Hol kurta kocsma állta útunk:
Megérkeztünk - etetni kell!
Hol fényes szállodához értünk,
ételt, italt biz ott is kértünk -
a szájnak mindegy, hol delel...


pisado el yugo al Tajo y sus espumas,
que salpicando os dorarán la espuela,
el nido venerad humildemente


Se per destin, canzone, o per pietate
La man leggiadra, e sopra ogni altra bella,
La qual prende a diletto i dolor miei,
Ti porgerà colei,
Che il mio cor volge in questa parte e in quella,
Dilli, per che toccarla a me non lice,
Et poi, lasso infelice,
Mira l'alta eccellentia che m'uccide,
Che mal per me si vide
Il fronte, il viso, et quella bionda treza,
Poi che mia morte fan di sua belleza.


Como as espigas,
as lições também apodrecem
no esquecimento das colheita


O wie heßlich siehet aus
Er, sein Grab, das Knochen-Hauß,
Was ist dann zu leiden?
Wenn das Hertz nicht Kräffte weiß
Und uns netzt der Todes-Schweiß,
Seel und Leib sich scheiden.


Scarce had the cursed spoiler left his prey,
When, so it chanc'd, young Zephyr pass'd that way;
Too late his presence to assist his friend,
A sad, but helpless witness of his end.
He chases, and fans, and strives in vain to cure
His streaming wounds; the work was done too sure.
Now lightly with a soft embrace uprears
The lifeless load, and bathes it in his tears;
Then to the blissful seats with speed conveys,
And graceful on the mossy carpet lays
With decent care, close by the fountain's side,
Where first the princess had her phoenix spied.
There with sweet flow'rs his lovely limbs he strew'd,
And gave a parting kiss, and sighs and tears bestow'd.


Gott/ der nur ewig ist/ nam an sich Fleisch und Zeit;
Das Fleisch und Zeit umbfing' auch Gott und Ewigkeit.


Bis nur Grillen
Noch im Stillen
Zirpen, und der Käfer streift,
Und der Landmann, wenn's noch dämmert,
Seine Sens' im Hofe hämmert
Und ein Mäherliedchen pfeift;


Vannosi insieme ragionando il giorno;
la sera capitorno a un ostiere,
e come e' giunson, costui domandorno:
- Aresti tu da mangiare e da bere?
E pàgati in su l'asse o vuoi nel forno. -
L'oste rispose: - E' ci fia da godere:
e' ci è avanzato un grosso e bel cappone. -
Disse Margutte: - E' non fia un boccone.


Sie singt und summt den ganzen Tag,
Wie Bienentön' um Blumen ziehen,
Und was sie thun und schaffen mag
Begleitet ist's von Melodieen.
Und will sie mir am Fensterlein
Nur spröde meinen Gruß erwiedern,
Sie singt sich mir in's Herz hinein
Mit ihren Kinderliedern.


Di qui nasce un pensier, che con nov'arte
Fa ch'io non spero o cerco altra mercede
Che, per piacer a lei, di pianger sempre.


El torbellino


Ukrytý střelec s napjatou kuší
číhá a cíle se nemine,
daleké volání prochvívá duší.


Já nechápal jsem sestry... V rozbouřených
tragických vlnách, jež jsem nemoh tušit,
se utápěla světlá její hlava.
Já nechápal jsem vroucnost její lásky,
ba nechápal jsem, z jaké černé hloubky
děsivý její smutek rost. Tu pozděj,
když pomodlila se, jak jindy večer
mne zlíbala a řekla: „Nemiluj ji,
víš, tu...“ a slzy její tekly horké
na moji hlavu... „Slyšíš? Rád ji neměj,
vždyť ona nemá nikoho z nás ráda,
ni tatínka... Já vím... Ty nesmíš vědět,
co já už vím...“ s dětinskou upřímností
tajemství předstírajíc, odhalila
kus neurčitého mi náhle světa.
„Ne, nechoď k ní... buď u mne... Zda pak umíš
své úlohy? Pojď, půjdem na zahradu
a pohrajem si spolu... Nu co? Ruďo?“
A velkým, otevřeným okem, které
budilo úžas jasem nenadálým,
že trochu sobě ulevila, na mne
se zadívala, šátkem utírala
si plachá víčka... Její krok zněl lehce,
když tiše vyšla do zvlněných stromů
po trávě vysoké, ztemnělé rosou,
ostrůvky pryskyřníků postříkané...


Grosmache heut den Herrn, neuneinges Engelchor,
Mit beider Printzen Wonn, weil wir auch bald empor,
Mein Jesus kommt als ein neuneinger Ehrenkönig!
Triumf! Triumf! Triumf! di zeit ist kurtz und wenig!
Jehovah istwirdwar ein ewig Libes gus:
Barmhertzig, güttig, treu; ohn anfang, mittel, schlus.


Carlo gli abbraccia con amor perfetto
e benedice mille volte o piùe.
Merediana giugneva in effetto,
e dismontata poi che in terra fue
s'inginocchiò dinanzi al suo cospetto.
Disse Ulivier: - Questa crede in Gesùe,
e sua prodezza non ha pari al mondo.
Viene a veder te, imperador giocondo;


Sekerou mávl pěstoun jen,
beden jak babek v máji!
a pilou říz a pod pilou
zas bedny odlétají.


默默看云旋旋行
风光清美日华明
愁肠断处春何限
勾引诗人太瘦生


A vášnivě tak touží
po štěstí vzdáleném,
a objímat by chtěla
svým bílým ramenem.


Hozza postámat a posta: mennyi hír, divat!
Engem nem visznek magukkal, föl nem oldanak.


Hlouběj, synku, ještě hloub,
ty přec nejsi žádný troup –
ať se marně nenamučil
táta, když tě práci učil –“
Táta na zdi jako sloup.


Zasteskne si též i mezi pány
Po příbytku pak své dědiny;
Vždyť nemohou cizí krajiny
Jeho vlastí předc být nazívány.


Weil bey Flammenreichen Kriegen
Phabus Künste gar erliegen/
Hat sich unser Freund bedacht
Und giebt Büchern gute Nacht.


苦爱幽窗午梦长
此中与世暂相忘
华山处士如容见
不觅仙方觅睡方


Ich soll ein Kindlein sein, den Vater nicht betrüben,
Ich soll ein Kindlein sein im Leiden, Tun und Lieben;
Und fiel' ich gleich in 'n Kot, ich soll ein Kindlein sein,
Weil ich beim Vater hab' mein reines Brüderlein.


Trau/ Seele/ keiner Stunde nicht!
Du weist nicht/ wenn das Leben bricht/
Und nimmst doch durch die kurtze Zeit
Den Weg zur langen Ewigkeit.


Groß ist nicht, wer breit und lange
Schatten in die Welt hin streut,
Vor dem Sonnenuntergange
Wächst der Schatten allezeit.


»Es hat zu Nacht gedonnert in den Klüften
Des alten Bergs, den man Kyffhäuser heißt,
Und einen Adler sah ich in den Lüften.


Bald aber spricht ein Greis, von dessen grauen Haaren
Sein angenehm Gespräch ein höhers Ansehn nimmt,
Die Vorwelt sah ihn schon, die Last von achtzig Jahren
Hat seinen Geist gestärkt und nur den Leib gekrümmt;
Er ist ein Beispiel noch von unsern Helden-Ahnen,
In deren Faust der Blitz und Gott im Herzen war;
Er malt die Schlachten ab, zählt die ersiegten Fahnen,
Bestürmt der Feinde Wall und rühmt die kühnste Schaar.
Die Jugend hört erstaunt und wallt in den Geberden,
Mit edler Ungeduld noch löblicher zu werden.


V pořádné zemi nic špatného není –
v té vzorné zemi jistě setrvám,
až najdu ji, přeslavné shromáždění
– neb dosud nevím o té zemi sám.


Trutz des Wetters ungeheur /
trutz der stürmen-vollen See /
trutz des Winters Eis und Schnee /
trutz den Strahlen / trutz dem Feur /
trutz / was Tugend hindern will!
wann Gott will / wird alles still.


Jeník seděl na otýpce klestí,
dětský oštěp svůj i štítek malý
do koutka ve stínu dveří složil,
jako by se za svou výzbroj styděl,
pouze mečík na kolena kladl
přilbu sňav si, hraje s jejím perem.
Rozpaky své zmoci nedovedl,
úkradkem se díval k poustevníku,
ale sám se neodvážil slova,
neosloven posud. Povstal stařec,
sáhl nad své lože, jakous římsu
nahmatal tam, z římsy krajáč sundal
plný mléka, v malou nalil misku
sněhobílý, chladící mok svěží,
přikročil pak hbitě ku pařezu,
jenž mu stolem byl, tam sáhl pro chleb,
ulomil kus jeho černý, hrubý,
ku bílému přiložil jej mléku
a pak stále beze slova, tiše
chlapci obé podal, chleb i mléko.


gata


Und herab dort vom Hügel
Und aufwärts den zweiten,
Wo halten die Unsern,
– Welch' rasend Beginnen! –
Jagen, den Rückzug
Der Ihren zu retten,
Französische Reiter-
Geschwader heran!
Treffliche, tapfre
Rühmliche Reiter!
Hei, glitzernder Küraß!
Hei, ragende Lanzen
Und bunte Husaren
Und Jäger zu Pferd,
Wohl fünf Regimenter.
Kaum seh' ich die Preußen
Im Pulverdampf.


Que l'espace immense
Soit plein de clartés,
Et d'une semence
De cœurs irrités !


Ku prahu jej lichotivě,
Do domečku nutí již:
„Krásný hoste! hned je živě
Osvícena moje chyž!
Jsi-li umdlen, chci tě sílit,
Mírnit bolest nohou tvých,
Jenom k vůli tvé se chýlit,
Jednat pokoj, ples i smích.“
Zmirňuje domnělé bolesti čile:
Nebeský znamená k zábavě milé
Lidské tu srdce i v tenatech zlých.


Ezzel a szent tábort elérni siettek,
Mert már be se’ látták, el is esteledtek.
Egyszer a kobzos csak jobbra mutat: „hallga
Immár letanyázott és dőzsöl a falka.”
Menet aztán, amint arra kanyarodtak,
Elmondá a kobzos, hogy ezek így szoktak:
Szemöket forgatják, koldulva, fehérre
S valamely vadonban nagyot isznak, félre.


Kaiser? Alles steht und lauschet,
Klar wird bald des Rätsels Deutung,
Denn von Deutschlands Wahlvereine
Treten Abgesandte ein.


poi che quella malvaggia l'ebbe vista,
vinta da la beltà maravigliosa,
tirosse indietro, già pentita e trista;


Caja, du berühmtes Wunder, bist du doch wie Alabaster!
Iedem aber liegstu unten wie ein schlechter Stein im Pflaster.


Und welche Herzen? Hart wie Stein,
Wie Felsen! ach, ihr Christen!
Daß viele doch, nicht hart zu seyn,
Ihr Brod erbetteln müßten;
Nur einen Tag! sie würden sehn,
Daß Menschenliebe fehlet,
Und, daß sein bißchen Brod erflehn
Die ganze Seele quälet!


Weihnacht! die kranke Lise schreitet
Durch's Faubourg hin in banger Flucht,
Sie hat zu Haus kein Bett bereitet
Für ihres Leibes erste Frucht.
Wohl manches prunkt im Fürstensaale,
Den stolzer Kerzen Glanz erhellt –
Marsch, Lise, weiter, zum Spitale!
Dort kommt das Volk zur Welt.


Ama híres vajdát követem jelenleg,
Ki előtt a népség szakadoz, mint felleg;
Keresi a zászlót, - a zászlós Czibakot,
Szeretne a fején vágni egy ablakot.


伯劳东去燕西归
可惜春光相见稀
惟有歌声留别恨
画梁三日更尘飞


Ombra di Morni, e perché mai sì lieve
Fu batter del tuo scudo, ed il periglio
Di Gaulo tuo che non versar ne' sogni?
Perché ad Ossian non scendere, e gridargli:
Svegliati su, torna sul flutto? ... o Morni,
Allor tu forse sulle vie d'Ifrona
Movevi già per lacrimar suo figlio.


A řekla příroda mně s výtkou:
„Smrt stiháš ve při nevzorné;
své bratry nauč býti lidmi,
smrt bude brát jen výborné.“


莫疑庄喜知为蝶
且恐韩凭有化身
䞍取一生花里活
未宜随定卖花人


Smrt už všecka udýchána,
cesty měla dosti,
staré hnáty necítila,
křupaly v ní kosti.


Recht doch muß ich geben,
Meldest Du von Christus –
Weiblos war sein Leben.


Es läßt der Herr euch weisen
Sein Ehr und Namenszier;
Die soll und will ich preisen,
Das tut auch ihr mit mir.
Er ist ein Gott der Götter,
Ein Tröster in der Not,
Ein Fels, ein einzger Retter
Und selbst des Todes Tod.


Trůn kde byli celý se sedadly
Okrývali hřeby pichlavé,
Každý pak měl v ruce kyptavé,
Místo berly hada se žihadly:


Dirrei per gli occhi, e tu farai risposta:
Gli occhi son mei, per questo io no 'l concedo
Che gli apro, chiudo e abaglio a ogne mia posta.


Nemůže srdce stále pěti,
má rovněž chvíle mlčení,
jest srdce jako stromů sněti,
když ztichne větrů šumění.


Nun schlägt er die Harfe wohl auf und ab,
Da lassen die Wellen das Rauschen,
Der Wind hält leise den Odem an
Und schlummert ein im Lauschen.


tutalım ki avanti popolo deyip gezdiriyor


Ich sprach: »Du Himmlischer! sieh mich entschloßen,
Was dein Befehl mich weislich lehrt, zu thun.
Doch sag', muß ewig einsam und verschloßen
In meiner Brust der Triebe schönster ruhn,
Der sich hervorzudrängen trachtet,
Und stets nach reiner Lust, nach Seelenliebe schmachtet?


芍药初开第一枝
翻阶国色玉参差
当年记得平山下
花里时将凤管吹


In mezzo al prato adorno,
Quasi gravida il sen, la terra aprica
Tumidetta si gonfia e forma un colle,
A cui ridente e molle
Primavera mai sempre
Smalta d'erbe il terren, l'erbe di fiori.
Sbocca di grembo al poggio
Di cristallino umor vena feconda,
Che, con dolce susurro
Lievemente cadendo
In conca di smeraldo,
Di ruscelletto si trasforma in lago.
Qui non canna palustre,
Non giunco od alga immonda
Turba il chiaro de l'acque umido letto,
Ma, come il sol per lucido cristallo,
Così 'l guardo per l'onde
Penetrando s'interna, e scorge in quelle
Di coloriti sassi
Dipinto il suolo e miniato il fondo,
E mirando distingue
I muti nuotatori a cento a cento,
Ch'hanno d'ebano il dorso, il sen d'argento.
I fiori in su le sponde,
Quai Narcisi novelli,
Per specchiarsi ne l'onde
Piegano il collo e l'odorato capo;
E sì vaga di lor viva sembianza
Con limpido pennel l'acqua ritragge,
Che distinguer non puossi,
O ne l'onda o su l'orlo,
Tra l'incerta de' fior gemina schiera
Qual sia di loro o simulata o vera.


الألفُ الثالثُ يُوشِكُ يا يَحيَى
يا دُ رَّة َزكَريّا
إعْقِدْ إكليلَ الماءِ الحَيِّ ،
وقُمْ وَسْط َالماءْ
نادِ جميعَ الأسماءْ
فإذا جاءَ ابنُ الأرض ِ
فَقُلْ للأ ُردُنِّ اهْدَأ ْ
إخلَعْ تاجَكْ
وَسَكِّنْ أمواجَكْ
إنَّ عِمادَ ابن ِالأرض ِسَيَبْدأ ْ
وَسَيَدخُلُ هذي السَّاعة َفي مَلَكوتِ الماءْ


 razzaccia querula
di melma uscita,
bestie che muoiono
nella ferita.


Wehende Weste, bringet ihn den Küssen
Seines Mädchens entgegen! Hoffnungsloser
Liebe Schmerzen quälen mich dann: doch bringt ihn,
Wehende Weste!


Vy radosti světa krásné,
Jak jste rovny květinám!
Sotva mysli oblažíte,
Již vyzvání hrana vám.


