag in Trübsinns Klammer
In dicht verschloss'ner Kammer,
Nacht war es um mich her.
Nur auf der Fensterschwelle
Lag breit ein Streifen Helle,
Als wär von Lichte draußen groß ein Meer.


Donne, ch´avete in man l´alto governo
del colle di Parnaso e de le valli,
che co´ lor puri e liquidi cristalli
riga Ippocrene e ´l bel Permesso eterno,


Der Wagen fuhr auf gutes Glück,
Bis daß der Himmel graute,
Und man, beym ersten Sonnenblick,
Ein grünes Eiland schaute.
Es lag im Süderocean,
Seit lieben langen Jahren,
Es hatt' es noch kein Magellan,
Kein Dampfer befahren.


O que é triste me atrai; o que é triste me chama;
E então pela tristeza os sonhos vou gozando.
Nos brumais da tristeza a alma sinto cantando:
— Ave em busca da luz meiga que o azul inflama.


Cos v dál mi mizí. Každý den
má v očích stejně světlý klid –
ó živote, buď pozdraven,
můj rozum dny tvé šťastně chyt’!
A noci mé, to nikdo z lidí,
jak propláču je, neuvidí.


Adonde Celia parte, va con ella,
y adonde Celia para, está parado,
que un momento no vive amor sin ella.


Gutte Nacht verfluchtes Leben!
Das man vnrecht leben nennt!
Der sich einig dir ergeben;
Hatt/ was leben/ nie erkennt.


Rosa y azul azul y rosa
Cuidado que no se te rompa
Y por tus ojos la borrasca
y la ventisca y el miedo a las hadas
El cielo se aceituna
Salinas cuando te acuna
¿No habéis visto en flor el olivo?
Sí no sí no azar del subjuntivo
¿Nunca visteis el otoño del ciervo
no habéis sabido deshojar un verbo?
Llega diciembre y llora el roble
y el cocotero de Puertopobre
El mundo se espanta
Salinas cuando no canta
Cantan los verbos en la escuela
Redondo está el cielo a toda vela
¿Pedro Salinas Serrano? Falta
Y los niños de pronto se callan
Unos en otros buscan amparo
Todo más claro mucho más claro
El cielo quiere quererme
Salinas cuando te duerme


Io veggio in cielo scintillar le stelle
oltre l'usato e lampeggiar tremanti,
come ne gli occhi de' cortesi amanti
noi rimiriam talor vive facelle.


Ten, který stále zrádné plány kuje
a přes hranice v daleko se dívá,
prý bude zavřen do domácí sluje
a tam ať třeba alleluja zpívá.


Mistr svoje sady hájí jako anděl nebes bránu,
že až klenby pravdou zvučí chrámového velestanu:


Tous les derrières à la file
S'en viennent généreusement
M'apporter, chacun en son style,
Ce vrai banquet d'un vrai gourmand.


Einem Schmetterlinge gleicht die Liebe;
Wie er flatternd über Blumen schwebt,
So entflieht sie oft auf leichten Schwingen,
Und nur selten kehrt sie uns zurück.


Es ist ein Seufzer voller Sehnsucht,
Halb ist es Leid, halb ist es Lust,
Auch du denkst meiner diese Stunde,
Schwer hebt sich jetzt auch deine Brust.


LOOK round the wide world each profession, you'll find,
Hath something dishonest, which myst'ry they call;
Each knave points another, at home is stark blind,
Except but his own, there's a cheat in them all:
When tax'd with imposture the charge he'll evade,
And like Falstaff pretend he but lives by his trade.


Willst du nicht die Herde locken
Mit des Hornes munterm Klang?
Lieblich tönt der Schall der Glocken
In des Waldes Lustgesang.
»Mutter, Mutter, laß mich gehen,
Schweifen auf den wilden Höhen!«


小桃枝上认年华
随分红开一两花
将谓春风只城市
也吹春色到山家


Das Erdreich sihets und erschrikkt,
Es Schmeltzen Berg' und Hügel.
Wen mancher Mensch den Blitz erblikkt,
Hett Er wol geren Flügel;
Den auch des starken Donners Macht,
O Herr, bezeüget deinen Pracht,
Und wir, so grober Sünden vol,
Erkennen wol,
Daß Gottes Hand uns straffen sol.


Dort sind die langweiligsten Tage,
Erfüllt von deiner Kindheit Sage,


Im Geheimen meines Herzens,
Mit den Augen meines Geistes
Schwelg ich in den lichten Wundern,
In dem unermeßnen Hort:


Jetzt aber erhebt sich ein kühlender Wind.
Es weht ihm um die Stirne lind,
Der Pilger soll erwachen.
Ein Traum nur war gewesen, und nichts
Die Gaukelei des Schattengesichts,
Zum Spott und Graun und Lachen.


Hle, na kolenou leží před trupem
a žehnají, kde proklínali dřív.
Hle, tasí zbraň, a prchá tvoje stráž.
Jsme ztraceni. Ó, co to znamená?


捲帘引索势如骞
扇羽中分列两边
只听佩环声隐隐
不知身在几重天


Mag die Welt vom einfach Schönen
Sich für kurze Zeit entwöhnen,
Nimmer trägt sie's auf die Dauer,
Schnödem Ungeschmack zu fröhnen.


Znám dělat státní rozpočet,
trefí to též druhý?
Znám též příjmy vybírat
a též dělat – dluhy.*)


A když ten svůj smutek
v hlučném tanci zdusil,
pláče, že v té chvílce
zapomenout musil.


all the fiercer passions cease
(The glory and disgrace of youth);
When the deluded soul, in peace,
Can listen to the voice of truth;
When we are taught in whom to trust,
And how to spare, to spend, to give,
(Our prudence kind, our pity just,)
'T is then we rightly learn to live.


tal che depunghi al tuo poder giù l'armi
como ch'io feci, e l'una e l'altra gloria
acquistarai se 'l Ciel dritto responde.


Jak jsi krásný, světe! světe!
Jedna krása druhou stíhá,
Zázrak v zázraku se míhá.
Od bylinky, zde co květe,
Až tam v světů myriady,
Samá – samá krása všady!


zase jedna noc nám činí
život ještě nočnějším.
rozsvěť. zhasni. světlo špiní
křišťál muk, jenž hledá rým.


Mais la fille s'écrie, essuyant une larme :
Parlez pas d' ça ! J' vas dire unʼ bellʼ complaintʼ d'autʼfois, »
Et, quenouille à la taille, un fuseau dans les doigts,
Exhale de son cœur la musique du charme.


Oui, pourquoi suis-je belle à tes yeux ? Et pourtant
Ne m’abandonne point… Si tu le veux, sois libre,
Mais garde-moi ce rire où l’âme flotte et vibre
Ce regard, et ce geste à demi consentant…


Wi offt ward ich von disem Mann betrübt?
Du weist sein Hertz, mit dem er dich geschertzet!
Der Schein ward nur vor wahres sein belibt!
Gold his nur Gott, den er allein behertzet!
Der Glaube war ein schlechtgeringes Ding!
Des Nechsten Nutz des gantzen Lebens Angel,
Den er vor dich von dir allein empfing!
Verstellter Christ: da Christus Geist der Mangel!
Jehova, hilf! Jehova, steh mir bei!
Jehova, komm! Jehova, mach mich frei!


Co platno soudit lidi malodušné,
když tatáž chabost v tobě zakletá?
A jak chceš stačit v době svojí rušné
s krvavou ironií Hamleta?


Tous ces gens qui sur l'asphalte
Passent, et dont l'œil sourit,
Ont le bonheur qui s'exalte
Sous le souffle de l'esprit.


A férfi még könnyen segít magán;
Ha úgy akarja, néki nincs magány.
Ellátogathat ide vagy oda,
Ha jónak látja.


O gib vom weichen Pfühle,
Träumend, ein halb Gehört
Bei meinem Saitenspiele
Schlafe! was willst du mehr?


Reif zum Schnitt ist schon die Frucht,
Heiß glüht es hernieder, –
Montags, wenn der Morgen graut,
Geht's zur Ernte wieder!


Da senkt der Herr des Bogens bunte Spitze
Tief in des Berges fels'gen Riesennacken,
Bis sich versteint das bunte Kind der Blitze
In millionenfarb'gen Edelschlacken.


In dieser harten Tage Lauf
Gilt Nutzen nur und Nützen –
Dir geh' ein and'rer Himmel auf
Und möge dich beschützen!


أَدَرت تِلكَ الدُمى أَيَّ دِما
سفكتها باللِحاظ النُعَّسِ
وأسالت مِن جفوني عَندما
عِندَما سارَت بِتلكَ الأَنفسِ
أَلَّفت ما بين شملي والنَوى
وَسرَت وَالبيتُ للقلب أَسَر
وَقضَت لي بتباريح الجوى
وأَحالَتني على حُكم القدر
أَنجزت قَتلي جهاراً في الهَوى
وغدت تسأَلُ عنّي ما الخَبَر
لَو أَرادت سَلمُ لي أَن أَسلما
أَترعت قبلَ التنائي أكؤسي
وأَزالَت ما بِقَلبي من ظَما
وَسَقتني من لَماها الأَلعَسِ
ليتَها إِذ لَم تَجُد لي باللِقا
وعدَتني وصلَها بالحُلُمِ
كَيفَ يأتي الطيفُ صبّاً قَلِقا
أَيَزورُ الطيفُ من لم يَنَمِ
وَلَقَد بتُّ من الشوق لقى
وَضجيعي طولَ لَيلي أَلَمي
هَكَذا كلّ معنّىً بالدُمى
ليت شعري والجواري الكُنَّسِ
أَم أَنا المخصوصُ منهنَّ بما
قد برى نَفسي وأَورى نَفَسي


sebekre gyanta, vatta, gyom...
Már lefekszem, mert nem talállak.


Hogyan? szólasz most így, megint amúgy?...
Mily hirtelen s gyanús fordúlat ez?
Ah, tágit a nyomó kéz, hogy legott
Végkép lefojtsa a lélekzetet!


Ó, buďte požehnány, zlaté hvězdy,
jež onou, jedinou jste táhly nocí,
kdy vykoupen a vrácen žití láskou
jsem vítal štěstí, jak pták hnízdo v plesu,
buď žehnán ten, jenž provázel vás, měsíc,
na dráze mlečné nežli vyšlo slunce.


Darmo odpovědi ale od nich čeká,
na kterou se těší, které se i leká.
Mlčí všichni, jedni k zemi hledí z tuha,
jiný pátrá kradmo v tváři svého druha,
zdali rozhodné as slovo nevysloví.


من أنا بعد ليل الغريبةِ؟ أنهضُ منْ حُلُمِي
خائفاً من غُموض النَّهَارِ عَلَى مَرْمَرِ الدّارِ، مِنْ
عتْمةِ الشَّمْسِ في الْوَرْدِ، مِنْ ماء نافُورَتِي
خائفاً من حليبٍ على شَفَة التّين، منْ لُغَتِي
خائِفاً، من هواء يمشَّطُ صفْصافةً خائفاً، خائفاً
منْ وُضوح الزمان الْكثيف، ومنْ حاضر لَمْ يَعُدْ
حاضراً، خائفاً منْ مُروري على عالمٍ لَمْ يَعُدْ
عالم أيُّها الْيأْس كُنْ رَحْمَةً أيُّها الْموْتُ كُنْ
نِعْمةً للْغَريبِ الذي يبصرُ الغيب أوضح منْ
واقعٍ لم يعد واقعاً سَوْفَ أَسْقُطُ منْ نَجْمَةٍ
في السماءِ إلى خَيْمةً في الطَّريقِ إلَ أَيْن ؟
أَيْنَ الطَّريقُ إلى أيِّ شْيء؟ أرى الغيْبَ أَوْضَحَ منْ
شارعٍ لم يَعُدْ شارعِ مَنْ أَنا بَعْدَ ليل الْغَريبةْ؟
كُنْتُ أَمْشي إلى الذّاتِ في الآخِرِين، وها أنَذَا
أَخْسرُ الذاتَ والآخرينَ، حِصَانِي عَلَى سَاحِلِ الأطْلَسِيِّ اختفَي
وحصَانِي عَلَى سَاحِلِ المُتَوسِّطِ يُغْمدُ رُمْحَ الصَّليبيِّ فيّ
مَنْ أنا بَعْدَ لَيْل الْغَرِيبَةِ؟ لا أسْتطيعُ الرُّجوعَ إلَى
إِخْوَتي قُرْب نخْلَة بَيْتي القَديم، ولا أسْتطيعُ النُّزولَ إلَى
قاعِ هاوِيتي أيها الغيْبُ! لا قَلْبَ للحُّبِّ لَا
قلْبَ للحُبّ أَسْكُنُهُ بَعْدَ لَيْلِ الْغَرِيبَةْ


Slze by uschly zas na lících žen,
kletby se změnily v jásoty díků,
nad hroby zkvet by běloučký rmen
jako smír ne darmo spících v nich šiků,
kolesa strojův a perlíků ruch
posvátnou prací by prohřměly vzduch...


Merckt wol/ o merckt jr Christenleut
In hoc anno.
Was diese Zeit deß Jahrs bedeut/
Hoc in anno gratulemur,
Genitricem veneremur,
cordis iubilo.
Christum natum adoremus,
nouo cantico.


Ach bin ich denn noch ich! Ach kann ich denn genesen!
Weil die, so mich belebt, nunmehr wil sein gewesen,
Vnd künftig nicht mehr sein. Den Korb hab ich schon weg,
Vnd ist zum Hoffen mir verrennet Weg vnd Steg.
Was ich bey ihr gesucht ist längsten ausgestorben,
Vnd ohne Blüth' vnd Frucht im Halme schon verdorben.
Der Himmel hat des Schuld vnd ich nicht Liebens Wert,
Drumb kan ihr meine Lieb' auch nichts seyn als Beschwert.
Zwar leugnen soll ichs nicht, oft hat sie meine Schmerzen
Zu stillen sich gestellt, ob aber auch im Herzen
Ein trewes Herze sey, gläub' ich gar wenig dran,
Daß ich mich noch zur Zeit fast nicht bereden kan.


Ó, žehnána buď velká plavba Tvoje,
jíž objevil’s a nové dal nám světy,
pluj dál, nechť zmijí z vln jen syčí roje!


vede Beltram che si cerca la bocca,
e 'l sangue che di fuor già zampillava,
e 'l capo presto tra gambe gli accocca,
per modo che da terra il sollevava
e poi in un tratto rovescio il trabocca,
e questo torrion giù rovinava;
e nel cader ciò che truova fracassa
come se fussi caduta una massa.


杜鹃声里桐花落
山馆无人昼掩扃
老去未能忘结习
自调浓墨写黄庭


Wie süß ist deiner Düfte Wehn,
Du Paradies der zarten Träume!
Im Schatten deiner Blüthenbäume
Dort möcht' ich ewig mich ergehn!
Doch ach, es fordern streng die Rechte
Der Welt den Fliehenden zurück;
Die Pflicht ermahnt mit ernstem Blick:
Entnervte Ruh geziemt dem Knechte,
Der Freie strebt für fremdes Glück.
Nicht ward zum Spiel dir Kraft gegeben
Und nicht der Geist zum Schmuck dir bloß;
Was sterblich ist gehört dem Leben,
Der Mensch ist nur im Handeln groß.


Quando tu al fin, con parole magnanime
mi confortasti, — Ovunque sian — dicendomi
— i corpi nostri, insieme ognor fian l'anime —,


Čís ruka hladí pšenice lán celý –
snad je to tvůrce onen přeumělý,
jenž zůstane nám věčně neznámý,
a k němuž duch se modlí rozechvělý,
když Smrti žnec se kloní nad námi.


De amidőn az urfit meglátta,
Hogy úszni tud, hogy úszik javába’:
Utánament, és őt ölelte meg,
S küzdöttek, mig el nem merültenek.


Ich bin von Jesu wund
Und fühle noch zur Stund
Sein Feuer in mir brennen.
Drum geh nur fort
An deinen Ort,
Du wirst mich nicht errennen.


Doch dies und andres auszusprechen,
Ist wieder Majestätsverbrechen;
Denn »echt« kann man als Dichter sein
Nur harmlos wie Hans Huckebein!


