أَلا زَعَمَت عِرسي سُوَيدَةُ أَنَّها
سَريعٌ عَلَيها حِفظَتي لِلمُعاتِبِ
وَمُكثِرَةٍ يا سَودَ وَدَّت لَوَ أَنَّها
مَكانَكِ وَالأَقوامُ عِندَ الضَرايِبِ
وَلَو سَأَلَت عَنّي سُوَيدَةُ أُنبِئَت
إِذا كانَ زادُ القَومِ عَقرَ الرَكايِبِ
بِضَربي بِسَيفي ساقَ كُلُّ سَمينَةٍ
وَتَعليقِ رَحلي ماشِياً غَيرَ راكِبِ
وَلَولا أُبَينوها الَّذينَ أُحِبُّهُم
لَقَد أَنكَرَت مِنّي عُنودَ الجَنائِبِ
وَلَكِنَّهُم رَيحانُ قَلبي وَرَحمَةً
مِنَ اللَهِ أَعطاها مَليكُ العَواقِبِ
يَقودونَ بي إِن أَعمَرَتني مَنِيَّةٌ
وَيَنهونَ عَنّي كُلَّ أَهوَجَ شاغِبِ
هُمُ بَعدَ أَمرِ اللَهِ شَدّوا حِبالَها
وَأَوتادَها فينا بِأَبيَضَ ثاقِبِ
لَنا إِبِلٌ لا تُنكِرُ الحَبلَ عَجمُها
وَلا يُنكِرُ المَأثورُ ضَربَ العَراقِبِ
وَقَد نُسمِنُ الشَولَ العِجافَ وَنَبتَغي
بِها في المَعالي وَهيَ حُدبُ الغَوارِبِ
خَرَجنا بِها مِن ذي أُراطى كَأَنَّها
إِذا صَدَّها الراعي عِصِيُّ المَشاجِبِ
جُفافٌ أَجَفَّ اللَهُ عَنهُ سَحابَهُ
وَأَوسَعَهُ مِن كُلِّ سافٍ وَحاصِبِ
فَما ظَلَمَت أَن لا تَنورَ وَخَلفَها
إِذا الجَدبُ أَلقى رَحلَهُ سَيفُ غالِبِ
خَليطانِ فيها قَد أَبادا سَراتَها
بِعَرقِ المَناقي وَاِجتِلاحِ الغَرائِبِ
وَلَو أَنَّها نَخلُ السَوادِ وَمِثلُهُ
بِحافاتِها مِن جانِبٍ بَعدَ جانِبِ
وَلَو أَنَّها تَبقى لِباقٍ لَأُلجِئَت
إِلى رَجُلٍ فيها صَنيعٍ وَكاسِبِ


Dein Wort giebt Zeugniß unserm Geist,
Daß wir mit dir in naher Freundschaft stehen,
Und daß du unser Vater seyst,
Der uns erhört, und niemahls wird verschmähen.
Es überzeuget uns, daß Gott uns herzlich liebt,
Und uns die Sünden-Schuld und Missethat vergiebt;
Er werde uns bis ans Erkalten,
In allem Guten stets erhalten.


原野秋风苜宿殷
奚官执鞚出天闲
驱驰记得开元日
曾从汾阳破虏还


Aussi longtemps que je vivrai,
À toi ma franche gratitude !
Si pleine de sollicitude,
Tu guides mon pas effaré,
Ma vieille canne au bout ferré


Senhor Vento, ó Senhor Vento,
já não me posso conter,
veio a seca, tanto sol,
que anda por aqui a fazer?


Bis daß am Himmelsrande
Versinkt des Mondes Kahn,
Und krähend weckt die Lande
Mit Morgengruß der Hahn.


Uprchla jim v kouzlu vnadném léta,
Přijmouti ho chtěla za chotě;
Pravil: „Nejsem podoben ti v rovnotě;
Ty jsi božka, já pak plod jen světa;
Brzy to mé žití seslábne –
Zač stát budu, až pud ochábne?
Mimo to mě vábí k sobě vlast,
Popřej spatřiti ji – tuto slast!“


O wollt bei ihnen recht erwägen:
Es sei der Frauen Ideal
Um sich zu breiten Trost und Segen –
Sonst ist das Leben öd und schal.


Non mai con versi comici e burleschi
Tesser si deve una dogliosa azione;
Diversamente, quattro fichi freschi
Non val neppur la tua composizione;
E invan per lode aver peschi e ripeschi,
Se un Fauno non sta a segno con le buone,
Che in tal caso ci pensan le fischiate,
E forse ad correctionem le sassate.


Vše ztichlo ve mně. Starých vášní lvice
jak usnuly by, hněv proud odnes’ ručí,
a hořkosť páry vzaly do náručí
a odlétly s ní, stříbrem blýskajíce.


拾将瓦砾作黄金
补缀方知用意深
一曲无弦人不会
为君漆过断纹琴


Ragyogó sziget állt a tengeren,
S a bájos tündérhölgy is rajta volt;
Minden látszott, - halványabban habár,
Mint vékony fellegfátylon át a hold


أصغَى إليكَ بِكأسهِ مُصغِي
صَلْتُ الجبينِ مُعَقْرَبُ الصّدغِ
كأسٌ تؤلّفُ بِالمَحَبَّةِ بَيْنَنا
طَوراً وتَنْزغُ أَيَّما نَزْغِ
في روضةٍ دَرَجت بزَهرَتِها الصَّبا
والشَّمسُ في دَرجٍ منَ الفَرعِ
فَاشْرَبْ بِكَفِّ أَغَنَّ عَقْرَبُ صُدْغِهِ
لِلقلبِ مِنْكَ مُمِيتَةُ اللَّدغِ


Per tutto se scorgevano i morti oscuri
Ultra l'usato e furïosi venti
Insieme combatteano alpestri e duri.


Gräßlicher sind der Muse die Tygerseelen, die Morden
Und Unschuldiger rinnendes Blut zum Labsale wählen,
Lachen zu Flammen der Dörfer und jauchzen ins Schreien der Märtrer.
Einst wenn der sein Opfer aufspahrende Tod euch hinwirft,
Sollen tränende Augen, tränlose Augen, weit offen,
Um euer Lager blinken, ein stetes Winseln und Heulen
In eure Ohren schallen und aller der Elenden Flüche
Wie ein hoher Berg auf eurem ringenden Busen,
Der unter fruchtloser Müh sie von sich zu welzen, hinstirbt,
Ruhen. Höret und bebt: Es ist für Teufel ein Gott da.


Doch hast du ein stäubig Federlein
In deinem Flügelpaar;
Komm her, ich rupf' es dir sanft und fein,
Dann bist du silberklar.«


وَأَبيَضَ كَالنَصلِ مِن هَمِّهِ
قِراعُ المُطالِبِ لِلطالِبِ
أَنيسِ اليَدينِ بِبَذلِ النَوالِ
إِذا اِحتَشَمَت راحَةُ الواهِبِ
فَتىً كَمَّلَ المَجدُ أَخلاقَهُ
فَسَدَّ الفِجاجَ عَلى العائِبِ
دَعا فَأَطَعتَ وَكانَ الدُعاءُ
إِلى الفَخرِ وَالشَرَفِ الراتِبِ
وَكُنتَ إِلى مِثلِها في النُهو
ضِ أَثقَلُ مِن كاهِلِ الحاطِبِ


Schön, wie du, o Holdin, blüht der Garten,
Den des Dichters Phantasie dir schafft.
Sein als Gärtner treu und hold zu warten,
Sehnet sich des Herzens ganze Kraft.


 Ma io questa tal vita, anima cara,
a dirtela, fin qui non l'ho imparata.
So che vivendo a vivere s'impara,


Krásnější tam sluníčko
ve dne v noci svítí, –
Ježíškova hlavičko,
lilijové kvítí.


Die Tugend an sich selbst mit allem ihren Wesen,
Ward schon im Alterthum zum Schmucke auserlesen.
Die edle Tugend zieht gern in die Seelen ein,
Sie will beym männlichen und Weibs-Geschlechten seyn.
Erwege, Wertheste! den Kern von allen Schriften,
So wird desselben Wort in dir den Beyfall stiften.
Die Väter erster Zeit, der Patriarchen Zahl,
Die Helden, Könige, Propheten allzumahl,
Empfanden gar zu wohl, wie nütz die Tugend wäre
Dem, der dem Herr der Welt Gehorsam, Furcht und Ehre
Zu leisten schuldig ist: Und wie man ohne sie
Dem nicht gefallen kan, der Mittags, spat und früh
Das Land mit Regen netzt, und stets nach Wohlgefallen
Die Ströme seiner Güt läßt auf die Menschen fallen.
Dergleichen schönen Bund gieng Sarah täglich ein,
Rebecca, Hanna, Ruth erwehlten sie allein;
Susanna, Judith auch. Sie kannten ihre Würde;
Deswegen trugen sie auch ihre sanfte Bürde.
Die Väter nicht allein, und Christen neuer Zeit,
Die haben ihre Seel der Tugend blos geweyht,
Und sie sehr hoch geliebt; Nein selber kluge Heyden
Bestrebten sich mit Fleiß ihr Aug an ihr zu weyden.
Sie wusten, daß ihr Dienst der Seelen sehr bequem,
Und allzeit nützlich sey; den Göttern angenehm,
Den Menschen lieb und werth, drum war es ihr Vergnügen,
Wenn sie nur an der Brust der Tugend konten liegen.


Ist's möglich? Ist der Wunsch gekrönt?
Ist das Verhängniß endlich uns versöhnt?
Ist unsre lange Schmach gerochen?
Ist unsrer Dränger Trotz gebrochen?
Ist Ziel gesetzt der herben Tyrannei?
Hermanns und Luthers Heimath, bist du frei?
Ja, du bist frei, du theure deutsche Erde!
Der Ewige sprach sein allwaltend Werde;
Da sprang die Fessel. Unsers Helden Hand
Brach deine Ketten, trautes Vaterland!


Wie die Rose wenn des Morgens
Thau auf ihren Blättern steht;
So Dein Rößchen, daß an Schönheit
Alle Rosen übergeht.


Ein Handel ist, der heist: Ich gebe, das du thust;
Drum kümmts, daß Frauen-Wahr als andre mehres kost.


Über deine Schwelle
Gestatte den Gruß
Leichter, spielender Ritonelle.


Hol a homályból előhajol
egy rozsdalevelű fa,
mérem a téli éjszakát.
Mint birtokát
a tulajdonosa.


Zwar für Durst vnd Hunger dienen
Die berühmten Lieder nicht,
Nicht für Hitz vnd Kältt', ob jhnen
Darumb aller Nutz gebricht?
Kan an jhren schönen Weisen
Sich nicht Hertz vnd Seele speisen?


Jste úsměv, kterým zkvítá země tvář,
jste radost přírody, tvar její síly,
jste v umrlosti pouště jas a zář,
k nimž poutník žíznivý a zmdlený pílí.
Nechť klid snů vašich, oddech pokoje
i jeho srdce na okamžik sdílí.
Ó, stromy, vějte
své dechy v naše, dobývejte
svých vítězství tak bez boje!


Dann bitten wir dich, heilige Brunst,
Um der süßen Liebe rechte Kunst,
Daß wir in Eintracht und Einfalt beharren,
Alle nach Einem nur trachten und harren.
Kyrie Eleison!


少年裘马结交场
壮岁功名竹帛光
海内黄金看意气
人间白雪见文章


ذَرْني أسِرْ في البِلادِ مُبتَغِياً
فَضْلَ ثَراءٍ إنْ لم يَفِرْ زانا
فَبيْذَقُ النَّطْعِ وهْوَ أحقَرُ ما
فيهِ إذا سارَ صارَ فِرْزانا


Jestliže své srdce dal jsem,
chtěl jsem ženy za to brát.
Kdo je oběť, kdo je kat? –
Miloval jsem!


‒ Délayant en ciels bas ces paquets de bitume
Qui grimpaient talonnés de noirs Misérérés !


"In vain thy wretched child is come,
She comes too late to save!
And only now can share thy doom,
And share thy peaceful grave!"


Sie hielt mich auf der Straße an
Und fragte: »Kannst du schreiben?« – »Ja!« –
»So schreib mir einen Talisman!«
– »Wird der dein Weh vertreiben?« –»Ja!«


Das geiget der luftige Spielmann,
Nun gänzlich ein Luftgebild,
Hell geigend folgt er der Bahre,
Bis daß die Erd' sie verhüllt.