" o único roteiro é o corp O corp"
João Gilberto Noll


– Ano, bývávalo. –


Contemplé en la mañana,
la tumba de una niña;
en el sauce lloroso gemía tramontana,
desolando la amena, brilladora campiña.
Desde el túmulo frío, de verdes oquedades
volaba el pensamiento
hacia la núbil aúrea, bella de otras edades,
ceñida de contento.
Al ver oscuras flores
libélulas moradas, junto a la losa abierta,
pensé en el jardín claro, en el jardín de amores
de la beldad despierta.
Como sombría nube, al ver la tumba rara,
de un fluvión mortecino en la arena y el hielo
pensé en la rubia aurora de juventud que amara
la niña, flor de cielo.
Por el lloroso sauce, lilial música de ella,
modula el aura sola en el panteón de olvido.
Murió canora y bella;
y están sus restos blancos como el marfil pulido.


Mai, aus beiden Augen
Lächl' und weine mir,
Sonne sei dein rechtes,
Und das linke Thau!


Jen zradou puč, – kam nepřítel náš kročí,
a pod suchý-li strom snad usedne,
ať pučí zas, a vypíchá mu oči,
než jedem svým ti v líce pohlédne.
Tvé místo každé pisčitou buď půdou,
jež zbojníka má, lotra zasypat,
a vody tvé ať krví proudí rudou,
by prostý všeho musel zanikat.


万叶逢秋又缬斑
珠林锦镜好追攀
人生行乐非容易
本是闲人也未闲


Až tu jednou poslán z Říma
u muziky stane zpříma
jako přízrak černý mnich.
Rázem všechen tanec ztich!...


Ey du mein allerherzliebster Schaz,
Mach auf dein tiefes Grab,
Du hörst kein Glöcklein läuten,
Du hörst kein Vöglein pfeifen,
Du siehst weder Sonn noch Mond!


Wer kan die Schand erreichen,
Die der erdulden mus,
Der durch den Tod gieng schleichen
Ins Grab ohn' alle Buhss'
Und sol hernachmals sehen
Viel Heilige mit Pracht
Bei Gott dem Richter stehen,
Der Ihm sein Urtheil macht?


Dorthin zog er, und fand günstigen Himmel dort,
That dem Herrscher genug, kehrte von ihm geehrt,
Und nicht ohne Geschenke
Deinem Himmel, o Wien! zurück.


Z rána jde zas za svým cílem,
voják smuten v sněhu bílém.


Al fin tornò lo spirto al suo ricetto,
e seco il pianto ed i sospir tornaro;
spinse tai voci allor da l'egro petto
con suono conveniente al duol amaro:
— Amato figlio mio, figliuol diletto,
gradito figlio, figlio solo e caro,
oimè! tu morto giaci, e quel ch'è peggio,
per sì lieve cagion cotal ti veggio.


	con dire: “Io voglio andar; io andrò ora”,
ché pur veniva da monsignor mio
la risposta, la qual è venuta ora;


	Le carte
e' penaiuoli,
e' pretignuoli,
che sì di leggero
secondo papa ed impero
veggio fare:
cosa da dolorare,
ché quelli a cui più fede si dé' dare,
penna menare
né legger sanno appena:
ignoranza gli mena
sanza ragione
con men discrezione.


Va discorrendo per molti paesi,
e cerca pur d'Orlando investigare.
Orlando e tutti gli altri erano attesi
di Spinellone il corpo a onorare,
e rimandato l'ha con ricchi arnesi
nella sua patria, e fatto imbalsimare,
e da quattro destrier bianchi è portato
alla sorella, ov'egli era aspettato.


تَقولُ لَمّا أَن رَأَت لِمَّتي
مَحفوفَةً بِالشَعَرِ الأَشيَبِ
بَدَّلتَ مِن مِسكِكَ كافورَةً
فَقُلتُ بَل بِالعَنبَرِ الأَشهَبِ


Vernehmt uns! Euer Ohr verwehre
Nicht mehr den Eingang uns'rem Flehn!
Und helft, daß von des Mangels Schwere
Nicht Weib und Kinder uns vergeh'n!
Und laßt es nicht zum Höchsten steigen,
Bedenket, Eisen bricht die Noth –
Wir schweigen schon und werden schweigen,
Allein wir hungern, schafft uns Brod!


„Ó žel, žel, že jsi dříve nepřišel!
Lazar je mrtev –“ „Jakže? Mrtev jest? –


Brich unter Lust und Schmerzen,
O Leben, brich heraus;
Erblüh' aus meinem Herzen,
Du reifer, voller Strauß.


Wie eine Wittwe stürzt vom Todesbette
Des Gatten an des Bruders Brust, die Stätte
Erlesend, ihren Jammer auszuweinen.


寒雪彫宫鬓
胡霜裂汉裙
画工虽可恨
不似奉春君


A bősz magyar vér nem buzog?
Mint gyáva, hitvány koldusok
Könyörgünk már az életér’?
Hadúr öszvérként mendegél?


Kranckst du? er kocht dir Tränck, ob er nicht gleich davon
Den minsten Tropffen schmeckt, und macht dir viel Beschwerden.
Stirbst du? Weil er dir hilfft fein nach der Kunst zur Erden,
Heischt als ein Hencker er noch vor den Tod sein Lohn.


Lehajlok a szent humuszig:
E szűzi földön valami rág.
Hej, égig-nyúló giz-gazok,
Hát nincsen itt virág?


 Lì l'Avarizia, che raggrinza il muso,
e conta e trema in veste ricucita,
pascendo l'occhio d'un sacchetto chiuso.


Večír, po vší prácy,
Vezma harfičku,
Zavzním po Horácy
Libou písničku.


Es ist die gröste Ehr' / unüberwindlich seyn /
und sich auf Herculisch dem Vnglück widersetzen.
Am widerstandes Stahl / muß keckheits Schwerd sich wetzen /
damit es schärfer wird / und krieg den Heldenschein.
Der Lorbeer widersteht dem Feur und Donnerstein.
Die Tugend lässet sich von Boßheit nicht verletzen:
was? die pflegt sie viel mehr zu wundern anzuhetzen.
Die Noht und Vnglück / ist der Tugend wunderschrein.
Was zieret Cyrus Sieg? die widerstandes Waffen.
Es kriegt / durch Kriegen nur / Philippus Sohn die Welt.
Den Zepter / Cesar auch / erst nach dem Streit erhält.
Nicht faulen Siegern nur / ist Cron und Thron beschaffen.
Drum biet der Noht die Spitz' / und laß dich nichts abwenden:
es schwebt schon über dir / die Kron in Gottes Händen.


Auf deinen Wassern
Schwebete Gottes Geist,
Als noch die Erde
Lag in traurender Stille,
Mutterfreuden kannte noch nicht!
Über dir wehet,
Hehr und geheimnisvoll,
Flutend und ebbend,
Sichtbar noch des Allmächtigen Hauch!


Dieweil der Gottheit Ström aus mir sich solln ergießen,
Muß ich ein Brunnquell sein, sonst würden sie verfließen.


Un bouton de rose s'entr'ouvre
A son corset enrubanné,
Dont la dentelle à demi couvre
Un sein neigeux d'azur veiné ;


Szondi vitéz harcolt lelkesen,
Drégel alatt nyugszik csöndesen;
Sírja felett kopján gyászlobogó, koszorú,
Kopja tövén két szép ifiú.


však sneseš-li to hrdě, paprsk zlatý
ti v duši vzplá, v něm poznáš krásu samu
a bude plesem ti pouť žitím smutná.


昌黎空作送春诗
只道门前柳絮飞
岂识一犁江上雨
春风于此大知非


A lui col ferro pria la vita tolsi,
poi sopra il corpo da me tanto amato,
a simil strazio con mia man mi colsi.


Purificó el cuchillo, en vez de llama,
Tu ser primero, y glorïosamente
De su vertida sangre renacido,
Alas vistiendo, no de vulgar fama,
De cristiano valor sí, de fe ardiente,
Más deberá a su tumba que a su nido.


ché sotto 'l cener dell'incendio rio
sì vivaci carboni il cor riserba
che fan più che mai caldo il gran desio.


Mein Gessner! die Natur erwacht,
Sie schwingt die holde Frühlings-Tracht
Um die nun lang entblößten Glieder!
Wie, daß dann unser Sinn auch nicht
Des Unmuths öden Winter bricht?
Kömmt dann für uns kein Frühling wieder?


破篱残屋是谁家
一片斜阳万点鸦
驻马冈头无处问
漙漙清露湿黄花


My máme jiné, větší práce:
v stran ohni divě vzňatém
pro příklad příští generace
se pohazovat blátem,
na velkost štěkat, jen se lekat
svých stínů, na budoucnost čekat,
druh druhu býti katem.


Und hast die Molken lassen stahn. Hum usw.
Dafür mußt du jezt Prügel han. Ha usw.


Je n'aurai jamais d'aventures ;
Qu'il est petit, dans la Nature,
Le chemin d'fer Paris-Ceinture !


台高山远淡如无
愁极羁人念索居
一任东风吹鬓发
潇潇蓬葆不禁梳


Wo ruhig sich und wilder
Unstete Wellen teilen,
Des Lebens schöne Bilder
Und Kläng verworren eilen,
Wo ist der sichre Halt? –
So ferne, was wir sollen,
So dunkel, was wir wollen,
Faßt alle die Gewalt.


El viejo monte pensativo y triste
contempla la campiña, que es su amada...
La campiña de flores se reviste;
y, al sentirse fecunda,
sonríe con sonrisa perfumada.
El viejo monte, en plácidos amores,
contempla su campiña con verdura,
con hojas y con flores;
pero recuerda al matador Otoño
que arranca de raíz esa hermosura.
Surge el Oloño y reina. Hoy la campiña
ante el monte de luto se reviste.
La campiña eres tú ¡oh hermosa niña!
y yo soy, niña hermosa,
el viejo monte pensativo y triste...


Nem! hiszen ott is csak valaki voltál,
és a hegyekkel egy csak ott se voltál.
Mi voltál ott? keresd tovább magad!
Ott nyájas szőllőtőkéket cipeltél
s a barbár csúcsoknak nemet feleltél,
mert szülőfölded felelt általad.


És a földből feléjök
Egy halk szózat hatott:
Miért vágytok levetni
A jó ruházatot?


Könnt ich, o Seele, wie du bist,
Dich in den reinsten Spiegel fassen,
Was an dir einzig eigen ist,
Als Fremdes dir begegnen lassen!
Ja, fiele nur aus diesem Aug ein Blick,
Wie er uns traf, ins eigne Herz zurück:


Chřadne srdce, slze linou,
Ona nedbá na vzdechy;
Smutně mladá léta minou,
V žalu hledám útěchy.


Gott, der ist ein Magnet, mein Herz, das ist der Stahl,
Es kehrt sich stets nach ihm, wenn ers berührt einmal.


Ich ſprachs: als ich urplötzlich einen Drachen
Aus blauer Tiefe ſteigen ſah
Mit ſunfzig aufgeriſsnen feuerſpeynden Rachen:
Ohnmächtig lag ich da.


Que ce pâtre à jambe de bois
Est donc vieux malgré son jeune âge !
— Il chante, comme c'est l'usage.
Mais quelle épouvantable voix !


Cantigas de portugueses
São como barcos no mar –
Vão de uma alma para outra
Com riscos de naufraga


Ahi! Ahi!
Mir lachte nie
So minniglich die Hehre!
Gar sanft mir's thut!
Bin baßgemut,
Dann ob ich Kaiser wäre!


Wenn in bangen trüben Stunden
Unser Herz beinah verzagt,
Wenn von Krankheit überwunden
Angst in unserm Innern nagt;
Wir der Treugeliebten denken,
Wie sie Gram und Kummer drückt,
Wolken unsern Blick beschränken,
Die kein Hoffnungsstrahl durchblickt:


دعاني صديقٌ لحمَّامه
فأوقعني في العذاب الأليم
كلامٌ يزيد وماء يقلّ
فبئس الصديق وبئس الحميم


A kdo váhal by
v líném zátiší,
nechť ho Pán Bůh sám
v prosbě neslyší –
nechť se zavře mu
jara skvostný chrám,
a on v líném zákoutí buď
pohřben sebou sám!


Comme il n'espérait pas revoir des jours meilleurs,
Que son nom, nom fameux, vieux comme la bannière
De saint Denis, c'était cette enfant, la dernière,
Qui devait, fille pauvre et sans dot, le porter,
Qu'une mésalliance était à redouter,
Pour elle cet athée avait rêvé le cloître.
Aussi souriait-il, plus calme, en sentant croître
Dans ce cœur virginal le lys pur de la foi.
D'autre part, il aimait son fauteuil, son chez soi,
Trouvait l'office long et l'église glacée ;
Et l'unique servante était bien trop pressée
Pour conduire l'enfant pieuse qui voulut
Bientôt entendre messe, et vêpres, et salut.
— A cette époque-là, venait chez ce vieux noble
Qui possédait encor quelques champs, un vignoble
Près d'une métairie, à l'ombre des pommiers,
Un garçon de seize ans, le fils de ses fermiers,
Qui, jugé trop chétif pour la vie ordinaire
De la campagne, était élève au séminaire.
Un beau jour, ce petit paysan fut chargé
Par l'aïeul, le dimanche étant jour de congé,
De se rendre à l'église avec la demoiselle
Et de la ramener après cela chez elle.
On l'en récompensait par sa place aux repas
Et par l'accueil. C'était tout simple, n'est-ce pas ?
Cet humble protégé, collégien rustique,
Pouvait, à la rigueur, servir de domestique,
Bien que, pour être prêtre, il apprît le latin.
— Depuis lors, les enfants, le dimanche matin,
Côte à côte, et prenant toujours la même place
Sous le vitrail en feu de la grande rosace,
S'asseyaient dans la nef profonde et priaient Dieu.
La petite fillette était vouée au bleu,
Toilette qui sied bien aux couleurs enfantines,
Et tous ses vêtements, chapeau, robe et bottines,
Comme son âme, étaient de la couleur du ciel.
Quant au pauvre garçon, le noir officiel
Et les habits de drap, à coupe droite et triste,
Pouvaient lui donner l'air un peu séminariste ;
Mais, chez les bonnes gens qui prenaient le chemin
De l'église et voyaient, se tenant par la main,
Passer les deux enfants avec leurs eucologes,
C'étaient des hochements de tête et des éloges
De leurs regards brillants de douce piété.
Seulement ils étaient d'une timidité
Extrême et rougissaient beaucoup quand, sur leur route,
Un passant, étranger à la ville sans doute,
Parlait d'eux, les prenant pour le frère et la sœur.
L'un et l'autre, ils goûtaient vaguement la douceur
Pénétrante que donne à l'habitude prise
La province, où la vie est monotone et grise.
Pour la triste orpheline et l'écolier captif,
Chaque dimanche était un moment fugitif
Fait de calme harmonie et de parfums de fête,
Où, vibrantes de foi candide et satisfaite,
Leurs deux voix se mêlaient dans tout ce qu'il y a
D'allégresse à chanter les blancs Alleluia.
Ils se sentaient égaux devant Dieu. La prière
Entre eux avait détruit à jamais la barrière
Qui, pour la loi du monde, encor les séparait ;
Et leurs deux cœurs s'étaient réunis en secret
Par un de ces liens qui toujours se resserrent.


Und tränkst du heute Götterwein
Sonst ein Genosse schmutzger Zecher –
Du schenkst ihn auf die Hefen ein,
Die dir dein Gestern ließ im Becher.


Apoll behielt in seinem Hirtenstande
Vom Gott allein des Wohltuns edle Macht.
Mit jedem Tag erwacht
Das Volk am Peneusstrande
Zu neu geborener Lust.
Ein feineres Gefühl entfaltet sich ganz leise
In jeder Brust,
Man sieht und hört nicht mehr nach alter Weise,
Der Nebel fällt vom Antlitz der Natur,
Und o! wie schön, wie neu ist Wald und Flur!
Man fühlt sich selbst in allen Wesen leben,
Vom Blümchen, das der Erd entspringt,
Zum Vogel, der in hohen Wipfeln singt,
Scheint alles uns vom Seinen was zu geben,
Verwebt uns alles mit ins allgemeine Weben.
Der holde Geist der Eintracht schlingt
Sein goldnes Band um alle, stimmt die Herzen
Zu sanften Freuden, süßen Schmerzen;
Die lange Weile flieht, und nur zu leicht beschwingt
Entfliehen itzt, man weiß nicht wie, die Stunden,
Die man vordem so drückend lang gefunden.