Víc nechci být než rosa v květu,
když pad v ni slunce zlatý žár:
tak schyl se krása k mému retu,
v sny žití tkej a v duhy tvar.


Schreit nur, daß die Stille
Nicht sprengt ihre Brust,
Wie der einsame Vogel
Vor himmelhoher Lust.


Gyakran lebeg elmém előtt
Csélcsap lepke képében
E gondolat: felejtsd-el őt
S nevesd kevélységében;
De legottan megjelenvén
Ő temérdek bájával,
A gondolat, megrettenvén,
Nyomorúlt légy-halált hal.
Minden imily akaratot,
Okoskodó ész-rajzatot
Így aláz-le kelleme,
Így ver agyon érdeme.


Da nahm dich uns der Tod mit blassem Neide.
Nun welke nur, du reicher Frühlingssegen!
Nichts frommst du mehr mit deinem Schmuck uns Armen.


Tak těžko je to povědět,
když srdce bolesť cítí zlou,
že spíš by člověk vyplakal
slz tisíc na tu bídu svou,
a dřív by objal celý svět
v svém srdci bídou stísněném,
jen aby mohl zaplakat
na srdci v světě jediném!


翊运勋臣第一家
却于翰墨掇英华
谁知忠孝千年事
不逐春风落水花


Byl oheň člověku kdys nepřítelem,
jej osedlal si, zkrotil v boji smělém;
zlou silou voda proti němu vstala,
on spoutal ji, by jemu stroje hnala.


Der Mond mit seinem blassen Finger
Langt leise durch den Mauerspalt,
Und koset, streifend längs dem Zwinger,
Norbertus' Stirne feucht und kalt.
Der lehnt an bröckelndem Gestein,
Salpeterflocken seine Daunen,
An seinem Ohre Heimchen raunen,
Und wimmelnd rennt das Tausendbein.


– Nenes ty je, milá, od země,
nedívej se k nebi, máš tu mě.


Sie schwammen wie der Enten Schaar
Im Wasser hin und her,
Als wär es wilder Enten Schaar
Schoß man sie im Geröhr.


On entendait, voix de crécelle,
Comme un vieux coq dans un jardin


perché in nostro emisperio non rimembra
più degna che esta nova Citerea,
lo cui dolce aere par che spiri pace.


Sie sang's mit Glut,
das zarte Blut;
und der schwarze, zerknitterte Roßhaarhut
stand zu der plumpen Harfe gut,
mit den weißen papiernen Rosen.
Laut schrillten die Saiten tiflieti-plunk,
und Alle beklatschten den letzten Sprung,
und die Tellermarie stand vor mir; stumpf
»Spielt mir noch Einmal«, bat ich dumpf,
»War Eine, die nur Einen lieben kunnt« ...


Tak jdeme líně a choře
v svou moudrost upjatí.
Duch, který po Bílé Hoře
znal jen se poddati,


满树棕花满径松
解鞍才是暝楼钟
上方月白山云静
看见东南一两峰


Comme le cygne allait nageant
Sur le lac au miroir d'argent,
Plein de fraîcheur et de silence,
Les corbeaux noirs, d'un ton guerrier,
Se mirent à l'injurier
En volant avec turbulence.


S nem elveszítni, ami megvolt,
- Hisz végre elmúl minden egykor, -
De el nem érni a legfőbb jót,
Ez itten a legszomorúbb sor.


عَلى قَطَريٍّ نِعمَةٌ إِن جَزى بِها
يَزيدٌ وَإِلّا يُجزِهِ اللَهُ لي أَجرا
دَنَوتُ بِهِ حَتّى رَمى الوَحشَ بَعدَما
رَأى قَطَريٌّ مِن أَوائِلِهِ نَفرا
يَقولونَ صَبراً يا يَزيدُ إِذا نَأَت
فَيا رُبَّ لا تُرزَق عَلى حُبِّها صَبرا


I ten divoch v poušti
Vlastí svou se pyšní,
Jen ti Češi vznešení
V pýše nejsou hříšní.


أَقامَ بِقَلبِهِ حُزنه
وَفارق جفنُهُ وَسَنه
بَكى شَوقاً وَقلَّ لَهُ
مُحب شاقَهُ وَطَنه
كَما يَشتاق قَلباً غا
بَ عَن أَحشائِهِ بَدنه
بَعيد قَد تَناساهُ ال
صحاب وَخانَهُ زَمَنهُ
تَغيب لُبهُ ذِكرا
همو وَيُذيبُهُ شَجنه
كَطَير كُلَما دَرَس ال
غَرام هَفا بِهِ فَننه
عَصاهُ دَمعَهُ وَنَمى ال
سِقام فَسرهُ عَلَنه
فَلا يَرقى لَهُ دَمع
وَلَيسَت تَنقَضي محنه
تَطير بِقَلبِهِ الذِكرى
وَيَقعد جِسمُهُ وَهَنه


Dir, Eisen, möcht ein stolzes Lied ich singen
Du kannst ein Engel für die Menschheit sein,
Auf Deinen Wegen ihr Erlösung bringen
Mit Deinen Schwertern kämpfend sie befrein,
Als Pflugschar wühlen in dem Schoß der Erde,
Bis er sich segenbringend rings erschließt
Und grün und wachsend durch ein neues Werde
Nährendes Korn für Alle ihm entsprießt.


Liberdade, onde estás? Quem te demora?
    Quem faz que o teu influxo em nós não Caia?
    Porque (triste de mim!) porque não raia
    Já na esfera de Lísia a tua aurora?


Wie du mit den kleinen Kindern,
Will ich alles mit ihr tun,
Und sie soll in ihrer Wiege
Neben meinem Bette ruhn.


وأحورَ أحوى ساحر الطرف أغيدِ
رقيق حواشي الدِلّ أو هي تجلدي
أراه بعين الذكر أن شط شخصه
فيشتاقه طرفي وتفقده يدي
وإِن أنا لم أصبر على جَوْر دَلّهِ
متى أدنُ منه ينأ عني ويبعدِ


Sprang und leckt und wedelt
Hinter andern Hunden,
Hat in Lebensfrohsinn
Sich gar schnell gefunden.


Im Sarg der Ichheit liegt Er uns begraben,
Dem Starrsinn wird die Schrift zum toten Stein.
O möchte bald Sein Morgenlicht uns laben,
Verklärt wie die zuerst gesehn Ihn haben,
Und Christus neu der Welt entstanden sein. –


Rálépünk a göröngyre
azután hátra se nézünk,
csak törtetünk előre.


莲房折尽只留荷
露盖班班一丈过
高下横斜无定影
聚凉着得月明多


Ah ! Mon ciel était là, je m'en suis aperçu
Trop tard, l'ange est parti, j'ai laissé passer l'heure,
Et maintenant tout est fini : si j'avais su !


Ch'e' vede ben che mai quella fortezza,
Se·lla madre non v' è, non prenderebbe.
Allor la manda a chieder per Franchezza.


Como esto ha de seguir —al decir de las gentes—
oh las intonsas gentes dando siempre opiniones!
yo habré de liar mis bártulos para ignotas regiones,
regiones muy lejanas, raras y diferentes...
Y será por los lados de mágicos Orientes,
o tal vez más allá..., donde los aquilones
surgen para abismar birremes y galeones
en el ávido océano de las fauces potentes!
O será hacia Occidente, o hacia el Sur o hacia el Norte:
de ese Norte recóndito vinieron mis abuelos, 1
bravos escandinavos de gigantesco porte,
con los ojos azules, y orgullosos y apáticos...
Acaso mis nostalgias vendrán de aquellos hielos, 2
y mis soberbias, y mis vicios aristocráticos!


Pomohli si sami,
chceme při tom být,
jak jsme žili s nimi,
chceme dále žít!


Igéző szem lássa bárányocskáidat,
Az métély megfojtsa minden juhaidat,
Találj menta helyett mérges cicutákat,
Hallj tengelic helyett keserves baglyokat.


dicendo: — Io vo' veder tal maraviglia.
Andiam dov'eri a guardia in sul monte. —
E ciaschedun di lor un caval piglia:
sanz'arme indosso a caval monta il conte;
con esso seco assai di sua famiglia.
Sulla montagna presto alzò la fronte.
Quando del poggio furono alla cima,
Orlando quella gente tutta stima.


乱聒霜前夜
忙催机上秋
无衣汝何益
重作旅人愁


Nájemcům tak sličné zjevy
líbily se v přehlídce,
když se, jak ty veské děvy,
předbíhaly v nabídce:


Mehr, als dieß, vom Feur zu sagen,
Steht in meinen Kräften nicht,
Weil, wenn wir zufern es wagen,
Das durchdringend'ste Gesicht
Doch auf die Natur erblindet.
Keiner leb't, der sie ergründet,
Und wir scheinen bloß gemacht,
Zu bewundern ihre Pracht.


Pocos números eran tus instantes
cuando no sin asombro te atendía,
primero que deudor fueses de un día,
ni te vistiesen plumas tremolantes


Düsterroth, hart aneinander, endlos
scharen sich die Wolkenreihn dort oben!
Roth hinein drängt sich der Rauch der Schlote ...
Blut trieft von des Himmels harter Wölbung!


Ohníčky rudé na vorech se zachvívají
a žlutá skála důvěrně se v šero zlatí,
obzory v teplém gázu jako sny se tratí
a vlny v náruč moře pospíchají.


Sommer/ Winter/ Herbst und Lentzen/
wie schön sie nur jmmer seyn/
wo kein Fried ist in den Grentzen/
bringen sie doch nichtes ein.
Sommer/ Winter/ Herbst und Lentzen
sonder Fried vergebens gläntzen.


图画巫山十二峰
缄题遥寄旧游从
烦君子细看山色
不似老夫归意浓


Всегда-то грязный и циничный,
Солдатский, пьяный, площадной,
С культурным краем пограничный,
Ты мрешь над лужскою волноИ не грустя о шелке луга,
Услады плуга не познав,
Ты, для кого зеркалит Луга,
Глядишься в мутный блеск канаДесяток стоп живого ямба,
Ругательных и злых хотя б,
Великодушно брошу, Ямбург,
Тебе, растяпа из растяп!
Тебя, кто завтра по этапу
Меня в Эстляндию пошлет,
Бью по плечу, трясу за лапу…
Ползучий! ты мне дал полет!
Ямбур III


خوفٌ
يعلنون به هزيمة انتصارهم
ويغسلون به الطرقات
ومنعطفات النهار
نهار كامل يكسون بها وحشة المدينة
عارياً
وقمصانهم ملوثة بالجريمة
أخباره مكبوتة
و بريد الفضيحة يندلع
في ناس المدينة


Sind nicht Sterne fast in deiner Nähe
und was giebt es, das du nicht umspannst,
da du dieser harten Skarabäe
Karneolkern gar nicht fassen kannst


Sois fidèle ! pour apaiser
Ta soif de la joie inconnue,
Quel nectar vaudrait le baiser
De cette fillette ingénue ?


Te elfelejted, hogy délben mit ettél,
kivel beszéltél tegnap, ki az ellenséged, barátod,
mert gazdag vagy s feledékeny.


朱陵我居青玉坛
五岳虽雄无此山
钟期老仙还未还
高山流水我须弹


" THY  KINGDOM
"  "


مَها العُرْبِ لو أني بَلِيّ رباقه
فأوْدَعَني عاني مواضي رِقاقِه
لو أني قديد دونه لك مجبري
لماه وليتي من أداني رفاقِه
يُدثِّر لُبّي لو بنفسي أجُدْ لَهُ
تَدَعْثَرَ دمعي مِ التزامِ انبثاقِهِ
رَشَفْتُ فلم تُكْدَم بلثمي خُدودهِ
متى حانَ إلا نازلاً من نِطَاقِهِ
وحين نأى قلبي أتى نحوَ صوبهِ
كهاوٍ وإني مُوْثَقٌ لاسْتِبَاقِهِ


大理车回教正浓
乍离金地意思松
沧溟要过流杯送
禅坐依然政法容


In eine Hölle hast du mich verstoßen,
An deren Eingang alle Sterne schwinden,
Den Sel'gen wähnte ich mich zu verbinden,
Und nun sind die Verdammten mir Genossen.


Nous pleurons sur la mort de celle qui fut belle
Et pour qui nous tramons ce linceul de dentelle…


Ale ty mne víc máš rád,
než kdo věřit může,
proto půjdu bouří, mhou
s tebou pro ty růže.


Čemu, ač vidím zmar, vzrůst hvězdy Eleleth stíhám?
– Noc. Ze spárů Lva uniklá ku hlavě Panny jde blíž
a blankyt se modrá, jak úhor když modravou hadinců kvete.
V něm hasnou promyky hvězd. Sirius – vadnoucí květ.


Holdseliger, gebenedeiter Knabe!
Ich bet von Herzen an.
Du weißt, daß ich nichts habe,
Und dir nichts geben kann.
– Ich bet von Herzen an.


sen bağışlasan da ben yerim kendimi:


Qui giace Pier Luigi, o viatore
leggi pur oltra, quel che figlio vero
fu d'Anticristo e gran Confaloniero,
di Santa Chiesa principal onore.


Mindenik harcolva költé el ebédét,
Ugy elégité ki természet szükségét,
Milyenek például: az ivás, az evés -
Szóval, mikor bennünk sok van, avagy kevés.


Nur du allein giebst Frieden und Wonnelust;
O wende nicht dein göttliches Vateraug'
Von deinem Kind, das sich hinaussehnt
Ueber die Enge des düst'ren Lebens.


Schönheit hilft mir wohl zur Buhlerey,
Schöne Gestalt macht stolz darbey;
Dich nicht verlaß auf schöne Gestalt,
Daß du nicht in Verfall kömmst bald.


Si el sueño fuera (como dicen) unatregua, un puro reposo de la mente,¿por qué, si te despiertan bruscamente,sientes que te han robado una fortuna?¿Por qué es tan triste madrugar? La horanos despoja de un don inconcebible,tan íntimo que sólo es traducibleen un sopor que la vigilia dorade sueños, que bien pueden ser reflejostruncos de los tesoros de la sombra,de un orbe intemporal que no se nombray que el día deforma en sus espejo¿Quién serás esta noche en el oscurosueño, del otro lado de su muro?Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 254 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Bluhmen, welche Zwiebel haben,
Darf man in der Erden Schooß,
Nicht, wie sonst geschicht, vergraben,
Sondern kann dieselben bloß
Auf ein Glas voll Wasser setzen,
Da man denn bald mit Ergetzen,
Wie so schön die Bluhme blüht,
Und das Glas voll Wurtzeln sieht,


To tam pláče Meluzina,
usedavě naříká,
Meluzina – česká duše,
i v svém bolu veliká.


莫惊客路已经年
尚有青春一半妍
试上方垣望春野
万条杨柳拂青天


¡O libertad!


Co pláčeš, prosíš, naříkáš?
Co sama chtělas, to včil máš!


Darum ich nu kühn von dir schreib
und auch in guter hofnung bleib,
du werdest dich gar nicht beschweren,
Wan ich durch dise schrift begehr,
mit meinem namen deine ehr
und deinen namen zu vermehren;
Indem ich anderst nicht thun kan,
weil ehren einen werten man,
ist gleich so vil, als selbs sich ehren.


Vždy v nové masce hodina se zjeví.
Co nese v klínu?
Spíš slzy než smích, než přízeň spíš hněvy,
než jas víc stínů!


Vígan repül,
Ha épp repül,
Fent a légben
A kis fecske,
Vígan mekeg,
Ha épp mekeg,
Lent a réten
A kis kecske,
De mit csinál,
Uramisten,
Bent a vízben,
Egy kis cica,
Amely direkt
Döglöttecske?


引鼻牵回野鸭儿
升堂卷席便高飞
后来要识吾宗旨
试看而今是甚时


كم فاز بالوصل من خودٍ وكاس طلا
فدمٌ وفاقَ على ذي همةٍ وعلى
ناديت والوجد ما بين الحشا اشتعلا
ليت الملاح وليت الراح قد جعلا
في جبهة الليث أو في قبة الفلكِ


Ještě vzepnul se přec – klesl však! Spartanští muži
hlučí před chrámem, blíž odevšad třesk se druží,
množství: Vydej ho! křičí,
spolu do brány bušit se tuží.