Сосны качались, сосны шумели,
Море рыдало в бело-седом,
Мы замолчали, мы онемели,
Вдруг обеззвучел маленький доОблокотившись на подоконник,
В думе бездумной я застываВ ветре галопом бешеным кони
Мчались куда-то, пенился ваТы на кровати дрожко лежала
В полуознобе, в полубредСосны гремели, море рыдало,
Тихо и мрачно было в садСъежились листья желтых акациРыжие луж Карий песоРазве мы смели утром смеяться?
Ты одинок Я одино


كُنْ مِنْ صُروفِ الرّدى على حَذَرِ
لا يَقْبَلُ الدّهْرُ عذْرَ معتَذِرِ
ولا تُعوِّلْ فيهِ على دَعَةٍ
فأنتَ في قلْعةٍ وفي سقَرِ
فكُلُّ رِيٍّ يفْضي الى ظمإٍ
وكُلُّ أمْنٍ يدْعو الى غَرَرِ
وكلُّ حيٍّ فالموْتُ غايَتُهُ
وكلُّ نفْعٍ يُدْني الى ضرَرِ
كمْ شامِخِ الأنْفِ ينْثَني فرَحاً
بالَ عليْهِ زمانُهُ وخَري
قُلْ للوَزيرِ البَليدِ قد ركَضَتْ
في ربْعِكَ اليوْمَ غارَةُ الغِيَرِ
يا ابْنَ أبي الفتْحِ نسْبَةٌ عُكِسَتْ
فَلا بفَتْحٍ أتَتْ ولا ظَفَرِ
وِزارَةٌ لمْ يَجِدْ مقَلِّدُها
عنْ شُؤمِها في الوُجودِ منْ وَزَرِ
في طالِعِ النّحْسِ حُزْتَ رُتْبَتَها
وكلُّ شيءٍ في قبْضَةِ القَدَرِ
أيُّ اخْتبارٍ لمْ يألُ نصْبَتَهُ
في جسَدٍ للنّحوسِ أو نظَرِ
باتَ لهُ المُشتَري على غبَنٍ
وأُحْرِقَت فيهِ قُرْصَةُ القَمَرِ
يا طَلَلاً ما عليْهِ منْ عمَلٍ
يا شجَراً ما لدَيْهِ منْ ثمَرِ
يا مُفْرِطَ الجهْلِ والغَباوَةِ لا
يُحْسَبُ إلا منْ جُمْلَةِ البَقَرِ
يا دائِمَ الحِقْدِ والفَظاظَةِ لا
يفَرِّقُ بيْنَ ظالِمٍ وبَري
يا كَمِدَ اللّوْنِ ينْطَفي كمَدا
منْ حسَدٍ يسْتَطيرُ بالشّرَرِ
يا عِدْلَ سَرْجٍ يا دنَّ مُقْتَعَدٍ
مَلآنَ منْ رِيبَةٍ ومنْ قَذَرِ
يا واصِلاً للجَشاءِ ناشيَةَ الْ
لَيْلِ ورَبَّ الضُّراطِ في السّحَرِ
من غَيْر لُبٍّ ولا مُراقَبةٍ
للهِ في موْرِد ولا صَدَرِ
يا خامِلاً جاهُهُ الفُروجُ يَرى
صِهْرَ أولي الجاهِ فخْرَ مُفْتَخِرِ
كانوا نَبيطاً في الأصْلِ أو حَبَشاً
ما عِنْدَهُ عِبْرَةٌ بمُعْتَبِرِ
يا ناقِصَ الدّينِ والمُروءَةِ والْ
عَقْلِ ومُجْري اللّسانِ بالهَذَرِ
يا ولَدَ السَّحْقِ غيرَ مكْتَتَمٍ
حَديثُهُ يا ابْنَ فاسِدِ الدُّبُرِ
يا بغْلَ طاحونَةٍ يَدورُ بِها
مُجْتهِدَ السّيْرِ مغْمَضَ البَصَرِ
في أشْهُرٍ عشْرَةٍ طحَنْتَهُمُ
فَيا رَحى الشّؤمِ والبَوارِ دُري
واللهِ ما كُنْتَ يا مَشومُ ولا
أنْتَ سِوى عُرّةٍ منَ العُرَرِ
ومَنْ أبو الفتْحِ في الكِلابِ وهلْ
لجاهِلٍ في الأيّامِ منْ خطَرِ
قد ستَرَ الدّهْرُ منْكَ عوْرَتَهُ
وكانَ لليوْمِ غيْرَ مُسْتَتِرِ
حانوتُ بَزٍّ يمْشي على فَرَسٍ
وثَوْرُ عُرْسٍ يخْتالُ في حِبَرِ
لا منّةٌ تُقْتَنى لمُعْتَرَكٍ
ولا لِسانٌ يُبينُ عنْ خَبَرِ
ولا يَدٌ تَنْتَمي الى كَرَمٍ
ولا صَفاةٌ يُريحُ منْ كَدَرِ
عهْدي بذاكَ الجَبينِ قدْ مُلِئَتْ
غُصونُهُ الغُبْرُ بالدّمِ الهَدَرِ
عهْدي بذاكَ القَفا الغليظِ وقدْ
مُدَّ لوقْعِ المهنّدِ الذَّكَرِ
أهْدَتْكَ للبَحْرِ كفُّ مُنْتَقِمٍ
ألْقَتْكَ للحوتِ كفُّ مُقْتَدِرِ
يا يُتْمَ أولادِكَ الصّغارِ ويا
حيْرَتُهُمْ بعْدَ ذاك في الكِبَرِ
يا ثُكْلَ تلكَ الصّمّاءِ أمِّهِمُ
وظاعِنُ الموْتِ غيرُ منتَظِرِ
واللهِ لا نالَ منْ تخلُّفِهِ
منْ أمَلٍ بعْدَها ولا وَطَرِ
واللهِ يا مَسْخَفانُ لا انْتَقلَتْ
رِجْلُكَ منْها إلا الى سقَرِ
ألحَقَكَ اللهُ بالهَوانِ ولا
رَعاكَ فيمَنْ تركْتَ منْ عُرَرِ
ما عُوقِبَ اللّيلُ بالصّباحِ وما
تقدّمَ البَرْقُ عارِضَ المطَرِ


On disait que l'amour n'était pas éternel,
Que mon âme oublîrait sa pâle fiancée !
L'abeille, ranimée au regard d'un beau ciel,
Sur d'autres seins de fleurs retrouve un nouveau miel
Mais, dans les champs amers où tourne ma pensée,
Rien ne peut adoucir ma tristesse insensée.


Ein jeglich Wesen will sein Wesen sagen,
Und fühlt sich bald gekettet,
Muß nah dem Ziele dennoch von ihm schwanken.
Im Menschen scheint die Kraft sich selbst zu fragen:
Wer hat mich schnell errettet?
Wie kam das Freie in so enge Schranken?
Im Chaos der Gedanken
Bedarf's nur einen Blick zu jenen Sternen,
Die Zweifel zu entfernen;
So tröstlich glänzen auch des Freundes Augen,
Wo für das kalte Gift wir Heilung saugen.


Sopka vyhasla a svadly květy,
změnilo se jitro s večerem,
štěstí v jiné zabloudilo světy,
ukryla se mladosť pod šerem;
a ta slávy klamná, bludná záře
nedonikne v doupě samotáře!


日月精华有术餐
不烦辛苦礼星坛
葛仙公井甘泉近
应炼长生九转丹


A bylo mně, jak moře kus by urván
byl a mně vložen za srdce, a jako
bych okeánem s nocí splozen býval.


Selig preisen
Freie ein befreites Wesen.
Was lebendig ist, will leben;
lerne mit den Geistern schweben!
Wenn sie dich aus deinen Kreisen
mit sich heben,
bist du deines Grams genesen.


Et la nature, mère énorme et douloureuse,
Hélas ! s'est efforcée alors de l'apaiser ;
Les moineaux ont couru près d'elle se poser,
Et la mouche, apportant la pitié de l'atome ;
La rosée a lavé sa pâleur ; divin baume,
La fleur l'a-parfumée, et l'herbe qui verdit
L'a doucement baisée, et les corbeaux ont dit
— N'écoute pas le noir croassement des juges !


Libre, desesperado, y ofendido,
del yugo, gloria, y fuerzas del tirano,
ya de fortuna (¡oh flaco aliento humano!)
al incesable trabajar rendido.


Per cui sola divengo in tanta fede
Che, del mio mal contento, vivo e tazzo,
Soffrendo con dolceza ogni dolore.


Das senkt gleich Friedenspalmen
Sich mild in's Herz hinein;
Das weckt zu Dankespsalmen
Die ganze Seele mein.


Někdy sic i jeho naděj mizí,
marným se mu zdává namáhání
zachrániti národ, který sklání
dobrovolně šíji pod jho cizí.
Ale z ponurých těch myšlenek
vždy zas vytrhne se, v kronice-li
jako v zrcadle zří onen věk,
s netajenou úctou svět kdy celý
patřil na Čechie velké syny;
ne – ne, nelze tomu uvěřiti,
že by jeho drahé domoviny,
která již již ve propast se řítí,
nezadržel dobrý anděl její,
který nad ní bděl i v dobách těch,
vrah kdy na svých ořů kopytech
byl by roznesl ji nejraději – – – –


差入栴檀林
自古只公选
乃知天定时
丹成骨自换


V den, od stolu až budu odvolán,
číš rozkoše tam zbude, nedopita,
a bílý list, kde pouze nadpis psán
je o cestě i práci... Nedosyta.


Das schreib dir in dein Herze,
Du hochbetrübtes Heer,
Bei denen Gram und Schmerze
Sich häuft je mehr und mehr.
Seid unverzagt, ihr habet
Die Hilfe vor der Tür;
Der eure Herzen labet
Und tröstet, steht allhier.