Крадется к городу впотьмах
Коварный враНо страж на башенных зубцах
Заслышал шаБерет трубу,
Трубит во всю мочПроснулась ночВсе граждане — прочь
С постели! Не встал лишь мертвец в гробИ меч
Говорит
Всю ночБой в каждом дому,
У каждых воро— За мать, за жену!
— За край, за народ!
За право и вольность — кровавый бой,
Бог весть — умрем или победим,
Но долг свой выполнил часовой,
И край склоняется перед ниНе спавшему — честь!
Подавшему весть,
Что воры в дому, —
Честь стражу тому!
Но вечный укор,
Но вечный позор,
Проклятье тому —
Кто час свой проспал
И край свой застал
В огне и в дыму!


pues si alcancé a regresar,


Und in des Feindes gedoppelte Reihn
Olaf Kragebeen fährt jetzt mitten hinein,
Erik Jarl, wohl folgt er – doch nicht zum Stoß,
Zum vernichtenden, löst er von Olaf sich los,
Neben dem Feinde legt er bei:
» Das also, Krähen, war euer Geschrei.
Verrat und durch ihn ! Aber sei's ... Wohlan,
Der Däne galt nichts, jetzt erst hebt's an,
Norweg gegen Norweg. Erik Jarl, wirf gut,
Laß sehn, wer die besten Würfe tut.«


Alcipp' ist hin. Auff! Auff! und wickelt die Gebein/
In Wermut/ Aloen/ und Hartz und Myrrhen ein;
Denn weil sie lebend kont' ein gantzes Land beflecken/
So wird der Todten Stanck die grosse Welt anstecken.


Endlich der Mond im Meer still stand
Als Schaumweinkelch mit flachem Rand.


右坊左里远相求
东度南登称意游
已著连峰妨目极
不应疾雨使心休


Jen jediný pohled
tak hluboký, sladký –
jen jednu vteřinu,
jen okamžik krátký.


Jak může zdání klidu klamat vás?
Blesk udeřil, již odvalil se kámen,
a novou silou tryská starý pramen –
jest kalný sic, však protříbí jej čas,
jenž bez umdlení spěchá dál a dál;
on proudem jest a všecko béře s sebou,
co vlny jeho valem v sebe vstřebou,
a všecky vody vtrhnou v těsno skal,


Však z proměn zjevů, směsic jich a rejů,
jež táhly kol jak v horečnatých snech,
si zvolna luštil mistr pásmo dějů
všech věků, národů v jich zápasech;
zřel lidstva divadlo, jak z nepamátna
s ním božstvo nebo šašek: Osud hrál.
A nad tím hvězdná výsost majestátná
se rozvírala v nedozírnou dál.


Führt mich hinaus! Versinkend blickt der Tag
Aus goldnen Wimpern über Salamis,
Und kühler vom Piräus weht's herauf.
Mein Auge will noch einmal, eh' es sich
Auf immer zuschließt, ruhn auf dieser Stadt;
Denn über alles hab' ich sie geliebt
Und liebe sie noch heut in ihrer Not,
Wiewohl sie mein vergaß.


Lecsuklik minden pilla most,
nem is találsz több villamost,
így járok én is itt, gyalog,
köröttem olcsó angyalok.
Kármin, sáfrány, körúti nők,
selyem harisnyák, rossz cipők
s ami búsítja bús dalom,
s fanyar arcon fájdalom.


»Und deinen Kranz?« Ich hab ihn abgelegt,
Daß man mit andern ihn zum Kehricht fegt,
Und komm nun nackt und ohne Glorienschein.
Da sprach der Pförtner gütig: »Komm, tritt ein.«


Magnifica, o Signor, l'anima mia
e lo spirito mio di tua salute:
e tu, per cui fu detto "Ave, Maria",
essultata con grazia e con virtute,
o gloriosa madre, o Virgo pia,
con l'altre grazie che m'hai concedute,
aiuta ancor con tue virtù divine
la nostra storia, insin ch'io giunga al fine.


Itt a Tündérhon, itt van, nézd, viszem.


Últimos Sonetos


As in the Sacristy they kneel'd,
Hubert, sad Anselm, thus address'd,
"Canst thou assist in the next Mass?
" Or is thy soul too much distress'd?


لما انثنت ثاء الثنا الموروث
هي كالفراش هنالك المبثوث
وبها تألف كل معنى نافر
كجنود حرب هاجم وبعوث
يا أيها الحرف الإمام المقتدى
لك طيب أنفاس وفتك ليوث
ملك كهاتيك الحروف مقدس
في هيكل الناموس والباغوث
ولأجل هذا جاءنا عن سبه
نهي النبي بعلمه الموروث
لكنه في عين منطلق الحجا
عبد المهيمن ليس عبد يغوث


楚云梦潇湘
卫水歌淇澳
吴城有竹田
亦有人如玉


¡Oh muerte!, di, ¿qué esperas de llevarme
de mundo tan perverso y desdichado,
sin fe y sin lealtad, tan acabado
en todo el mal que no puede acabarme?


Mirza-Schaffy belacht ihn
Mit schelmischem Gesicht
Und macht aus seiner Bitterkeit
Das süßeste Gedicht!


Solt' ich/ wenn ich verliebt zu schlaffen mich erkühnen.


Bože, slyš nás volající,
Vroucně k tobě se modlící.


Ja Klio redet oft mit liederreichem Munde
Selbst Jupiters Gedanken nach;
Sie sagte mir, was in Charlottens erster Stunde
Die göttliche Lucina sprach.


Již soumrak houstne nad poli a lesy.
Z okna se dívám do krajiny prosté.
Jsi u mne jako vždy, a jako vždycky
mé břímě stesku roste, roste, roste...


Vol již jednou, vol Helenko!
Rozmysli se má milenko;
Čápi jsou již tady.
„Až se z lesů sněžek ztratí,
Až se louky zastrakatí,
Až pokvetou sady,


Die Nymphen haben die goldenen Wälder verlassen.
Man begräbt den Fremden. Dann hebt ein Flimmerregen an.
Der Sohn des Pan erscheint in Gestalt eines Erdarbeiters,
Der den Mittag am glühenden Asphalt verschläft.
Es sind kleine Mädchen in einem Hof in Kleidchen voll herzzerreißender Armut!
Es sind Zimmer, erfüllt von Akkorden und Sonaten.
Es sind Schatten, die sich vor einem erblindeten Spiegel umarmen.
An den Fenstern des Spitals wärmen sich Genesende.
Ein weißer Dampfer am Kanal trägt blutige Seuchen herauf.


Ne, nemám, proč se strachem chvít,
a nemám, co bych hlídal.
Na stráni nutká Prokšů Vít
pomalou kravku „Jdi dál“.


Ben nepřivez’ si domů nic než starou harmoniku,
ač obeplul a viděl skoro celý svět –!
Kde kdo se podivnému diví námořníku,
rodiče hlavou kroutí, milá v koutku pláče,
jen Ben je klidný nějak – sestár’ na pohled...


“Halld beszédem imhol.
Hazád az a föld
akkor is, ha gyilkol
és ha már megölt
és ha házad, ólad
füstölgő romok
s fut a föld alólad,
mint a futóhomok.
Nézd, Debrecen porhomokja
futna szerteszét,
de akácok marka fogja,
tartja a kezét,
ölelik, csittitják
izmos és kerek
karjukkal, szorítják
szívós gyökerek.


Leicht hüpfend ist dein Schifflein da gesprungen
In Melodien durch der Fäden Mitte.
Gleich Harfenlaut hat's oft nach deinem Tritte
Noch mitternachts in dem Geweb' erklungen.


Se da la pietra, ch'al pregar s'indura,
Trar di pietà faville a te non lice,
Fia per doppio focil forse men dura.


粝食忧民瘠
茅庐念士寒
一生怜此老
错把两眉攒


Siehst du, o teure Rosalinde!
Den bärt'gen Mann mit breitem Hut,
An dem die Mutter mit dem Kinde –
Madonnenurbild! – säugend ruht?
Es ragt das dunkle Haupt des Gatten,
In sich gekehrt, im braunen Schatten,
Das ihre schwimmt in Purpurglut.


A casa era um mito


Die Sonne verfünstert sich selbsten und scheidet/
verlässet am Himmel die güldene Spur/
So ferne dein Leben ihr Angesicht meidet/
Du andere Sonne/ du schöne Figur.
Kom unser Verlangen/
Laß blicken die Wangen/
Dein güldenes Licht;
Laß hören dein singen
Dein liebliches klingen/
Sonst werden die Tage vor trauren zu nicht.


I


For at your presence toil is o'er,
The restless miner works no more.
Nor strikes the flint, nor whirls the steel
Of that strange spark-emitting wheel,
Which, form'd by Prospero's magic care,
Plays harmless in the sulphurous air,
Without a flame diffuses light,
And makes the grisly cavern bright.
His task secure the miner plies,
Nor hears Tartarian tempests rise;
But quits it now, and hastes away
To this great Stygian holiday.


Che se dono divino è Dorotea,
vanterai, Giulio, emulator de' Numi,
eredi al Sangue tuo parti di Dea.


A földet gyakran verte zápor,
Aszályban nyilt meg keble másszor,
Feltörve... megtiporva lőn...
S mindazt, mi rá csigázva szállott:
Jég-záport, izzó napvilágot
A föld némán magába vőn.


梨花淡淡玉亭亭
忆得双文缟素晶
最是镜前欢喜处
断红蛾绿越分明


Gern wirst das Haupt du ihm zu Füssen legen:


Družba s nevěstou vychází,
za ní ženich s družičkou,
zástup hostů jich provází,
strýček s dobrou tetičkou.


Ché 'l salvamento vien del buon coraggio;
La roba non vi to' né non vi dona.
E questo sì dé creder ogne saggio,


Almo, felice e fortunato spirto
che lasciando le membra in terra sparte
or sei salito in parte
ch'apresso il tuo Fattor, beato godi,
per quella fé che mai da me no[n] parte,
ma sempre è verde come alloro e mirto,
per l'annellato ed irto
tuo crin, ch'al cor mi fe' cotanti nodi

non mi lasciar solingo star in terra,
ma fa' che questa travagliata vita,
ch'ad ogni modo è gita,
co' 'l pianto ponga fine a tanta guerra,
che di te privo il viver mio non vive
onde pietà sarà ch'a morte arrive.


Oft rudern wir ferne
Im wiegenden Kahn,
Dann blinken die Sterne
So freundlich uns an;
Der Mond aus den Höhen,
Der Mond aus dem Bach,
So schnell wir entflöhen,
Sie gleiten uns nach.


Omè, quanto angosciosa e quanto rea
tal partita mi fu, e quanto caro
mi fu il dormir mentre 'n braccio v'avea!


Gime la humanidad y todo cuanto
respira ¡ay triste! en tan fatal momento
Romperse quiere con fragor violento
el Orbe todo, ante fracaso tanto


Mit Blumen haben sie dein Grab gefüllt,
Mit Kränzen, dieses Sommers Blütenspenden,
Daß ganz der kleine Sarg war eingehüllt.
Ich stand und sah ihm nach mit leeren Händen.
Ich hatte nichts als meiner Tränen Tau
Zum Totenopfer, Kind, dir nachzusenden.
Die armen Blumen, zugeschüttet rauh
Mit Erdgeröll, gleich dir, du ärmste Blume,
Hinweggepflückt von goldner Sonnenau;
Sie welken ihrem Schwesterchen zum Ruhme.
Ich aber, – nicht mit flücht'ger Blumenzier,
Mein Liebling, nah' ich deinem Heiligtume.
Nicht Lieder streu' ich auf den Hügel dir,
Die blumenhaft im Sommerwinde schwanken
Und dann verwehn wie diese Tränen hier.
Kein Tändeln frommt, wenn wir am Leben kranken.
Zypressen will ich um die bange Gruft
Dir pflanzen: hochaufstrebende Gedanken.
Sie schmeicheln nicht dem Sinn durch Farb' und Duft,
Sie machen heller nicht den dunklen Ort;
Doch wenn die Flur erstarrt in Winterluft,
Umschirmt ihr ernster Wipfel fort und fort
Auch unterm Schnee den Schlummer meinem Kinde,
Und wenn mein Lebenssommer mich umdorrt,
Weiß ich, wo Schatten ich und Kühlung finde.


Blandin gelobt mir seine Gunst;
Er, dessen glatte Redekunst
Schon oft den feinsten Schalk betrogen,
Versichert, als ein Biedermann,
Mich daß er gar nicht lügen kann.
Das heißt gelogen.


Ha ho hi hú!
Vzhůru, Afriko, Asie, Ostrovy!
Vzhůru, barevní proletáři!
Vyceňte zuby!
S širokým úsměvem, se širším hněvem
rozbijte okovy,
Evropu mlsnou polejte září
vzpoury a tance!


Jestli se, příteli, znáš, že ti na rozum spolehnout těžko,
střež se učených jen, vždyť na světě více je lidí,
kteří ni číst ani psát ani moudře si spočitat znají,
při tom však ni na těle svém, ni na vačku slabnou.
Moudrý, že moudrým jest, již pokuty přetěžké nosí:
každý ho potřebuje, vždy robotu za jiné koná;
pro sebe málo je živ; za to má: zlost, záští a posměch!
Konečně smrt, zlý host, jako blázna ho poseče stejně.
Má-li co k lepšímu? – rci! – Že se o světa pohodlím staral,
žádný mu neděkuje, ano mnozí se vysmějí jemu.
Pročež rozumu nech: nebo zboží to špatného zisku
dá; ale když se ti chce, aby byl jako slunečko vzácný,
svět co může ti dát, hned rád, ano ochotně vezmi;
rozumem nač se tu stkvět? – vždyť fant nás povahou předčí.
Slyš tedy, příteli můj! když málo ti rozumu zbývá,
aby se moudrým zdál, mluv dost, řeč způsobem mlejnským
sypej a nehrkej tak, abys mluvícím zarazil usta.
Blázen při mlčících dost často se namluví chutně. –
Když se ti mluviti dá, měj péči, by nemluvil žádný;
počne-li přec, tedy vskoč jemu do řeči jazykem hromným,
aby se ustrašil tak, že by nemohl mluviti dále.
Když tak osamotníš, jsi pánem mluvení všeho.
Pakli bez mluvení chceš lidu se vyjevit chodem:
nejprvé soukromí hleď, bys krok, ano šlapěje změřil;
sedlský krok není tak, jako pán když pyšní se, slavný.
Chceš-li hleděti vhod, tedy věz, že tu zrcadla třeba:
častěji zrádná tvář dost mistrný zradila jazyk;
zlá je to věc, když svědomí jazyku na odpo stojí!
Jestli tě čas nebo zisk nebo příhoda postaví v spolku
s bohatými, tedy chlub se jim dost, že si v bohatství větší,
byť bys ve vačku svém ani drobného haléře neměl.
Z každého ztrop si smích, pak menšího do syta tejrej:
aby se každý z nich tebe bál a tě s pokojem nechal.
Žebrat přijde-li kdo, jenom rci: by ho nadělil Pán Bůh.
Jestliže věřitel zlý – vší cti a slušnosti prázdný –
pošle tě upomínat, měj rozmluvu hotovou vždycky,
řka: že si dnes tolik set (aby čert tebe uchopil) lidem
pujčil; – vždyť již čert jako prv lid neumí bráti.
Přijde-li upocený, jenž v parnu ti pracoval, dělník,
žádaje mzdy, se tu zchop: že se má proč meškati tebe!
Dlouhým čekáním nechť učí se zdvořilým býti.
Žehři na svědomí, byť jak živ svědomí neznals;
jistě že nalezneš lid, jenž slepě se dověří tobě.
Jestli si vypujčil věc, tedy nekvap s odvodem: často
schlubný pujčuje rád, aby tudy se pochlubit mohl;
schlouba je veliký hřích; kdo bližního od hříchu chrání,
pro nebe zásluhu má; a tak, by se nechlubil více,
nenavracuj, leč shrne se hromové upomínání.
Není-li tak, tedy věz, že tu věc, jíž zapujčil tobě,
k potřebě nevolí své, nebo pujčka mu z paměti vyšla.
Bez čeho kdo být může, nechť to bližnímu přeje;
oč pak nestojí sám, proč chceš jemu vraceti, blázne! –
Jestli tě omrzel svět, nebo ty-li se omrzels světu:
radu ti dám – nebo znám, co je lid, jenž druhého soudí –
hříčku svou bys, třeba na vrchu, postavil vábně.
Příkrovem náboženství hleď veselé zakryti hříchy;
modlení veřejně čiň, bí se v prsy a obrazy líbej,
v kajícím rouše si choď, pak schloubné almužny dávej:
víc-li se zapomeneš, tím více tě na slovo vezmou.
Každý se hříčkou skví a je u svých skřítkem a kůtkem.
Jestli tě za lekaře svět povolal, nejprve hleď si,
vedle co umění jest; však umění žaludku rovnej.
Žaludku přísluší zisk, byť nemocný lekařstvím pošel.
Český lek, aby byl sebe lepší, jej v latině jmenuj,
častěji váží se věc cizá, jíž rozumět nelze.
Lekař a lekarník jsou příbuzni lekavým jmenem:
první bez rozumu psává; onen ledacos dává
lidem za peníze; však častěji uzdraví víra.
Při nemoci se tu dřív, než na zdraví – na měšec hledí;
je-li tu málomocnost, tak obou tě opustí pomoc.
Kdyby tě lapila smrt, jen přál bych ti viděti pohřeb:
zásluha nic ani ctnost tady neplatí; jestli že měšec
ztenčený jest, jen všedně do hrobu povrhnou tebou.
Nebude řeč, kdo vzdech, ale mnoho-li dostane každý. –
Mnohý veselý pták proč pohřbu slavného došel?
Proto, že každému dost dal – bohatých klenotů dědic.
Vůbec tak se mi stav, jako statnému přísluší pánu,
byť by se před chatrnou, v svém popluží, přeslicí třásl,
Umění veškeré tím jen lidu prospěje vábně,
když je mu ku pomoci; vždyť čas dá ke všemu přípřež.
Chatrné umění máš, když zisku ti dojíti brání.
Je-li ti učení mé však hluboké, příkladem řed se
známého Sulcia; věř, že tě brzyčko přivede k místu.


um homem com uma dor
          é muito mais elegante
    caminha assim de lado
          como se chegasse atrasado
    andasse mais adiante


en Alexandria Marco evançelista,
che tenne seço ancor en Aquilia,
ma non però quel grado se li aquista;


L'affreuse prière
Du prêtre effronté
Chante et rit, dèrrière.
Leur iniquité.