A do Velhartic na řetězu
jak zbojníka ho vedla stráž...
„Spusť mosty, chaso, něco vezu,
co v hradě tom mi uschováš!


Muži, ženy, děti
i družičky s květy,
Sokol s velkou fánglí,
veteránské čety.


Ó přemnohá as čarozvěsť
jí mlčky vane ze dna;
tak tajemná to hloubka jest,
tak šerá, nedohledná.


山晕太古色
日高苍龙飞
吾生好观物
心赏与时违


Die Häuser, die er wachend
Als alt und grau gekannt,
Sie standen jung und lachend
Mit roter Ziegelwand.
Und wo jetzt ist zu schauen
Das schöne Gotteshaus,
Fing man erst an zu bauen,
Und hieb den Grundstein aus.


Snad vezmou tělo. Glejtu nevěřím.
Kněz takový hřích lehko odpustí.
Och, znám je! Ale kostky vrhli jsme,
a co nám padlo, s klidem přijmeme!


Blest is the man, whom heav'n shall grant one hour
With such a lovely nymph, in such a lovely bow'r.


In der Laube wird es stiller,
Und man hört nur, wie verstohlen,
Das Geflüster kluger Myrten
Und der Blumen Atemholen.


Will ich in mein Küchel gehn,
Will mein Süpplein kochen;
Steht ein bucklicht Männlein da,
Hat mein Töpflein brochen.


Mich ergreift ein tolles Fieber.
Hiii – ich freu' mich fürchterlich.
Endlich wieder ist mein lieber
Süßer Schieber geil auf mich.


Jsou světla jen jak skvrny žluté, bledé,
jsou jako růže chvějící se, žluté,
jež roztrouseny jsou na roucho šedé
těch mrtvol, jež se k živým vrací kruté.


V okolí tom rajském Avignonu,
Schvácen tužbou sladce trápící,
Vyléval svou bolest lkající
Věštec do znělek a do kanzonu;5
V potocích zde jasných jako nebe,
V každé vodoprysku krůpěji
Vídal Laury obraz vedlé sebe,
Přízrakem tím koje naději,
Který jako fata morgana
Na březích sicilských vídaná
Jevil zde se jeho zrakům věštím,
By jej omámil jen krátkým štěstím,
Pak jej vrhnul do života víru,
Kde Francesco za nejvyšší lásku,
Za tu perlu nejdražšího jádra,
Ježto pozemských dnů zdobí pásku,
I za bolnou ztrátu srdce míru,
Za zlou trýzeň touhy neukojné,
Co jak žhoucí láva Etny ňádra
Celou jeho pronikala jsoucnost,
Nic nezískal svojím utrpením
Leč pochvaly stradatelův hojné,
Jenom odkaz jména na budoucnost,
Kterého si dobyl svojím pěním.
A ta lichá cetka slávy lstivé,
Jižto nesmrtelnou zove lid,
Že as několika věků žive,
Sem tam bloudíc jako věčný Žid,
Jenž hledaje smrti neustále,
Za trest musí toulat vždy se dále, –
Jenom sláva za tu obět velkou
Sama měla býti platitelkou?


V kavárně dusné na stůl mramorový,
pln nudy spící v oku zatmělém,
odkládal klidně každý žurnál nový,
pak hladil černý knír, vždy spoře slovy,
neb oklepával doutník s popelem.


Esta declaración es la de un secreto que está vedado por la inutilidad y el descuido, secreto sin misterio ni juramento que sólo por la indiferencia lo es: hábitos de hombres y de anocheceres lo tienen, lo preserva el olvido, que es el modo más pobre de misteriAlguna vez era una amistad este barrio, un argumento de aversiones y afectos, como las otras cosas del amor; apenas si persiste esa fe en unos hechos distanciados que morirán: en la milonga que de las Cinco Esquinas se acuerda, en el patio como una firme rosa bajo las paredes crecientes, en el despintado letrero que dice todavía La Flor del Norte, en los muchachos de guitarra y baraja del almacén, en la memoria detenida del ciegEse disperso amor es nuestro desanimado secretUna cosa invisible está pereciendo del mundo, un amor no más ancho que una músic Se nos aparta el barrio, los balconcitos retacones de mármol no nos enfrentan ciel Nuestro cariño se acobarda en desganos, la estrella de aire de las Cinco Esquinas es otrPero sin ruido y siempre, en cosas incomunicadas, perdidas, como los están siempre las cosas, en el gomero con su veteado cielo de sombra, en la bacía que recoge el primer sol y el último, perdura ese hecho servicial y amistoso, esa lealtad oscura que mi palabra está declarando: el barri  Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pág 102 e 103 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Schön ist das Leben! ach, man lernt es lieben
Recht innig erst, wenn man es meiden soll,
Doch in die weite Welt hinausgetrieben,
Wo fremd wie wir auch unser Herz geblieben,
Da wird der Tod uns doppelt qualenvoll.
Auf welcher Wange sahst du Tränen glänzen?
Wer hat dein brechend Auge zugedrückt?
Mein armer Wilm, mit Immortellenkränzen
Hat flücht'ges Mitleid nur dein Grab geschmückt.


Keményen éltek ők,
Kereskedvén a vassal,
Dolgoztak verejtékkel,
Éjt egybetéve nappal,
Raktak garast garasra,
Szereztek házat, telket,
Maguknak nyugodalmat,
Nekem független lelket
Az én elődeim.


一声声劝人归去
啼血江南几树花
我被微官拘束在
汝缘何事不归家


Zkvetlé růže potají
sladkou vůni dýchají.


يا سائلي عن حاجتي
الحمد لله على الصحة والرغيف
وما تقول الصحف اليوميه
عندي صغارٌ يملأون البيت
وزوجةٌ وفيه
وفي الخوابي حنطةٌ وزيت
لكنما مشكلتي
ليست مع الخبز الذي آكله
ولا مع الماء الذي أشربه
مشكلتي الأولى هي الحريه


Sonrosado, albo color,
belfo labio, juveniles
alientos, inquieto ardor,
en el florido verdor
de sus lozanos abriles.


Lesk jiter zaniklých mé oko tuší,
jímž obzor široký mých předků dřív se stkvěl,
a mocné volání v mé vzniká duši
zřít lesy kouřící se, jimiž opájel


kolların boynumdan çözülmesiyarın pazar değil


Вопрос искусства для искусства
Давно изношенный вопрос;
Другие взгляды, мненья, чувства
Дух современный в жизнь занеТеперь черед другим вопросам,
И, от искусства отрешась,
Доносом из любви к доносам
Литература занялас


Glaura se afasta, e diz: Detem-te ingrato,
Que me não traz aqui tenção de amar-te,
Zelo de honra si, e desmentir o trato,
Que usaste com quem já soube adorar-te.
Entanto copiosíssimo aparato
De lágrimas ostenta, e igual reparte
Aos belos olhos da alma o sentimento,
E ao confuso Batrão glória, e tormento.


Es sprühten die Fackeln, es blitzte der Stahl -
Zwei Könige sanken auf Orkadal.


Mein Heiland, dir bohrten sie Nägel
Durch deine versöhnende Hand –
Wind, sause stark in die Segel,
Ich will zum Gelobten Land!


Y tanto mal con sólo un bien mantengo,
y es que no llenarás gozos de amores,
pues no podrás llevar lo que no tengo.


Jaká se to míhá podoba?
Zelenou mi růšťkou kyne –
Bílé kmenty její ozdoba,
Záře božská od ní plyne –
Zdali duch to, zdali tělo?
Viz, viz, moje drahá Jelo!“


Herauf! aus Gräben, Lehmhöhlen, Betonkellern, Steinbrüchen!
Heraus aus Schlamm und Glut, Kalkstaub und Aasgerüchen!
Herbei! Kameraden! Denn von Front zu Front, von Feld zu Feld
Komme euch allen der neue Feiertag der Welt!
Stahlhelme ab, Mützen, Käppis! und fort die Gewehre!
Genug der blutbadenden Feindschaft und Mordehre!
Euch alle beschwör' ich bei eurer Heimat Weilern und
Städten,
Den furchtbaren Samen des Hasses auszutreten, zu jäten,
Beschwöre euch bei eurer Liebe zur Schwester, zur Mutter, zum Kind,
Die allein euer narbiges Herz noch zum Singen stimmt.
Bei eurer Liebe zur Gattin – auch ich liebe ein Weib!
Bei eurer Liebe zur Mutter – auch mich trug ein Mutterleib!
Bei eurer Liebe zum Kinde – denn ich liebe die Kleinen!
Und die Häuser sind voll von Fluchen, Beten, Weinen!


S jön az olcsóságmentes
Hentes.


Wo kann das Wissen schöner blühen,
Als wo die Fürsten selbst sich um sein Wohl bemühen?


A jeho žena ty’s? Co na tom divného?


Úgy hosszu életének
Nehéz keservibül
Csak itt-ott még egy emlék,
Mely néha felmerül.


Az Úr bír ez egész földdel
És minden benne élőkkel,
Övé ez földnek kereksége,
Kit az tengeren építött,
Folyóvizekkel környülvött,
Kiben meglátszik bölcsessége.


K pianu pak sedl lékař rozjařený,
s hlavou nakloněnou vzad a s jiskrou v oku
zahrál oblíbenou píseň krásné ženy,
která mlčky stojí po jeho tu boku;
táž to píseň něžná, bouřlivá i vřelá,
kterou kdysi v domě Novodvorských pěla.
Vladimír v tu hru svou duši vložil celou,
struny jásají hned bujným vírem tonů,
brzy žalují a kvílí v tichém stonu,
hned zas šepcí lásky mluvou rozechvělou.
A když vyzněla pak píseň v akkord smíru,
nestála již sličná vdova u klavíru;
v šerém koutku jizby nízkém na divaně,
jemuž za pokryvku vzácný medvěd bílý
propůjčil své kůže, hlavu k ňadrům chýlí
Camilla a bílé čelo skrývá v dlaně.
V okamžiku lékař u nohou jí klečí,
čelo líbá jí a ruce s očí šine,
a když vidí, slz jak proud se z nich teď řine,
těšiti se snaží nejsladší ji řečí,
s tlukoucím pak srdcem ptá se úzkostlivě,
čemu že ty její horké slzy platí.
„Dávné vzpomínce, jež v mysli se mi živě
ozvala, když jsem vás uslyšela hráti;
vzpomínám, jak našem prvním při setkání
vzbudily se ve mně city nepoznané.“ – – –
Na mužovu ruku vřelá slza kane.


Drum, statt zu löschen, macht es Durst entbrennen,
Und weh! wenn du nicht bald mir statt des Herben
Das Süße reichst im Becher deiner Lippen.


细细沙痕落
流金在井泉
山人邀我饮
化骨共为仙


Dort, wo ich oft den alten Herrn
So mutig hämmern hörte,
Mit Frag' und Sendung gar nicht gern
In tiefer Arbeit störte.


V tom se v mozku
Jí rozsvítí.
Honem z vosku
Sloupek chytí,
Vtekne hbitě
Ve plamen:
V jedné sloupek,
V druhé dítě –
Z dveří ven. –


Ty nádherné západy na nábřeží,
kdy do krvava nebes lem zřím rvát,
kdy z nitra sešlých starobylých věží
žal český počnou srdce zvonů lkát, –


mas si un mar brama dentro en la alma mía,
no fuera, no, cual tú lo ves delante.
Júpiter ¿cuántas formas mudaría?


Tierra forzosamente pesadumbre,
y así no Atlante, a las heladas losas
que esperan ya sus prendas lastimosas,
Sísifo sois, por otra incierta cumbre.


Ein Kind bis zur Geburt gedrungen,
Dems nur aus Ohnmacht mißgelungen,
Laß unter unserer Gemein
Ein unerhört Exempel seyn.


轻阴薄薄笼朝曦
小雨斑斑湿燕泥
春草阶前随意绿
晓莺花里尽情啼


飘零谁复问平安
只得幽人冷眼看
流水空山云暮合
此君无乃太清寒


Nahořklá číše,
než v konci kvas,
na zprahlé líše
prázdný jen klas.


    Torvelhinham no ar que alaga
    O cloretilo e se toma
    Daquele mesclado aroma
    De carnes e de bisnag
    E rodam mais que confete,
    Em farândolas quebradas,
    cabeças desassisadas
    Por Colombina ou Pierrete


"Mara, mara mdimba, auê ia ia auê,
mdimba urira,
mara, mara mdimba, auê ia ia auê"
Salpicando-se do sal
e do sol mares bravez


A pobre da mãe cuidava
Que o filhinho inda vivia,
E nos braços o apertavas
O coração que batia
Era o dela, e não do filho,
Que já do sono da morte
Havia instantes dormi
Olhei, e fiquei absorto
Na dor daquela mulher
Que tinha, sem o saber,
Nos braços o filho morto!


Hou, hou, houpy hou...


Wenige nur, ach wenige sind,
Deren Aug‘ in der Schöpfung
Den Schöpfer sieht! wenige, deren Ohr
Ihn in dem mächtigen Rauschen des Sturmwinds hört,


Jedna tma, jedno ponížení,
jeden nepřítel! Proti němu
společná práce v zanícení
a jediný duch proti všemu!


Květ jeden zvadne, opadá,
a deset se jich zrodí –
za šera Zločin s Neřestí
jich dechy ssáti chodí.


Mil ansias, con la dicha repentina,
se agitan en mi pecho conmovido,
cual bullen los polluelos en el nido
cuando la tierna madre se avecina


Avf deinem Namen will / O Herr / ich mich begeben
hin in das tieffe Meer Gott-eingegebner Schrifft /
wo man mit Geistes-Mast und Glaubens-Segeln schifft;
da uns der Himmels-Port vor Augen pflegt zuschweben.
Die Augen der Vernunfft / wann man da auf will heben
Corall-und Perlen-Schätz / wann man hinab vertiefft /
muß man verbinden / daß Vnglaubens Salz nicht trifft:
daß Christus Blut-Corall im Hertzen möge leben /
O Geist / mein Steuermann! Herr Christ / mein Nordesstern!
lenk' und erleucht mich stäts / daß sich mein Zünglein wende /
mit deinem Blut geschmiert / nach dir / ob ich noch fern /
und an dem Hafen bald der Seeligkeit anlände.
In diesem Demant Meer / das deinen Thron umgibt /
ergez' ich mich / biß dir / dich mir zu weisen / liebt.


Den Frauen will man auch gefallen,
– Zumal sieht man nicht übel aus, –
In die Salons sah man mich wallen,
Verschmitzt hinein, verdutzt heraus;
Und nur die täglich recht und schlicht
Mich wandeln sah im eignen Hause,
Die trug in meine kleine Klause
Des Lebens süßestes Gedicht.


Ich weiß ein Haus, das ragt mit stolzen Zinnen,
Frei spielt das Licht in allen seinen Sälen,
Sein Giebel schimmert frei von allen Fehlen,
Kein Neider schilt's, nicht außen und nicht innen.


no hallar fuera del bien centro y reposo,
mostrarse alegre, triste, humilde, altivo,
enojado, valiente, fugitivo,
satisfecho, ofendido, receloso;
huir el rostro al claro desengaño,
beber veneno por licor süave,
olvidar el provecho, amar el daño;
creer que un cielo en un infierno cabe,
dar la vida y el alma a un desengaño;
esto es amor, quien lo probó lo sabe.


Ať bouří moře, bouří,
my chcem v něm jít a stát,
a nastaviti prsa
ne jednou – tisíckrát.


Cependant des meurtrissures
Marbrent mon corps, que n'a pas
Tatoué de ses morsures
Un vampire aux blancs appas.


Ist das nicht wunderlich! Printz Monmouth muste sterben/
Nun soll ein müller-kind den thron von England erben.
Wie stimmet doch der tausch mit den gesetzen ein?
Doch Pater Peter ist hier klug genug gewesen.
Er wolte/ daß das reich gestohlen solte seyn:
Drum hat er einen dieb zum Printzen auserlesen.