El hombre, de las piedras descendiente
(¡dura generación, duro linaje!),
osó vestir las plumas;
osó tratar, ardiente,
las líquidas veredas; hizo ultraje
al gobierno de Eolo;
desvaneció su presunción Apolo,
y en teatro de espumas,
su vuelo desatado,
yace el nombre y el cuerpo justiciado,
y navegan sus plumas.
Tal has de padecer, Clito, si subes
a competir lugares con las nubes.
De metal fue el primero
que al mar hizo guadaña de la muerte:
con tres cercos de acero
el corazón humano desmentía.
Éste, con velas cóncavas, con remos,
(¡oh muerte!, ¡oh mercancía!),
unió climas extremos;
y rotos de la tierra
los sagrados confines,
nos enseñó, con máquinas tan fieras,
a juntar las riberas;
y de un leño, que el céfiro se sorbe,
fabricó pasadizo a todo el orbe,
adiestrando el error de su camino
en las señas que hace, enamorada,
la piedra imán al Norte,
de quien, amante, quiere ser consorte,
sin advertir que, cuando ve la estrella,
desvarían los éxtasis en ella.
Clito, desde la orilla
navega con la vista el Oceano:
óyele ronco, atiéndele tirano,
y no dejes la choza por la quilla;
pues son las almas que respira Tracia
y las iras del Noto,
muerte en el Ponto, música en el soto.
Profanó la razón, y disfamóla,
mecánica codicia diligente,
pues al robo de Oriente destinada,
y al despojo precioso de Occidente,
la vela desatada,
el remo sacudido,
de más riesgos que ondas impelido,
de Aquilón enojado,
siempre de invierno y noche acompañado,
del mar impetüoso
(que tal vez justifica el codicioso)
padeció la violencia,
lamentó la inclemencia,
y por fuerza piadoso,
a cuantos votos dedicaba a gritos,
previno en la bonanza
otros tantos delitos,
con la esperanza contra la esperanza.
Éste, al sol y a la luna,
que imperio dan, y templo, a la Fortuna,
examinando rumbos y concetos,
por saber los secretos
de la primera madre
que nos sustenta y cría,
de ella hizo miserable anatomía.
Despedazóla el pecho,
rompióle las entrañas,
desangróle las venas
que de estimado horror estaban llenas;
los claustros de la muerte,
duro, solicitó con hierro fuerte.
¿Y espantará que tiemble algunas veces,
siendo madre y robada
del parto, a cuanto vive, preferido?
No des la culpa al viento detenido,
ni al mar por proceloso:
de ti tiembla tu madre, codicioso.
Juntas grande tesoro,
y en Potosí y en Lima
ganas jornal al cerro y a la sima.
Sacas al sueño, a la quietud, desvelo;
a la maldad, consuelo;
disculpa, a la traición; premio, a la culpa;
facilidad, al odio y la venganza,
y, en pálido color, verde esperanza,
y, debajo de llave,
pretendes, acuñados,
cerrar los dioses y guardar los hados,
siendo el oro tirano de buen nombre,
que siempre llega con la muerte al hombre;
mas nunca, si se advierte,
se llega con el hombre hasta la muerte.
Sembraste, ¡oh tú, opulento!, por los vasos,
con desvelos de la arte,
desprecios del metal rico, no escasos;
y en discordes balanzas,
la materia vencida,
vanamente podrás después preciarte
que induciste en la sed dos destemplanzas,
donde tercera, aún hoy, delicia alcanzas.
Y a la Naturaleza, pervertida
con las del tiempo intrépidas mudanzas,
transfiriendo al licor en el estío
prisión de invierno frío,
al brindis luego el apetito necio
del murrino y cristal creció ansí el precio:
que fue pompa y grandeza
disipar los tesoros
por cosa, ¡oh vicio ciego!,
que pudiese perderse toda, y luego.
Tú, Clito, en bien compuesta
pobreza, en paz honesta,
cuanto menos tuvieres,
desarmarás la mano a los placeres,
la malicia a la invidia,
a la vida el cuidado,
a la hermosura lazos,
a la muerte embarazos,
y en los trances postreros,
solicitud de amigos y herederos.
Deja en vida los bienes,
que te tienen, y juzgas que los tienes.
Y las últimas horas
serán en ti forzosas, no molestas,
y al dar la cuenta excusarás respuestas.
Fabrica el ambicioso
ya edificio, olvidado
del poder de los días;
y el palacio, crecido,
no quiere darse, no, por entendido
del paso de la edad sorda y ligera,
que, fugitiva, calla,
y en silencio mordaz, mal advertido,
digiere la muralla,
los alcázares lima,
y la vida del mundo, poco a poco,
o la enferma o lastima.
Los montes invencibles,
que la Naturaleza
eminentes crió para sí sola
(paréntesis de reinos y de imperios),
al hombre inaccesibles,
embarazando el suelo
con el horror de puntas desiguales,
que se oponen, erizo bronco, al cielo,
después que les sacó de sus entrañas
la avaricia, mostrándola a la tierra,
mentida en el color de los metales,
cruda y preciosa guerra,
osó la vanidad cortar sus cimas
y, desde las cervices,
hender a los peñascos las raíces;
y erudito ya el hierro,
porque el hombre acompañe
con magnífico adorno sus insultos,
los duros cerros adelgaza en bultos;
y viven los collados
en atrios y en alcázares cerrados,
que apenas los cubría
el campo eterno que camina el día.
Desarmaron la orilla,
desabrigaron valles y llanuras
y borraron del mar las señas duras;
y los que en pie estuvieron,
y eminentes rompieron
la fuerza de los golfos insolentes,
y fueron objeción, yertos y fríos,
de los atrevimientos de los ríos,
agora navegados,
escollos y collados,
los vemos en los pórticos sombríos,
mintiendo fuerzas y doblando pechos,
aun promontorios sustentar los techos.
Y el rústico linaje,
que fue de piedra dura,
vuelve otra vez viviente en escultura.
Tú, Clito, pues le debes
a la tierra ese vaso de tu vida,
en tan poca ceniza detenida,
y en cárceles tan frágiles y breves
hospedas alma eterna,
no presumas, ¡oh Clito!, oh, no presumas
que la del alma casa, tan moderna
y de tierra caduca,
viva mayor posada que ella vive,
pues que en horror la hospeda y la recibe.
No sirve lo que sobra,
y es grande acusación la grande obra;
sepultura imagina el aposento,
y el alto alcázar vano monumento.
Hoy al mundo fatiga,
hambrienta y con ojos desvelados,
la enfermedad antiga
que a todos los pecados
adelantó en el cielo su malicia,
en la parte mejor de su milicia.
Invidia, sin color y sin consuelo,
mancha primera que borró la vida
a la inocencia humana,
de la quietud y la verdad tirana;
furor envejecido,
del bien ajeno, por su mal, nacido;
veneno de los siglos, si se advierte,
y miserable causa de la muerte.
Este furor eterno,
con afrenta del sol, pobló el infierno,
y debe a sus intentos ciegos, vanos,
la desesperación sus ciudadanos.
Ésta previno, avara,
al hombre las espinas en la tierra,
y el pan, que le mantiene en esta guerra,
con sudor de sus manos y su cara.
Fue motín porfiado
en la progenie de Abraham eterna,
contra el padre del pueblo endurecido,
que dio por ellos el postrer gemido.
La invidia no combate
los muros de la tierra y mortal vida,
si bien la salud propria combatida
deja también; sólo pretende palma
de batir los alcázares de l'alma;
y antes que las entrañas
sientan su artillería,
aprisiona el discurso, si porfía.
Las distantes llanuras de la tierra
a dos hermanos fueron
angosto espacio para mucha guerra.
Y al que Naturaleza
hizo primero, pretendió por dolo
que la invidia mortal le hiciese solo.
Tú, Clito, doctrinado
del escarmiento amigo,
obediente a los doctos desengaños,
contarás tantas vidas como años;
y acertará mejor tu fantasía
si conoces que naces cada día.
Invidia los trabajos, no la gloria;
que ellos corrigen, y ella desvanece,
y no serás horror para la Historia,
que con sucesos de los reyes crece.
De los ajenos bienes
ten piedad, y temor de los que tienes;
goza la buena dicha con sospecha,
trata desconfiado la ventura,
y póstrate en la altura.
Y a las calamidades
invidia la humildad y las verdades,
y advierte que tal vez se justifica
la invidia en los mortales,
y sabe hacer un bien en tantos males:
culpa y castigo que tras sí se viene,
pues que consume al proprio que la tiene.
La grandeza invidiada,
la riqueza molesta y espiada,
el polvo cortesano,
el poder soberano,
asistido de penas y de enojos,
siempre tienen quejosos a los ojos,
amedrentado el sueño,
la consciencia con ceño,
la verdad acusada,
la mentira asistente,
miedo en la soledad, miedo en la gente,
la vida peligrosa,
la muerte apresurada y belicosa.
¡Cuán raros han bajado los tiranos,
delgadas sombras, a los reinos vanos
del silencio severo,
con muerte seca y con el cuerpo entero!
Y vio el yerno de Ceres
pocas veces llegar, hartos de vida,
los reyes sin veneno o sin herida.
Sábenlo bien aquellos
que de joyas y oro
ciñen medroso cerco a los cabellos.
Su dolencia mortal es su tesoro;
su pompa y su cuidado, sus legiones.
Y el que en la variedad de las naciones
se agrada más, y crece
los ambiciosos títulos profanos,
es, cuanto más se precia de monarca,
más ilustre desprecio de la Parca.
El africano duro
que en los Alpes vencer pudo el invierno,
y a la Naturaleza
de su alcázar mayor la fortaleza;
de quien, por darle paso al señorío,
la mitad de la vista cobró el frío,
en Canas, el furor de sus soldados,
con la sangre de venas consulares,
calentó los sembrados,
fue susto del imperio,
hízole ver la cara al captiverio,
dio noticia del miedo su osadía
a tanta presunción de monarquía.
Y peregrino, desterrado y preso
poco después por desdeñoso hado,
militó contra sí desesperado.
Y vengador de muertes y vitorias,
y no invidioso menos de sus glorias,
un anillo piadoso,
sin golpe ni herida,
más temor quitó en Roma que en él vida.
Y ya, en urna ignorada,
tan grande capitán y tanto miedo
peso serán apenas para un dedo.
Mario nos enseñó que los trofeos
llevan a las prisiones,
y que el triunfo que ordena la Fortuna,
tiene en Minturnas cerca la laguna.
Y si te acercas más a nuestros días,
¡oh Clito!, en las historias
verás, donde con sangre las memorias
no estuvieren borradas,
que de horrores manchadas
vidas tantas están esclarecidas,
que leerás más escándalos que vidas.
Id, pues, grandes señores,
a ser rumor del mundo;
y comprando la guerra,
fatigad la paciencia de la tierra,
provocad la impaciencia de los mares
con desatinos nuevos,
sólo por emular locos mancebos;
y a costa de prolija desventura,
será la aclamación de su locura.
Clito, quien no pretende levantarse
puede arrastrar, mas no precipitarse.
El bajel que navega
orilla, ni peligra ni se anega.
Cuando Jove se enoja soberano,
más cerca tiene el monte que no el llano,
y la encina en la cumbre
teme lo que desprecia la legumbre.
Lección te son las hojas,
y maestros las peñas.
Avergüénzate, ¡oh Clito!,
con alma racional y entendimiento,
que te pueda en España
llamar rudo discípulo una caña;
pues si no te moderas,
será de tus costumbres, a su modo,
verde reprehensión el campo todo.


Býti či nebýt? – Volba tu:
Hamlete nový, slyš!
nech luxních snů a záchvatů
a moudře vol si již!
Co chceš, ty nevíš. Nechtěj nic!
Stačí se dívat na měsíc:
jak nad lesy se zavěsí,
zřít můžeš v moři fadessy –
nemusíš hledět výš!


Tengo la convicción de mi energía
y sé que sacudiendo mi abandono
en lides gigantescas vencería


Drum woll'n wir singen das neue Lied,
Das Lied und das ist schön;
Und wer es nicht gut leiden kann,
Muß anderswo hin gehn.


Ležel jsem ještě v posteli
a světil modré pondělí.
Listonoš z nejlepšího spaní
mě vzbudil doručiv mi psaní.


Laß ihn dann durch Strudel tauchen,
Wenn sein Arm die Flut mag zwingen,
Dann erst in die Tuba hauchen,
Wenn ihm nicht die Adern springen.


Wir sahn Kithärons Gipfel winken,
Und unsrer Rosse Huf betrat,
Die Bergwand rechts, das Meer zur Linken,
Des heil'gen Wegs uralten Pfad.


V dálku či zpět? – – Ah, finissimo plakat!


Bělostný límec,
černý frak, botky
a rukavičky,
vše bez úhony –
i parfum cítit,
jak by teď vyšel
z modního skladu.


Március hónapra nem vagyok zavarban:
Ibolyadivat lesz a barna avarban,
Beljebb az uccákon s kijjebb a tereken
Ott is friss csokrait nyitja a szerelem.


Es ist der alte große Drach
Doch allzeit ohne Ruh,
Wohin wir gehn, da geht er nach
Und setzt uns heftig zu.


Nikomu nebuď na podiv,
k pěvci že lnem, jenž pěl co živ
národu i své zemi!
Nádherný zjev, byť věštecký,
k národu chladný, sobecký
žeť srdci lidu němý.


Homens do futuro:


Besteig' ich nach des Sommertages Schwühle
Mein südlich Dach, auf traulichem Gesteine
Mich dein zu freuen, holde Abendkühle,


A snila zas a do vln patřila,
a nevěděla, v sítí, blízko ní
že Satyr spal. Hle, teď se probudil!
Byl po pitce a noční orgii,
vous zcuchán ještě vínem vlhký byl.
Mnul sobě malé oči, pitvorně
se ušklíbnul a chtěl se převalit
zas v husté sítí k nové dřímotě,
když Psyché uzřel blízko na břehu.
I skrčil se a chráněn rákosím
se plazil k ní; zrak jeho sítím plál
jak bludička. Dost blízko nyní byl,
leh’ na břicho a těžkou hlavu svou
o huňaté své ruce podepřel
a šklebil se na Psyché patřící,
a nemoha se déle udržet
mlask’ ústy hlučně; byl to zpola vzdech
a zpola útok, co mu sjelo s rtů:
„Jak pěkné dítě, mladá beruška!“
Psyché se lekla, trhla hlavou svou
a zřela Satyra: „Ha, obluda!“
a chvěla se jak lístek osyky.
On ale blíž a blíž se plížil k ní,
zrak jeho plál jak zářná pochodeň,
na rukou každý sval se napínal,
juž páže vztáh’, by strhnul ji v svůj klín –
smích jeho z dálky opětoval les: –
tu Psyché obě křídla rozpjala
a vzlétla výš jak vážka nad vlny,
v azúr se vznesla pestrým motýlem
a dolů zněl smích její stříbrný,
jak laškující povyk hrdliček
zní z šedých skal, když lesy v slunci spí
a poledne se dívá do řeky.


La rosita encendida
Se volvió blanca
Por vivir entre un nicho
De la barranca,
Do el sol no llega
Ni el cielo su agua esparce,
Ni el viento juega.


So ziehn gedrängt mir der gedanken scharen ·
Um dich mein fürst und freund gekniet zu grüssen
Mit pracht vom edelsten · in mir gefunden.


Wer in den Blumen, Wäldern, Bergesreihen,
Im klaren Fluß, der sich mit Bäumen schmücket,
Nur Endliches, Vergängliches erblicket,
Der traure tief im hellsten Glanz des Mayen.


Auch wenn im Monden jener Tag,
Der Ihre Seite blößte, kehrt,
Dann steht Ihr Erbstuhl leer. Sie weicht
In stiller Hallen Nacht. 6


Er schmilzt wie weiches Wachs dahin,
Weg ist der harte Eigensinn,
Hier gilt nur sanftes Wesen,
Die Adern sind von Friede voll;
O wie so ruhig, o wie wohl!
Man kann's aus allem lesen.


Stava mirando se vedea venire
pel bosco o cacciatore: o alcun villano
da cui farsi potesse indi seguire
a qualche terra & trarvi Rabicano
tutto quel giorno: et sino all apparire
del altro: stette riguardando in vano
laltro matin chera anchor laer fosco:
veder gli parve un cavallier pel bosco


K té růži žárliv zřel a div že nezešílel,
jak růže usmívá se, vida, jak se rdí;
i šeptal: „Miluj mě!“ a sladko, hořko kvílel,
a „Miluj mě!“ lkal dychtiv, co as růže dí.


Fern von der Menschen Blicken,
von der Gerechten Zorn,
trink ich aus ewigem Born
ein schmerzliches Entzücken . . .


Der erste Blick: ist es in unserm Haus?
Der zweite mindert schon den Schreck und Graus,
Wenn weit, o weit die »furchtbar schöne« Glut
Behaglich dort am fernen Himmel ruht.


El capo gli unse et cum pioggia de pianto
lavò li piedi et sciugò coi capilli,
apostola et seguì l'optima parte.