Wie er vom Himmel herab sich im Bache besieht,
Manchen goldenen Streif auf die Gewäßer malt,
Manches goldene Sternchen
Auf die hüpfenden Wellen streut!


لا يُقيمَنَّ عَلى الضَيمِ الأَسَد
نَزَعَ الشِبلُ مِنَ الغابِ الوَتَد
كَبُرَ الشِبلُ وَشَبَّت نابُهُ
وَتَغَطّى مَنكِباهُ بِاللُبَد
اِترُكوهُ يَمشِ في آجامِهِ
وَدَعوهُ عَن حِمى الغابِ يَذُد
وَاِعرُضوا الدُنيا عَلى أَظفارِهِ
وَاِبعَثوهُ في صَحاراها يَصِد
فِتيَةَ الوادي عَرَفنا صَوتَكُم
مَرحَباً بِالطائِرِ الشادي الغَرِد
هُوَ صَوتُ الحَقِّ لَم يَبغِ وَلَم
يَحمِلِ الحِقدَ وَلَم يُخفِ الحَسَد
وَخَلا مِن شَهوَةٍ ما خالَطَت
صالِحاً مِن عَمَلٍ إِلّا فَسَد
حَرَّكَ البُلبُلُ عِطفَي رَبوَةٍ
كانَ فيها البومُ بِالأَيكِ اِنفَرَد
زَنبَقُ المُدنِ وَرَيحانُ القُرى
قامَ في كُلِّ طَريقٍ وَقَعَد
باكِراً كَالنَحلِ في أَسرابِها
كُلُّ سِربٍ قَد تَلاقى وَاِحتَشَد
قَد جَنى ما قَلَّ مِن زَهرِ الرُبا
ثُمَّ أَعطى بَدَلَ الزَهرِ الشُهُد
بَسَطَ الكَفَّ لِمَن صادَفَه
وَمَضى يَقصُرُ خَطواً وَيَمُد
يَجعَلُ الأَوطانَ أُغنِيَتَه
وَيُنادي الناسَ مَن جادَ وَجَد
كُلَّما مَرَّ بِبابٍ دَقَّهُ
أَو رَأى داراً عَلى الدَربِ قَصَد
غادِياً في المُدنِ أَو نَحوَ القِرى
رائِحاً يَسأَلُ قِرشاً لِلبَلَد
أَيُّها الناسُ اِسمَعوا أَصغوا لَهُ
أَخرِجوا المالَ إِلى البِرِّ يَعُد
لا تَرُدّوا يَدَهُم فارِغَةً
طالِبُ العَونِ لِمِصرٍ لا يُرَد
سَيَرى الناسُ عَجيباً في غَدٍ
يَغرِسُ القِرشُ وَيَبني وَيَلِد
يُنهِضُ اللَهُ الصِناعاتِ بِهِ
مِن عِثارٍ لَبَثَت فيهِ الأَبَد
أَو يَزيدَ البِرَّ داراً قَعَدَت
لِكِفاحِ السُلِّ أَو حَربِ الرَمَد
وَهوَ في الأَيدي وَفي قُدرَتِها
لَم يَضِق عَنهُ وَلَم يَعجِز أَحَد
تِلكَ مِصرُ الغَدِ تَبني مُلكَها
نادَتِ الباني وَجاءَت بِالعُدَد
وَعَلى المالِ بَنَت سُلطانَها
ثابِتَ الآساسِ مَرفوعَ العَمَد
وَأَصارَت بَنكَ مِصرٍ كَهفَها
حَبَّذا الرُكنُ وَأَعظِم بِالسَنَد
مَثَلٌ مِن هِمَّةٍ قَد بَعُدَت
وَمَداها في المَعالي قَد بَعُد
رَدَّها العَصرُ إِلى أُسلوبِهِ
كُلُّ عَصرٍ بِأَساليبَ جُدُد
البَنونَ اِستَنهَضوا آبائَهُم
وَدَعا الشِبلُ مِنَ الوادي الأَسَد
أَصبَحَت مِصرُ وَأَضحى مَجدُها
هِمَّةَ الوالِدِ أَو شُغلَ الوَلَد
هَذِهِ الهِمَّةُ بِالأَمسِ جَرَت
فَحَوَت في طَلَبِ الحَقِّ الأَمَد
أَيُّها الجيلُ الَّذي نَرجو لِغَدٍ
غَدُكَ العِزُّ وَدُنياكَ الرَغَد
أَنتَ في مَدرَجَةِ السَيلِ وَقَد
ضَلَّ مَن في مَدرَجِ السَيلِ رَقَد
قُدتَ في الحَقِّ فَقُد في مِثلِهِ
مِن نَواحي القَصدِ أَو سُبلِ الرَشَد
رُبَّ عامٍ أَنتَ فيهِ واجِدٌ
وَاِدَّخِر فيهِ لِعامٍ لا تَجِد
عَلِّمِ الآباءَ وَاِهتِف قائِلاً
أَيُّها الشَعبُ تَعاوَن وَاِقتَصِد
اِجمَعِ القِرشَ إِلى القِرشِ يَكُن
لَكَ مِن جَمعِهِما مالٌ لُبَد
اُطلِبِ القُطنَ وَزاوِل غَيرَهُ
وَاِتَّخِذ سوقاً إِذا سوقٌ كَسَد
نَحنُ قَبلَ القُطنِ كُنّا أُمَّةً
تَهبِطُ الوادي وَتَرعى وَتَرِد
قَد أَخَذنا في الصِناعاتِ المَدى
وَبَنَينا في الأَوالي ما خَلَد
وَغَزَلنا قَبلَ إِدريسَ الكُسا
وَنَسَجنا قَبلَ داوُدَ الزَرَد
إِن تَكُ اليَومَ لِواءً قائِداً
كَم لِواءٍ لَكَ بِالأَمسِ اِنعَقَد


Mein Deutschland, Land der Treue!
Mein Deutschland, Land des Muts!
Wann löschet lange Reue
Die Flecken solchen Bluts?
Den Mord, womit der Feige
Den Unbewehrten trifft?
O deutschen Ruhmes Neige!
O deutscher Erde Gift!


,
если станем слушать меньшевистские разговор


Weil es also bedacht
im hohen Götterraht/ so geb ich gute Nacht.
Gott Mars fährt bitterböß vom Frieden überwunden
hin in sein altes Loch/ ob er sey gantz verschwunden/
ist noch nicht an dem Tag. Der dreygeschnautzte Hund
an seinem Kettenband nimt nichts nicht in den Mund.
Alecto/ die da hat das Römerreich gelämet/
vor Zornvergältem Grimm sich fast zu tode grämet/
Megera greint und weint/ mit Gifft jhr Antlitz wäscht/
dieweil der Fackel sind die Fackeln abgelescht/
Tisiphone die brült/ weil Charon ist ertruncken/
weil Schiffer/ Schiff und Gut und alles ist versuncken/
die Lebensspinnerin thut/ daß den Schwestern graust/
der Himmel freuet sich und was darinnen haust.


Mladý ševče, těš se, těš,
jaké štěstí nalezneš!


günahım başımdan aşkıyarab sen de bilirsin ki


Ti jedni přátelí se s Francií
a druzí jsou Rusofili,
ti od Černé Hory cos čekají, –
snad po řádech zatoužili?...


V snách píseň hor, to rodných hor,
když slyší dumnou tak,
ten mladý hoch, tak mladý hoch,
vždy rozpláče se pak.


欲晓初闻长乐钟
一庭残月海棠红
如何借得徐熙手
画作屏风立殿中


Wer ein Weinberg Gottes ist, ewig wohl verwahret stehet,
Nicht ein gutes Werk noch Wort, nicht ein Blatt verloren gehet;
Gott behüt't ihn Tag und Nacht in den Freuden, in der Pein,
Und ihm seinen Lebenssaft augenblicklich flößet ein.
Gott ist solchem Liebe nur, in dem ja kein Zorn zu finden,
Sünd', Vernunft und Eigenheit müssen nur den Zorn empfinden;
Solche Hecken reißt er um, solche Dornen müssen dran,
Eh' Gott frei in unsern Grund als die Liebe fließen kann.


Isten veled Karlsbad szép tája! -
Örökké az ember nem állja,
Rothad neki tüdeje-mája; -
Igy végződik a földi pálya.
Alás’szolgája!


Sonst log ich nicht.
Nun seit er spricht:
Du sollst mir fein mit Küssen
Die losen Lügen büßen,
Red' ich kein wahres Wörtchen mehr.
Nun, Schwestern, sagt, wo kömmt das her?


Klage dich nur selber an!
Wenn ich dir zu viel gethan.
Deiner Augen Zauberkerzen
Zwingen hundert zarte Herzen,
Daß dich keines hassen kann.
Klage dich nur selber an! etc.


V moje smutné, tiché snění
a běd žití v chmurný tem
Bůh mi dal kdys hlavu zlatou,
s mojí sladkým retem spjatou, –
lásky sen sní pod sněhem.


Vitéz Ferenc viceporkoláb, Nagy Tamás,
Filöp András, Bay Ferenc, Bay András,
Deli Balázs, Balog András, Nagy Balázs,
Pető hadnagya az Somogyi András.


Der Lorbeer, den mit frommer Hand
Das neugeborne Vaterland
Um seines Retters Schläfe wand,
Wird ewig wie des Friedens Oelzweig grünen.


四山饶雨气
一涧落泉声
此处销残暑
还同茂宰行


Byřtláři vztek nadme plíce,
dopálí se nad míru,
že ta dcera darebnice
nezná žádnou manýru.


řeč zastavil mu novým přívalem,
a v málo vteřinách byl mrtev již.


Or tu ne vieni solo. Che festi di nostra sorella?
l'hai divorata? – E fise riguardavan pur me.


Mahomed.


宫烛分烟眩晓霞
惊心知又度年华
榆羹杏粥谁能办
自采庭前荠菜花


From it's long Sleep, all Human Race shall rise,
And see the , and  advancing in the Skies,
To their Old Tenements, the  return,
Whilst down the Steep of Heav'n, as swift, the  descends,
These look illustrious bright, no more to mourn,
Whilst, see! distracted Looks yon stalking Shade attend,
The  no more shall conflict on the Deep,
Nor rugged Waves insult the lab'ring Ship,
But from the Wreck in Triumph they ,
And borne to , shall tread .


Se può fortuna e 'l varïar del pelo
Altrui cangiar, convien ch'ardendo sude
Qualunque avvampa o vil foco o sincero.


Wie an hellen Sommertagen
Rosenblätter streut der Wind,
Wünsch' ich, daß sie zu dir tragen,
Gruß und Lied, du Sommerkind!


Tierra quiero poner, pues que remedio,
con ausentarme, amor, rigor tan grave;
pues no hay rayo tan fuerte que se alabe
que entró en la tierra, de tu ardor remedio.


Sabe Dios sin saber de vos deseo,
y témolo saber más que la muerte:
ved, señora, cuál es mi mala suerte,
de qué contrarios tormentar me veo.


Ein reinrer Aether lache herab auf dich!
Tönt, Nachtigallen, wann sich der Abend neigt,
Im Apfelbaum vor ihrem Fenster,
Goldne Träum' um ihr Mädchenbette!


空斋寂无人
丝桐奏流水
飞絮落寒潭
静逐浮云起


Jde měsíc květů, ejsa hej,
předtuchy bouří nocí chvějí!
Ó, sestro, dobrý pozor dej,
kde zrádné prohlubiny zejí.


Doch des Herodes Henkersknechte,
So sicher sie auch spähn und schlagen,
Sie treffen nimmermehr das rechte:
Das wandert sänftiglich getragen. –
In seinen Traum am Mutterherzen
Verirrt sich nicht der Mörder Toben;
Es ist ein Kind, zu andern Schmerzen
Und andrem Sterben aufgehoben.


Nedávno co putovala,
Vše hned ve mně okřálo,
Mladost v oudech panovala,
Srdce mé se zasmálo.


A tu jsem rád, že ušetřil mne Osud
to hrozně tupné ponížení dosud –
tam rozbít malý krám,
a dav ten vzteklý, posedlý a tupý,
jenž se kol panoram a kejklů kupí,
v tom trhu lákat k veršům svým a myšlénkám!


Ó ve paprsků reji
plá mnohem kouzelněji
na Kapitol,
na villy, na zahrady,
kde tichnou serenady,
půl ples, půl bol,


Wohlauf! es ruft der Sonnenschein
Hinaus in Gottes freie Welt!
Geht munter in das Land hinein
Und wandelt über Berg und Feld!


Da quelli scogli, onde Colombo infante
Nuovi pe 'l mar vedea mondi spuntare,
Egli vide nel ciel crepuscolare
Co 'l cuor di Gracco ed il pensier di Dante


Levin biß nicht so stoltz daß Celsus dich erhoben/
Er pfleget Esel/ Leuß/ und Affen wol zu loben.


¡Oh campos verdaderos!
¡Oh prados con verdad frescos y amenos!
¡Riquísimos mineros!
¡Oh deleitosos senos!
¡Repuestos valles, de mil bienes llenos!»


O que é bonito neste mundo, e anima,
É ver que na vindima
De cada sonho
Fica a cepa a sonhar outra aventur
E que a doçura
Que se não prova
Se transfigura
Numa doçura
Muito mais pura
E muito mais nov


»Du bist nicht krank!« hör' ich den Arzt erwiedern
Auf dieser Klagen ungestümes Heer.
»Setz' gegen deine Bücher dich zur Wehr!
Laß dir den trägen Mut Natur befiedern!


Divné ptáče zlatohlavé,
oči jako jeden plamen,
stále cigán hledí na ně,
jakby tajným kouzlem zmámen.