Byl’s hodný hoch, jejž všichni měli rádi –
a oslepl jsi v květu svého mládí.


Im tiefen Teiche
Bespiegeln lind
Sich schwarze Sträuche,
Es weint der Wind
In Weidenbäumen ...
Zeit ist zu träumen.


Was heut verdunkelt ligt im alt und neuem bund,
Dis klähret völlig auf das Kühlungsordnungsbuch.
Mein Jesus pflag mit Uns in Drabitz seine lust,
Wann er mit ihm vorspilt, was wir ausführen sollen.
Wi Drabitz predigt, taufft, das Abendmahl austheilet,
Den König salbt, ausrufft und ehrt,
Zum Türkschen Kaiser zeicht, den eid mitthut in Olmitz,
Nach Ulm, nach Lipnik kommt, persönlich rath ertheilt!
Singt, fastet, schreibt, list, betet, widerlegt:
So ist Uns nun zuthun nach allem disen muster.


Es sei die junge Sonne
Und diese milde Zeit
Dir eine Festeswonne
In meiner Brust bereit.


– Fermi, fermi, cavalieri,
Ché il re mandavi a contar. –
E contarono e contarono,
Uno sol venne a mancar:
Era questi don Beltrano
Sì gagliardo a battagliar.
Là ne' campi d'Alventosa
Tutti a dosso a lui serrâr:
Sol de' monti al tristo passo
Lo poterono ammazzar.


ما كانَ ظنّي فيك مولايَ أنْ
تبلغَ في الهجرِ إلى ما أرى
فهل تُرى يرجع غصن الّلقا
بَعدَ التنائي نَضِراً أخضرا
ويشتكي القَلبُ صباباتِه
ويخبرُ الطّرف بما قد جرَى


Drum Heil mit dir und deinem Throne!
Und flicht als grünes Eichenblatt
In deine Gold- und Lorbeerkrone
Den Segensgruß der alten Stadt.
Und sei's als letzter Wunsch gesprochen,
Daß noch dereinst dein Aug' es sieht,
Wie übers Reich ununterbrochen
Vom Fels zum Meer dein Adler zieht.


To je to listí,
jež do jara na stromech zůstalo tkvěti,
on letí a letí
a strhá je v nenávisti.


Will dich noch der bleiche Tod
Um die lezte Schuld besprechen/
Mit dem Leibe voll Gebrechen
Zahlst du ihn in lezter Noth/
Hebst nach kurtzer Zeiten Frist
Auff/ was nimmer sterblich ist.


Das ewig unvergänglich Liecht /
das Gnadensafftig einher bricht
und Seegen auf uns thauet /
schafft / daß die Sonn der Klärheit Thron /
des Sternen-Reichs verguldte Kron /
man frölich wider schauet.
Ehret / mehret
Gottes Würde / eur Begierde /
soll itzt ringen /
Gott am ersten Lob zu bringen.


Sie hörn die Wächter singen,
Die Herzen all vor Freuden springen,
Sie wachen und stehn eilend auf;
Ihr Freund der kommt vom Himmel prächtig,
Von Gnaden stark, von Wahrheit mächtig,
Ihr Licht wird hell, ihr Stern geht auf.
»Nun komm du werthe Kron,
Herr Jesu, Gottes Sohn!


Až nás, páni, blížeji poznáte,
Jistě že nám povinnou čest dáte!


吴下风流尽此物
后来好事更传真
尔辈安身是何处
素毫零落寄丰神


Pensas em tudo que invade
O seio de um Querubim!
Deus!  Amor!  Felicidade!
 Só tu não pensas em mim!


怅望稽山宿草齐
故人墓在禹陵西
天生志士填沟壑
魂魄休为杜宇啼


Rval mu vážnou bradu,
bil ho v snědé líce,
prostou čapku strhnul
s vrané jeho kštice;
strh’ mu huňku s plece,
i ty pro okrasu
řetízky a spony
s bederního pasu.


桃杏何曾羯鼓催
春风先后自吹开
为怜红影临清泚
不惜芒鞋得得来


irei, levando uma mulher comigo,
e serei, mergulhado no passado,
cada vez mais moderno e mais antig


Oko vlídné, líce miloladné,
Velebná jest jeho postava;
Na ní pokora a svatost vládne.


مَن مُنصِفي مِن ظَلومٍ صارَ في يَدِهِ
حُكمي فَأَنكَرَ حَقّي وَهوَ يَعرِفُهُ
وَكَيفَ يَرجو فَلاحاً في حُكومَتِهِ
مَن أَمرُهُ في يَدَيْ مَن لَيسَ يُنصِفُهُ
يُسِيءُ بي عندَ إحساني إليه فلا
شَكوايَ تُجْدي ولا بَلوايَ تُعْطِفُهُ
إني وإياهُ في برّي وجفوتِه
كالشمعِ والنار يُحييهَا وتُتْلِفُهُ


»Sudando néctar, lambicando olores,
senos que ignora aun la golosa cabra
corchos me guardan, más que abeja flores
liba inquïeta, ingenïosa labra;
troncos me ofrecen, árboles mayores,
cuyos enjambres, o el abril los abra
o los desate el mayo, ámbar distilan,
y en ruecas de oro rayos del sol hilan.


Doráženo na zdi ve dne v noci –
cizák žoldnéř odvážný je žhář –
ale Jáchym švarné za pomoci
porubal jim plece, hruď i tvář.


dünya sönmüş başucumda


Gott wird das Deine dir bescheiden,
Denk nie: Die Lasten sind zu schwer!
Gibt er zu tun, gibt er zu leiden,
So gibt er auch die Kosten her.


A v hnusu nad masem, jež hnijíc ještě hýří,
ta žena bez duše chápala,
proč posměch frivolní dřív měla, cit, jenž víří
a pláče v Duších.


A v Parmě vine k sobě se v noční tmě dvé těl,
děs prochvěl jedním náhle: – Oh, kdyby On to zřel!
Ty Neippergu ho neznáš – toť hrozný Satan sám!
A kdyby se tak vrátil – Neippergu, běda nám! –


Mirad, que hasta los ángeles espanta
ver que se duerma el sol resplandeciente
en la misma sazón que se levanta.


Neste sono em que imerge a massa,
a morte vulgar, a boa notícia,
catástrofes se perfumam de malícia,
nas manchetes com cheiro de desgraç
O homem acorda fedendo a si mesmo,
não sente mais a falta do ofíci
Ofício distópico, imperfeito
um poema chora o desperdíci
No suplício da miséria, nos conflitos,
saem frases sem brilho, sem poesias,
fotos opacas, com perfume de vísceras,
vísceras fartas de exageros e vício
Vícios de poder, vícios de dominação,
uma lágrima cai no precipíci
Eu detesto a humanidade enferma,
autista, egoísta, perversa, fictícia,
cruel consigo mesma
Ninguém para ouvir uma boa notíci


Věž tvá prst je, chráme náš,
Jímž let ducha znamenáš,
Tvé oblouky temnoleské
K sepnutí zvou rámě české,
Aby národ Tvorce vzýval,
„Svatý Václave“ zazpíval;
O stůj věčně – chráme náš!


Auf dunklem Meerespfade,
Als ihm zum erstenmal
Der neuen Welt Gestade
Erschien im Morgenstrahl:
Von jenem Tag umschwebte
Des Helden Geist ein Bild,
Und Siegesahnung bebte
Um seine Lippen mild.


Fugge il populo in rotta: che non scorge
Chi questa gente sia: ne che domandi:
Ma poi ch'uno & un altro pur s'accorge
All'habito e al parlar che son Selandi,
Chiede lor pace, e il foglio bianco porge
E dice al capitan che, gli comandi,
E dar gli vuol contra i Frisoni aiuto:
Che'l suo duca in prigion gliha ritenuto.


Dich mit einander in ein Chor
Geschlossen, wie zu jener Stunde,
Da aus dem Chaos tief hervor
Ein Wort aus deinem Munde


Und ob sich mein Pfad auch durch Wüsten windet
Und unter dornenumkrochnem Gestein
Giftige Schlangen nach meiner Ferse züngeln,
Indess die Versuchung, die alte, graue Sünderin,
Mir dreifach ins Ohr raunt:
»Thor, der du bist! Denk nicht an Andre!
Denk an dich selber und schlage dich seitwärts!
Besser als Nachts auf freiem Feld,
Steingebettet und windbedeckt,
Ruht es sich unter dem schirmenden Dach
Der ragenden Burg, der hallenden Kirche
Und des schimmernden Palasts,«
Mein Weg sei gradaus!
Kein Gold soll mich blenden,
Kein Kreuz mich verdummen,
Kein Schwert mich erschrecken!
Ja!
Ein will ich stehn
Für Licht und Wahrheit,
Recht und Freiheit,
Opferfreudig und unentwegt,
Mit Herz und mit Hand, in Wort und in That!
Und will nur einmal eine Fiber meines Herzens
Untreu werden, untreu sich selbst,
Dann sei die Lippe verflucht, die mich küsst,
Das Herz, das mich lieb hat, breche in Stücke,
Und die Hand, die schurkisch den Schwur gebrochen,
Recke dereinst sich um Mitternacht
Aus meinem Grab ins Mondlicht empor
Und melde so stumm dem verstörten Wandrer:
»Hier ruht der Verfluchte!


S így mindössze MAGAD vagy irígylés tárgya? ha volnál,
Sem vagy már magadé: ördögök étele vagy.


Auf, Josua! Auf, auf! di sigzeit eilt!
Der stoltze flus des Jordans wird zertheilt!
Zeuch durch, zeuch durch, du starker Held!
Dein Feind erbebt! Er räumt das feld!
Jerichons Maurn entmaurn in deines umgangs siben!
Fall in mein Volk! Nur Rahab sei verschont!
Was Achan? raubestdu? drum wird dein volk vertriben.
Dein volk hat dich, wi du verdinst, belohnt.
Zeuch durch, mein Fürst! Dir kömmt zu stetes Sigen!
Es sei kein Ai, das dich müss überwigen!


Die Weſte flüſterten vertraut
Und raubten jungen Veilchen,
Wie der Geliebte ſeiner Braut,
Auf jeder Wieſe Mäulchen.
Es blühte rings im Zauberglanz
Die Hiazint' und Roſe;
Es trug und blühte Pomeranz'
Und Pfirſch' und Aprikoſe.


"Se Iesù Cristo amoroso tu lo vollese trovare,
per la valle de vilanza che t'ène opporto ad entrare;
nui lo potemo narrare, cà multi lo ci òne abbergato".


Er liegt, sprach sie, im Krippelein
Und an der Mutter Brüste.
Da find ich ihn, ein Kind und klein,
Daß ich gleich mit ihm niste.
Er aber war nur schon entwöhnet,
Sie hatte sich umsonst gesehnet.


Fu sì lieve e sì dolce e caro il giogo,
Ch'al cor mi pose schietto e bel virgulto,
Lieto più, ch'altro mai diritto e culto
Sopra alto, verde e solitario giogo,


Wie glänzen in der Freiheit Strahl
Die Thäler und die Höhen!
Wie wird mein freundliches Gemahl
In ihnen sich ergehen!


Blick' auf der Götter Rival' und vernimm, was Claudius ausstand.
Hatte die Gattin gemerkt, daß der Mann in Schlummer gesunken,
Wagte der Matte den Preis vor dem Palastlager zu geben
Und sich mit Kappen der Nacht zu versehn die durchlauchtige Metze,
Und sie verließ ihn, allein von Einer Sklavin begleitet.
Und durch blonde Perrück' ihr Haar, ihr schwarzes verdeckend,
Trat sie ins Buhlhaus ein, deß lumpige Decke noch warm war,
Und in die ledige Zell', in die ihrige, stellte sich aus dann
Nackt mit vergoldeter Brust, der Lycisca Namen erlügend,
Und ließ schauen den Leib, der, erlauchter Britannicus, dich trug;
Mit Liebkosen empfing sie die Gäst' und forderte Zahlung,
Und auf dem Rücken liegend verschlang sie Vieler Umarmung.
Kam dann endlich die Zeit, wo der Wirth fortschickte die Dirnen,
Ging sie betrübt, und verschloß, soviel ihr möglich, die Zelle
Doch als Letzte, vor Brunst im geschwollenen Schooße noch glühend,
Und von den Männern erschöpft, doch satt nicht, zog sie von dannen,
Und die Wangen befleckt durch Schmutz und vom Dampfe der Lampe
Garstig, trug sie zurück zum Pfühl den Geruch des Bordelles.
Soll ich von Zaubergesang und Roßwuth sprechen und Gifttrank,
Den man dem Stiefsohn gab? sie begehn noch Schwereres, folgend
Ihres Geschlechtes Gebot, und das Wenigste sündigt die Wollust.


Wie ein Sturm der Nacht durchatmet's
Ihre Brust in wilder Andacht,
Drängt ihr Herz, ein Wonnetoben
Auszuweinen
Vor dem Einen,
Den auch Sterne tönend loben.


((إذا كان دربُكَ هذا
طويلاً
فلي عَمَلٌ في الأساطير((


Wer ihm Güter handeln wil, der erhandle solchen Grund,
Den kein Brand, kein Raub verterbt, weil er im Gemüte stund.


Egy arc van csak ennyi sok közt,
Melyen gyászjel látható:
A menyasszony arca oly szép,
Melyhez nincsen fogható;
Lelke mintha messze vágyna,
Messze égiek felé,
Mert földön reményvirágit
Balsors összetépdelé.


esa mujer que ahora mismito se parece a santa teresa
en el revés de un éxtasis/hace dos o tres besos fue
mar absorto en el colibrí que vuela por su ojo izquierdo
cuando le dan de amar/
y un beso antes todavía/
pisaba el mundo corrigiendo la noche
con un pretexto cualquiera/en realidad es una nube
a caballo de una mujer/un corazón
que avanza cuando tocan
el himno nacional y ella
rezonga como un bandoneón mojado hasta los huesos
por la llovizna nacional/
esa mujer pide limosna en un crepúsculo de ollas
que lava con furor/con sangre/con olvido/
encenderla es como poner en la vitrola un disco de gardel/
caen calles de fuego de su barrio irrompible
y una mujer y un hombre que caminan atados
al delantal de penas con que se pone a lavar/
igual que mi madre lavando pisos cada día/
para que el día tenga una perla en los pies/
es una perla de rocío/
mamá se levantaba con los ojos llenos de rocío/
le crecían cerezas en los ojos y cada noche los besaba el
rocío/
en la mitad de la noche me despertaba el ruido de sus cerezas creciendo/
el olor de sus ojos me abrigaba en la pieza/
siempre le vi ramitas verdes en las manos con que fregaba el día/
limpiaba suciedades del mundo/
lavaba el piso del sur/
volviendo a esa mujer/en sus hojas más altas se posan
los horizontes que miré mañana/
los pajaritos que volarán ayer/
yo mismo con su nombre en mis labios/


Chrám k hvězdám pnoucí se
jest shromáždištěm chudých myší,
chrám k hvězdám pnoucí se
jest pelech hladovících myší!


晚节先生道转孤
岁寒惟有竹相娱
粗才杜牧真堪笑
唤作军中十万夫


Aquellos son de amor vanos antojos,
que es mi enemigo, y deshacerse quiere
para hacer mayores mis enojos.


hinfort nicht zieren wirst! Erhole deinen Mut!
Dich hat kein loser Dieb bei schwarzer Nacht genommen,
du bist viel weniger in Räuber Hände kommen:
dir war ein junges Blut von ganzem Herzen gut.


Hajh, Szent Lélek,
Be ifjú lehettél akkor
S az ákácok is ifjak lehettek:
Micsoda Pünkösdök voltak akkor.