Sì, ciò che ci vuole. Le loro
casine, qualcuna si sfalda,
qualcuna è già rotta. Lavoro
ci vuole, ed argilla piú salda;
perché ci stia comoda e calda
la garrula prole.


ظَلومُ يا مُنيَةَ مَولاها
يا زينَةَ الدُنيا وَمَهناها
يَنظُرُ مَولاها إِلى وَجهِها
فَقَلَّما يَهتَمُّ مَولاها
ظَلومُ يا تِلكَ الفَتاةُ الَّتي
زَيَّنتِ الدُنيا بِمَرآها
تُضيءُ بِاللَيلِ إِذا ما بَدَت
أَزَّرَها الحُسنُ وَرَدّاها
يا أَيُّها السائِلُ عَن وَصفِها
لَقَد وَصَفنا لَو بَلَغناها
إِنَّكَ لَو أَبصَرتَها مَرَّةً
أَجلَلتَها أَن تَتَمَنّاها
لَم نَدرِ ما الدُنيا وَما طيبُها
وَحُسنُها حَتّى رَأَيناها
فَقُل لِقَومٍ حُرِموا أَن يَروا
وَجهَ ظَلومَ اِستَرزِقوا اللَهَ


over de l'amicizia, e l'infinito
lume spiegar che l'uno e l'altro accende,
sì che 'l mondo non vede ogni lor rito»


Весь город в серебряном блеске
От бледно-серебряных крыш, —
А там, на ее занавеске,
Повисла Летучая МышМерцает неслышно лампада,
Белеет открытая грудь…
Все небо мне шепчет: «Не надо»,
Но Мышь повторяет: «Забудь!»
Покорен губительной власти,
Близ окон брожу, опьянеДрожат мои руки от страсти,
В ушах моих шум веретеВесь город в серебряном блеске
От бледно-серебряных крыш,
А там у нее — к занавеске
Приникла Летучая МышВот губы сложились в заклятье…
О девы! довольно вам прясть!
Все шумы исчезнут в объятьи,
В твоем поцелуе, о страсть!
Лицом на седой подоконник,
На камень холодный упав,
Я вновь — твой поэт и поклонник,
Царица позорных забав!
Весь город в серебряном блеске
От бледно-серебряных крыш,
А там — у нее, с занавески, —
Хохочет Летучая Мышь!


Ne, nelze odejít, ještě jednou
ať nad hlavou nachýlenou
se ruce v žehnání výše zvednou,
tak nade mnou na kolenou!...


Der folgt der Herde nach mit leisem Tritte
Und statt zu führen ward er selbst geführt.
Ein jedes Blöken schien ihm eine Bitte,
Von jeder Bitte war er gleich gerührt.


Mahomed (kniet nieder.)


Una mujer a solas se desnuda,
pared por medio, en el hotel antiguo
de esta ciudad remota donde duermo.
Abren las sedas un rumor disperso
que se mezcla al follaje
de los helechos en el aire.
Se oyen llaves que giran en un cofre,
jadeos ahogados, prendas,
la inocencia de gestos solitarios
que beben los espejos.
A su tiempo la noche se desnuda
y las calles apiladas se doblan
en un vasto ropaje
con la fatiga de un final de fiesta.
Una mujer a solas tras los muros,
unos pasos, un oscuro deseo,
hasta mí llega de otro mundo
como alguien que he amado y que me habla
desde un ataúd lleno de piedras.


Ein Mittel wird dem Fortschritt immer bleiben:
Was er nicht übertreffen kann, zu übertreiben.


io dissi ’l dì che pallide viole
copriro i gigli e che la bella veste
spogliò madonna. O mie dolci tempeste,
che movete anco al cor pianto e parole!


Ma voile, dit l’amour, a besoin de s’étendre
Sur les flots scintillants d’écume et de clarté !
Et son regard d’adieu se prolongea si tendre,
Qu’elle dit : au revoir ! avec sécurité.


彫胡饭共露葵香
白发清斋苦北堂
疏磬泠泠花架下
春来强健佛声长


Saně letí! Pojednou
clonou mlhy průhlednou
vidět nést se bílou dívku,
čtveračivou, nezbednou.
Mlhu stranou rozhrne,
smíchu tóny stříbrné
sype, jak když zvonky zvoní
ve závěji nejvíce,
a již v saně lehce skočí,
nad zdřimlým se správcem kloní
veselá ta holčice.
Správce protřel sobě oči,
udiveně zírá na ni,
myslí sobě: Vida, vida,
člověk se teď neuhlídá,
hleďme jenom na ptáčka;
zdřímneš, a již do tvých saní
zasedne ti tulačka.
„Hybaj dolů! Žádné řeči!“
prudce děl. Však v jenom větší
vypukla dívka smích,
a dvé očí divnou mocí
jako hvězdy zimních nocí
hledí naň, že rázem ztich.
Krásné dítě, na mou víru!
Nu, co na tom. Svezu ji!
Zkusí tihle lidé v šíru,
co teď světem putují!
A to děvče sličné tady,
polonahá chudinka,
zmírá jistě mdlobou, hlady,
suknička tak teninká – – –
„Nu, tak sedni!“ měkce řekl,
pohledem se na ni smekl.
Věru krásná, jako kněžna
je ta dívka bledá, něžná – – –
„Sedni blíž! Viď, je ti zima,
je to svízel s takou poutí –“
šepce, jak ho soucit jímá,
ale děvče hlavou kroutí,
směje se a usmívá,
a jak tryskem letí saně,
chytá vločky do své dlaně
ručka její zářivá.


Dann deine hand war vber mir
vnd truckt mich tag vnd nachte,
Macht mir die Sünd so groß vnd schwer,
daß all mein gbein verschmachte,
Da sprach ›Ich muß
mich kern zur buß,
bekennen mein gebrechen‹:
Dein zorn ließ ab,
bald sünd vergab,
wilt mir kein schuld zurechnen


Ukážeš-li lidem
krve rudé znaky,
jako Janíkovi
urobím ti taky:
useknu ti hlavu,
neuvidíš táty...
jdi a zahrab v háji
zkrvácené hnáty!“


Pověst o chrudimském palladiu svatém,
když i do ciziny šumně zavítala,
snadno v kolikerém srdci předpojatém
podnět k nevážlivým pochybnostem dala,
roznítila leda mělkou zvědavost.


Dlouhými prsty žilnatými
si chmýří ladil po líci,
kšticemi potřás zelenými
a k prašné patřil silnici.


Ach, panbožíku můj zlatičký,
chtěj jen, ať k nám oko shlíží,
když nocky dceruška ubledlá
po hradu rumech se plíží,
spatříš, jak z výšavy
rubaná do hlavy
svoboda v Dunaj se níží.


AT last from ARIES rolls the bounteous sun,
And the bright BULL receives him. Then no more
Th' expansive atmosphere is cramp'd with cold,
But full of life, and vivifying soul,
Lifts the light clouds sublime, and spreads them thin,
Fleecy, and white, o'er all-surrounding heaven.


Ty první stopy mužských bot
zde za bojem šly o život.


Se quel divin fervor, che già mi mosse
A cantar d'Hercole, hoggi fa il terzo anno,
Et da ogn'altro pensier mio mi rimosse,


V les vrazili jsme divoký a tmavý,
přes křivé kořeny a balvany se hnali.
Když kolem nás se shlukly šelem davy,
my šíleně se tomu smáli.


Dann kommen sacht in Rudeln Hirsch' und Rehe
Zum Futterplatz, indes sich hören läßt
Der Hungerschrei des Habichts aus der Höhe.


Claramente: o mais prático dos sóis,
    o sol de um comprimido de aspirina:
    de emprego fácil, portátil e barato,
    compacto de sol na lápide sucint
    Principalmente porque, sol artificial,
    que nada limita a funcionar de dia,
    que a noite não expulsa, cada noite,
    sol imune às leis de meteorologia,
    a toda a hora em que se necessita dele
    levanta e vem (sempre num claro dia):
    acende, para secar a aniagem da alma,
    quará-la, em linhos de um meio-di


Ja beim Mahl zur bösen Stunde
Leert' den Becher ich mit Faust,
Wo berührt vom Satansmunde
Höllenglut im Weine braust.


Wohl schwillt mir hoch die Brust mit raschem Klopfen,
Seh' ich, im Angesicht des Schweißes Tropfen,
Die junge Zeit, wie sie gewaltsam ringt,
Wie sie, zu stetem Werk geschürzt die Lenden,
Ein neuer Herkules, mit Kinderhänden
Das Ungeheure schon vollbringt.


Wenn jener echte Opfermuth
Noch heute Dir das Herz bewegt,
Wenn es ein treu Erinnern hegt,
So komm ... Es ging zu hoch die Fluth.


Probuzen se stydí
za ospalost svoji
a už k ohni nese
plnou náruč chvojí.


Nachýlil se spanilý den
luna nocí vyplula
a s blankytu na zem sirou
tichá rosa skanula.


Fröhlich zirpt die Grille durch die Heide,
Fröhlich hat sie einmal ausgezirpt,
Wenn der Mensch mit jeder Freude ,
Die dahin stirbt, einmal stirbt.


Fürstinn! sei uns tausendmal gegrüßet!
Sieh' die Thräne, die dem Aug' entfließet!
Treuer malt sie unser Hochgefühl;
Leichter wandle heut' der Greis am Stabe!
Froher hüpfe heut' der junge Knabe,
Süßer töne unser Saitenspiel!


»Frisch her ihr lieben Gesellen mein!
Es muß jezt nur gewaget seyn,
Wagen das thut gewinnen,
Wir wollen reiten Tag und Nacht,
Bis wir die Beute gewinnen!«


a zoufá si, ať hýří a se zpíjí...
té rány nepřebouří, nepřekoná!
Ať proklíná svůj rod, svůj los, svou krev,
ať nosí v prsou vlastních pekla řev
a pocítí, oč zloupil Robinsona!
Ať ztratí jediné, co miloval!
Toť odveta! Ať snáší stejný žal!
Ať zří svou dceru, k níž jen lásku cítí
jak vyvrženku v brlohu tom žíti,
ji, světu v posměch, za tím kletým prahem,
jak prokletému rajským žehná blahem!


Na trup její svoji vlastní tváři
vsadím místo Zeva podoby,
abych sochy nesmrtelnou září
povýšen byl věků nad hroby!
Zemřel Zevs, já dědič bleskných plamů
v trůn zasednu v olympijském chrámu.“


Se quelle trecce d'or che m'hanno il core
Legato e stretto a l'amoroso nodo
Le quali.... più onoro e lodo
Sì come vuole e mi comanda Amore,
D'argento alquanto prendesser colore,
Forse ch'ancor pietà troveria modo
Di fare il petto adamantino e sodo
Trattabil d'esta donna in mio favore.
Ma mal mi par di ciò essere in via,
Perciò ch'ognora si fanno più belle
Et a me manca forza d'aspettare.
Dunque farò com'uom quando disia
Quel di che mai non de' udir novelle,
Ma sostentat'è pur col van sperare.


Hra větru šalebná o smrti zimy vyprávěla,
však skřehlé stromy ještě nevěřily tomu.
Jakási mdloba neznámá se duše zmocnila a těla
a nikdo nevyšel dnes roztouženě z domu.


Ja, wünschen möcht' ich's nur, um Stoff zu haben,
Noch mehr für dich in Thränen mich zu baden,
Noch mehr für dich in Schmerz mich zu begraben.


四海升平征战息
宫中行乐外间无
粉团滑腻犹□□
愁杀胡儿忆塞酥


Za Tebe já modlila se...
Vzlétla moje prosba v nebe?
či ji jako ptáče mroucí
neslyšenu v bezdno střebe?...


I.
N.
I.
S.
A.
I.N.I.S.A.D.A.S.I.N.I.
A.
S.
I.
N.
I.


Voi presso il nostro Ren, con amorose
Rime, che fanno ai più lodati scorno,
Cercate d'addolcire un vivo, adorno
Scoglio, ove ogni suo bel natura pose;


A jak sbírá ručka lepá,
za ním kdosi hůlkou klepá –
vzpřímena jde žena slepá.


Yo me estava reposando,
durmiendo como solía.
Recordé, triste, llorando
con gran pena que sentía.
Levantéme muy sin tiento
de la cama en que dormía,
cercado de pensamiento,
que valer no me podía.
Mi passión era tan fuerte
que de mí yo no sabía.
Conmigo estava la Muerte
por tenerme compañía.
Lo que más me fatigava
no era porque muría,
mas era porque dexava
de servir a quien servía.
Servía yo una señora
que más que a mí la quería,
y ella fue la causadora
de mi mal sin mejoría.
La media noche passada,
ya que era cerca el día,
salíme de mi posada
por ver si descansaría.
Fui para donde morava
aquella que más quería,
por quien yo triste penava,
mas ella no parecía.
Andando todo turbado
con las ansias que tenía,
vi venir a mi Cuidado
dando bozes, y dezía:
«Si dormís, linda señora,
recordad por cortesía,
pues que fuestes causadora
de la desventura mía.
Remediad mi gran tristura,
satisfazed mi porfía,
porque si falta ventura
del todo me perdería.»
Y con mis ojos llorosos,
un triste llanto hazía
con sospiros congoxosos,
y nadie lo parecía.
En estas cuitas estando,
como vi que esclarecía,
a mi casa sospirando
me bolví sin alegría.