Алексей Максимович,
          как помню,
              между нами
что-то вышло
       вроде драки
            или ссорЯ ушел,
    блестя
       потертыми штанами;
взяли Вас
     международные рессорНынче —
и́начСед височный блеск,
         и взоры озарённеЯ не лезу
     ни с моралью,
           ни в спасатели,
без иронии,
как писатель
      говорю с писателеОчень жалко мне, товарищ Горький,
что не видно
      Вас
        на стройке наших днеДумаете —
      с Капри,
          с горки
Вам видней?
Вы
       и Луначарский —
          похвалы повальные,
добряки,
    а пишущий
          бесстыж —
тычет
   целый день
        свои
          похвальные
листЧто годится,
чем гордиться?
Продают «Цемент»
         со всех лоткоВы
      такую книгу, что ли, цените?
Нет нигде цемента,
         а Гладков
написал
    благодарственный молебен о цементЗатыкаешь ноздри,
         нос наморщишь
и идешь
    верстой болотца длинненькогКстати,
    говорят,
        что Вы открыли мощи
этого…
    КалинниковМало знать
     чистописаниев ремёсла,
расписать закат
       или цветенье редькВот
  когда
     к ребру душа примерзла,
ты
     ее попробуй отогреть-ка!
Жизнь стиха —
тоже тихЧто горенья?
      Даже
        нет и тленья
в их стихе
     холодном
         и лядащеВсе
  входящие
       срифмуют впечатления
и печатают
     в журнале
          в исходящеА рядом
    молотобойцев
           ана́пестам
учит
   профессор Шенге́лТут
  не поймете просто-напросто,
в гимназии вы,
       в шинке ли?
Алексей Максимович,
          у вас
            в Италии
Вы
      когда-нибудь
        подобное
            видали?
Приспособленность
         и ласковость дворовой,
деятельность
      блюдо-рубле- и тому подобных «лиз»
называют многие
        — «здоровый
реализм» —
И мы реалисты,
       но не на подножном
корму,
   не с мордой, упершейся вниз, —
мы в новом,
      грядущем быту,
             помноженном
на электричество
        и коммунизОдни мы,
     как ни хвали́те халтуры,
но, годы на спины грузя,
тащим
    историю литературы —
лишь мы
    и наши друзьМы не ласкаем
       ни глаза,
           ни слухМы —
    это Леф,
        без истерики —
                 мы
по чертежам
      деловито
          и сухо
строим
    завтрашний миДрузья —
     поэты рабочего классИх знание
     невелико́,
но врезал
     инстинкт
         в оркестр разногласый
буквы
   грядущих векоГорько
   думать им
        о Горьком-эмигрантОправдайтесь,
       гряньте!
Я знаю —
     Вас ценит
            и власть
             и партия,
Вам дали б всё —
        от любви
            до квартиПрозаики
     сели
       пред Вами
           на парте б:
— Учи!
    Верти! —
Или жить вам,
       как живет Шаляпин,
раздушенными аплодисментами оляпан?
Вернись
    теперь
       такой артист
назад
   на русские рублики —
я первый крикну:
        — Обратно катись,
народный артист Республики! —
Алексей Максимыч,
         из-за ваших стекол
виден
   Вам
     еще
       парящий сокол?
Или
  с Вами
     начали дружить
по саду
    ползущие ужи?
Говорили
     (объясненья ходкие!),
будто
   Вы
     не едете из-за чахоткИ Вы
   в Европе,
       где каждый из граждан
смердит покоем,
        жратвой,
            валютцей!
Не чище ль
     наш воздух,
          разреженный дважды
грозою
    двух революций!
Бросить Республику
         с думами,
              с бунтами,
лысинку
    южной зарей озарив, —
разве не лучше,
       как Феликс Эдмундович,
сердце
    отдать
       временам на разрыЗдесь
   дела по горло,
         рукав по локти,
знамена неба
      алы́,
и соколы —
      сталь в моторном клёкоте —
глядят,
    чтоб не лезли орлДелами,
    кровью,
       строкою вот этою,
нигде
   не бывшею в найме, —
я славлю
     взвитое красной ракетою
Октябрьское,
      руганное
          и пропетое,
пробитое пулями знамя!


Llevaba en la cabeza
una Lechera el cántaro al mercado
con aquella presteza,
aquel aire sencillo, aquel agrado,
que va diciendo a todo el que lo advierte
«¡Yo sí que estoy contenta con mi suerte!»


تجلّي حبيب الأرواح
قبل بزوغ الفجر
قامت بقلبي الأفراح
وقد تسامى سكري
دارت علينا الأقداح
من خمرة البكري
بطيب نشرٍ فوّاح
حاكي ليالي القدر
شربت منها كأسا
وزدت فوق الكاس
ولي فؤادٌ أمسى
يتيه بين الناس
دخلت حيّا حرسا
من سطوة الوسواس
فيه الحمام النوّاح
غنّى دجا والقمري
لمّا سقاني الساقي
تجلّى لي بالقرب
فقلت للعشّاق
آن أوان الشرب
من كان مثلي راقي
في حبّه للحبّ
يكتم جميع الأجراح
في عسره واليسر


Ein Ungeziefer ruht
In Staub und trocknem Schlamme
Verborgen, wie die Flamme
In leichter Asche tut.
Ein Regen, Windeshauch
Erweckt das schlimme Leben,
Und aus dem Nichts erheben
Sich Seuchen, Glut und Rauch.


Dann wollen Männer nicht sterben,
Und Weiber Kindlein nicht wiegen,
Dann nahet Mord und Verderben,
Und Völker müssen erliegen,
Und Schlachten mähen das Alte,
Damit sich Neues gestalte.


Aw weh, Jerusalem, das Christenheit benennt!
Ich stimme an in klag dein klagelid!
Jehovens Rache ist noch zehnfach mehr entbrennt!
Noch zehnfach mehr verstösstdu Jesusfrid!
Mein hertz ist gäntzlich matt!
Der falschen Libe satt!
In hauptgefahr nach seel, geist, leib gesätzt,
Wiwohl noch unverletzt.
Ich muste recht di schöne libe schmekken,
Das ich dich könt, Jerusalem, entdekken.


Dem Worte sein und der Natur
Vertraute Gott das Knäblein nur,
Wo sich der Felsenstrom ergeußt,
Erhub sich früh sein Helden-Geist.


Publicado no livro Fanfarras (1882) Poema integrante da série Flores Funesta
In: DIAS, Teófil Poesias escolhida Se intro e notas Antonio Candid São Paulo: Conselho Estadual de Cultura, 1960


Von der Einfalt soll ich dir,
Gutes Mädchen, etwas sagen?
Allzu selten tönt von ihr
Noch ein Lied in unsern Tagen!


Je ovšem hnusná píseň politická,
jí za štít když se krčí prospěcháři,
když s nestoudnou a drze vzdutou tváří
se nadýmá jak věštba mučednická.


Donde hay fuerza de hecho,
se pierde cualquier derecho.
—Sentenció Cervantes—
Donde el hecho no es la fuerza,
latidos nacen, poesía se trenza.
—Sentenció un poeta—


Ein wilder Schwarm! Die Luft war warm,
Die Prärie blumig wallte,
Von Kelchen bunt war jeder Grund
Und jede Felsenspalte –
Da flogen sie, da sogen sie!
Nun surrt es in den Zellen,
Die künftig Jahr, hold Doppelpaar,
Den Christbaum dir erhellen!


Prolomte tu starou kůru,
kterou vrh’ nám, těžkou můru,
Perun na náš kraj,
rozbijte tu křivdu všecku,
jež tu dusí po německu
české síly máj!


Každá nejhezčejší,
cizí nebo zdejší,
až dosbírá hrstky v řádku,
u něho se staví v chládku,
a to všecko zastane,
přídavkem prý dostane
po dukátku.


أَرى لِلكَأسَ حَقّاً لا أَراهُ
لِغَيرِ الكَأسِ إِلّا لِلنَّديمِ
هُوَ القَطبُ الَّذي دارَت عَلَيهِ
رَحى اللَذّاتِ في الزَمَنِ القَديم


Co prý nyní holky barev
naplácají na své tváře!
Jen když žaludek je zdravý,
přijde sama zdraví záře.


cuando desoye mi aquejar sensible,
y ocultando el candor de su semblante
¡arden en ira sus divinos ojos!


Costì non vanno i tabacchini in volta,
non ci han punto che fare i ganimedi;
né i buffoni ci suonano a raccolta.


A letíš! – Jiskry roní
se v žití suchopár,
leť, olympický koni,
buď, bratře, s tebou zdar!


Mein Geist will in die Wüsten ziehn/
Und wünscht ihm Dauben-Flügel an/
Weil er vor Angst nicht bleiben kan/
Da wo die Menschen sich bemühen
Von Gott noch weiter weg zu gehen/
Und niemals bey sich selbst zu seyn.
Ich kan den Jammer nicht mehr sehen/
Und bleibe selbst dabey nicht rein.


午窗读倦枕书眠
起拆茶包手自煎
大地众生愁暍死
清风一壑可能传


Tu nimmer, was du willst, leg lieber still dich hin,
Daß Gott nur in dir woll' und wirk' nach seinem Sinn!


تَحِيَّةُ مُشتاقٍ بَعيدٍ مزارُهُ
أَبى شَوقُهُ أَن يَستَقِرَّ قَرارُهُ
إِذا نَفحَةٌ مَرَّت بِهِ قاهِرِيَّةٌ
ذَكَت في الحَشا بَينَ الجَوانِحِ نارُهُ
وَما شامَ مِن أَعلا المُقَطَّمِ جفنُهُ
سَنا بارِقٍ إِلّا تَوالَت قُطارُهُ
حَديثُ صِقالِ الخَدِّ لَم يَذوِ وَردُهُ
وَلا دبَّ كَالريحانِ فيهِ عِذارُهُ
إِذا زادَهُ جَنياً وَشَماً مُتَيَّمٌ
ذَكا وَردُ خَدَّيهِ وَزادَ اِحمِرارُهُ
ضَمانٌ على عَينَيهِ إِن طاشَ سَهمُهُ
إِذا ما رَمى أَن لا يَطيشَ اِحوِرارُهُ
خَليلَيَّ لا وَاللَهِ ما القَومُ قَومُهُ
إِذا غابَ مَن يَهوى وَلا الدارُ دارُهُ
فَإِن أَنتُما لَم تُسعِداني عَلى الهَوى
ذَراني وَشَوقي عَزَّهُ لي وَعارُهُ
أَحِنُّ إِلى مِصرٍ وَيا لَيتَ أَنَّ لي
إِذا ذُكِرَت مِصرٌ جَناحاً أُعارُهُ
فَآوي إِلى ظِلٍّ ظَليلٍ وَنائِلٍ
جَزيلٍ وَملكٍ حالفَ العِزَّ جارُهُ


Die Niemand versteht,
Als meine Seele ...
Wo für mich noch weht


偷得南楼半月闲
营车驿马又间关
欲知后夜相思处
银汉星河月一弯


Mladosti mé zámek neveliký,
zpola lehký empire, zpola rokoko,
v koutech spí tu stíny romantiky,
staré zvěsti svítí ze tmy hluboko.


Uns werth, wie Flakkus war sein Quintilius,
Der unverhüllten Wahrheit Vertraulichster,
Ach kehre, Gärtner, deinen Freunden
Ewig zurück! Doch du fliehest fern weg!


    O que sonho noite e dia,
    E à alma traz-me poesia
    E me torna a vida bel
    O que num brando roçar
    Faz meu peito se agitar,
    É o teu seio, donzela!


Celui-ci fait trois pas. La peur le cloue en place :
Au sommet d'un tronc noir qu'il effleure en passant,
Plantés droit dans sa chair où court un froid de glace,
Flambent deux yeux zébrés d'or, d'agate et de sang.


Bajo el sopor canicular se enerva
la calle tortuosa de misterio,
donde, amarilla y fláccida, la yerba
crece como en un viejo cementerio.
El sol ciega... Las puertas entornadas
esperan algo que vendrá seguro,
ahogando en el silencio sus pisadas
y arrastrando su sombra sobre el muro.
La oscuridad de pobres interiores
acuchillan de luz los resplandores
de familiares cobres, y en el fondo
la vaga y verde claridad del huerto...
¡Reina un silencio tan pesado y hondo
como si todo se encontrase muerto!


V dlouhé řadě duchové se táhnou bílí;
duchové? Ne, těm jsou nejspíš k přirovnání;
v řadě dlouhé, vážně, s odměřenou pílí –
břímě mnohých let jim vetchou hlavu sklání.
Vítr pootevřeným tam oknem řinká,
v chodbách dlouhých, pustých dutě kroky znějí,
zvonku zpěvný hlas jim lehký pochod cinká,
a již to zní v chóru: Miserere mei. – –
Ty tam šedý muži v pozadí všech bratří!
proč tvá ústa němá, k zpěvu nedruživá?
a to oko proč tak mrtvě před se patří,
a tvá duše zbožných žalmů zneužívá?
Či v tvém srdci neplá, nevře nic, co hodno zpěvu?
či ti netřeba se modlit za své hříchy?
či ti nebát, myslíš, božího se hněvu,
ani úpadku ve kluzkost zloby, pýchy? –
Tvářli mnohá vráska, jizva z bojů s časem,
vlasyli jak mléko, oko na zhasnutí,
hlava těžká, k přirovnání s zralým klasem,
ňádra chorá, jen tak stačíc k oddechnutí,
ruka slabá, nohali jen s těží krokům slouží,
duše chorá, tak že zdá se, že jak svíce
dohořelá vyhasnouti touží – – –
ba tomu se nebát hříchu více.
Pročs však zamyšlený? Zpytuješ své žití?
Zpytuješ, jak daleko ti paměť sáhá?
Paměť? Paměť? – Bláhový! Snad v zvadlém kvítí
vůni hledáš, na něž smrt jen sáhnout váhá?
Nerouhej se! Života sesuté plány,
z nichž jen smutné zříceniny oku zbyly,
ale ještě velebny, ač rozsypány,
že nás smělostí svou ohromily –
nesplněné touhy, z naděje jen klamy –
oklamané sny a ztracené ty ráje – –
ba ta vetchá paměť více ví, než sami
vypovědět můžem v bujném květu máje.


¡Ved los hombres cuál son, ved qué inhumanos!
Un Redentor el cielo les envía
y en la terrible cruz, dulce María,
clavan los hierros sus divinas manos;
mirad los hierros, y llorad, hermanos,
llorad por el dolor de su agonía
y con lágrimas laven nuestros ojos
los duros clavos en su sangre rojos.
Vino el profeta y su divino canto
los hombres del error no conocieron
y ese premio cruel los hombres dieron
al bueno, al justo, al virtuoso, al santo;
si podemos borrar con nuestro llanto
el crimen que los hombres cometieron,
con sus lágrimas laven nuestros ojos
los duros clavos en su sangre rojos.
Con estos clavos, infeliz memoria,
arrancados del cuerpo moribundo
ha escrito el pueblo ingrato y furibundo
del hijo del señor la eterna historia.
Él vino al mundo a conquistar su gloria,
con duros clavos se la paga el mundo
y es menester que laven nuestros ojos
los duros clavos en su sangre rojos.
Esto queda a la tierra del Mesías
los clavos nada más de su tormento
que a los hombres darán remordimiento
en cuanto duren sus penosos días;
huyamos de moradas tan sombrías
volemos de la gloria a nuestro asiento;
pero estos clavos en su sangre rojos
con sus lágrimas laven nuestros ojos.


Outstretch'd in all the luxurie of ease
They pluck'd rich misletoe of virtue rare;
Their lippe was tempted by each kindlie breeze,
That wav'd the branch to proffer acorns fair;
While out the hollow'd root, with sweets inlaide,
The murm'ring bee her daintie hoard betrayde.


A dole ve zdech města malý kruh –
rub zrcadla to – co za ním se to děje,
to vražda je, a hrůza jitrem věje
a krví leskne dláždění se pruh.


铁锁沈沈截碧江
风旗猎猎驻危樯
禹门纵使高千尺
放过蛟龙也不妨


Nun müssen wir in Ewigkeit
Vergehn in diesen Qualen
Und unsre Lust und Eitelkeit
Mit Leib und Seel bezahlen.
O Ewigkeit, o Ewigkeit!
Wer kann die Läng aussprechen?
Wer zählt die Jahre dieser Zeit,
In der man uns soll rächen?


Yo vi la noche ardiendo en su tamaño, 1
y yo crecía hacia la noche pura
en un afán secreto de estatura,
uniendo mi alegría con mi daño.
Y aquella realidad era un engaño,
en un sabor de ensueño y de aventura;
y abrí los ojos en la noche oscura,
y yo era yo, creciendo en un extraño. 2
Y yo era yo, pequeño en mi amargura,
muriendo en sombra bajo el cielo huraño
y cada vez más lejos de la altura.
Y odié mi realidad y amé mi engaño,
y entonces descendió la noche pura,
y sentí en mi estatura su tamaño.


Was für Wellen, was für Flammen
Schlagen über mir zusammen,
Ach wie groß ist meine Noth.


Po skále voda hmatá, sáhá,
tak svůdná, tak vlahá,
a jiskří se a krabatí,
když sluneční oři,
než zmizeli v moři,
zabrali v oprati.