Svět dnes podvrhem svým, však zítra se spravuje jiným:
„Dnes jen pro dnešek jest, a pro zejtřek nastane zejtra.“
Záměrem všecko je svým, jen prostředky mění se denně.
Kosa ke pšenici jen způsobným ostří se brouskem:
„Brus tedy pudidlem jest, nebo ke věci působní kosu.“
Zde kdo v rozpaku jest, jak svou si tu vyseče stezku?
„Nejprvé mysl si dej, změř nádobu, ohledej brousek;
to když na sebe jde, co ti vyrostlo, posečeš chutně.
Ve věci roztržité jen mysli je potřeba stálé.“
Mysl nestálá se ze skutků vrtkavých jeví:
muž když nemužem jest, snad peprným zhojí se lekem?
Věz, že peprný lek i každému žaludku zdravý.
„Peprný díš?“ – V zlém jest, kdo lečí se v bolestnou chvíli
naruživě a pepře si dá víc, nežli mu třeba.
Tělo v složení svém jest otrokem, žaludek pánem:
všecka od něho moc vychází a životní tělo!
Bez něho tělesný stroj, ba i obrový, mžiknutím shrkne.“
Sladká směsice však i silnému žaludku škodí:
sladkost pro děti jest, a koření pro muže roste.
„Světu se zpomůže tam, kde způsobnost jeho se uzná.“
Pročež lékařství ber, jak z zkušení káže ti rozum:
nevčas výborný lék jest člověku trávícím jedem.
Světská světským chce jen zdárně se lečiti nemoc;
tělo k tělu jde, však mravnost k rozumu sáhá.
Mravní mor jest vrhem svým vždy nejstrašlivější.
„Nemoc i lékařství své jen z času si vybude jméno:
Krom času lékař a lék jsou zbytečné potřeby v domě;
zdraví neprospějí, a přec vyprazdňují měšce.“
Svět tedy nemoci své jen zvláštního lékaře hledá;
není-li moudrého zde, i Černila vezme si z nouze.
Dověra častěji víc, než umění lékařské léčí.
„Mravnou nemocí však jak duch, tak tělo se hubí.“
Člověka v spojení svém i mravně i tělesně mějme:
Mravnost bez těla nic a bez mravu tělo je mrchou.
Mravnost neurčitá však sem tam často se klátí,
ježto by pohnutkou svou jen přímou běžela stezkou:
proto i pepř a sůl jak tělu, tak prospěje duchu;
obojí vlastností svou, kde naleznou neduhy, lečí.
Moudře-li ten jedná, kdo pernému léku se příčí?
Perníkem bude-li s to, aby zkvašený usadil rozum? –
Věčně-li všeliký pták má navyklou písničku zpívat,
kteráž přízvukem svým již z dávního uběhla zvyku? – –
Již tedy mluviti čas, zrak mdlý nechť zostří se jednou!
Důtklivý spis, jejž satyrou nazvali předkové moudří,
tresce neslušnost, však tají osobu, povahy křivé
uvede v smích, ctnost hájí a ctí; tudy k mravnosti vede.
Žeť pak svět všudy má, čemu chutně se zasměje moudrý,
co z toho? – Vždyť i moudrému dost se tu vysměje blázen,
jenž jako všeliký pták svou původní švitoří píseň,
nedbaje na slušnost nic, jen když se mu písnička zvede.
Koho se dotekne spis, ten arci že kysele hledí;
skladatel bez viny jest; nebo raněné osoby nezná.
Lehkosti, jichž všudy dost, si samochtíc vrážejí střely.
Bodnutí zahojí hned, kdo mravný vykvasí neduh;
mravně kdo zdráv, můž bez strachu hrát si i střelami těmi.
Dokud troudí se cit; jest znamení potěšitelné –
naděje opravy. Cit když otupí, po mravích veta! –
Satyryk důvtipem svým víc mravnému prospěje světu,
nežli i ten, jenž zásluhy ctné v svém plemení měšci,
chudobu zákonem tře a se bohatí nástrojem tímto,
uhne pravidlem však, když musil by zavadit o své.
„Zákon proto je dán, aby lidskému dobrému sloužil:
moudrý v nynější čas jen výnosným uměním moudří.“
Takovým ohlavem svět, ach nastojte! vodí se dávno.
Může-li satyryk tvůj, když tomu je tak, se tu ozvat? –
Víc než ten, jenž krásí se tím, co bližnímu pobral;
nežli i ten, jenž pro velký nos rád soustruje brejle;
pravdu zakalí, leč pak vylíčí tak, že se líbí.
„Mistrem v řemesle jest, kdo rozumí řemeslu svému.“
První ke věci krok, když řídí se opatrností,
žádanou užene věc a k zištnému přivede konci:
ten, kdo počne si v Ach, věz, druhdy že uvízne v Ouve! –
Ne však uměním vždy, i příhodou stane se mistr.
Mnohý mudruje dost, však hluchým a mudruje slepým:
pakli že drsnatě jde, i zub svůj srazí si někdy.
Když tedy všeliký pták svou původní písničku zpívá,
kdokoli na uši zdráv, nechť přízvuku rozumí jeho.
Proto-li satyryk má, když bez brejlí užívá zraku,
mlčeti tam, kde lékaři dobrému mlčeti nelze?
Satyryk rozumem svým jest opravcem porušenosti
mravů a proto se vážiti má, že k dobrému vede:
víc než vznešený pán, jenž v svědomí pokoje nemá,
ačkoli švarný ho řád všech veřejných výčitek sprostí;
nežli i ten, jenž pána i čeledě směsičně šidí
mistrnou chytrostí svou – dle služby a úřadu svého.
Nežli i bojovník ten, jenž přeslici na místo meče
na pravý zavěsí bok a se k pokojným udatně mívá;
kterýž uměním svým ctnost hyzdí a nepravost krásí,
obrazy slaví a ctí, však živého sužuje bratra,
nečisté svědomí své mní penězi očistit svými,
o nichž se ví, že na každém trojníku sirotčí kletba
vězí a krvavé Ach! v tom prokletém pokladě straší.
Nežli i ten, jenž v úřadě svém, maje mluviti, mlčí –
mlčením častěji víc, než mluvením naloví rybář:
rovně i ptáčníka, že mluví-li, rozplaší ptáky.
Zisk již konečně chce, aby všecko se rovnalo k svému.
Cokoli čestného jest, ctnou satyryk obestře chválou;
vetchost uzřel-li kde, jen děravé směje se střeše:
protože vrabčata tam, jak mohou, se nejvíce hnízdí.
Vrabcův na vysokých co tu viděti bez brejlí – střechách! –
Jest tedy na místě svém, ba ví, než zákoník mnohý,
který bojí se v zákoně číst, aby neviděl zlost svou;
jenž oči má, ale jen k sobě a pro sebe hleděl;
jenž uši má, však jen aby vyslyšel pochlebování;
jenž mluv má, ale cokoli dí, v zlou směřuje stranu;
jenž tělo má, však jen aby v rozkoši volně se páslo;
nežli i ten, jenž čárku hájí, a smazuje řádky:
kopytem, praví se, svým že s Parnasu svrhuje umky,
ježto se vůbec ví, že v kopytě rozumu není;
nežli i ten, jenž za peníz bůžka si upeče k snědku,
štěstí, rozum a ctnost však za ořech děravý dává;
hříčky světí a ctí, ale moudrostí povrhne směšně:
aby si v svědomí zlém jen povrchně opatřil pokoj,
oběti dá tomu, jenž ani zlata, ni mumreje nechce,
protože čistá ctnost jemu vzácnou obětí bývá,
nečisté svědomí pak, byť dosti se třpytilo, – blátem.
Než ten, jemuž svět ani nebesa předmětů tolik
obsahují, aby záměrem svým se tu uložil jednou:
Bůh sám dobrý mu jest, když dá to, co dobrého žádá;
nejde-li všecko mu vhod, všem svatým i udělí výhost.
Nežli i ten, jenž obrazem svým jest podoben lidem,
vnitř pak cokoli má, jen dravému přísluší vlku;
k tomu i užive vtip, aby bližního neslušně tejral;
pálí světlo a šeredí brk, aby oklamal bratra;
uzlík blysknavý na prsou má, aby okřičel oko,
kteréž zdravostí svou, co se skrývá pod uzlem, vidí.
Nemocí všelijakou se svět náš přebídně klící:
tělesnou přemůže smrt, však svět ani nestačí mravné,
aby se opravila a věrně se vrátila k ctnosti.
Světu jest v potahu ctnost: nebo chválí, co chváliti sladko!
Silný se po slabém tře a chytrý si prostého sedlá:
nešlechetnost svou obranu má, když mrakotou vládne,
neb tudy způsobnost svou jen k vlastnímu zavede zisku.
Rozum položen jest mezi zboží docela cizí,
které se vycliti, však ani svobodně prodati nedá.
Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu podaří píseň! –
Není-li satyryk již tím mocným lékařem mravů? –
Navyklou zlost tepe, miluje osobu, povahy směšné
uvede v smích, ctnost hájí a ctí i potěší smutné.
Dobře-li ten jedná, jenž tomu se protiví muži?? –


Könnyű bizony eddig vala szökni árkot,
Szóval Buda mellé ütni merész pártot:
De mi lesz a vége? s mi elébb a kezdet?
Van mit nagyon erről tanakodni bezzeg.


Tief und tiefer ins Land hinein,
scheu, wie Träume die Nacht durchgleiten.
Schon spielt ein ernster rosiger Schein
auf den weißen, schweigenden Weiten.


Nie müsse sie des Rhythmus Kunst verlernen,
Die Glied an Glied ins Ganze fügt!
So fliege sie den Flug mit ihren Folge-Sternen,
Den alles Leben fliegt!


— Madame", dit Luigi s'avançant quatre pas, —
Et comme hors du lit pendait un de ses bras,
De même que l'on voit d'une coupe approchée
Se saisir ardemment une lèvre séchée,
Ainsi vous l'auriez vu sur ce bras endormi
Mettre un baiser brûlant, — puis, tremblant à demi :
"Tu ne le connais pas, ô jeune Vénitienne !
Ce poison florentin qui consume une veine,
La dévore, et ne veut qu'un mot pour arracher
D'un cœur d'homme dix ans de joie, et dessécher
Comme un marais impur ce premier bien de l'âme,
Qui fait l'amour d'un homme, et l'honneur d'une femme !
Mal sans fin, sans remède, affreux, que j'ai sucé
Dans le lait de ma mère, et qui rend insensé.
— Quel mal ? dit Portia.
— Quel mal ? dit Portia. — C'est quand on dit d'un homme
Qu'il est jaloux. Ceux-là, c'est ainsi qu'on les nomme.
— Maria ! dit l'enfant, est-ce de moi, mon Dieu !
Que vous seriez jaloux ?
Que vous seriez jaloux ? — Moi, madame ! à quel lieu ?
Jaloux ? vous l'ai-je dit ! sur la foi de mon âme,


Wo weilt Vernunft? Nur in des Wahnsinns Schranken.


Und ernsthaft spricht der Klausenwirt:
»Schwernot! woher sind die verirrt?
Das Fußwerk schwankt ... im Kopf ist Sturm ...
Die sahen all' den Tazzelwurm!
Den Tazzelwurm!«


Gott zieht die Hand voll Keile schnell zurücke;
Ihm muß der Sturm gehorchend stehn;
Er heißt den Krieg mit einem Blicke
Fort, wie das Wetter gehn!


Se a visse tão bela! de branco vestida,
Coas negras madeixas no colo a ondear,
Tão só, qual princesa de um trono abatida,
Cismando ao lua
Se a visse tão branca, da lua ao palor
Uma harpa sonora então dedilhar,
E à margem do lago ternuras de amor
Essa harpa entorna
Se então tu a visse tão branca e tão bela
Com a harpa inclinada no seio ao revés,
Vertendo harmonias, com a lua sobre ela,
E o lago a seus pé
Se a visse não vejas, incauto mortal;
Ah! foge! ind'é tempo; não pares aqui;
Não fiques num sítio que é sítio fatal;
Se não — ai de ti!
Não vejas a bela, que em vê-la há perigo;
Estila dos lábios amávio traidor;
Não vejas! se a vire — eu sei o que digo! -
Tu morres de amor!


Cosi hlodavě se smálo,
v stínech světel komíhalo,
doznívalo nad formulí,
odříkanou tajemně.


E il caro riso che più volte in spene
Già mi ritiene; et l'alto mio pensiero
Al mondo, se no il mio, non scorge tanto.


Doch ist's kein Wunder mehr zu nennen
Für den, der eure Saat belauscht;
Er sah die Himmelsröte brennen,
Aus der sich euer Glanz berauscht.


Oh, ich werde hinter meinen Bäumen
Stehn und euch belauschen, liebe Schwestern,
Und ich will nicht fürder klagen, daß ich
Einsam bin, wenn ich euch lachen höre.


Elvágyom innen. Nem itt van hazám.
Sütött már szebb világok napja rám.
Jártam beszédes, zengő ligetek között,
Égettek halhatatlan gyönyörök.
A koronás, az égmagas fák
El-elmerengve azt suhogták:
Mily édes élni, álmodozni,
Álmokbul ágokat bogozni!
Az illatnyelvü pompás napvirágok
Magasztalák a nagy szellemvilágot:
Mily édes élni, fönnen érzeni,
Vágyakbul szirmokat növeszteni!
És láthatatlan zene zendül
Zenegve boldog szerelemrül,
Tanítva, mi tehet
Élőbbé életet,
Hogyan lehet
Fokozni végtelen gyönyört;
Hogyan lehet
Ifjabb az ifju, kéjesebb a kéj,
Mélyebb a mérhetetlen szenvedély.
Emlékezem jól: ott volt egykor a hazám.
Csókot leheltek Istenasszonyok reám;
Magas gyönyörtől forrt lihegve keblem,
S nem törte szét a kéj, a mérhetetlen.
S ha mélyegű, csodás szemükbe néztem,
Titkos világuk megnyilott merészen;
S hogy ringató, csodás ölökbe dőltem,
Pazar gyönyörben föltárult előttem
Tündöklő mélyed, Istenország!
Fölrajzott végtelen, fényes körökben,
Mitől halandók gyenge szíve döbben.
És ha daloltam, - ó, csodák csodája! -
Visszhangzott a mindenség palotája;
Tettek születtek mindenik szavamból,
Sátort szövék a zengő sugarakból,
S a fényes hangokon föltámadt egy világ.
Ha örömet daloltam:
Rejtelmes, édes rettegésbe
Tört minden álmatag levélke;
Sejtelmes, méla suttogásba
Merült az óriási pálma,
S maguk az Istenek most istenvoltukat
Tisztultan, újra, fönnen érezék,
S kigyúlt szemükben boldog büszkeség.
S ha fájdalom szilaj húrjába kaptam,
Zengvén panaszt, mely halhatatlan:
Elsápadott és remegett
Az égnek minden csillaga,
És fájó könnyet hullatott
Az örök Boldogság maga;
És átérezve mély keservemet
A Mindenségnek szíve reszketett...
Örök nyár s halhatatlan
Gyönyörök és fájdalmak őshazája,
Szemem már újra napodat kivánja!
Mondjátok, hogyha egyszer meghalok:
Boldog, mert szép honába szállhatott!
Vágytól, gyönyörtől most is reszketek,
Előre küldöm lelkemet,
Megyek!


Sie wollten wieder ihre Freiheit haben
und für immer das Joch des Namens abschütteln,
womit eine Horde von Menschenbütteln
sich angemaßt habe, sie zu begaben.


"Why Lonicera wilt thou name thy child?"
I asked the Gardener's wife, in accents mild:
"We have a right," replied the sturdy dame; —
And Lonicera was the infant's name.
If next a son shall yield our Gardener joy,
Then Hyacinthus shall be that fair boy;
And if a girl, they will at length agree,
That Belladonna that fair maid shall be.


Und die trat zu ihm, eine alte Frau,
und auch der Vater kam, der alte Vater,
und beide standen, alt, veraltet, ratlos,
beim Schreienden, der plötzlich, wie noch nie
so nah, sie ansah, abbrach, schluckte, sagte:
Vater,
liegt dir denn viel daran an diesem Rest,
an diesem Satz, der dich beim Schlingen hindert?
Geh, gieß ihn weg. Und du, du alte Frau,
Matrone,
was tust du denn noch hier: du hast geboren.
Und beide hielt er sie wie Opfertiere
in Einem Griff. Auf einmal ließ er los
und stieß die Alten fort, voll Einfall, strahlend
und atemholend, rufend: Kreon, Kreon!
Und nichts als das; und nichts als diesen Namen.
Aber in seinem Antlitz stand das Andere,
das er nicht sagte, namenlos erwartend,
wie ers dem jungen Freunde, dem Geliebten,
erglühend hinhielt übern wirren Tisch.
Die Alten (stand da), siehst du, sind kein Loskauf,
sie sind verbraucht und schlecht und beinah wertlos,
du aber, du, in deiner ganzen Schönheit –


Was heut noch frisch und blühend steht
Wird morgen schon hinweggemäht,
Ihr edlen Narzissen,
Ihr süßen Melissen,
Ihr sehnenden Winden,
Ihr Leid-Hyazinthen,
Müßt in den Erntekranz hinein,
Hüte dich schöns Blümelein!