M'y voici : la campagne est blonde,
L'horizon clair et le ciel bleu.
La terre est sereine, — et dans l'onde
Se mire le soleil en feu !


أُخفي اِسمَ مَن أُحِبُّهُ مَخافَةً
وَذِكرُهُ في القَلبِ شَوقٌ وَأَرَق
شُبِّهَ بِالوَردِ الجَنِيِّ خَدُّهُ
وَخَدُّهُ مِن ذاكَ أَندى وَأَرَق


Vše klidno, ticho beze slov,
jak z žuly každý muž,
a světec s blaha úsměvem
se k trůnu bere juž.


وواضحةٍ كمثلِ النصلِ تجري
مع الأبصارِ كالماءِ القراحِ
ترى حُبُكَ المدادِ بجسمِ نورٍ
كمخضّرِ الفرندِ على الصِّفاحِ
كأن سوادَهُ في صفحتيها
بقايا الليلِ في وجهِ الصباحِ


Vrátil se, bled od bdění a pití,
vrátil se a na ženu se lítí.


Glaubstu es nicht, was mördstu dan,
weil es bej dir nicht gschehen kan?
Aber du hast erfüllen wölln
was König Pharo thet forstelln,


Budeme tančit,
zuřivě tančit,
závratný kvapík
budeme tančit!


Ba já cítím, že má duše
někde je už v limbu branách –
pán Ježíš mně postůj v hlavách,
andělové po všech stranách! –


... A messzi kertek orgonát leheltek,
nyári esőnek illata szitált.
Felicián most még jobban szerette,
mint valaha, nejét, Aníziát.
Már csak Ziának nevezte szelíden,
hogy kurtább légyen a szó, mely után
a csók az öröklétbe szárnyalhasson. -
Künn barangoltak éjfélig Budán,
kis kocsmákban boldogan vacsoráztak,
Ziának arca égett, kipirult
a rubinszínű bortól. És szivükben
a második szerelem kivirult.
És hazafelé gyermekes-bolondul
szétszaladtak egymástól nagybohón,
hogy a másik uccában ujra össze-
szaladhassanak éhesen, mohón.
S egymás ajkába martak, vérigérő,
vad csókok égtek ajkuk bársonyán.
A szerelemnek két nomád-cigánya
így csalta egymást az uccák során.
Nem tudtak ők sehogyse eggyé lenni,
se szabadulni; két szegény bolond.
Vagy nem bolond-é, akinek a vére
forró igent s az agya nemet mond?
Vagy adhat-é a nap hűvös világot?
Vagy adhat-é a hold jó meleget?...
... És egy napon Anízia elsíklott
a hűség tündérfátyola megett.
Elég volt néki már a jó karokból,
melyek szilárdan tartották szivét.
Elég volt már a kérés, a könyörgés,
mely szabadsága fátylát tépte szét.
Erdei nimfa élt a lelke mélyén,
faunok felé suhant a réten át.
S a zöldes fény, a hűs lombkoronákról
szívébe marta kétes vágy dalát...


Нет, нет, напрасны ваши пени,
Я вас люблю, все тот же Дни наши, милые друзья,
Бегут, как утренние тени,
Как воды быстрого ручьДавно ли тайными судьбами
Нам жизни чаша подана!
Еще для нас она полна,
К ее краям прильнув устами,
Мы пьем восторги и любовь,
Для нас надежды, наслажденья,


Só quem embala no peito
Dores amargas e secretas
É que em noites de luar
Pode entender os poetas


Du grosses Seiten-loch,


Zednické víno čpí třeným pazourkem
vštěpuje pravdu nezkušeným lžím
hraje si s drsně spřáteleným horkem
já přihlížím


Pak teprv cítí staroušek ten dobrý,
jak volně dýchá se to mezi svými,
již dějin mlékem dorůstají v obry.


O Muse der Bänkelsängerey,
Die du, als noch der Kinderbrey
Am Munde mir klebt' und als ich der Windel
Noch kaum entschlüpfte, die Dichterspindel
Mir reichtest, laß, da ich dies Wundergespinst
Von echtheroischem Flachse zum Dienst
Der Mitwelt und der Nachwelt nun dem Rocken
Der Dichtung entspinne, die Spindel nicht stocken!
Verhüte, daß mir im Drehen nicht
Der Faden ausläuft, oder bricht,
Und hilf mir, wenn Kraft und Geduld mir schwinden,
Den schweren Haspel der Reimkunst winden!


O Schönheit, die mich hat verwund't,
Wann willst du dich erbarmen,
Wann werd' ich dich in meinem Grund
Einst wesentlich umarmen?
Du mußt mir werden innig nah,
Sonst kann sich nicht, du weißt es ja,
Mein Herz zufrieden geben.


مَنَعَ النَومَ ماوِيَ التَهمامُ
وَجَديرٌ بِالهَمِّ مَن لا يَنامُ
مَن يَنَم لَيلَهُ فَقَد أُعمِلُ اللَي
لَ وَذو البَثِّ ساهِرٌ مُستَهامُ
هَل تَرى مِن ظَعائِنٍ باكِراتٍ
كَالعَدَولِيِّ سَيرُهُنَّ اِنقِحامُ
واكِناتٍ يَقضَمنَ مِن قُضُبِ الضُر
مِ كِالعَدَولِيِّ سَيرُهُنَّ اِنقِحامُ
وَسَبَّتني بِناتُ نَخلَةَ لَو كُن
تُ قَريباً أَلَمَّ بي إِلمامُ
يَكتَبينَ اليَنجوجَ في كَبَّةِ المَش
تى وَبُلهٌ أَحلامُهُنَّ وَسامُ
وَيَصُنَّ الوُجوهَ في المَيسَنانِي
يِ كَما صانَ قَرنَ شَمسٍ غَمامُ
وَتَراهُنَّ في الهَوادِجِ كَالغِز
لانِ ما إِن يَنالُهُنَّ السِهامُ
نَخَلاتٌ مِن نَخلِ بَيسانَ أَينَع
نَ جَميعاً وَنَبتُهُنَّ تُؤامُ
وَتَدَلَّت عَلى مَناهِلِ بُردٍ
وَفُلَيجٌ ومِن دونِها وَسَنامُ
وَأَتاني تَقحيمُ كَعبٍ لِيَ المَن
طِقَ إِنَّ النَكيثَةَ الإِقحامُ
في نِظامٍ ما كُنتُ فيهِ فَلا يَح
زُنكَ شَيءٌ لِكُلِّ حَسناءَ ذامُ
وَلَقَد رابَني اِبنُ عَمِّيَ كَعبٌ
أَنَّهُ قَد يَرومُ ما لا يُرامُ
غَيرَ ذَنبٍ بَنى كِنانَةَ إِنّي
إِن أُفارِق فَإِنَّني مِجذامُ
لا أَعُدُّ الإِقتارَ عُدماً وَلَكِن
فَقدُ مَن قَد رُزِئتُهُ الإِعدامُ
مِن رِجالٍ مِنَ الأَقارِبِ فادوا
مِن حُذاقِ هُمُ الرُؤوسُ العِظامُ
فَهُمُ لِلمُلائِمينَ أَناةٌ
وَعُرامٌ إِذا يُرادُ العُرامُ
وَسَماحٌ لَدى السِنينَ إِذا ما
قَحَطَ القَطرُ وَاِستَقَلَّ الرِهامُ
وَرِجالٌ أًَبوهُم وَأَبى عَم
رٌو وَكَعبٌ بيضُ الوُجوهِ جِسامُ
وَشَبابٌ كَأَنَّهُم أُسدُ غيلٍ
خالَطَت فَرطَ حَدِّهِم أَحلامُ
وَكُهولٌ بَنى لَهُم أَوَّلوهُم
مَأَثُراتٍ يَهابُها الأَقوامُ
سُلِّطَ الدَهرُ وَالمَنونُ عَلَيهِم
فَلَهُم في صَدى المَقابِرِ هامُ
وَكَذاكُم مَصيرُ كُلِّ أُناسٍ
سَوفَ حَقّاً تُبليهِمُ الأَيّامُ
فَعَلى إِثرِهُم تَساقَطُ نَفسي
حَسَراتٍ وَذِكرُهُم لي سَقامُ
إِبِلي الإِبلُ لا يُحَوِّزُها الرا
عونَ مَجُّ النَدى عَلَيها المُدامُ
وَتَدَلَّت بِها المَغارِضُ فَوقَ ال
أَرضِ ما إِن تُقِلُّهُنَّ العِظامُ
سَمِنَت فَاِستَحَشَّ أَكرُعُها لا الن
نَيُّ نَيٌّ وَلا السَنامُ سَنامُ
فَإِذا أَقبَلَت تَقولُ إِكامٌ
مُشرِفاتٌ فَوقَ الإِكامِ إِكامُ
وَإِذا أَعرَضَت تَقولُ قُصورٌ
مِن سَماهيجَ فَوقَها آطامُ
وَإِذا ما فَجِئتَها بِطنَ غَيبٍ
قُلتَ نَخلٌ قَد حانَ مِنها صِرامُ
وَهيَ كَالبَيضِ في الأَداحِيِّ ما يو
هَبُ مِنها لِمُستَتِمٍّ عِصامُ
غَيرَ ما طَيَّرَت بِأَوبارِها القَف
رَةُ في حَيثُ يَستَهِلُّ الغَمامُ
فَهيَ ما إِن تُبينُ مِن سَلَفٍ أَر
عَنَ طَودٍ لِسِربِهِ قُدّامُ
مُكفَهِرٍّ عَلى حَواجِبِهِ يَغ
رَقُ في جَمعِهِ الخَميسُ اللُهامُ
فارسٌ طارِدٌ وَمُلتَقِطٌ بَي
ضاً وَخَيلٌ تَعدو وَأُخرى صِيامُ
قَد بَراهُنَّ غِرَّةُ الصَيدِ وَالإِع
داءُ حَتّى كَأَنَّهُنَّ جِلامُ
قَد تَصَعلَكنَ في الرَبيعِ وَقَد قَر
رَعَ جِلدَ الفَرائِضِ الأَقدامُ
جاذِياتٌ عَلى السَنابِكِ قَد أَف
زَعَهُنَّ الإِسراجُ وَالإِلجامُ
لَجِبٌ تُسمَعُ الصَواهِلُ فيهِ
وَحَنينُ اللِقاحِ وَالإِرزامُ
بِعُرىً دونَها وَتُقرَنُ بِالقَي
ظِ وَقَد دَلَّهُ الرِباعَ البُغامُ


Quittirt der leib di seel an ihres Jesu zeit,
Dann ists ihr sechs vollbracht, und geht si ein zur form.
Wi hoch si sich gradirt in ihrer Pilgramschafft,
So hoch wird si gestellt vor aller Welt im Port.
Nun ist di dekke weg, di hir der Glauben his;
Nun sihet si di Christzukunfft.
Nun kennet si den leib, den si hir abgelegt,
Erfreuend sich, das si dem Lamm gefolgt.
Si siht, was si nicht sah in ihres leibes schal,
Und wandelt aller Orts in freiheit ohne bande.


يا دارُ حَلَّت فيك كلُّ سعادةٍ
طولَ الزمانِ على نظامٍ واحدِ
وَحَويْتِ كل مَسَرَّةٍ وكُفيتِ ك
لَّ مَضَرَّةٍ وعَلَوْتِ كلَّ مُعانِد
وغَدتْ ببابك للنجاح بَشائر
من صادِرٍ يَلْقَى عزيمةَ وارد
وتَنافستْ في مدِح ساكِنك الوَرى
من بينِ مُثْنٍ لا يَمَلُّ وحامد
فلقد سَما فوقَ النجومِ بمثِلها
مِن زُهْرِ أفعالٍ وجَدٍّ صاعد
فإذا ابتغيْنا الفضلَ كان مَقرُّه
بيدَيْ أبى عبد الإله القائد
لم يُعْلِ شاهِنْشاهُ رتبةَ قَدْرِه
في العز إلا وهْو أَخْبَرُ ناقد
اللهُ يرفعُ في المعالي قَدْرَه
أَبدا على رغم العدو الحاسد


Des Kindes Hertze wird gebrochen
An der verstarrten Mutter-Brust/
Der Mutter die (nur Haut und Knochen)
Selbst auf dem Kind erblassen must!
Der sucht vor den erhitzten Magen
Was schwer und schrecklich ist zu sagen.


A la sombra de tu vida
quiero detener mi tiempo,
que tu profundo horizonte
me haga perderme en su seno;
que tu silencio recubra,
con arboleda de sueños,
este corazón que guarda
tantas soledades dentro.


Maria! lehr' uns Demut üben
Und wahrhaft und einfältig sein;
O Mutter! lehr' uns Jesum lieben,
Und mach uns fromm und treu und rein.