Eins abents gieng ich aus nach fischen,
ein gutes nachtmal zu erwischen,
mit einem angel an den Rein,
die sonn gar überhitzig schein,
hart stachen die bremen und mucken;
urplötzlich war die sonn verrucken,
das schwarz gewülk nach wetters furm,
der sudwint wet mit großem sturm,
die lantschaft wurt finster und dunkel,
des himels blitz leucht als carfunkel,
die donnerstrel die wurden klopfen,
das gwülk regnet mit liechten tropfen;
nach dem wurden sie reichlich gießen,
die kleinen bechlein wurden fließen,
mit trüben waßern überwalln,
aus dem gebirg und welden falln,
das ich triefnaßer kaum entfloch
am gstat zu einem felsen hoch;
da schmücket ich mich in ein kluft,
zu warten in des steines gruft,
biß das schwer wetter überkem.
in dem ich einen man vernem
in einem hag für disem hol.
erst wart ich sorg und engsten vol,
wan er verwandelt sein gestalt:
iezt wurt er jung, dann wurt er alt,
iezt war er schön, dann wurt er scheußlich,
iezt holdselig, dann wurt er greußlich,
iezt sah er zornig, darnach gütig,
iezt war er ernsthaft, dann senftmütig,
iezt wol gekleidet, dann zerhadert,
iezt stillschweigent, darnach er tadert,
iezt lachet er, darnach er weinet,
iezt war er kurz, dann lang erscheinet,
iezt war er glat, dann kürzlich bartet,
all augenblick sich anderst artet.
ich dacht, das muß Vulcanus sein,
der schmidt die donnerstrel allein,
o solt ich disen man ansprechen?
in dem so war das wetter brechen,
der regn der war sitlich nachlaßen,
da gieng der wunderman sein straßen.
ich eilt im nach und redt in an:
o Vulcane, wo wilt hin gan?
er sprach: du felst, ich bin Baldanderst.
ich sprach: sag mir, woher du wanderst!
er sprach: ich kom von allen enden,
von undern und von obern stenden,
und wil nun hin an alle ort
der ganzen welt. auf dise wort
sprach ich: was ist dein werk bei in?
Baldanderst sprach: merk, wo ich bin,
bei adel, bauern und hantwerken,
bei steten, schlößer, dorf und merken,
in königreich, provinz und lendern,
da tu ich alle ding verendern;
den frid verender ich in streit,
fruchtbare jar in teure zeit,
die gwaltigen von leut und lant,
die erlichen in spot und schant,
die glückhaftigen in unglück,
die senftmüting in zorens tück,
die großmütigen in verzagung,
die milt, gabreichen in versagung,
die reichen in armut, hartsel,
die rusamen in arbeit, quel,
die nutzhaften in brechling schaden,
die gunstreichen in ungenaden,
die liebhabenden in den neit,
die frölichen in herzenleit,
die kurzweiligen gar verdroßen,
die leding in gfengnus verschloßen;
die jungen verker ich in alt,
die schönen in ganz ungestalt,
die gsunden in krankheit und not,
die lebendigen in den tot,
dergleichen auch herwiderum:
das ist in summa summarum
mein werk auf ganzer erden kreiß,
darumb ich wol Baldanderst heiß.
ich sprach: du bist ein wüster gast,
weil du kein ander tugent hast,
wan das du alle ding verkerst.
Baldanderst sprach: kennst du mich erst?
bin ich doch lang gewest umb dich;
wo du hinkamst, da fantst du mich,
ich bin der ganzen welt durchreiser,
verschon weder fürsten noch keiser,
ich mach balt anderst alle ding.
mit dem er trutzig von mir gieng.


Du nur im Wechsel standhafts Glücke,
Wie lange blendet uns dein Schein?
Wie lange sollen deine Tücke
Geehrt, ja angebetet, feyn?


si la voz regalada pudo tanto
que abrió las puertas de diamante duro,
y un rato suspendió de aquel oscuro
lugar la pena y miserable llanto;


Takto i my z dálky polotmavé,
Clonou věkův na půl zastřené,
Na to světlo zříme pronikavé,
Na ty hvězdy věčně sbratřené,
Které v jasnosti své plápolavé
Národ slovanského plemene
Oblažily září svého světla,
Kdyžto Rasticova sláva květla.


Doch Vögel und Blumen und Menschen vereint,
Sie trauern, wenn ihnen die Sonne nicht scheint.
Die Sonne des Lebens ist Humanität,
Und wer es verleugnet, es nicht versteht! –


Was befreundet doch das Saufen?
Es ist nur des Pöfels Brauch,
da man Brüderschaft muß kaufen
um das, was nur füllt den Bauch,
die denn kaum so lange steht,
bis der Soff vom Leibe geht


Cuando amanezca el iracundo día
que en la mente de Dios leyó el Profeta,
y, al agrio son de la final trompeta,
abandone de Adán la raza impía,


Oi Dëo merçé, qual'è quela crepa
che de sì sola tanto valor strepa
che çascadum remagna mentecapto?


A provokuje ke kopanci.
Tak pomalu jsme jeho psanci.
Mlčením lidé zabíjí
a jiní tě pochvalou poblijí
a jiní zákeřně bodnou.


叶底榴花蹙绛缯
街头初卖苑池冰
世间各自有时节
萧艾著冠称道陵


小车日日碾征尘
卧即看书坐欠伸
露宿风餐二千里
青山无处不随人


Mich dünkt, wenn Koridon von andern Leuten spricht,
Daß es ihm an Verstand gebricht,
Und, wenn er, was er selbst verrichtet hat, erzählt,
Daß es ihm an Gedächtniß fehlt.


Patos del aguachirle castellana
que de su rudo origen fácil riega,
y tal vez dulce, inunda nuestra Vega,
con razón Vega, por la siempre llana;


فإن يفقدوني يفقدوا غير منة
لسانكم والعِي يعدل بالشللْ


أينَ مِنّي ظبيةُ الغزلانِ أينا؟
انطوى الوَصْلُ بنا يومَ التقينا
وتَباعَدْنا وأنفاسُ الرُّبى
زفراتٌ تَملأُ الوادي حَنِينا
ما رَضِينا لا وعَهدُ اللهِ لا،
سيظلُّ الحُبُّ تَيَّارًا دَفِينا
وستبقى كَعْبَةُ الحُبِّ لنا
مَعْبَدًا، نَتْلُو نَشِيجًا وأَنينا
وحكاياتُ غَرامٍ لم تَمُتْ
سوفَ تَبقى قصةُ العِشْقِ سِنينا


Du bist ganz Magd, ganz Dienerin. Von Antlitz
gemeißelt nicht so sehr wie Meine Herrin;
und auch an Leib nicht allsosehr verfertigt
von Künstlerhand, so Elfenbein und Silber
und Mond.


Na lůžku tak vedle poustevníka
v myšlenkách se zmítal malý Jeník.
Neslet spánek na zmdlená mu víčka,
spíše palčivost jak těžká můra
sedla na ně. Rozhlížel se po tmě,
hledal okénko a hledal dveře,
napínaje do tmy bystré oko.
Dlouhá byla noc a spěla zvolna
nad lesy a poustevníka chatou.
Mohla půlnoc být, kdy zved se vítr,
zaleh v stěny chaty, řinčel v okno,
krátce jen, by kdesi zdřímnul v skalách,
ale brzy začlo pršet, kapky
bily v okna, šumíce v svém pádu,
došková je střecha ztlumovala,
takže hlukem nebyly, spíš hudbou,
v tvrdý spánek sladce konejšící.
Otec Matouš užil této hudby
do sytosti, jak to zdravý chrapot
dokazoval; ale Jeník nespal,
ať se jak chtěl obracel a zmítal.


Se escucha una polifonía de ángeles de la guarda:
La sonrisa del niño es como el alba
que del pecado las tinieblas salva
Del horizonte la amplia raya
Ante tanta dulzura se desmaya.
La sonrisa del niño es como el alba
que del pecado las tinieblas salva
Del horizonte la amplia raya
Ante tanta dulzura se desmaya.


Proč Bůh vložil v naše srdce touhu?
Klad' ji kotvou, či jak skutků vzprouhu?
Je to volavka snad, člověk v přemítání
by se octnul slepý v ptáčníkově dlani?
Ptáčník – zlý je osud – čekat bys jej nechal,
zatím čekáš sám, co za tebou on spěchal,
pak se vysměje ti, drže tebe v hrsti.
Bráníš se? On rty ti zavře hrobu prstí.


Au temps où vont naître les roses,
Puisqu'il est des heures moroses
Même pour les fils d'Apollon,
Pleure, pleure, mon violon.


Weil die Freude nun die Rettung preist,
Die dem Krieg sein Schwert zerbrochen,
Sinkt erinnernd in sich selbst sein Geist.
Was gelitten, was verbrochen
Seine Brüder, fühlt sein deutsches Herz;
Mut im Auge, doch noch bleich von Schmerz
Hat die Wort' er ausgesprochen:


Großer Brahma! nun erkenn ich,
Daß du Schöpfer bist der Welten!
Dich als meinen Herrscher nenn ich,
Denn du lässest alle gelten.


Dodici figli è un gioco, anzi di questi
Che obedienti sono, et virtuosi
Prendo piacer, ne mi fur mai molesti.


Ježíši nejsladší! Pohlédni s nebe
na krev se kouřící z polí a z cest,
z lidí, jimž slovem Tvým kázáno jest:
Bližního miluj jak sebe!


Forschen Fragen
Du trägst Antwort
Fliehen Fürchten
Du stehst Mut!
Stank und Unrat
Du breitst Reine
Falsch und Tücke
Du lachst Recht!
Wahn Verzweiflung
Du schmiegst Selig
Tod und Elend
Du wärmst Reich!
Hoch und Abgrund
Du bogst Wege
Hölle Teufel
Du siegst Gott!


映日漾清渊
沿沙暴玄甲
爱尔千岁姿
藏身一莲叶


Mir war der Mensch nicht Zutat seiner Röcke,
Als Kinder, Brüder liebt ich alle gleich:
Ihr teilt die Schar in Schafe und in Böcke,
Und mit den Böcken nur erfreut ihr euch.


en estas angosta esquina de la tierra.


穰侯老擅关中事
长恐诸侯客子来
我亦暮年专一壑
每逢车马便惊猜


Ich schließ' die Augen jetzt und sage gute Nacht
Der Sichtbarkeit, dem Traum, damit ich auf der Wacht
Mit Herzensinnigkeit vor deinen Augen leb'
Und deinem Geiste Raum in mir zu wirken geb'.


A kde je ruch, tam nový život klíčí,
a kde je život, tam je lad i řád,
co vespol sváří se a varem syčí,
to souzvukem juž vyzní napořád!


С темными бурями споря
Возле утесистых стеДва моряка возвращались на север
Из Средиземного моря
С семьею сиреМеркнул закат бледно-алыПлыли они, вдохновенны и горды…
Ветер попутный, сырой и усталый,
Гнал их в родные фиордТам уж толпа в ожиданье
С берега молча глядела…
В море сквозь сумерки синие
Что-то горело, алело,
Сыпались белые розы
И извивались, как лозы,
Линии
Женского телВ бледном мерцанье тумана
Шел к ним корабль, как рог изобилья,
Вставший со дна океанЗолото, пурпур и тело…
Море шумело…
Ширились белые крылья
Царственной пены…
И пели сирены,
Запутаны в снасти,
Об юге, о страсти…
Мерцали их лирА сумерки были и тусклы и сырСинели зубчатые стенВкруг мачт обвивались сиренКак пламя, дрожали
Высокие груди…
Но в море глядевшие люди
Их не видали…
И мимо прошел торжествующий сон
Корабли, подобные лилиям,-
Потому что он не был похож
На старую ложь,
Которую с детства твердили и


A totéž jitro, týž vzduch jako tam,
po plesu zrovna pro ten hloupý klep
když rozešli se. – Pro vždy zůstal sám.


Da kann man wahrlich denken nicht,
Daß man bald liegen werde
Tief unten ohne Sang und Licht
Bei Wurzeln in der Erde.


Scham ist Zierde. Keine holdre Farbe
Weiß ich, als das schamhafte Erröten
Einer Reinen, die das Süß-Geheime
Heilig hält; es ist ein vornehm Zeichen
Guter, wohlgeschaffner Art und adlig;
Aber niederträchtig und gemeiner Seelen
Schmachmal ist das scheue Blickeirren;
Schlechte Säfte kündet es und Triebe,
Die im Keim schon faul sind. Möge keine
Mit dem Moderatem dieser Krankheit
Meine Blumenbeete mir verpesten!


Per essa guerra sempre se ragiona
mecidi, tradimenti e inganni molti
e sormontar li stolti,
ghiotton lascivi e pien d'ogni follia;
e chi può peggio fare ha la corona,
e gli omin bon convien che stieno occulti
e tengano sepulti
i san consegli e di pace la via.
Guerra non cerca altra mercanzia
che ferri d'omicidio, se ben guarde,
polvere da bombarde,
veneno in saetame, e l'altro more,
e sempre c'è suspetto dentro e fore.


Bate a cancela da estrada
Constantement
Cavaleiro, à disparada,
Lá vai no cavalo ardent
Cavaleiro em descuidada
Marcha, lá vem indolent
Passa, ondeia levantada
A poeira, toldando o ambient
Bate a cancela da estrada
Constantement
Bate, e exaspera-se e brada
Ou chora contra o batente:
(Ninguém lhe ouve na arrastada,
Roufenha voz o que sente)


Ja ich muß es auch bejahen/
Daß die Liebe stärcker flammt
Als die Strahlen ingesammt/
Wann sich Titan pflegt zu nahen/
Wann die Sonn' am höchsten steht
und die Hitze sich anfäht.


Vyšlo nás mnoho – svět krásný byl;
ten jeden zpíval – ten druhý pil,
ten třetí se pro holky s každičkým bil;
jaký náš cíl?


好去西安苏县丞
千年求友近严陵
江山如彼君如此
正似玉壶寒露冰


外貌千层绿
中心一晕红
封侯吾不愿
颇羡木奴丰


强梳稀发著纶巾
舍杖空行试病身
花间自欲裴回立
稚子牵衣不许人


»Ich reite zu meiner Liebsten hin,
Meiner braunen Herzensfreude,
Braunrößlein ist das Brautgeschenk,
Das Brautbett ist die Heide!«


Ob wol ich viel Jahr gesessen/
Arm und Elend/ als vergessen/
Hab gewohnt bald hie bald dort/
In der Stadt und auff dem Lande/
Im betrübten Witwen Stande/
Hie an diesem frembden Ort.


Und Clärchen reicht den Kranz! – Vorangegangen,
Frei von der Erde Fesseln, darf die Treue
Im Sternenkleid der Freiheit strahlend prangen –
Daß sich der Bund auf ewig nun erneue,
Winkt ihm des Engels sehnendes Verlangen.
Süß wird der Tod, denn selig war die Weihe! –
O hört ihn selbst, wie er den Sieg errungen!
Blickt hin, wie sich der Held zum Licht erschwungen!


Der mathematsche Theolog,
Der sich und andre nie betrog,
Saß zwischen zweimal zweien Wänden,
Mit archimedscher Düsternheit,
Und hatte – – welche Kleinigkeit!
Des Zirkels Vierung unter Händen.
Kühn schmäht er auf das x + z
(Denn was ist leichter als geschmäht?)
Als ihn der Hochmut sacht und sachte
Bei seinen Zahlen drehend machte.
So wie auf einem Fuß der Bube
Sich dreht, und dreht sich endlich dumm,
So ging die tetragonsche Stube,
Und Stuhl und Tisch mit ihm herum.
O Wunder, schrie er, o Natur!
Da hab ich sie, des Zirkels Quadratur.


Casado el otro se halla
con la del cuerpo bellido,
de quien perdonado ha sido
por ser don Sancho que calla;
los ojos en la muralla,
su real ve acrecentado
de uno y otro que entra armado
y sale sin alborozo
por aquel postigo mozo
que nunca fuera cerrado.


Tudom, hogy zöldel a fű, de nem értem minek zöldel, meg kinek zöldel.
Érzem, hogy szeretek, de nem tudom, kinek a száját fogja megégetni a szám.
Hallom, hogy fú a szél, de nem tudom, minek fú, mikor én szomorú vagyok.
De ne figyelmezz szavamra, ha nem tetszik Neked.


Do pole! Čas pomsty vzešel,
hrabě Lozan poznej brzy,
jaké stíhne pokárání
jeho pěst i jazyk drzý!“ –


"But must I die? and canst not thou
Thy Julia from death's terrors save?
We should have been so blest, Montrose!
And must I leave thee for the grave?


云涛万顷连天雨
波上双凫自容与
风高江阔烟水寒
日暮相将何处去


Erschwinget vnd erhebet euch,
dan Got versicht euch all zugleich,
Ir König, Fürsten in der welt,
jr Richter dem volck fürgestelt:


母在堂前为父忧
特令儿子谒公侯
大人若肯行方便
一点春风在笔头


Da kam ein Wolkenbruch daher
und wusch das Fähnlein kreuz und quer,
daß Rot und Gelb, zerflossen,
voll Inbrunst sich genossen.


Now the wanton God grown slier,
And for each fond mischief ripe,
Comes disguis'd in Pan's attire,
Tuning sweet an oaten pipe.


Er ſpielt nicht mehr, er iſt bei mir,
Will nirgend anders ſein;
Die kleine Seele tritt heraus
Und will zu mir herein.