Jetzt kompt die schöne Zeit, da man wird können finden,
Wo nur Gestreuche steht, im Wald' vnd in den Gründen,
Auch wo man sonst nur kompt, daß was man jetzt schon hat
Da draußen auff dem Land vnd bey vns in der Stadt.
Es ist jn etwas Rund, nicht groß, man mag es gleichen
Des Glückes Wanckelmuth, kein Mahler mag erreichen
Die Schönheit, so es hat, auch gleicht es einem Faß',
Jedoch geschickt vnd rund, vnd bricht bald wie ein Glaß.
Es sieht alß wer es todt; dadoch, nach dem die Wärme
Recht es vmbschlossen hat, bekömpt es sein Gedärme,
Sein Leben allgemach, vnd einen solchen Geist,
Der nachmahls singt vnd schreyt, vnd ohn auffhören preist
Den der ihn hat gemacht. Man pflegt es zu vergönnen
Am meisten diesen nur, die nicht fast buhlen können
Vnd Vnwerth worden seyn, weil es die Geister regt,
Vnd macht, das mancher gern der Keuschen Liebe pflegt.
Auch bringt es sonsten vns, was wir verlohren, wieder,
Ertheilt ein schön Geblüt dem Leib' in alle Glieder,
Dadurch empfinden wir wie newe LebensKrafft,
Vnd was sonst dieses Ding für tausent Nutzen schafft.
Nun zweiffelt mir gantz nicht, jhr habt es schon errahten,
Herr Bräutgam, doch wo nicht, so kommet euch zu statten
Ewr Nahm' vnd giebt euch Krafft des ersten lauts bericht:
Wie dieses Ding so schön wie rund, wie bald es bricht.
Dafern' ihr Jungfraw Braut, es auch nicht könt ergründen,
So sollt ihr gleichfallß dieß in ewrem Nahmen finden,
Nembt diesen Buchstab ab, der nur von Klagen sagt,
So habt jhr deß so viel, alß jmmer euch verhagt.
Ihr geht dem Bräutgam vor, dieweil er eins nur führet,
Ewr Nahm' euch aber des vnzehlig viel gebühret,
Vieleicht dieweil jhr wolt jhm' allzeit gehen für
An reicher Fruchtbarkeit, des Ehstands besten Zier.
Daferne nur die Lieb' an runde dem wird gleichen
Was jhr errahten habt, vnd keins dem andern weichen
An höchster Freundligkeit, so wird in grosser Zahl
Der Segen vmb euch seyn, erfrewen vberall.
Mich dünckt, ich sehe schon, wie euch auch an Geberden
Vnd grosser Hoffligkeit, recht werden ehnlich werden
Die, so ewr Keusches thun, nach vmbgang seiner Zeit
In grosser menge giebt, des Tisches Lust vnd Frewd.


Im Sande knarrt der Freiheit goldner Wagen,
Es ist ein müßig Schreien Tag und Nacht;
Betäubt, verworren von der Zungenschlacht,
Zeigt sich der Beste schwach in diesen Tagen.


Die dunklen Berge krönt der Abendschein,
im Abendstrahle blinkt der junge Wein.


Přes všechny rány, sykot nenávisti,
jež chtěla Tebe navždy umlčeti,
stál’s pevně jako dub, jemuž rvou listí
podzimní vichry, olupují sněti...


Von Aberglauben ist Unglauben stets begleitet,
Und Aberglauben hat zum Glauben oft geleitet.
So im Unglauben ist der Glaube schon enthalten;
Durch Gottes Kraft geweckt, wird er sich draus entfalten.


 Ma lo Scita inospitale
pianta l'occhio al funerale
sitibondo ed avido,


Stín dávné doby v duši moji vstává.
A svoji ruku ku výstraze zdvih’...
Mne každé slovo raní do krvava
a uráží mne frivolní Váš smích.


Die Worte sprach ich ihr bei ihren Schmerzen ein,
die sie mit eigner Hand in dieses Tuch gestücket
und nach berühmter Kunst mit Farben hat geschmücket,


„Pověz ty mně v jmenu božím,
jaký soud mne očekává!“


himmelstürmenden Schöpferwahns mir wieder,
und mein Haupt wie damals reckend
– Blitze stürzten um mich nieder –
fühl ich, wie ich mich am Schrecken


Den Fremden hütte dich was Leydes zuzufügen/
Indem sie Gott so wohl/ als du/ in Armen liegen.


平生最爱花梢月
可与青楼一等看
病去老来浑忘却
晓窗晴日上蒲团


Wolkenblau/


»Vier der Scudi muß ich zahlen,« sagte Gräfin Lotte mir.
»Was, vier Scudi?«
»Für den Boten, für die kleine Karte hier!
Du bist zum Diner gebeten bei dem Lord Brummbrumm von Bär;
Dafür giebt, so will's die Sitte, man dem Diener solch Douceur.«


Ché per veder il Mencio e queste valli
mille elevati spirti i proprii campi
lasciati ne verran cangiando cielo,
e poi dinanzi alla felice donna,
spargendo d'Elicona i dotti fiumi
faran le Muse aver il seggio in terra.


So laß die falsche Maske sinken
Und nimm den Festkranz aus dem Haar;
Mag sich das laute Leben schminken,
Die Einsamkeit ist ewig wahr.


Vous fumez dans vos bocks,
Vous soldez quelque idylle,
Là-bas chante le coq,
Pauvres morts hors des villes !


Rok čtyřicátý osmý – Slováci!
Mé srdce vždycky krvácí,
když vzpomene na osudný ten omyl.
Co sliboval ten rok a co v nás zlomil!


Panáček zdvořile krejčímu pravil:
„Myslím, že by nový fráček neškodil,
Pak kabát chci na sebe, když vyjdu z domu,
Tři neb čtyry páry kalhot též k tomu.“
Krejčí bere míru a se usmívá:
„Pro pána, jak vy jste, to věc důtklivá!“
Leč když se ho potom po penězích ptal,
[Tu mu pravdu neřek, jistě ho přelhal.]


وَنَسِيَ الحَمدَ فَمَا
مَرَّت لَهُ عَلَى خَلَد


Wo das noch ehrlich waltet,
Da ist zu Gottes Ruhm
Die Kreuzesfahn entfaltet,
Und rechtes Rittertum.


Where no alarming hinds invade,
No fear their peace destroys,
Remote in the sequester'd shade,
They rear their callow joys.


Večery smutné. Touha krajem těká.
Sežloutla řeka listím spadalým.
Jez pění se a pod skaliskem vzteká
a slunce hřeje svitem nedbalým.


Wo habt ihr, blöde Toren, doch den Sinn?
Ihr seht den Saft in alle Zweige steigen,
Und leugnet euch den Sommer immerhin!


Nun bebt vor Gottes
Und Deutschlands Schwert
Die Stadt des Spottes,
Der Blutschuld Herd.
Ihr Blendwerk lodert
Wie bald! zu Staub,
Und heimgefodert
Wird all ihr Raub.
Nimmermehr dräut uns der Erbfeind.


Most a melle zsák-kabátban
Úszik a köz árral:
Csak amúgy földszint protestál
Hosszu csizmaszárral.


Wo laß ich mich nach diesem Leben?
Der Leib gehört der Erden zu,
Der sey er wieder übergeben,
Daselbst empfind er seine Ruh,
Wenn ihn die Würme gleich verzehren,
Ich kan es jhnen doch nicht wehren.


Después el idilio La noche de bodas
La excursión al Norte Lo mismo que todas
las mujeres, tuvo su luna de miel


Ei ei! wer wird im Zorn also von dannen gehn,
Ich muß im Saale dort auch die Gesellschaft sehn.
(Treten ein.)


Se interrumpe el verdor en las orillas
de los senderos, lisa tierra muda,
sin verdes voces para nuestros ojos.
Su silenciosa lengua gris nos pide
peregrinar, seguir, dejar a un lado
tan hermosos lugares de reposo:
jardines donde estar toda la vida;
jardines amarrados por caminos
que oprimen con sus fuertes ligaduras
el cuerpo vegetal que, desatado,
sin entradas posibles, sin salidas,
perpetua paz, eterno edén nos diera.


Jeden musil nazpět jíti...
Nazpět, sám, to známkou zlou,
s někým však se obrátiti
vždy je dobrou náhodou.


Dem flucht ich arg auch ebenfalls,
Und wie mein Fluch war, brach er den Hals;
Da kamen höchst Sie selbst an das Reich
Und nahmen vier der Kühe mir gleich.
Die Not lehrt beten.


Sinope v tanci sama flétnu píská,
to hudba s poesií letí kolem,
pták vyhlédne tím zmaten ze křoviska
a země sama chví se tajným bolem.


Was klein ist, das wird artig oft genannt:
Stax hat gewiss recht artigen Verstand.


Freund des Himmels vnd des allen
Was dem Himmel mag gefallen,
Hertzlich sind wir zwar betrübt,
Daß du von vns weg bist kommen,
Vnd hast eine dir genommen,
Der du vnd die dir beliebt.


Como teniendo en tierra bien echadas
las raíces un árbol se sostiene,
y como del humor que de ellas tiene
las ramas son criadas y guardadas;


Kein Mittel erwies sich als probat.
Der Geist ward nur erboster.
Man trug, es blieb kein andrer Rat,
Den Kasten zum nächsten Kloster.


Здесь Имя оное ты Слава возвышаешъ,
Которымъ ты враговъ Россіи устрашаешИмъ Северъ украшенъ, Россія имъ цвететъ;
Оно ей радости и щастье подаетЛикуй пространная Россійская держава!
А ты симъ Именемъ греми во веки Слава!
Доколе простоитъ по вышней воле светъ,
Царямъ во образецъ тверди ЕЛИСАВЕТЪ:
Гласи: блистаніе короны умножайтПЕТРУ и дочери ПЕТРОВОЙ подражайте!


Špetka peří, – kdo to věří?
– je to zrovna k smíchu! –
že v tom tvoru vidět boru
nejstatnější pýchu!


Schaw, wie die sieche Lager-stat
Mich Ärmste zugerichtet hat,
Ich lieg' in Durst vnd Schmertzen,
Kein Kraut, kein Safft
Ersetzt die Krafft,
Die mir entgeht im Hertzen.


e fòr per gli occhi miei piena ne vene
de le lagrime ch'escon de' sospiri,
ch'abondan tanto quanto fa 'l dolore.


Mit dankendem Gemüte
Freu ich mich deiner Güte;
Ich freue mich in dir.
Du gibst mir Kraft und Stärke,
Gedeihn zu meinem Werke,
Und schaffst ein reines Herz in mir.


咫尺长门有别离
君心宁记主家时
黄金作屋成何事
只办相如买赋资


Um apeadeiro universal
Onde cada um espera isolado
Ao ruído – mar ou pinheiral? –
O expresso inútil atrasad
E no desdobre da memória
O viajante indefinido
Ouve contar-se só a história
Do cais morto do barco id


Indessen häuft der Derwisch am Fuß der Felsenwand
Verdorrtes Gras und Reisig und steckt den Haufen in Brand;
Er wirft, so wie die Flamme sich prasselnd erhebt, hinein
Mit seltsamem Tun und Reden viel kräftige Spezerein.


Und auf hört mich zu quälen
Mit Fragen hin und her –,
Ich werd' im Kampfe nicht fehlen,
Doch schmück ich meinen Speer!


ağzımda bir sakız çiğneme kımıltısı


A prostřed zámku třpytného,
tam ložnice je panny,
strop z vodních růží tkaný
a stěny z lilií.
Z nejčistší pěny záslonou
tam bledé světlo vchází
do bílé z mušle vásy,
kde v květ se rozvijí.


Süßer Jesus, o vergib
Endlich uns die Schuld, die schwere,
Schließ uns auf den warmen Himmel –
Miserere! Miserere!«


také si říkám sen.
zhola nic pro cikánky.
v začaté knize mistrově
čtu nenapsané stránky,
ty široširé o vdově
a dál.


¿Sabe el mar cómo se llama,
que es el mar? ¿Saben los vientos
sus apellidos, del Sur
y del Norte, por encima
del puro soplo que son?
Si tú no tuvieras nombre,
todo sería primero,
inicial, todo inventado
por mí,
intacto hasta el beso mío.
Gozo, amor: delicia lenta
de gozar, de amar, sin nombre.
Nombre: ¡qué puñal clavado
en medio de un pecho cándido
que sería nuestro siempre
si no fuese por su nombre!


造化功成难可测
不论劫数莫穷年
如今横在孤峰上
解听希声遍大千


Lass keines sein vom Kleeblat mir verlohren!
Es sei genug, dass dis zum Merkmahl bleib!
Aus Petrus fall ward Petrus erst gebohren:
Gib, Gott, dass si zur demutt dises treib!
Lass si si mit Bus im wahrem Ernst bethränen,
Dass si so offt den fluch von mir erregt!
Entzünde, Gott, in ihnen rechtes sehnen,
Dass si noch ernst um solche schuld bewegt!


Jüngst macht' ich bei des Richters Sohn
Die Lappen-Amputation 33 ;
Was ich mir da vor Ruhm erwarb!!
Der Lappe blieb, der Kranke starb.


Ascetick now thy lover lives,
Nor dares to touch, nor dares to kiss;
Yet prurient fancy sometimes gives
A prelibation of our bliss.


So glänzte die Natur, ein reines Eden,
Von saft'gem Grün und Frührot übergossen,
Als erst der Lebensstrom in Silberfäden
Der großen Himmelsurne kaum entflossen.


L'anima mia dal morto cor si parte,
e prende vita da l'incendio vostro,
e da l'oggetto nostro,
che del gran bel del cielo
è qua giù sì gran parte.
Qual neve adunque, o gelo,
qual fiero clima, qual orrida parte,
vieterà l'amoroso caldo mio,
e avrà tal forza, ch'io
l'alma non spinga e spiri
a quella che mi dà pace e martiri?
Ite, spiriti accesi, ite veloci:
né di lagrime pioggia, ch'io distille,
ritardi le faville,
che mi traggon dal petto
queste alte e rotte voci.


Slavný hlahol otců mojich, modlitba to vítězná
zněla vzpomínkou v mé duši strašlivá a líbezná;
já jsem cítil v těžkých dobách, v ciziny jak zátopu
otci naši větší byli antických těch Kyklopů,
kteří proti nebi vstali. – A tu vděčně ve slzách
dvojí hlahol ten jsem snoubil upomínky na vlnách.
V západ jasný, hrdý, šťastný, Helladou v své duši syt;
srdcem doma já jsem slyšel husitské ty cepy hřmít. –
Čechy! Čechy! zajásal jsem v kyklopických kladiv spád,
a zvuk cepů a třesk kladiv zní v mé písni posavad.


El color del domingo bueno
parece una mujer que sube
la cuesta de su deseo
y hunde sus
dedos
en mí. Roza
ojos que buscan
en lo que pasa nunca más.
La tarde envuelve con pañuelos de seda
la fabricación de una congoja.
Ella avanza hasta
lo que temblamos.


Der junge Lenz bemale dein Gestade
Mit Regenbögen, lieber Bach:
Stets wähle dich das schönste Kind zum Bade,
Und dein Gebüsch umher zum Dach.


Festlich geschmückt war diese; die Diele gefegt und gesandet,
Frisch geweißt mit der Kreid' Arkonens das trauliche Stübchen,
Rein gescheuert der sichtene Tisch, das ehliche Bette
Ueberbreitet mit Decken, geputzt die niedlichen Kindlein.
Blöde wandten die Kindlein sich weg von dem ernsteren Pfarrer,
Traueten kaum nur zu nahn den freundlich kosenden Mägdlein.