桃花红似雨
莫是武陵家
洞中白鹿来
口中衔桃花


Drauf hat er Gnad' und Heil gewährt
Den beiden Reitern auf einem Pferd
Und gab den Segen, wie sich's gebührt,
Und beide zeigten sich tief gerührt.
Dann sprengten sie fort
Und wohin sie kamen, überall
Empfing man sie mit Jubelschall.
Der Lehrer aber, der unter den Werkmannen saß,
Ward gelobt ob der Schüler im Uebermaß.
Und er sah ihnen nach,
Und schluchzend erwidert er und sprach:


Il vouera, s'il le faut, sa terre féodale
Au Saint-Siège, et le noir donjon vermiculé
Où les os des aïeux blanchissent sous la dalle.


Bůh, jenž dal růsti železu,
ten rabů nechtěl míti –
A proto vy jen hledíte
kde koho porobiti.


Oh nem a könyörtelen sors,
Nem a beérhetlen távol,
Nem az élet, nem a halál,
Nem az választ el egymástól...


为爱凌晨细细开
谁人伴我独徘徊
朝阳满树无尘滓
寒雀惊窥欲下来


Ob durch stachlige Wüste
Hin zur Kaba die Reise geht,
Laß dich Dornen und Disteln
Nicht erbosen, o gräme dich nicht!


Poi che gran pezzo al caso intervenuto
Hebbe pensato in vano, e finalmente
Si trovo da una femina abbattuto
Che pensandovi piu, piu dolor sente:
Monto l'altro destrier tacito e muto
E senza far parola, chetamente
Tolse Angelica in groppa,e differilla
A piu lieto uso, a stanza piu tranquilla .


童女三千别样装
蓬山殿脚曳云航
麻姑笑倚烛龙树
道是罗敷陌上桑


No cede ante el dolor ni ante la fosa,
que es con su inicua mónita malvada
una hiena con cara de raposa


Nun danket all und bringet Ehr,
Ihr Menschen in der Welt,
Dem, dessen Lob der Engel Heer
Im Himmel stets vermeldt.


Ich bin zu früh geboren,
Wo heute ich hinkomm,
Mein Glück das kommt erst morgen,
Hätt ich den Schatz im Dom,
Dazu den Zoll am Rhein,
Und wär Venedig mein,
So wär es all verloren,
Es müßt verschlemmet seyn.


Conticuere omnes intentique ora tenebant.


Schatten leiht die Palette dem Maler, aber es wandelt
Um der Genius leicht sie zu ätherischem Licht.


林杪不可分
水步遥难辨
一片山翠边
依稀见村远


Eine junge Welt steigt auf aus Nebel und Dampf,
Mit Jauchzen gehen wir in den Kampf.
Was morsch war, ihr haltet es nimmer!
Was verfault war, stürzt in Trümmer.
Und ich sehe ein Ziel vor mir so groß,
Wer's erreicht, der gewinnt ein Götterloos! –


Zde pod krásnou lípou sedím
V stínu občerstvujicým,
A do světa vůkol hledím
S okem vyšetřujicým.
Dech od svršku libě věje,
Já to cýtím, že mi přeje
Sladké odpočinutí;
Cýtím velké vnuknutí.


Questa sola, ond'Amor sue penne impetra,
Colomba, ch'al mio nido aperse l'ale,
Piagato m'avria il cor d'un altro strale,
E desto il suon de l'addormita cetra.


Ale ty vše písně
sněné, zažité,
i jich sestry příští
v ňadrech ukryté,
písněmi jsou právě.
Září trysknou v mih’,
slzou jen se skradou
bledých po tvářích!


Rodomonte, ch'in mano ancor tenea
il pome e l'elsa de la spada rotta,
Ruggier su l'elmo in guisa percotea,
che lo potea stordire all'altra botta.
Ma Ruggier ch'a ragion vincer dovea,
gli prese il braccio, e tirò tanto allotta,
aggiungendo alla destra l'altra mano,
che fuor di sella al fin trasse il pagano.


S'io rimanevo soletta,
che 'l mio marito andasse altrove,
io gliel diciea chon fretta
e e' veniva a·ffar suo pruove.
E di verno quando e' piove,
o ch'egli era gran freddura,
mi chopriva chon misura,
rischaldandomi per dio.


'Twas there regret indulged the bitter tear;
She feels herself forsaken and alone:
"Behold," she cries, fulfilled is every fear,
Oh! wretched Psyche, now indeed undone!
Thy love's protecting care no more is shown,
He bids his servant leave thee to thy fate,
Nor longer will the hopeless wanderer own:
Some fairer, nobler spouse, some worthier mate,
At length by Venus given shall share his heavenly state.


Ya vence mi temor mi atrevimiento,
que amor, de la disculpa confiado
está de no tener determinado
los accidentes, si perderme intento.


Ó, drahý-li jen maličko,
jej ještě dražším hraď.
Však bez ceny-Ii, Matičko,
pak celý mu jej vrať!“


Du wagst dich zwar nicht mehr in Menschenlieber,
Seit Gaßner dir gedroht;
Allein du fährst doch stets in uns're Weiber,
Und quälest uns zu Tod.


Já dočet kritiku... jsem vesel dále –
a přece varovný z ní vane hlas,
že s verši mými hatí se to stále,
a tak že sotva dojdu na Parnas...!


Nadería El nombre de Muraña, una mano templando una guitarra, una voz, hoy pretérita que narra para la tarde una perdida hazaña de burdel o de atrio, una porfía, dos hierros, hoy herrumbre, que chocaron y alguien quedó tendido, me bastaron para erigir una mitologí Una mitología ensangentada que ahora es el aye la sabia historia de las aulas no es menos ilusoria que esa mitología de la nad El pasado es arcilla que el presente labra a su antoj InterminablementJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 624 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Ich bin der allgemeine Alp;
Mein Amt ist, daß ich drücke!
So vieles ist anjetzo halb –
Ich bin aus ganzem Stücke!


Горя любви огнемъ и нѣжася и тлѣя,
Спала подь тѣнью древъ прекрасна КариклеКто всѣхь думъ ея единственный быль видъ,
Влюбленный въ рощу ту приходитъ НикомидУвидѣвь онъ ее жаръ пуще ощущаетъ,
И весь воспламененъ сіи слова вѣщаетъ:
Ты щастлива трава, вы щастливы цвѣты,
Которыя сея постеля красоты,
И кроющи сей одръ о вѣтви соплетенны!
Мысли, ахъ, мои ужасно возмятенны,
Могу ли тѣмъ плодомъ я очи утѣшать,
Который зрю всякъ день и не могу вкушать?
Зри пищу и питье и алчу я и жажду;
Къ чему любимь, люблю, когда любовью стражду;
Стараюся мой вѣкъ любовію губить:
Ахъ, лутче ни какой пастушки не любить!
Пастушка спящая услыша гласъ очнулась,
И въ крѣпкомь бывша снѣ отъ крѣпка сна проснуласЯ видѣла во снѣ: тебя къ себѣ зову:
Звала, а ты ко мнѣ пришелъ и на явКъ чему такія сны ты спя употребила:
Къ чему я надобенъ? Я ето позабыла,
И помню только то, что я тебя звала,
А протчее я все сномь крѣпкимъ заспалА я прошедшія ночи сонъ помню ясно:
Пріятенъ быль сей сонъ; да ето все напраснКакой сонъ видѣлъ ты? Потребно ль то вѣщать;
Чево не будешь ты во вѣки ощущатСкажи мнѣ сонъ ты свой, я слышати желаРасказомъ едакимъ я пуще воспылаПожалуй раскажи, скажи скажи мой свѣтъ!
Я видѣлъ то, чево на свѣтѣ лутче нѣтСкажи жъ, пожалуй мнѣ: съ травы пастушка встала,
Блиставъ лежащая, какъ стоя заблисталВо снѣ я въ сей ночи зрѣлъ щастливымъ себя,
И видѣлъ я съ собой лежащую тобя:
Не чувствовалъ любви твоей себѣ я муки,
И были въ сей мѣчтѣ мои свободны руки:
Тебя милуя я всей кровью запылалъ,
И все исполнилъ то, чево дано желалНе разъ такой мѣчтой я спяща увидала,
И таковыя же сны и о тебѣ видала;
Однако тотъ тюльпанъ со стеблая не спадетъ,
Который лишъ во снѣ паденіе найдетЗрить часто нищій спя во снѣ златыя горы,
Во полночь видитъ блескъ прекрасныя аѵроры;
Мнѣ зрѣлось будто волкъ ягнятокъ уносилъ;
Однако ни куска онъ мяса не вкусилъ:
Огорчеваетъ сонъ, томитъ и услаждаетъ,
А дѣйствомъ никогда онъ насъ не награждаетНе обвинить меня ни коею виной,
Что ты вчера во снѣ довольствовался мной:
Не назовешь и ты блаженною судьбою,
Что леживала я во снѣ моемъ съ тобоО естьли бы я легъ на ету здѣсь траву,
Съ тобой дражайшая подъ тѣнью на яву!
Пастушка ото всѣхъ пасущихъ удаленна,
И сновидѣніемъ любовнымъ распаленна,
Потупила глаза, мятется и дрожитъ;
Однако отъ сея напасти не бѣжитъ;
Въ уединеніи суровости промчались,
Сіяло чувствіе хоть мысли омрачались,
Подобно въ темноту густыхъ на небѣ тучъ,
Хоть солнца мы не зримъ, однако въ небѣ лучь:
Подобно кроются быстрѣйши воды льдамНо воды все текутъ и какъ текли водамВо отдаленной сей отъ паства сторонѣ,
Исполнимъ на яву что зрѣли мы во снѣ;
Начто во алчѣ намъ и въ жаждѣ болѣй быти,
Когда имѣемъ кормъ и можемъ быть мы сыти:
Почто томимся мы въ деи нашея весны?
Исполнимъ на яву что намъ мѣчтали снПротивоборствовать пастушкѣ было трудно;
И естьли бъ не далась она; такъ было бъ чудн


Na příď korábu čas byl své břímě složil,
tam člověk nad zajatou smrtí bdí.
V moři valem tonou souhvězdí,
z vod pění se sen, jejž prožil.
Na přídi korábu člověk bdí,
voj Velkého Vozu míří naň,
nade hrou pamětlivých vod
úzkost a jistota o závod,
moře tkví jak tasená zbraň.


Umsonst! die alte Kampflust war vergoren,
Verschollen war der Klang der Rachelieder;
Da barg er, wie ein Aar in sein Gefieder,
In Felsen sich, fern von der Städte Toren.


Nun will ich in ein Kloster ziehn,
Will 'n lieben Gott für dich bitten,
Ja bitten!
Daß er dich ins Himmelreich woll lahn,
Das gescheh durch meinetwillen,
Schweig stillen!«


Que no en vano los cielos la hermosura
y el encanto la dieron que extasía,
corona del amor y la ternura


On do kraje smečku si vypustí
svých drobounkých vírových dětí
a do cesty sfoukne jim pro hračku
písek a listí a smetí.


onlar bir kuşun uçuşunu


Du, in der Dichterbildung reicher Blüthe,
Bringst uns verwandelt wieder jene Zeiten,
Wo Adam auf der Bühn' erschien und Eva.


Manuel del Río, natural
de España, ha fallecido el sábado
11 de mayo, a consecuencia
de un accidente. Su cadáver
está tendido en D'Agostino
Funeral Home. Haskell. New Jersey.
Se dirá una misa cantada
a las 9,30 en St. Francis.
Es una historia que comienza
con sol y piedra, y que termina
sobre una mesa, en D'Agostino,
con flores y cirios eléctricos.
Es una historia que comienza
en una orilla del Atlántico.
Continúa en un camarote
de tercera, sobre las olas
—sobre las nubes— de las tierras
sumergidas ante Poseidón.
Halla en América su término
con una grúa y una clínica,
con una esquela y una misa
cantada, en la iglesia de St. Francis.
Al fin y al cabo, cualquier sitio
da lo mismo para morir:
el que se aroma de romero,
el tallado en piedra o en nieve,
el empapado de petróleo.
Da lo mismo que un cuerpo se haga
piedra, petróleo, nieve, aroma.
Lo doloroso no es morir
acá o allá...

Requiem æternam,
Manuel del Río. Sobre el mármol
en D'Agostino, pastan toros
de España, Manuel, y las flores
(funeral de segunda, caja
que huele a abetos del invierno)
cuarenta dólares. Y han puesto
unas flores artificiales
entre las otras que arrancaron
al jardín... Libera me domine
de morte æterna...
Cuando mueran
James o Jacob verán las flores
que pagaron Giulio o Manuel...
Ahora descienden a tus cumbres
garras de águila. Dies irae.
Lo doloroso no es morir
Dies illa acá o allá;
sino sin gloria...
           Tus abuelos
fecundaron la tierra toda,
la empaparon de la aventura.
Cuando caía un español
se mutilaba el Universo.
Los velaban no en D'Agostino
Funeral Home, sino entre hogueras,
entre caballos y armas. Héroes
para siempre. Estatuas de rostro
borrado. Vestidos aún
sus colores de papagayo,
de poder y de fantasía.
Él no ha caído así. No ha muerto
por ninguna locura hermosa.
(Hace mucho que el español
muere de anónimo y cordura,
o en locuras desgarradoras
entre hermanos: cuando acuchilla
pellejos de vino derrama
sangre fraterna). Vino un día
porque su tierra es pobre. El Mundo,
Liberanos Domine, es patria.
Y ha muerto. No fundó ciudades.
No dio su nombre a un mar. No hizo
más que morir por diecisiete
dólares (él los pensaría
en pesetas). Requiem æternam.
Y en D'Agostino lo visitan
los polacos, los irlandeses,
los españoles, los que mueren
en el week-end.
            Requiem æternam.
Definitivamente todo
ha terminado. Su cadáver
está tendido en D'Agostino
Funeral Home. Haskell. New Jersey.
Se dirá una misa cantada
por su alma.
         Me he limitado
a reflejar aquí una esquela
de un periódico de New York.
Objetivamente. Sin vuelo
en el verso. Objetivamente.
Un español como millones
de españoles. No he dicho a nadie
que estuve a punto de llorar.