九陌初晴处处春
不能回避看花尘
由来得丧非吾事
本是钓鱼船上人


Den verraten? ach ihn, welcher uns alles erst,
Sinn und Leben erschuf, ihn, den beseelenden
Schutzgott unserer Liebe,
Dies, dies Eine vermag ich nicht.


Упорно грезится мне Ревель
И старый парк КатеринталКак паж влюбленный королеве
Цветы, несу им строфосталВлекут готические зданья,
Их шпили острые, — иглой, —
Полуистлевшие преданья,
Останки красоты былоИ лабиринты узких улиц,
И вид на море из домов,
И вкус холодных, скользких устриц,
И мудрость северных умоКак паж влюбленный к королеве,
Лечу в удачливый четверг
В зовущий Ревель — за Иеве,
За Изенгоф, за Везенберг!
Петрогра I


Cupido / Vettergin/
wirff deinen Bogen hin/
weil nichts nicht dihse Nacht
uns dir zintz-bahr macht!
In kein Kleidgen ohne Schleiffen
werden wir biß morgends greiffen;
Fillis kan uns nicht bekräncken/
wenn wir unsre Gläser schwäncken!
Rhein-Wein blohß und Mosel
schleifft uns ran die Rosel/
nach der Väter Weise
drincken wir im Kreise!
Sälbst der geulste Hottendott
kippt itzt einen Bergamott/
er bräucht dan/ ziht er zihmlich kühn/
nicht erst den Medicum bemühn.
Friß! Schling!
Sauff! Sing!
Sizz dich zu uns/ kleines Männgen/
statt deß Zolps wähl dir ein Känngen!


So heisse Flammen/
Verspehrt beysammen/
Bald werden brechen auß/
Und mich vertreiben;
Wer wolte bleiben/
In einem solchen Hauß/
So ärger auch/ als Ætna brennt/
Und mir zumal
Mit süsser Qual
Den Leib biß in die Seel durchrennt.


A až potom v byssus bílý
tělo Tvoje složíme,
dej, ať z něho kousek zbylý
čist se najde duši mé.


صاحِبْ أُولي الذَّوقِ واغْنَمْ من مجالِسِهِمْ
أسرارَ أوقاتِهِمْ إن كنتَ ذا نَظَرِ
واجعلْ لقلبِكَ عيناً في محاضِرِهِمْ
تَطوفُ بالصِّدقِ بين السَّمْعِ والبَصَرِ
هذي الفَلاةُ بها الأَحجارُ طافِحَةً
رَطيبَةٌ وكَمينُ القَدْحِ في حَجَرِ
فإنْ تَراها بلمْسٍ كلَّها اتَّحَدَتْ
ونكْتَةَ القدحِ تُبْدي كامِنَ الشَّرَرِ
فاقْدَحْ بزَنْدِ خُشوعٍ في محاضِرِهِمْ
قلوبَهُمْ لتَرَى جَلْجالَةَ الأَثَرِ
وإن سمعْتَ وما حقَّقْتَ أو نظَرَتْ
عيْناكَ وهماً جَهِلْتَ الخُبْرَ بالخَبَرِ
كم من بَعيدٍ رآهُمْ قربَ رُتبَتِهِ
يا رُبَّ في الماءِ تبدو صُورَةُ القَمَرِ


For wooers ay do all they can
To trifle wi' the mind;
They hold the blaze of beauty up,
And keep the poor things blind.


Jímž stíhán byl a zavírán
a tupen? Žel ho, žel!
Než s takým padouchem by žil,
radš navždy odešel!


Yo pensaba en mis nubes
                       olas tibias del cielo
que buscan domicilio sin abatir el vuelo
Yo pensaba en los pliegues de las mañanas bellas
planchadas al revés que mi pañuelo
Pero para volar
es menester que el sol pendule
y que gire en la mano nuestra esfera armilar
Todo es distinto ya
Mi corazón bailando equivoca a la estrella
y es tal la fiebre y la electricidad
que alumbra incandescente la botella
Ni la torre silvestre
distribuye los vientos girando lentamente
ni mis manos ordeñan las horas recipientes
Hay que esperar el desfile
de las borrascas y las profecías
Hay que esperar que nazca de la luna
el pájaro mesías
Todo tiene que llegar
El oleaje del cine es igual que el del mar
Los días lejanos cruzan por la pantalla
Banderas nunca vistas perfuman el espacio
y el teléfono trae ecos de batalla
Las olas dan la vuelta al mundo
Ya no hay exploradores del polo y del estrecho
y de una enfermedad desconocida
se mueren los turistas
la guía sobre el pecho
Las olas dan la vuelta al mundo
Yo me iría con ellas
Ellas todo lo han visto
No retornan jamás ni vuelven la cabeza
almohadas desahuciadas y sandalias de Cristo
Dejadme recostado eternamente
Yo fumaré mis versos y llevaré mis nubes
por todos los caminos de la tierra y del cielo
Y cuando vuelva el sol en su caballo blanco
mi lecho equilibrado alzaré al cielo.


Scherz ich, ſo ertoͤnet mir
Ein ſcherzhaftes Lied von dir;
Will ich aber traurig ſeyn,
Klagend ſtimmſt du mit mir ein;
Heb ich fromme Lieder an,
Wie erhaben klingſt du dann!


Ask, and behold, and mourn her hapless fall!
Where rose fair towns, where wav'd the golden grain,
Thron'd on the naked rock and mouldering wall,
Pale Want and Ruin hold their dreary reign.


Muzikanti mocně v bubny tlukou,
všickni hoši vyšli do kola,
ba i Václav ve náručí Hany.
Jediný Vít mezi vesničany
sedě o tom živě vypráví,
kde jej stihl osud vrtkavý.
Zrak mu ohněm svítí, plápolá:
„Byla tě to jiná muzika
nežli všecky vaše bombardony.
Jeden kleje, druhý naříká,
řehcí koně, v to se mísí stony,
pušek náboj sviští vzduchu vlnou,
nad hlavou děl hromy rachotí
v děsnou vřavu tu a žaluplnou.
Tuto muziku když zanotí
vůdcův povel, však to tanec jiný –
tato nota vraždí vaše syny...“
Odmlčel se Vít a nohu ze dřeva
srovnal sobě vedle židlice;
vesničanův mlčky prodlévá
pohled na noze i na hochovi...
Ticho roste; jenom z světnice
zaznívá sem dozvuk fanfárový.
A teď jemná píseň jizbou vane
jako z duše bolem utýrané;
sotva huslař struny se dotýká,
bubnu slabě ruka bubeníka,
basa šepce jen tak jako dechem
a píšťala táhlým, smutným vzdechem.
Hrají „solo“. Mláď se vůkol staví.
Pomaloučkým jak ta píseň krokem
vede Václav zdobně do středu,
všechněch diváků kol střežen okem,
nevěstu teď kamaráda Víta;
úsměv ladný v každém pohledu,
v nožkách poskok veselý a hravý.
Hlava dívky na prsou mu skryta,
nad níž jeho hrdě kolem hledí
jak by s otázkou i odpovědí;
kolem pasu panenského vine
ruka se mu v netušené tísni...
Ještě kvílí poslední zvuk v písni,
an tu kdosi ze zástupu kyne;
Vít to kamarád se k párku blíží,
úsměv trpký na rtech spočívá mu,
s lahodou i záští na ně shlíží
hledem věrnosti i zorem klamu.
A tu hlavu popozdvihla právě
sličná Hana; Vít tu před ní stál,
její Vít s tou hloubkou v celé duši...
Divné pletivo se přede v hlavě,
divným zvukem po ňadrech to buší
a srdečka bujným chvatem tlukou...
Václav kamarád už děvče z rukou
zlehka pouští a popošed dál,
hovoru chce aspoň popřáti,
když už v tanci vírném překáží
nešťastná ta noha ze dřeva;
stojí podál jak by na stráži,
jenom zrakem na nich prodlévá,
na Haničce, na Vítovi druhu.
A mezi tím chasa v družném kruhu
hochů, děvčat kolem nich se staví;
a když zmlknul nápěv usedavý
housliček i basy docela,
jal se hovořiti takto Vít:
„My, co z vojny vrátili se dnes
v domovský svůj vytoužený byt,
my, jimž naděj prsa rozchvěla,
do jichž srdcí hostem přišel ples,
jsme dnes víc než jindy; výsad, práv
hojnosť máme aspoň jednou v žití,
do hrobů než hlavy se nám sřítí.
Předně dík vám, bratří, za pozdrav,
za těch kytic milodary vonné,
za ty zvuky jásání a zpěvu,
za ty slzy, v nichž vám oko tone.
Shledání, hle, slaví z nás tu každý!
Každého, hle, vítá rodný dům i sad;
shledal syn se s tatíčkem i matkou,
s vyvolenou srdce jonák sladkou,
s kamarádem věrným kamarád!
Nedotekl válečné se vraždy
prut nás nikde, jenom noha moje
neuprchla z osudného boje.
Mám já děvče; Hanu moji vizte,
stvoření to bez poskvrny, čisté,
moji růži v lásce zasazenou –
teď se měla státi mojí ženou.
Jsem teď chuďas; vrátiv ubohý
do vlasti se chrom a bez nohy
nešvarně bych chvátal ku oltáři,
špatně křepčil, páni muzikáři.
Dědictví však, posvěcené mukou,
nevydám já každému hned z rukou;
komu taky takový skvosť dáť?
Dědicem mým bude kamarád! –
Neodvracuj, milý druhu, líce,
aniž ty, má drahá holubice...
Viděl jsem vás v spanilé té službě
jemné písně otáčet se kolem,
a mé srdce, ač sevřeno bolem,
stichlo náhle v bývalé své tužbě.
Buďte svoji; za dar svatební
ať vám věrnosť, jak v mých prsou plála
k oběma vám, nezdolná a stálá;
paměť na mne ať vám v srdcích zní!“
Hudba počla – ale darmo, tuším.
Zaléhá jen hlučně k všechněm uším,
k srdci nenašla si nikde cesty.
Vít tu stojí těsně u nevěsty,
jejíž oči slzami se lesknou,
Václav odvrací se s duší tesknou –
však hned na to do náruči padá
nejdražšího svého kamaráda.


Weh, weh ist bei der seel, di in dem sterben starb;
Di voller unruh ligt in ihrer falschen ruh.
Ihr leben schrekket si, das si zuspät durchsiht:
Der himmel hilft ihr nichts, der ihr vor war so nah;
Das gutte wird ihr bös, das böse wird ihr gutt.
Si siht, wi si sich selbst verlohr,
Und das erbarmen Gotts in Christ mit füssen trat,
Bis si erzwängt unendlich ihre straff.
Si siht, wi si verführt, im Gottesgeist verschmäht,
I näher er si rif von aussen und von innen.


Sáh’ Lumír po varitě, ponořil
své bílé prsty do stříbrných strun
a vyvážil z nich zvuky kouzelné,
jak z tůně rybák perle vyváží,
a tato slova zapěl k varitu:


Heil der Schoͤnſten ſchoͤner Stunden,
Die ſich um dein Leben drehn,
Die, von Sklaverei entbunden,
Dich zur Freiheit wird erhoͤhn! —


شاقَ الحمام فباح بالأَشجانِ
عِقدُ النَدى في جيد غُصن البانِ
وَتَأوُّدُ الغيدِ النَواعم شاقَني
فله ولي نَوحٌ على الأَغصان
لي بِالحُدوجِ وبِالغواني صَبابَةٌ
ولي بوردِ الرَوض وَالرَيحان
وَلو انَّني واصَلتُ من أَحبَبتُه
يوماً لكان وَكنتُ في بُستان


أَعَلى المآتمِ تَخفقُ الأعلامُ
أَمْ مَجدُ مصرَ على الدّماء يُقامُ
قُلْ لِلشّبابِ الجازعينَ رُوَيْدَكم
مَضَتِ الهُمومُ وزَالتِ الآلامُ
لم يَبْقَ إلا الحقُّ يَشهدُ عِيدَهُ
وَطنٌ لكم مُتَهلِّلٌ بَسّامُ
أَوْحَى إلى شُهدائِكم فَتقدَّموا
إنّ الحياةَ عِمادُها الإقدامُ
كَيفَ القَرارُ لِمن يُحبُّ بِلادَهُ
والشّعبُ يُنْكَبُ والبلادُ تُضامُ
إنّا لَنَعلمُ حِينَ يُهضَمُ حقُّنا
أنّ الحياةَ على النُّفوسِ حَرامُ
من كانَ يَسألُنا السَّلامَ فما لَنا
من دُونِ مِصرَ وحقِّ مِصرَ سَلامُ
نَحمِي حِمَى اسْتقلالِها وَنَصونُها
حتّى تَدينَ لِعزِّها الأقوامُ
ونَفِي بِذمَّتِها وَإِنْ كَرِهَ العِدى
ما في الوفاءِ على الرّجالِ مَلامُ
لا تُنكري يا مِصرُ حُسْنَ بَلائنا
إنّا لَقومٌ صَادِقونَ كِرامُ
لَكِ ما أردتِ مِنَ الفِداءِ وَهَذِه
أرواحُنا إن لم تَفِ الأجسامُ
هل كان يومَ دَعَوْتِ هَل مِن نَاصرٍ
إلا دَمٌ مُتَدفِّقٌ وَضِرامُ
نهض الشّبابُ فما تَحيدُ صُفوفُهم
وَمَضَوا فلا فَرَقٌ ولا إحجامُ
يَتقدَّمونَ مُغامرينَ أَعِزَّةً
والنّارُ سَيْلٌ والرَّصاصُ رُكامُ
ما بالمشاهدِ يَومَ ذلكَ رِيبةٌ
عِزريلُ يَرْمِي والمَنونُ سِهامُ
أَمَصارعَ الشُّهداءِ أين دماؤُهم
وَهَلِ اشْتَفَى مِنها ومنكِ أَوامُ
هَل أَطفأَ العدلُ الغليلَ وهل سما
للحقِّ رُكنٌ واسْتَتبَّ نِظامُ
ذِكراكِ باقيةُ الرّنينِ وهل لها
نَاسٍ ومن شُعرائكِ الأيّامُ


Szépen borotvált papi képe
édes és egyúttal fanyar,
szolídan az óráját nézi
és mindig távozik hamar.


Šli o polednách balsámovým hvozdem,
tam z dum svých byli probuzeni drozdem,
i rozmlouvali v lese bez žehu,
až doptali se ve vsi noclehu.


e dico fra me stesso: "Dio volesse
ch'i' fusse 'n quello stato ch'i' mi pogno,
ch'uccidere faria chiunca ridesse!".


Jetzt aus dem tiefen Traum auftauchend, schaute Jucunde
Um sich, erkannte den Fremden, und bebt' auf freudig erschreckend,
Sank erblassend sodann zurück an den Busen der Freundinn.
Thecla, die eben auch den Bruder erkannt, und des Kindes
Rede vernommen, umschlang die Erblassende freudig und feurig.
»Ist ers?« sprach sie ... »Er ists!« sprach hoch erröthend Jucunde ...
»Gott sey Dank« rief Thecla: »verhängt, holdseliges Mägdlein,
Ist uns ein großes Geschick, ein großes und gutes, so hoff' ich!«


نَمَتكَ قُرومُ أَولادِ المُعَلّى
وَأَبناءُ المَسامِعَةِ الكِرامِ
تَخَمَّطُ في رَبيعَةَ بَينَ بَكرٍ
وَعَبدِ القَيسِ في الحَسَبِ اللُهامِ
إِذا سَمَتِ القُرومُ لَهُم عَلَتهُم
شَقاشِقُ بَينَ أَشداقٍ وَهامِ


Me fait le même effet justement qu'une mouche
Au bout d'un pain de sucre. Ah ! bon père, la bouche
Des hommes, à coup sûr, les met haut, mais leurs pieds
Les mettent bas. — Mon fils, dit le docteur, voyez
Que vos cheveux sont d'or et les miens sont de neige.
Attendez que le temps vienne. — Et qu'en apprendrai-je ?
Prit l'autre, souriant de son méchant souris ;
Science des humains n'est-elle pas mépris ?
Il s'assit à ce mot. "Laissons cela, mon père,
Dit-il, je suis venu pour vous parler d'affaire.


Aj, mé rozmilé babičky!
Co se tomu divíte?
Zdali, že to běh jest světa,
Po dnes ještě nevíte?
Vždyťpak také mně podobné
Věcy nyní se dějí,
A y okolo mne dávno
Zástěrky juž nevějí!


periglio, affanno, guai o grave pena
delle su dette vendicava amore,
il qual fervente gli era in ogni vena;


V chudé síňce
na peřince
dítě dřímá,
stená zticha:
v tvář mu dýchá
hlad a zima.