Se rtů čistá mateřčina plyne,
Důvěrně se ze všech srdcí vine,
Máť se směje, neb svůj milý sad
Vidí láskou dítek rozkvětat.


Neste deserto fúnebre te arrojo,
E de ti me envergonho;
Fica, dos ventos misero despojo,
Neste sitio medonho.
De lúgubres ciprestes assombrado,
Á solidão, e a noite consagrado.


Denn was der Mensch in seinen Erdeschranken
Von hohem Glück mit Götternamen nennt,
Die Harmonie der Treue, die kein Wanken,
Der Freundschaft, die nicht Zweifelsorge kennt;
Das Licht, das Weisen nur zu einsamen Gedanken,
Das Dichtern nur in schönen Bildern brennt,
Das hatt ich all in meinen besten Stunden
In ihr entdeckt und es für mich gefunden.


etimizde garip garip parıldar ey cem,


Welch ein fataler Fall, welch schreckliches Exempel!
Der köstlich-prächtige Sophien Tempel,
Ein Wunder-Werck der neuen Zeit,
An Heiligkeit, an Pracht, an Kunst und Kostbarkeit,
Ist Mahometh geweyht.
Von Türck'schen Seufzern dampft und dünstet der Altar,
Der ehemahls den Christen heilig war.
Erschrecklich-strenge Macht der räuberischen Zeit!
Was lässet uns dein Grimm für wilde Proben sehen!
Von welcher grausen Kostbarkeit
Sind deine gräßliche Tropheen!
Sie hauchen wirklich noch aus Schutt und Graus
So Majestät als Ehrfurcht aus.
Von ihrem Uber-Rest prägt ein bemooster Stein
Zugleich Ertsaunen, Gram, Verwund'rung, Mitleid ein.
Ja eine Lehre selbst find' ich daran geschrieben,
Die auch im Schutt und Graus selbst unversehrt geblieben,
Ja die so gar in ihrem Sturtz und Fall
Recht ausgedrückt, und überall
Erst deutlich vorgestellt,
Die jedem, der es liest, gleich in die Augen fällt:
Der Menschen Werck ist, wie er selber, nichtig,
Vergänglich, wandelbar und flüchtig.


Juž Perseus ťal, hlava s těla slítla,
se jako hvězda padající kmitla
jsouc hadochvějnou kolem spjata kšticí,
jak dopadla, zřel zrak, že v bledé líci
se chvěje cosi jako krůpěj kalná,
nad vztekem zvítězila tucha žalná,
když zčernalou krev téci viděl z rány.
Zřel zmije na hlavě, jak s každé strany
se týčily v posledním zasyčení
mdlé ploské hlavy vznášejíce v chvění,
až jako černá svadlá tráva klesly
bez životních sil těla, jež je nesly,
a v chumlu padaly na spánky, čelo
s jazyky dvojklanými. V očích tmělo
se cosi hlavě, pak se blesklo temně
a zas a zas, hled blíž – zřel, sirá země
jak pije slzy pomíšené s krví,
jež černého se draly z podobrví
jak deště krůpěje – tvář sesinalá
bez hnutí ležela tu jako skála,
rys pouze vryt v ní tragického bolu
rost v zoufalství, co slzy tekly dolů,
ty velké slzy krví černou ztmělé.
Rek zachvěl se, zřít nemoh na ni déle,
meč mokvající o plášť utíraje
se díval v dálku, východu kde kraje
v nach plály, jenž se víc a více nítil.


Přijmou-li vás, říc’ se nedá,
tovaryše můj.
Ale se mnou třikrát běda,
tovaryše můj.
Opsal jsem já – malá chvála –
verše jakés od Dostála,
tovaryše můj!


Stein'ge Kornellchen!
Ich nenn' euch lieber Ziserchen, denn solchen
Spielnamen gaben euch zwei Spielgesellchen.


Dej zazářit všem půvabům své krásy
a květům všem dej pyšně rozkvésti.
Úrodou těžkou naplň živné klasy
a zastav dravý příval bolesti.


Ah! criança selvagem brilhando no meio-dia nuestra vid
Rasgarias meu coração, adoçarias minhas entranhas e
sacrificarias-me a algum Deus cruel sangüentin
Emprestarias minh´alma como virtude ao Deus solar,
meu inimigo humano, meu pólo destruidor, meu degelo,
a morte dos meus amigos e amigas, varão coloquia
Eu posso ver do vão pórtico teu fulgor, usurpo a ti
a energia que movimenta o vento e o círculo;
¿podes ser maior? Do tamanho de um pé, podes
insignificantizar-me? Podes deixar teu fulgor, Deus?
Um sempre-pronto, o semi-pronto-círculo, proto-Deu
Gravita sobre mim, chegas-me à necessidade, sabes-m
Teu sopro me acorda, teu vento quente me cerca e
desalmado arranca as epidermes, leva-as de mim, o
que não me possui, livra-me do frio, tirando-m
Teu corpo suado liberta o meu, teu trabalho duro,
meu corpo semeado em tuas entranhas, os frutos


O Freund! was hilft, der Hoheit und des Geldes
Besitzer seyn, in dieser Welt,
Dem Sterblichen, der wie das Gras des Feldes
Hervorkömmt, wächset, welkt und niederfällt?


须弥椎打虚空鼓
消息惟教风穴知
顽石自来能解语
希声何必问冯夷


Ob trüber oder heller,
Wie Stunden sind sie nur,
Ob langsamer, ob schneller,
Entschwunden ohne Spur.


Todo lo cubre su esplendente velo,
todo lo enciende y de pasión lo inflama,
y al mismo infierno lo convierte en cielo


Při modrém dýmu lehké cigaretty
takový sonet napíše se lehce:
rým přijde sám, a myšlénky on nechce,


两岸人家傍柳条
玄晖遗迹自萧萧
曾为一夜青山客
未得无情过板桥


Ehre Vater und Mutter! Wer Vater und Mutter nicht ehret,
Sey verflucht! Vertilgt von des Himmels Angesicht. Modern
Müss' auf den Bergen sein Aas! Sein Auge hacken die Raben!
Ehre Vater und Mutter! Wer Vater und Mutter gehorchet,
Ihnen dient, sie lieb und werth hält, ihre Gebrechen
Freundlich duldet, sie pflegt im Alter, das Küssen der Krankheit
Ihnen kindlich zurecht legt – Lieben will ich den Guten,
Will ihn lohnen mit langem Leben. Sein Leben soll friedlich
Auf der Erde verwallen, sein Haupt mit silbernen Locken
Schön bekränzt in Frieden hinunter fahren die Grube.


Er setzt sich in den grünen Plan,
Viel Vögelein sich zu ihm nahn,
Mit Listen braucht
Er keinen nicht zu fangen.


Maids of Honour, mind your ways,
Nor wholesome counsel slight;
For oh! 'tis hard, in these our days,
To hold one's Dish upright.


Strauss, poursuivi par les huées
Des astres au front curieux,
Emporte au milieu des nuées
Le sombre galop furieux ;


¿Qué son los celos? El mayor tormento;
áspid que del veneno se alimenta,
con que a otros mata; infierno que atormenta
la memoria, el discurso, el pensamiento.


Ich will spiegeln mich in jenen Tagen,
Die wie Lindenwipfelwehn entflohn,
Wo die Silbersaite, angeschlagen,
Klar, doch bebend, gab den ersten Ton,
Der mein Leben lang,
Erst heut noch, widerklang,
Ob die Saite längst zerrissen schon!


»Was kümmert's dich, du bisamischer Schuft?
Bleib mir vom Leibe!«


Die Saite, die den Namen
Hermanns bebt, wird entehrt,
Wenn sie auch nur mit Einem Zornlaut
Verurtheilt den Verräther!


An tak chodí s lahodou,
Aj tu vidí náhodou
Neznámého chodce
Vcházeť k druhům krotce.


Wir reisten zusammen mit andern
Zu Schiff hinunter den Rhein,
Es war ein seliges Wandern;
Doch waren wir selten allein.


أكُلّما وَجَدَتْ أُنثى أُنوثتها
أضاءني البرق من خصري
وأحرقني!
أكُلّما ذَبُلَتْ خُبّيزةٌ
وبكى طيرٌ على فننِ
أصابني مَرَضٌ
أو صِحْتُ: يا وطني!


Es mocht uns nichts mehr fehlen,
Kein Sehnen konnt uns quälen,
Nichts Liebes war uns fern.
Aus liebem Aug ein Grüßen,
Vom lieben Mund ein Küssen
Gab eins dem andern gern.


Hilf Gott! es öfnet sich des Himmels Pforte,
Ein heilger Wächter fährt im Glantz herab,
Und löset sanft, mit dem etherschen Speere,
Das künstliche Gewirr des Knotens auf,
Der die geweihte Seele meines Bruders,
An dies zerbrechliche Gefäse band.
Er nickt und stirbt; o Himmel! und im Sterben
Fällt ihm sein Worms, sein süses Worms noch ein.


Ich schäme mich der schwachen Augenblicke,
Wo ich mir selbst der Knechtschaft Band gesponnen,
Wo es mir galt die höchste meiner Wonnen,
Vor ihr im Staub zu beugen mein Genicke.


Ano, horko (abych zodpovídal
otázek pár vašich po pořádku)
je zde také. A jak celkem žiji?
Předně: ještě. Potom: někdy hůř je,
někdy líp zas – podle plachých nálad.
Což by tedy vlastně bylo všecko,
nač jste tázala se. Ještě něco:
vždyť vy ráčíte se také ptáti,
co je nového v mé domácnosti?
Nuže, píši, milostivá paní:
moje Víra zmizela mi náhle,
dobré dítě odeběhlo kamsi,
a mám pocit, že ji nespatřím již.
Vlk ji sněd snad, medvěd roztrhal ji,
nebo hladem zahynula kdesi –
bůh s ní, čert ji vem, jí nelituji,
moje pošetilost jest jen vinna,
že po letech takých zkušeností,
jsem si bral ji ještě na byt, stravu.
A ta druhá. Naděje – vy víte,
byla vždycky slabá, neduživá –
leží bezvládně, snad úbytě má,
nevím, přežije-li tento týden.
Třetí, Láska, tu jste nejlíp znala,
– myslíval jsem, že je zvlášť vám milá –
umírá... jsem u ní, zřím jí v oči,
jak se lámou, držím ručky její,
stydnou v dlaních mojích – to je všecko,
víc už nevím. Že to píši klidně,
nedivte se: všecky zjevy žití,
ba i smrti, zvyk jsem brát, však víte
s odevzdaným fatalismem Turka,
všecko – jedno ovšem vyjímaje:
nikdy nedovedu, drahá paní,
v cizích románcích být figurinou,
jež si k tabuli smí zasednouti,
když se hlavní reci od ní zdvihli –
z takového románku jsem dosud
vždycky utek – inu, samolibec!
Tož, co ještě? Užívejte plně
jižních krás, a když se tančí u vás
po diner – vy máte přeci ráda
moderní ty pohodlné tance –
tančete a protančete takto
noční hodiny... a nálady své...
a snad ještě někoho a něco...


E tutto vive; e quel che morte al mondo
appare, è sogno de' nostr'occhi infermi.
Un sereno, instancabile, profondo
spirto i suoi germi


»Das leid ich nicht, beym Mahomet!«
Rief ihr der Türke zu.
»Ha! schluchzt die Schöne, dein Prophet
War just ein Bock wie du.«


Jsou póly svobodné um, politika
na se neodvislé. Her národ zvyká
co Pierrid oběti sotva, řád zniká
juž v žítí zápalu, nach jehož bliká.


Un cierto conde, alegre y placentero,
le preguntó con gracia: «¿Tenéis frío?»
Respondió la fregona: «Señor mío,
siempre llevo conmigo yo un brasero.»


Garmond betűkből
Durchschussolva jól,
Száll, száll a hír
A megkent gép alól.


十里宜春下苑花
浓香染著洞中霞
采夫移得将何处
担入宫城许史家


A nejvíc zdálo se už umdlévat
děvčátko útlé; bylo unaveno,
nemohlo jít, až vůdce hoch je v chvat
zved v náručí a dal je na rameno.


Ať holy v sadu štěpy,
ať žlutý list se honí,
v mé stodole zní cepy,
mně nový chleba voní.


Nos persuades
para resistir,
para desasirnos a fondo,
para vivir sin resistencia,
para sostenernos en este viento del existir puro,
para habitar sin ninguna promesa en la sequedad.


Dans la nuit où le sang d'Ouranos abhorré
Où Thétis dans ses bras, qu'en naissant j'honorai,


临流老树影交加
曲磴穿林日欲斜
却喜健蹄归路熟
洞门犹未锁烟霞


feciela, Dio merzé, sì graziosa
in difesa de picciola balia
ed in guerenza de crudele cosa.


Tu che reggi e che movi
De le nubi il dominio, altera Giuno,
Larga e prodiga piovi,
Et ammorza un calor tanto importuno,
E versa fuor con disusate foggie
Da l'aeree campagne umide pioggie.


Sál hoří světly – šumí vznešeně –
jeť vrchních deset tisíc pohromadě –
protektor přibyl – vítán nadšeně –
a již se řadí páry k promenadě.


Neproměnil Faustus při tom tváře,
Mysl se mu ale předce dmula,
Pohlíd otázlivě na famula,
Tento řečil: „Život samotáře
Nebaví vás, prospějí vám cesty,
Vnesete se více do pověsti,
Roznese se více vaše skvělost,
Zahubila by vás osamělost.


Durch die gewölbte Stirne zogen
Schon die Gedanken aus und ein,
Doch kindliche Gebete flogen
Noch von den Lippen, zweifelsrein.


O ritmo antigo que há em pés descalços,
Esse ritmo das ninfas repetido,
                Quando sob o arvoredo
                Batem o som da dança,
Vós na alva praia relembrai, fazendo,
Que escura a espuma deixa; vós, infantes,
                Que inda não tendes cura
                De ter cura, reponde
Ruidosa a roda, enquanto arqueia Apolo,
Como um ramo alto, a curva azul que doura,
                E a perene maré
                Flui, enchente ou vazant


Jdu v soumrak! v který kraj já více juž se neptám,
své oko zrosené víc k hvězdám nepozvednu,
zda k půlnoci blíž mám, či juž se šeří ke dnu,
plá zora na vrších – v dík slova nezašeptám.


A chorá paní těžce zakašlala
a s námahou se obrátila na znak,
vyhublé ruce spjala nade hlavou
a dívala se k růži v prostřed stropu.
A vidí se zas. Pět neb šest to neděl
po její svatbě. Sedí před zrcadlem
a češe hnědé hedvábné své vlasy.
Dní několik už cosi se v ní dusí
a bojuje. A pocit nepoznaný
jí často prochví, jako záchvěv hnusu
a přesycení. Proč to, nevěděla.
Teď dívá se tak maně do zrcadla
na mdlé své oči, na modravé proužky,
a onen pocit cítí intensivně
chvět každým nervem, stále silněj, silněj –
a rázem jest jí hádanka ta jasnou.
S nechutí myslí na ty všechny chvíle,
jež plnily ji dosud chvějným blahem.
To není štěstím, o jakém kdys snila.
Zde něco schází... schází, bože, bože...
A jak se dívá na podobu svoji,
zdá se být sobě utrženým květem,
ne uvadlým, však otřelým a pustým
a bez vůně... V tom cosi dole trhlo
za její šat. Ta malá hravá kočka,
vztýčena, drápky vťaté v její sukni
se dívá na ni. Vyzdvihla ji k sobě,
a žhavý déšť slz nyní volně kanul
v bělounkou srsť. Toť živoucí tvor jeden
z domova, svědek, jenž smí vidět slzy,
ty první slzy její bolesti... A myslí
na sladké chvíle plachých dívčích snění,
na obrazy, jež vyplněny chtěla
kdys míti v životě... Ach, ty sny, ty byly
jediným, pravým, nezničeným štěstím,
a tenkráte je ani necítila
a nyní už se nikdy nenavrátí...