Jako zmije, na niž chodec
šlápne, v cestu se mu vztyčí,
jazykem dvojklaným hraje,
v kruhy stáčí se a syčí,


Und außen, horch! ging's trap trap trap,
Als wie von Rosseshufen;
Und klirrend stieg ein Reiter ab,
An des Geländers Stufen;
Und horch! und horch! den Pfortenring
Ganz lose, leise, klinglingling!
Dann kamen durch die Pforte
Vernehmlich diese Worte:


Tage kämpfen, Nächte wachen,
Tödten und lebendig machen;
Schweigen, wenn Tyrannen wüten,
Durst und Hunger weggebieten;
Sturm und Ungewitter stillen,
Sterben um der Tugend willen;
Mond und Sonne heißen stehn,
Glaube, das kannst du erflehn!


Es geht nicht im Schritt;
Kind, kannst du mit?
Es geht im Trott!
Nur zu mit Gott!


Bald floͤg ich, wie ein Adler fliegt —
Doch — welch ein Schuß geſchah?
O weh! ein armer Vogel liegt
Jn ſeinem Blute da.


Štve nás, bychom se smáli
tragikou smíchu.
Šlehá. Ranou se vpálí
v krev a v míchu.


V železné té nízké pasti
mnoho zřel jsem různých lidí,
veselých a šťastných lidí,
ale lezli po čtyrech!


Seid getrost, ihr Schäferinnen,
Unser Heiland ist nicht weit.
Man wird schon der Lieblichkeit
Seins Geruchs gar eigen innen.
Seid getrost, er kommt heran,
Der so lang gewünschte Mann.


Skvost zlatohlavu stěny kryl
a zemi vonný pel,
smích dítka na lících ti hrál,
běs vášně v ňadrech dlel.


minha carta de alforrianão me deu fazendas,nem dinheiro no banco,nem bigodes retorcidominha carta de alforriacosturou meus passosaos corredores da noitede minha pel


Stará to obec, jak dýchavičný
u varhan cínových píšťal hlas,
jako dech plísní ustavičný
zdí, kde, kropenko, viselas.


Mit ihm dann wollt' ich loben
In süßem Sang und Klang
Den Herrn im Himmel droben
Mein ganzes Leben lang.


Schlaff/ schlaff du liebes Kind die Sängerin der Erden
Durch derer Stimme Saat und Heyden heimlich werden/
Tireliret
Musiciret
Singt und saget
Lacht und klaget
Klagt und lachet
Das deiner Augen-Liecht nicht auß der Ruh erwachet.


Hab' Alles, was man wünschen kan,
Sitz' überall nur oben an,
Weiß keine Maaß von deinem Gute,
Sey lebhafft, frey und unbemüht,
Wenn diese Rose hie verblüht,
Weh künfftig deinem armen Blute!


Quando do
cansaço
é a hora
e ganha voz o grito
amordaçado


»Herr Tannhäuser nicht sprecht also,
Ihr seyd nicht wohl bey Sinnen,
Nun laßt uns in die Kammer gehn,
Und spielen der heimlichen Minnen.«


Content, fair daughter of the skies,
Or gives spontaneous, or denies,
Her choice divinely free,
She visits oft the hamlet-cot,
When Want and Sorrow are the lot
Of Avarice and me.


Hunden verwehrt ihr mit Recht zu eurem Prater den Zutritt.
Eins noch mangelt, daß ihr ihn auch den Mücken verwehrt!


Provate mille abbiamo, e tutte belle;
né di tante una è ancor che ne contraste.
Se provian l'altre, fian simili anch'elle;
ma per ultima prova costei baste.
Dunque possiamo creder che più felle
non sien le nostre, o men de l'altre caste:
e se son come tutte l'altre sono,
che torniamo a godercile fia buono".


¡Oscuridad universal!... ¡Su soplo
levanta en torbellinos
el polvo de los campos agitados!...
En las nubes retumba despeñado
el carro del Señor, y de sus ruedas
brota el rayo veloz, se precipita,
hiere y aterra al suelo,
y su lívida luz inunda el cielo.
¿Qué rumor? ¿Es la lluvia?... Desatada
cae a torrentes, oscurece el mundo,
y todo es confusión, horror profundo.
Cielo, nubes, colinas, caro bosque,
¿Do estáis?... Os busco en vano:
desparecisteis... La tormenta umbría
en los aires revuelve un Océano
que todo lo sepulta...
Al fin, mundo fatal, nos se paramos:
el huracán y yo solos estamos.
¡Sublime tempestad! cómo en tu seno
de tu solemne inspiración henchido,
el mundo vil y miserable olvido
y alzo la frente, de delicia lleno!
¿Do está el alma cobarde
que teme tu rugir?... Yo en ti me elevo
al trono del Señor: oigo en las nubes
el eco de su voz: siento a la tierra
escucharle y temblar. Ferviente lloro
desciende por mis pálidas mejillas,
y su alta majestad trémulo adoro.


Красота создается из восторга и боли,
Из желания воли и тяжелых цепеВсе, что хочешь, замкнешь ты в очертания доли,
Красоту ли с грозою, или тишь серых днеЕсли хочешь покоя, не заглядывай в бездны,
Не ищи и не думай, правда ль жизнь или ложНо мечты твои будут беспланетны, беззвездны,
В бескометное небо ты навеки уйдешО, горячее сердце, что же возьмешь ты как долю,
Полнозвучность ли грома и сверкающий свет,
Или радость быть дома и уют и неволю?
Нет, твой дом изначальный — где рожденье комеТы равно полюбило двух враждебных неравных,
И виденья покоя отодвинулись прочТы богов уравняло в двух мирах полноправных,
Приходите же, грозы, и колдуй мне, о, НочНаколдуй свои чары, но развейся с рассветом: —
Если будешь чрезмерной, я себе изменВсе что к сердцу подходит, я встречаю ответом,
И мне сладко отдаться золотистому Дн


Willst du nach den Früchten greifen,
Eilig nimm dein Teil davon!
Diese fangen an zu reifen,
Und die andern keimen schon;
Gleich mit jedem Regengusse
Ändert sich dein holdes Tal,
Ach, und in demselben Flusse
Schwimmst du nicht zum zweitenmal.


E credo certo el mio calore ardente
Che un dì te funderà nel proprio dito,
Ancor che smalto sii duro e possente.


Die Träume sind wol werth, daß sie man manchmal achte;
Die Frau im Traume ward, ward Mutter, da sie wachte.


"Behold him here to snatch thee hence,
And give thee to thy father's sight."
"How! silent still?" Montrose exclaimed;
"Why thus thy lover's soul affright?"


Du lebst meerüber
In blauer Ferne
Und du besuchst mich
Beim ersten Sterne.


V modravo skřivan stoupaje
mu zpívá nad hlavou...
Pod zemi, ti zde, odnesli
svou touhu stonavou.


恰有三百青铜钱
凭君为算小行年
坐中亦有江南客
自断此生休问天


Alle Seufzer, alle Klagen,
Alles Träumen, Hoffen, Wähnen,
Alles glüh'nde Flehn und Sehnen,
Alles heilig stille Zagen,
Alles, was in sel'gen Wonnen,
Was in thränenreichen Schmerzen
Lieb' empfunden und begonnen,
Regt sich wechselnd mir im Herzen,
Alles streb' ich zu ergießen;
Aber Flammen müßt' ich mischen,
Schwüle Gluth durch Thau erfrischen
Und durch Honig Gift versüßen,
Wollt' ich treu in hellen Bildern
Meine Liebe, meiner Leiden,
Meiner Freuden
Ewige Verwandlung schildern.


Modrá křídla, modrá křídla
mihotají v snění
jako šídla kolem zřídla,
modrá křídla!


Sníh pod jezem se ještě bělá
vrb svislých v hustém kořání,
leč nad ním stráň již pučí celá
a v modru pějí skřivani.


»Entzückend!« lispelt meine Tafeldame
Durch ihre falschen Zähne; »o Natur!«
Und blickt hinan zum Angesicht des Berges, –
Das sich verfinstert und in Wolken hüllt.


Hogy sírnak és hizelgenek
E símalelkü emberek!


Do leito, embalde num macio encosto,
Tento o sono reter! Já esmorece
O corpo exausto que o repouso esquec
Eis o estado em que a mágoa me tem posto!


a dagh ona manina,
e col sò ajutt, in manch che nol se dis,
la fà lì on bell Adon o on bell Narzis


Das ewige Gemeine,
Wer ist ihm ganz entflohn?
Wir tragen alle Steine
Zum Pharaonenbau der Konvention.


辛酸既不为中味
商徵如何是正音
举世未能分曲直
使谁为主主心平


O wann wird dies geschehen?


A virtus nagy tűneményi
Gőz, mit hagymáz lehele;
A kebel lángérzeményi
Vértolúlás kínjele;
A vég, melyet Sokrat ére,
Catonak kihulló vére,
S Zrínyi Miklós szent pora
Egy bohóság láncsora.


Die englischen Fräuleins gehen in langer Kette durch die Stadt,
Zwei und zwei, in ihren schwarzen Mänteln wie Morcheln, die man aus dem Boden gerissen hat.
Aber im Sommer tragen sie violette
Schärpen um den Leib. Sie schlafen allein im Bette.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Manche ist so schön,
Man möchte einmal mit ihr schlafen gehn.
Aber sie sind so klein und klein in ihren schwarzen Kapuzen,
Ich glaube, wenn man sie lieben will, braucht man ein ganzes Dutzend.


Bratří pěvci bez obtíže
sestoupli se v stínu kříže;
svatosvatý nástroj spásy
spojenými ctili hlasy.
Anděl všem nám vlídně kynul
a hned hlučný jásot minul;
tajili jsme v sobě dechy,
anděl mluvil slova těchy:


¡Oh, Señor! Dios de los ejércitos,
eterno Padre, eterno Rey,
por este mundo que creaste
con la virtud de tu poder;
porque dijiste: la luz sea,
y a tu palabra la luz fue;
porque coexistes con el Verbo,
porque contigo el Verbo es
desde los siglos de los siglos
y sin mañana y sin ayer,
requiem aeternam dona eis, Domine,
el lux perpetua luceat eis!
¡Oh Jesucristo, por el frío
de tu pesebre de Belem,
por tus angustias en el Huerto,
por el vinagre y por la hiel,
por las espinas y las varas
con que tus carnes desgarré,
y por la cruz en que borraste
todas las culpas de Israel;
Hijo del Hombre, desolado,
trágico Dios, tremendo Juez:
requiem aeternam dona eis, Domine,
el lux perpetua luceat eis!
¡Divino Espíritu, Paráclito,
aspiración del gran Iaveh,
que unes al Padre con el Hijo,
y siendo el Uno sois los Tres;
por la paloma de alas níveas,
por la inviolada doncellez
de aquella Virgen que en su vientre
llevó al Mesías Emmanuel;
por las ardientes lenguas rojas
con que inspiraste ciencia y fe
a los discípulos amados
de Jesucristo, nuestro bien:
requiem aeternam dona eis, Domine,
el lux perpetua luceat eis!


Sevřely se tuho
spáry hory srázné,
v neudolné žule
sveřepý druh vázne:
čím se více vzpírá,
čím se více katí,
tím víc neustále
do skály se tratí.


Devant Vous je songe, immobile,
Tel, droit, sur son cheval Kabyle,
Bonaparte, au regard de lynx,
Sans suite, seul, un grand quart d’heure,
Au soleil des sables, demeure
Fixe et rêveur, devant le Sphinx !


S te mit cselekszel?
Mit cselekszel időtlen idők óta?
Egyetlen ellenséged pártjára álltál,
A halál szövetségesévé szegődtél önmagad ellen,
Mióta Kain Ábelt agyonütötte,
Emberléted embervértől véres hajnala óta.
Nem elég neked a természetes halál iszonyúsága,
Nem elég a himlő, kolera, pestis, minden dögvész kaszája.
Kiegyenesítetted a halál természetes görbe kaszáját,
Mögéje álltál szuronyerdeiddel,
Mögéje tankjaiddal, tengeralattjáróiddal, repülőgépeiddel.
Aratását megezerszerezted.
Jó munkát és hihetetlenül gyors munkát végeztetsz vele.
Agyrémeid, melyeket világnézeteknek nevezel,
Melyektől világod jobbrafordulását várod,
Melyek tövét vér-óceánokkal áztatod:
Nem érik meg egyetlen ember egyetlen kiontott csepp vérét sem soha!