Daß dann ein später Kranz dir werde,
Vergiß des Tages flücht'ge Gunst
Und opfre standhaft fort am Herde
Der reinen Kunst!


bilir miyim nedendir nedendir nedendir


Non fu mai in selva leopardo al varco
âsaltar cervio così presto o damma,
né così tosto saetta esce d'arco;
e quanto più correa, sempre rinfiamma
sanza temer del suo signor lo 'ncarco
o di sua forza mai minuir dramma;
e puose Dïonigi ov'egli aposta,
e così Carlo gli fe' la risposta.


jsme křehcí a slabí,
jsme plni příšerného dědictví,
jsme allzumenschliches až do výstřednosti,
ale mezi těmi lidmi v hotelu grand,
mezi bohatstvím a tituly,
mezi cizopasnictvím a vykořisťováním,
mezi špičáky a pěstěmi
jsme zpívající lidskost,
otáčecími dveřmi vzlétáme k zeleným horám,
přes hory k chatám zemědělského lidu,
přes hory k továrnám průmyslových dělníků,
z nich jsme se vskutku narodili,
s nimi jsme se ztotožnili,
s nimi vcházíme v duchu
a jednou vejdeme vskutku jako svědci
do zaslíbené země.


Le vent se lèv Il faut tenter de vivre!


Ov'è che prone su 'l fratel piangendo
l'Elìadi suore lacrimâr l'elettro,
e crebber pioppe, sibilando a' venti
sciolte le chiome?


Samy svadlé růže –
bolesť, lidské žaly,
aby těžké hlavy
sladko usínaly.


Ihr Christen, schikt Euch in die Zeit:
Last uns zusammen treten
Und in der höchsten Traurigkeit
Zu Gott von Hertzen behten.
Was gilts? der Höchste wird es sehen,
Er wird erhöhren unser Flehen
Und ändern Zeiten, Stund und Tag
Viel besser, als mans wünschen mag.


A derék földön mit keressenek?
Oly keserűek, hova küldjem őket?
Már elfeledték szép lassan a fényt,
A diadalt, az istent és a nőket.


دَعِ اللومَ أو لَمني فلست بسامعٍ
لقد ضلَّ من أمسى بنصحك يَهتدي
فما العيشُ إلا أن أموت صبابة
بلَبلى ولم أمدُد إلى غيرها يدي
حضمَت ثغرها والخدَّ عن حائم شَجٍ
له أملٌ في مَوردٍ ومُوَرَّدِ
وكم هام قلبي لارتشاف رُضابها
فأعرَب عن تفضيل نَحوِ المُبَرِّدِ
وتُقعدها الأردافُ عند قِيامها
فها أنا منها في مُقيمٍ ومُقعدِ


Ty nestydy! Set sakra! Nikdy ne!


Die Königin ward diesen heißen Sinnen
Hinweggebannt.
Verklärt zum Engel weiht sie nun mein Minnen
Dem Geisterland.


Hoher Stamm und alte Väter
Machen wol ein groß Geschrey.
Moises aber ist Verräther,
Daß dein Ursprung Erde sei.


Auffrichtig und doch höflich sein
Stimmt selten mit einander ein;
Doch muss man dir diss Lob zulegen,
Du kanst dich wol in beyde schicken:
Bist höflich, wenn ich bin zugegen,
Auffrichtig, hinter meinem Rücken.


Satan sah dem zu und lachte:
»Ei, der Herr kopiert sich selber!
Nach dem Bilde seiner Ochsen
Macht er noch am Ende Kälber!«


El aire juega a las distancias:
acerca el horizonte,
echa a volar los árboles
y levanta vidrieras entre los ojos y el paisaje.
El aire juega a los sonidos:
rompe los tragaluces del cielo,
y llena con ecos de plata de agua
el caracol de los oídos.
El aire juega a los colores:
tiñe con verde de hojas el arroyo
y lo vuelve, súbito, azul,
o le pasa la borla de una nube.
El aire juega a los recuerdos:
se lleva todos los ruidos
y deja espejos de silencio
para mirar los años vividos.


Er suchte gleich in diesen Bildern
Den eigentlichen Wesenskern,
Um sie mit Abscheu dann zu schildern;
Denn alles andre lag ihm fern.


لَو أَنَّني يا هِندُ بَدرَ السَما
نَزَلتُ مِن أُفُقي إِلى مُخدِعِك
وَصُرتُ وَقداً لَكِ أَو خاتِماً
في جيدِكِ الناصِعِ أَو إِصبَعِك
أَو بُلبُلَ الرَوضِ ما لَذَّ لي
الاِنشادُ إِن لَم يَكُن في مَسمَعِك
وَلَو أَكونُ الأَرَجُ الذاكي
لَما هَجَرتُ لرَوضَ لَولاكِ
وَما حَواني غَيرُ مَغناكِ
وَلَم أَفُح حَتّى تَكوني مَعي
فيكِ وَفي الوَردَةِ سِرُّ الصِبا
وَفي الصِبا سِرُّ الهَوى وَالجَمال
فَإِن تَريني واجِماً باهِتاً
حَيالِها أَخشى عَلَيها الزَوال
فَإِنَّني شاهَدتُ طَيفَ الرَدى
يَنسَلُّ كَالسارِقِ بَينَ الظِلال
وَلاحَ لي في الوَرَقِ
مُنطَرِحاً في الأَرضِ قُدّامي
أَشباحُ آمالي وَأَحلامي
أَحلامُ مَن أَحلامُ مَضناكِ


Astolfo, Re de Longobardi, quello
A cui lascio il fratel Monacho il regno:
Fu ne la giovinezza sua si bello
Che mai poch'altri giunsero a quel segno,
N'havria a fatica un tal fatto a penello
Apelle, o Zeusi, o se v'e alcun piu degno:
Bello era, & a ciascun cosi parea
Ma di molto egli anchor piu si tenea.


Noch war mit ihren Blumen allen
Die Wiese bunt geschmückt und reich,
Doch wie der Sense schon verfallen
Und wie von Ahnungsgrauen bleich!


Na mysli ukojení sotva čijí,
jak hodina jim za hodinou míjí.
A že jich svědomí jest prosto výtek
a prosto vin, jež druhdy vězně moutí,
v blahostné míře tráví noci zbytek,
té poslední – na vezdejší své pouti.
Klid téměř nadpozemský v blahém nitru
a se světem tím zhola vyrovnáni,
vstříc mužně hledí příchozímu jitru,
do Vůle boží cele odevzdáni. –


Legno infelice de infelice bosco,
nave da non portar preziosa merce,
ma sassi e arene, anzi aconiti e tosco!


漠漠馀寒透客衣
江村倍觉失春期
颉颃燕比常年晚
开落花争数日迟


Und so könnt ich alle loben,
Und so könnt ich alle lieben:
Denn so wie ich euch erhoben,
War die Herrin mit beschrieben.


A z kapradí jak by šepot se nes:
Přijď, chceš-li natrhat štěstí,
sem ke mně v měsíční noci dnes
a zlatem uzříš mne kvésti!


Zu dir! zu dir soll sich mein Geist erheben,
Vor dessen Glanz der Seraph sich verhüllt,
Vor dem die Kordilleras-Massen beben,
Der Aetnas Feuerschlund mit Flammen füllt!


Poi ti diffidi di sua grazia e rendi,
correndo al laccio, la pecunia inorma,
onde più ch'al principio pecchi e scendi.


凉稻翻翻卧满畦
壶浆相劳各相携
村南有底连绵雨
一夜船高树叶齐


Das greul madril trib lauter Brudermord:
Es kainisirt sein Osten, Sud, West, Nord.
Der lange schwantz war Isabellen stärk
Durch Ferdinandes list und Isabellen glükke:
Tyrannisch zwang his ein Catholisch Werk,
Zur fünfften Monarchi ein hohes Meisterstükke.
Wi bluttig ist des Bluttreichs grab?
Blutt ist sein Sarch: Blutt bleibt sein Hab.


Der Lilien weiß, ein ganz Gesträuß,
War für den Joseph eben;
Und Anna warb um Goldlackfarb,
Johannes hats ihr geben;
Das übrig ward geworfen dar
Ins Feld für einen Samen;
Daraus zerstreut, zu seiner Zeit,
Gepflanzt in Jesus Namen,
Viel tausend Blümlein kamen.


يقرعُ بِالعودِ ثَناياً لَها
كانَ النَبِيُّ المُصطَفى لائِما


天生桥畔水交流
夹岸花飞逐客舟
时听山禽歌一曲
何须吹笛舞凉州


Ein groß Verneigen, ernster Erwartung voll,
Von neun und sechszig Stühlen. Der Bruder (glaubt
Dem Hörer, den der Morgendämmerung
Weihe das Ohr, wie das Auge schärfte)


Však přečasto, když kostel písní hlasnou
se ozývá a zvuky varhan zní,
se zdá, že rety v modlitbě jí hasnou
a hlava klesá... Stařenka jen sní,
a minulosti řada dojmů celá
jí vchází opět v ňadra rozechvělá.


Schwarzbraune Maid, die schlanke, bleiche,
Die tanzt am fliegendsten um die Eiche,
Hat Augen reg wie ein Sonnenreif,
Und Brauen schwarz wie ein Pulverstreif.


Doch eins nur, eines noch verhehlt' ich dir,
Und fürchte sehr, es trage wenig ein;
Der Wald war brettern und der Kranz Papier,
Das Morgenrot Bengalens Feuerschein,
Und als sie ließ so süße Worte wandern,
Ach, ob sie gleich dabei mich angeblickt,
Der dicht an das Orchester war gerückt,
Doch fürcht' ich fast, sie galten einem andern!
Was meinst du, sollte das wohl möglich sein?


Kommt, die ihr bis anher von falschem Dunst verblendt,
Das weibliche Geschlecht ein schwaches Werkzeug nennt;
Laßt uns den muntern Blick nach solchen Plätzen lenken,
Allwo wir Männer nur allein zu finden denken.
Mein Griffel, der sich itzt aus seinen Schranken reißt,
Wirft sich zum Führer auf, verdoppelt Schritt und Geist.
Folgt ihm nur sicher nach, und sollt er es auch wagen,
Den halben Kreis der Welt deswegen aus zufragen.


Nos péchés sont têtus, nos repentirs sont lâches ;
Nous nous faisons payer grassement nos aveux,
Et nous rentrons gaîment dans le chemin bourbeux,
Croyant par de vils pleurs laver toutes nos taches.


Drum freut euch nicht, ihr meine Feind,
Ob ich darniederliege,
Denn mein Gott wird, eh ihr vermeint,
Mir helfen, daß ich siege.
Sein heilge Hand
Wird meinen Stand
Schon wieder feste gründen;
Es wird sich Freud
Und gute Zeit
Nach trübem Wetter finden.


Doch, Herz, hör auf zu träumen,
Denn dahin ist die alte Zeit,
Und über dir rauscht in den Bäumen
Die grüne Einsamkeit.


Manchen Priester kennt die Sage, der, ein Held genannt mit Fug,
Durch die Welt das Wort der Wahrheit kühn und unaufhaltsam trug,
Der im Königssaal gerufen: Pfui, ich witt're Kerkerluft!
Und es manch' besterntem Heuchler laut gesagt: Du bist ein Schuft!


Átkozom rosz bocskora,
Arra vár, hogy én vigyem,
Vagy, hogy jól megabrakoljam.


Do koutů píle večer stín a šeř.
I na tvé řasy, na tvé rámě, vlasy.
Kdybys jen chtěla, probudí se, věř,
ty dávno zapomenuté zas časy.


Offt hertzt ein Fremder eine Ziege
Und sieht sie vor die Venus an,
Weil er dieselbe nach der Gnüge
Bald erstlich nicht erkennen kan,
Und weil ein Schleyer und die Nacht
Die schlimmste Magd zur Jungfer macht.


Von den Bergen erklingt
Und die Thäler durchdringt
Mit Gesängen ein festliches Regen!
Was da jauchzet und ruft
Durch die sonnige Luft,
Gilt des Herbstes beglückendem Segen.


V pláči zrak se dolů klopí,
co bolí nevím duši mou,
tvá vzpomínka mně slzou topí –
je tichou mojí modlitbou.


Bertuccio, čtyry sta vás setbou, –
pro volnosť jste umírali tiše,
vaše smrť však hroznou byla kletbou
signorie světovládné říše,
leč vašimi dětmi vlasti dáno
to, co vámi bylo pochováno. –


Toč se jen poupátko,
v blaženém reji,
ty chvíle za krátko
bůh ví, kam spějí.


Ich kehre heim! Ich sehne mich nach Ruhe,
Und diese find ich nur und nur in dir,
Denn was ich für das Zeitliche hier thue,
Das rächt sich an dem Ewigen in mir.
Ich kehre heim. Mein himmlischer Berather,
Ich bin so gern dein Kind, so gern noch klein;
Du warst schon meiner Jugend Schirm und Vater
Und sollst es, wenn ich sterbe, auch noch sein!


Я укрыт до времени в приделе,
Но растут великие крылЧас придет — исчезнет мысль о теле,
Станет высь прозрачна и светлТак светла, как в день веселой встречи,
Так прозрачна, как твоя мечтТы услышишь сладостные речи,
Новой силой расцветут уста
Мы с тобой подняться не успели, —
Загорелся мой тяжелый щиПусть же ныне в роковом приделе,
Одинокий, в сердце догориНовый щит я подниму для встречи,
Вознесу живое сердце вновТы услышишь сладостные речи,
Ты ответишь на мою любовЧас придет — в холодные мятели
Даль весны заглянет, веселЯ укрыт до времени в приделе,
Но растут всемощные крыл


满阶槐影日迟迟
帘捲南薰景最宜
红杏碧桃都过却
如今正是蜀葵时


Dez chamamentos ao amigoSe te pareço noturna e imperfeitaOlha-me de nov Porque esta noiteOlhei-me a mim, como se tu me olhasseE era como se a águaDesejasse  Escapar de sua casa que é o rioE deslizando apenas, nem tocar a margeTe olhe E há tanto tempoEntendo que sou terr Há tanto tempoEsperoQue o teu corpo de água mais fraternoSe estenda sobre o me Pastor e nauta  Olha-me de nov Com menos altiveE mais atent


بيني وبينك عمر ضائع
وطريق مسدود
وصديق خائن
وحب مفقود
بيني وبينك
سلك شائك
يفصل بين روحي وأشلائي
أفقد عنده نفسي
أفقد عقلي
أفقد كل أشيائي


Ein bloßes Wollen und Beschließen
Macht wahrlich noch kein dankbar Herz.
In Freudenthränen fließen,
Den Saum des Purpurs küssen!
Das, das ist etwas mehr, als Scherz.
Ein bloßes Wollen etc.


Zwischen uns spinnt sich ein Netz
Buntgefärbter Sonnenstrahlen,
Die den Taufstein mittendrin
Feenhaft ganz übermalen.
Rosenketten, Liebesgötter
Flattern um den alten Knauf,
Darob wacht in unsren Herzen
Eine heiße Sehnsucht auf!


Jesu/ wir zu deinen füssen
Werffen arm/ vnd ancker ein:
Wir da deine wunden grüssen;
Wir da hoffen sicher sein.
Ach den frieden vns doch schencke/
O du roth gewaffnet held!
Ach in deinem blut versencke
Sünd vnd laster aller welt.


(versilla)
Sobre la playa de este mediodía,
Arena o luz con oleaje denso,
Al sol que es ya cruel un indefenso
Casi-desnudo busca y se confía.
La dama ofrece entonces su armonía
De salud y hermosura en un incienso
De culto al dios solar. (Y mientras, pienso
C6mo yo a tanta fe respondería).
Siempre feliz, el cuerpo da señales
De la atención muy tensa que los rayos
Desde el cenit consagran a la hermosa.
Inmóvil, ella acepta las brutales
Caricias de este cielo como ensayos
De un amor mitológico a una diosa.


Nelibuje sobě v chrámě,
u žida je často v krámě,
u něho se stále dluží,
a pak v hospodě se tuží.
Zaplatit chce dluhy své,
vyhlédnul si věno Tvé.“


Že v šik se řadí reků sbor,
a z pahrbku že hlavy prosté
zjev Žižky nad temena hor,
jimž Boubín vládne, v úžas roste.


Hier steig' ich auf von moosbewachsnen Hügeln
Auf reiner heißer Andacht Feuerflügeln,
Hinauf, o Gott, zu deinem Strahlenthron,
Und bethe dir, aus dessen Hand die Sonnen
In ihre Flammenmeere hingeronnen,
Vom Staub der Erde noch dein Sohn.


Lorsque tu étais vierge
(Le fus-tu ? Le fus-tu ?)
Nous dînions à l'Auberge
Du Caniche Poilu.