Ampliar la lengua propia es cosa urbana,
adulterarla, es bárbaro defecto,
porque su idioma y cándido dialecto
con voces peregrina se profana.


Mein römisch Glas, so hell und rein,
So grün und bunt gekräuselt,
Erhub ein besseres Latein
Als Cicero gesäuselt.


Dnes se k tobě vinou s něhou něh,
srdce přetéká nám city;
nejvzácnější Matka jsi ty
po Marii v lásky obětech!


Veselo teď ve Fingově chatě!
Od časného rána k pozdní době,
v červánků kdy slunce zmírá zlatě,
manželé se něžně tulí k sobě.


Che non pò Invidia? Invidia dispersa erra,
hor questo cor et hor quello altro speza;
né sol intrar ne gli animanti è aveza,
ma in le cose insensate anchor si serra.


Noch zweimal wird das Kind dich überraschen,
Einmal, wenn ihm der Muttersorge Blick
Im Gehn zum Vater folgt, der froh es haschen
Und küssen wird, er leitet es zurück,
Du lohnst das Kind und gibst ihm was zu naschen,
Und lebend geht und kehret schon dein Glück.
Doch mir, mir wandelt nie ein solches Leben,
Um mich wird nie sich stille Heimat weben.


Liebe denkt in süssen Tönen,
Denn Gedanken stehn zu fern,
Nur in Tönen mag sie gern
Alles, was sie will, verschönen.


Má večer svoje kouzlo svůdné,
a ženy jdou zas středem všech,
bez lásky ta zde skoro zmírá,
ta motýla má na ústech –
však všechny – úsměv na líci
jdou vstříc své vlastní vichřici...
– Neslyšel’s? – V pestrém hluku včel
jako by buben zazvučel...


Ecco Alexandro il mio Signor farnese
o dota compagnia che seco mena
Phedro: Capella: Porcio: il Bolognese
Philippo: il Volterano: il Madalena
Pierio: Blosio: il Vida Cremonese
dalta facondia inexsiccabil vena
et Lascari: et Mussuro: et Navagero
Andrea Marone: il Monacho Severo


Život věru jest jak skřínka Pandořina;
krásným bohů darem zdá se v prvém mžiku,
věnem, které dali věční smrtelníku,
květem nejkrašším, jenž spadl s jejich klína.


Gladly I'd quit this wretched state,
And willing yield my breath to fate,
Without one pang, one sigh,
Well pleas'd with heaven's all just decree,
Sustain'd by , by , and ,
Content to live or die.


Alsbald hebet Einer an
Wie dort Abt und Probst es treiben:
Gehn auf Fisch- und Vogelfang,
Mögen nicht im Kloster bleiben.
Und ein Andrer hat's gesehen:
Bei den ehrenwerten Frau'n,
Läßt der Abt im heil'gen Münster
Seiner Kammer Metze schau'n.


et i' che de tal fato non so' gloto
per complaçere tanto tamberlai
che poi mi sento quasi tuto roto.


Wir sahen andere Zeiten,
Nur liegen sie leider so fern,
Sie plaudern und lehren und streiten,
Nur siegen hat keiner gelernt.


How weak an empress is the mind,
Whom Pleasure's flow'ry wreaths can bind,
And captive to her altars lead!
Weak Reason yields to Phrenzy's rage,
And all the world is Folly's stage,
And all that act are fools indeed.


وديعة إن أطربتنا فهي المنى
أجابت وقد ناديتها خفرات
يداك على المضراب شبه أشعةٍ
إذا لمسته ردها نغمات


Warum sollt' ich mich besinnen –
Horch! wie lärmt es schon da drinnen!
Schwarz von Bauern sitzt die Bank.
Und was hör' ich! sich zur Plage
Macht dies Volk die Feiertage,
Und der Glaube wird ein Zank.


Nincs lóditó erő.
a Múltat és Jövőt
melly öszvehajtaná
abroncsba - nincs Remény.


A ton tour tu sondas du mal le noir problème,
Gouffre où l'âme erre et sombre et gémit sans témoins.
De l'abîme muet tu revins morne et blême,
Avec le doute en plus et l'espérance en moins.


Leč tiše a tiše, mdle a mdle
klopí se oči,
zatnuté pěstě malátně jihnou,
v srdce všech lehá smutek i žal!
Davy se valí na ulici,
ulici pustou, němou a otrockou,
kde každý kámen i každý kout –
mluví?...


Magst du mich ganz in deine Flammen hüllen
und mag das Blut, das deinen Leib durchmißt,
mein Herz durchpulsen, meine Adern füllen –
es bleibt ein Rest, ein Rest, der du nicht bist!


A kevély virágszál
Ekképen megjárta,
Maradt bús fejének
Hervadás és párta;
S bajnokfű, hol egykor
Érte olyan szégyen:
Ott áll, ott nyomorog
Most is a rétszélen.


Cuando sirvió el del cielo de cruel riego
a Sodoma tan torpe, cuanto impía
alegre el salvo Lot con alegría
al miedo de su vida dio sosiego.


Y soy yo el trovador,
que a la orilla del Sena,
deplorando esa falta
llora todas las tardes.
    VII
Hay en mi alma una vaga
inquietud de palabras,
todas quieren decir
que te adoran y aman.
Si supiera la lengua
que en tu tierra se habla;
te diría muchas cosas
y después... te besara.
    VIII
Yo he nacido en un mundo
completamente azul
donde todas las aves
murmuran con amor.
Es un mundo remoto
al que puedes ir tú
si Dios te purifica
y te convierte en flor.
    IX
Yo nunca te besé
y te sigo amando,
tu voz se perpetúa
vibrando junto a mí.
¿Qué será de mi vida?
Si el tiempo y el espacio
no logran arrancarme
el recuerdo de ti.
    X
Aquel escarnio
con el cual me heriste;
huele a espina de mar
y sabe a luz.
Porque fue en una playa
inmensamente triste,
en un día con un cielo
serenamente azul.
    XI
Tu jamás comprendiste
lo mucho que te amaba,
tenías la costumbre
de ver y conquistar.
Mis inconcretas frases,
mis tímidas palabras,
gotas fueron de agua
en impetuoso mar.
    XII
Eras una mujer
bella y pequeña,
una gloriosa flor
como no vi otra igual.
Sabías el artificio
de ese dar, que no entrega,
y tu entrega inaudita
parecía accidental.
    XIII
Yo le amé y una rosa
vi caer de los cielos
al remanso de paz
y dormidos anhelos.
Su mirar distraído
e inconcreta palabra,
era luz amorosa
luz que a mí me alumbraba.
    XIV
Había entre nosotros
aún el compromiso
de estar mirando el mar
cogidos de la mano.
Cuando inauditamente,
sin mediar un aviso,
me dejaste en el mundo
tan sin ti... tan lejano.
    XV
Tu aroma fue primero,
luego tu pelo largo,
tibio, como la noche
de apacible verano.
Enseguida un silencio
prolongado y amargo
saturó mis jardines
con ortigas y cardos.
    XVI
Había en el acento
de la canción, un algo,
que hizo de mis ojos
ardiente manantial.
Su murmullo tenía
aquel sollozo raro
que dejó en mi alma
un violín otoñal.
    XVII
Hay un infinito
de ilusorias palabras,
hay algo tan suave
que el deseo febril
Ha pensado que te amo,
ha pensado que me amas;
y en síntesis glorioso
me sonríe el Abril.
    XVIII
El cielo es muy hermoso,
hay en él un misterio
que tal vez para siempre
tengamos que ignorar.
Así mismo tus ojos
guardan otro misterio,
el cual eternamente
me debes ocultar.
    XIX
Es una bella inquietud
que guarda mi alma,
como el campo de azur
al sol de la mañana.
Si pudiera decirla,
tal vez yo la contara
con la nítida voz
de las diáfanas aguas.
    XX
Escuchemos ahora
la música del viento,
no dejemos la noche
que ya ha de volver.
Muchas almas dijeron:
«aún queda mucho tiempo»
y nunca más volvieron
a encontrarse después.
    XXI
Sujetaré a mi boca
la voz de la esperanza,
y si después las aves
no quieren ya trinar.
Yo seguiré cantando
y ante el dolor que avanza
inexorablemente
jamás he de callar.
    XXII
Alza potente el potro
la crin alborotada
y se lanza a la inmensa
llanura de esmeralda.
Su negra piel envidia
la noche de obsidiana
es cual negro abalorio
en collar de sultana.


Durch der öden Burg bemooste Trümmer
Wandelte der Geist mit bleichem Schimmer,
In der Vorzeit eisernem Gewand;
Nur der Dichter sah den Schatten schweben,
Er nur war's, der seiner Lippen Beben,
Seiner Worte leisen Hauch verstand.


A ty skryté ještě zcela
v smaragdovém lůžku květu
něžně ze sna vydechují
čistou vůni rajských světů;
– – duše dětí – tuberosy. –


Jehnědy koní bok šlehaly v let,
na kočár zapršel zavlhlý květ,
zbloudilý modráček vzduchem se třás’,
vzdálený kukačky ozval se hlas. –


Rozhal svá ňadra, do teplé hlíny
dej si, dej vložiti zrní!
a planých růží plničké klíny
nasypej v hloží a trní!


鱼盐充牣稻粱肥
谁寤繁华是祸机
日暮无人唁亡国
寒鸦犹带夕阳飞


Secure the suburbs utmost bounds were past,
When with a feign'd concern and anxious haste,
He overtakes the hindmost of the train,
And thus accosts them in an angry strain.


يا مالُ وَالسَيِّدُ المُعَمَّمُ قَد
يُبطِرُهُ بَعضُ رَأيِهِ السَرِفُ
خالَفتَ في الرَأيِ كُلَّ ذي فَخَرٍ
وَالحَقُّ يا مالُ غَيرُ ما تَصِفُ
لا يَرفَعُ العَبدُ فَوقَ سُنَّتِهِ
وَالحَقُّ يوفى بِهِ وَيُعتَرَفُ
إِنَّ بُحَيراً عَبدٌ لِغَيرِكُمُ
يا مالُ وَالحَقُّ عِندَهُ فَقِفوا
أوتيتُ فيهِ الوَفاءَ مُعتَرِفاً
بِالحَقِّ فيهِ لَكُم فَلاتَكِفوا
نَحنُ بِما عِندِنا وَأَنتَ بِما
عِندَكَ راضٍ وَالرَأيُ مُختَلِفُ
نَحنُ المَكيثونَ حَيثُ يَحمَدُنا ال
مُكثُ وَنَحنُ المَصالِتُ الأُنُفُ
وَالحافِظو عَورَةِ العَشيرَةِ لا
يَأتيهُمُ مِن وَرائِهِم وَكَفُ
وَاللَهُ لا يَزدَهي كَتيبَتَنا
أُسدُ عَرينٍ مَقيلُها غُرَفُ
إِذا مَشَينا في الفارِسِيِّ كَما
تَمشي جِمالٌ مَصاعِبٌ قُطُفُ
نَمشي إِلى المَوتِ مِن حَفائِظِنا
مَشياً ذَريعاً وَهُكمُنا نَصَفُ
إِنَّ سَميراً أَبَت عَشيرَتُهُ
أَن يَعرِفوا فَوقَ مابِهِ نَطِفوا
أَو تَصدُرِ الخَيلُ وَهيَ حامِلَةٌ
تَحتَ صُواها جَماجِمٌ جُفُفُ
أَو تَجرَعوا الغَيظَ مابَدا لَكُمُ
فَهارِشوا الحَربَ حَيثُ تَنصَرِفُ
إِنّي لَأُنمى إِذا اِنتَمَيتُ إِلى
غُرٍّ كِرامٍ وَقَومُنا شَرَفُ
بيضٌ جِعادٌ كَأَنَّ أَعيُنَهُم
يُكحِلُها في المَلاحِمِ السَدَفُ


Umlklé osudy vzdorem ponurým nebe až děsí,
jež tuší zoufání klamavé strže,
běs kdy záhuby na hruď zjitřenou zmíjí se věsí,
nůž, smyčku v rukou drže.


Se tudo foge e tudo desaparece,
Se tudo cai ao vento da Desgraça,
Se a vida é o sopro que nos lábios passa
Gelando o ardor da derradeira prece;


自怜涉世每多艰
事到萦心或厌烦
近日工夫何所似
有时惭愧梦中闲


يا سَمِيًّ الَّذي تَبَهَّلَ يَدعو
رَبَّهُ مُخلِصاً لَهُ في قُل أوحي
وَشَبيهَ الَّذي اِستَقَلَّت بِهِ العي
رُ عَنِ الجُبِّ خاضِعاً كَالطَليحِ
وَمُكَنّىً تَتوقُ نَفسي إِلَيهِ
بِالرَسولِ الكَريمِ بَعدَ المَسيحِ
أَفصَحَ اليَومَ ناظِراً مُستَهامٍ
نَطَقا عَن ضَميرِ قَلبٍ قَريحِ


Oft rief ich, komm o Mutter komm
Kühl' dich in Liebeswogen,
Da fühltest du dich so still und fromm,
Zu dir hinabgezogen.


Allein, Quiriten, wie man irrt!
Der Baum ist schlecht gehütet;
Und ihm zur andern Seite schwirrt
Ein Käfer ausgebrütet.


征人颊热共占霜
忽报冬温是雨祥
正向愁边闻吉语
三霜两假是寻常


Kdo naučil vás tolik odpouštět
těm robům chabým, nehodným svých dědů?
Kdo v národ mdlý vám víru dal,
že z jeho zubožených, mroucích sledů
by mohla nová sláva vypučet
jak pramen v poušti ze zvětralých skal?


Ám de ők, mint mások, korán elhaltanak,
bölcs munkáik pedig meg nem jobbúltanak,
mint a bor és barát jobbúlni szoktanak.
Őhelyettek tehát mások támadtanak,


Keine blaue Schlangen zischen/
sich verwickeln in dem Ring/
Eisenhütlein/ Wütscherling
sind verbannet auß den Büschn/
Friede güldne Zeit verneut/
güldne Zeit verneuet Freud.


Now the full Glories of the Lamb
Adorn the Heavenly Plains;
And the Young Cherubs learn his Name,
And try their choicest Strains.


Richtet den herrschenden Stab auf Leben und Handeln, und lasset
Amorn, dem lieblichen Gott, doch mit der Muse das Spiel!


Menos veces vomito que bostezo:
la hambre dice que el ingenio aguza,
y que la gula es horca del pescuezo.


«Lassa, ch'io son tra l'altre unica e sola
quella che posso con ragion dolermi
d'Amore e di suoi torti,
qual per novo Cupido il cor m'invola,
anzi m'ancide, quando ho, gli occhi fermi
nell'atti vaghi e accorti,
del mio signore un ardente desio,


Cesta k vlaku jako cesta k smrti...
Objetí a dlouhé políbení...
ostrý hvizd a krátké zatroubení...
Jede vlak a kola štěstí drtí.


Zuerst muß ich das Wort mir selber sagen,
Jetzt weiß ich ohne Trug, ich leb' und liebe,
Dies eine nur sey Glück mir und Verderben.


Macht mir nicht die Zauber-Kunst
Durch Verblendung blauen Dunst?
Nein! die Phantasey der Dichter
Trügt mir Geist und Augenlichter,
Zeigt und stellt so wunderbar
Ein Poetisch Lufft-Schloß dar.


Die Mutter lag am Sterbepfühl
Mit matten Herzensschlägen,
Sie legte blaß und todeskühl
Die Händ ihm auf zum Segen.


Tacevo, preso dalla grazia immensa
di quel profilo forte che m'adesca;
tra il cupo argento della chioma densa
ella appariva giovenile e fresca
come una deità settecentesca...
«Amico neghittoso, a che mai pensa?»


Colmenero es mi amante,
y, en su abejar,
abejicas de oro
vienen y van.
De tu colmena,
colmenero del alma,
yo colmenera.


Da medesma cagion contrarie tempre:
però che il disfogar del suo martire,
che lei ristaura, in me l'affanno infige.


Chytrý Jiřík, mladý čipera,
probíhal se v sadě z večera,
a že dávno bylo od svačiny,
dostal na jabličko laskominy.