„Pochybil bys, kdybys ho chtěl zničit,
Nemáš nad něj tvora pitvornějšího,
Nezdržím se smíchu, jak jen spatřím ho
Neustále v titěrkách se cvičit;
Tys ho jistě pro pobonky stvořil,
Aby se zde nadýmal a dvořil,
Aby chodil v nádhernosti pychu,
Plodil hbitostí svou půvab smíchu.


Erzbischof Turpin seufzte sehr:
»Wir sind die Gottesstreiter;
Komm, liebster Heiland, über das Meer
Und führ uns gnädig weiter!«


红叶黄花风露清
比来春色不多争
秋山却也堪人恨
白与高欢作锦城


A s úsměvem a klidně neumírá,
kdo jednu jen tisk’ v životě svém vřele;
ta chudá jesti leb, kam láska jen se vtírá,
a chudé srdce to, jež práce plní cele.


Ya la provincia toda
reconcentra a sus sanas hijas en las caducas
avenidas, y Rut y Rebeca proclaman
la novedad campestre de sus nucas.
Las pobres desterradas
de Morelia y Toluca, de Durango y San Luis,
aroman la Metrópoli como granos de anís.
La parvada maltrecha
de alondras, cae aquí con el esfuerzo
fragante de las gotas de un arbusto
batido por el cierzo.
Improvisan su tienda
para medir, cuadrantes pesarosos,
la ruina de su paz y de su hacienda.
Ellas, las que soñaban
perdidas en los vastos aposentos,
duermen en hospedajes avarientos.
Propietarios de huertos y de huertas copiosas,
regatean las frutas y las rosas.
Con sus modas pasadas
y sus luengos zarcillos
y su mirar somero,
inmútanse a los brillos
de los escaparates de un joyero.
Y después, a evocar la sandía tropa
de pavos, y su susto manifiesto
cuando bajaban por aquel recuesto...
¡Oh siestas regalonas,
melindre ante la jícara que humea,
soponcio ante la recua intempestiva
que tumba las macetas de las pardas casonas;
lotería de nueces,
y Tenorio que flecha el historiado
postigo de las rejas antañonas!
Paso junto a las lentas fugitivas: no saben
en su desgarbo airoso y en su activo quietismo,
la derretida y pura
compensación que logra su ostracismo
sobre mi pecho, para ellas holgadamente
hospitalario, aprensivo y munificente.
Yo os acojo, anónimas y lentas desterradas,
como si a mí viniese
la lúcida familia de las hadas,
porque oléis al opíparo destino
y al exaltado fuero
de los calabazates que sazona
el resol del Adviento, en la cornisa
recoleta y poltrona.


Těch míst tak rádo se mi vzpomene:
Úhledné domky, čistě bílené,
se táhnou křížem od zdí kostela,
a nad ním chalup směs tak zvetšelá,
jak Kristův trn, vtisknutý do čela.
Jen došky střech a nic víc netrčí
z těch obložených dřívím chatrčí,
zkad jako dlaně okno vyzírá.
Zda žije se tu či jen umírá,
je těžko říc’, leč každý cítí to.
Pak pastviny, kus země na žito,
a velký les se táhne kolkolem,
nad bídou na hoře i vlídným údolem.


Ben tempo saria omai
ritrarsi dal martire,
ché l'età col desir non ben s'accorda
ma l'alma, cieca e sorda,
Amor, come tu sai,
del tempo e del morire
che, contro a morte ancor, me la ricorda;
e se l'arco e la corda
avvien che tronchi o spezzi
in mille e mille pezzi,
prega te sol non manchi un de' suoi guai:
ché mai non muor chi non guarisce mai.


„Čech“ zaznamenán zvlášť tu budiž,
list arcibiskupův. Jeť psán
ku cti a chvále boží – tudíž:
pochválen buď vždy Kristus pán!


咫尺江门有我师
依依孀母白头时
文章直与天无作
画破鸿濛笑宓羲


A dolog nagyon egyszerű,
Nekünk egy bölcs úr így beszélte:
»A cári ágyú bús nagyon,
Mert Napkeleten szégyen érte.
Máskor, ha szólt, rengett a Föld,
És gőgösen zúgott a Néva,
Most, ha bömböl, leszegezik
S ki is kacagják néha-néha.
A cári ágyú így dohog:
- Mért visztek engem Napkeletre?
Az orosz ágyúnak ma már
Csak itthon van ereje, kedve,
Gyujtsatok a szívembe itt,
Hol a céltábla nem japáni,
Próbálgassátok sűrüen:
Meglássátok, fogok találni!...«


et pietà lui medesmo avea cangiato,
sì che i begli occhi lagrimavan parte:
però l'aere ritenne il primo stato.


江上凉风日透衣
窗前孤月夜流辉
京华故旧应相念
过却重阳人未归


Dich zum Begleiter empfehl ich dem Reisenden; aber vor Allem,
Wann des italischen Meers hohes Gestad er umschifft:
Wunder und doch Wahrheit, Ehrfurcht vor dem Göttlichen lern er,
Lerne das Menschengemüt kennen und Menschengeschick.
Schönstes Gedicht! Nichts kommt dir Gleich an Behagen und Anmut:
Unter den Neuen erschuf Ähnliches bloß Ariost.


Pues si al bajar en agua os desbarata,
que hará si subo, que su luz me enciendo.
¿qué cera soy, y un búcaro dilata?


Doch Pachons nervenvolle Hand
Vertrieb dem kühnen Höllenbrand
Mit ein paar wackern Backenstreichen
Die Lüsternheit nach einem Kuss,
Und zwang durch diesen derben Gruss
Das schwarze Fräulein zu entweichen.


Die Alten, die nun nicht mehr sind,
Die haben ihn gepreiset;
So hat ein jeder auch sein Kind
Zu solchem Dienst geweiset;
Die Kinder werden auch nicht ruhn
Und werden doch, o Gott, dein Tun
Und Werk nicht ganz auspreisen.


yine kırılmam kimseyben aşk adamıyım,


A hó esik, fehér a sík
befútta a havas tél,
s ha szél keféli hómezét,
minden ház messze kastély.
Tam, tam, tam, tam, tam, tamdá,
únalomnak ágya:
kályha mellett ábránddá
fagy az ember vágya.


Ke hrudi nízko kloníc tvář v purpuru krásně planoucí
dívka opouštěla sad. Jím starcův zrak ji provázel,
an hovořil jeho ret: „Ó zchytrale plémě to ženské
zná nás podmaňovat, své po jmeně, zákonu pány!
Ač celibátu vojín, nesu sám jich jařmo nehodné.
Avšak vzdáti musím nebesům přece díky upřímné,
že trávit nemusím samoten svá léta poslední,
že dvě bytosti milé mně stáří útrapy mírní
a v zimu mého žití trochu mísí záře a tepla.
Ač sám volně přijav bezženství z rozkazu církve,
vám bych neschvaloval přece rádcem apoštola Pavla.“


O homem que já sofrera as mais fundas angústias
E as mais feias misérias
Trabalhando a aridez de uma terra infecunda
Para que não faltasse o pão no pequenino lar;
O homem que as mais humildes ilusões perdera
No seu cotidiano e ingrato labutar;
Aquele homem, ao ouvir a pergunta do filho:
— "Papai, o que é um herói?"
Nada soube dizer, nada pôde explica
Tomou de uma peneira
E cantando saiu, outra vez, a semear!


Gäbst ihm Kron und Zepter dazu.


Mají pěkné šaty, oficír i kmán,
taky hezké koně dá jim císař pán.


que es tu cómica persona


Und das Kalbfell, das dröhnt und der Knecht faßt dich an,
Und der Mönch, der spricht das Gebet.
Und du lachst so selig und stolz vor dich hin,
Wie ein Mann, der ins Brautbett geht.


Es tu cuerpo el remanso en que se estancan
las luces de los siglos, y en que posan
—¡eternidad!—las fugitivas horas.
Tu corazón, clepsidra de la vida,
dando su sangre se paró, y hoy cuenta
la eternidad, que es del amor el rato.
El tiempo vuelve sobre Ti en tu seno,
el ayer y el mañana en uno cuájanse,
y el principio y el fin fúndense en uno.
Tu cuerpo, la corona del tejido
regio del Universo, es su modelo;
coto de inmensidad, donde los hombres
la tímida esperanza cobijamos
de no morir del todo. Eres el tronco
del humano linaje; eres la cepa
de que sarmientos son sobre la tierra
los pueblos que trabajan y combaten
sin saberlo buscándote. ¡Tú, el Hombre,
del Universo rey! Bajo del manto
blanco, desnudo y regio, de tus carnes
el armazón de tu osamenta vemos,
del mundo fábrica; de lo creado,
sustento y molde y proporción. ¡La muerte
tus huesos no desvencijó; sillares       Juan XIX, 33-36.
de la torre, cimiento en que se apoya
la morada de Dios, la Creación!
¿No es tu esqueleto el rojo ese encendido
vasto rosario de constelaciones?


Noch jetzt, berauscht von Phantasieen,
fühl' ich die bleiche Wange glühen,
von der das Roth der Jugend wich,
noch jetzt beginnt ein Bach zu rinnen,
der längst schon träg' und langsam schlich.
O Mädchen, Mädchen, denk' ich dich,
so kocht auf's Neu' in meinen Sinnen
der Liebe Glut, von stiller Lust
hebt mächtiger sich meine Brust,
und wünscht auf's Neu' mit dir zu ringen
und auf den purpurnen Altar
dir neue Opfer darzubringen,
der einst der Heerd für meinen Erstling war.


A vln hněv a lom a vzteky
přes kvetoucí břehy tlukou,
co jste drželi tu věky,
vychválit vám chtějí z rukou:


I mou je vlastí vlast Vltavská drahá!
Jak tvůj i můj ji vezdy slaví zpěv;
Má kletba tkne jak tvá se vlasti vraha,
Radostně pro ni vyliju svou krev.


„Tak jako já!“ dím. „Nuže, pojdiž se mnou!“
řku dále jemu, „zvednem roušku temnou,
jež zastírá nám mládí jasné říše.
Od srdce k srdci promluvíme sobě.
Mám tichý útulek, v němž teplo dýše.“


愁眉此日为君开
谁道岭南无雁回
邂逅江南逢驿使
龙涎风味敌官梅


Bohužel! – Lutická Drahomíra,
Jenž po chotě smrti vladařila,
Že – jsouc pohanka – zas pomařila
Květ, jejž nová vydávala víra.


Rázem tu bídu
pozemskou střásá,
vidinám rajským
v ústrety jásá;
na blanky péra spěch
metá jich sledy,
jak na sklo zimy dech
kvetoucí ledy...


Questo sospir porta al mio cor novelle
della pietà, che fuor del bianco petto
lo manda messagger del vostro cuore.


Snad je tak děcku z rána,
když z nočních mrákot vstává,
a s pláčem šíji matky své ovíjí,
až srdéčko mu v ňadrech usedává.


Es ist kein Stolz so erdentoll, wie der auf deines Beutels Last.
Speis' alle Bettler heut', und sieh, was für das Geld du morgen hast!


Dan solchs der Vater forbehalt
seiner ainigen macht vnd gwalt,
Aber für gwis will ich euch sagen,
das jr werdet nach kurzen tagen


Der Hofnarr macht viel Späße,
Als wär es wie zuvor,
Als wenn man ganz vergäße,
Daß er empört zuvor,
Sein Muth bedienet nun,
Die er wollt absetzen thun.


A Lua tinha
uma trança longa e negra
e dormia na cama
junto à minha
debaixo da janel
Era asmática a Lua
e o ar da noite fria
o ar todo ao redor
não era suficiente
para el
Eu ia buscar-lhe água,
os pés descalços
sobre os azulejos
nos corredores cheios
de fantasmas,
e ela se debruçava
sobre o copo
sorvendo lentos goles
de via-lácte
Mas só com a chegada
da manhã
quando tocava o sino da capela
cessava a asm
A luz branca se punha
sob a pele
e vinha então o sol
tomar-lhe a boc


Wir wünschen dem Herrn einen goldnen Hut,
Er trinkt keinen Wein, denn er sey gut,
Des freuet sich u.s.w.


né potrà tanta luce affaticarne:
ché li organi del corpo saran forti
a tutto ciò che potrà dilettarne".


Ihr aber hole Krufften/
Ihr unbewohnte Klufften
In zugeschloßner Erd'/
Laßt mich in euer Tieffen
Verborgenheit verschlieffen/
Daß ich unsichtbar werd'.


眉目棱棱有古风
却疑曾作钓鱼翁
一竿明月空抛掷
谁道烟波无处穷


Sanct Lucas sah ein Traumgesicht:
Geh! mach dich auf und zögre nicht,
Das schönste Bild zu mahlen.
Von deinen Händen aufgestellt,
Soll einst der ganzen Christenwelt
Die Mutter Gottes strahlen.


Svár ňader krotil jsem v té stromů poušti svěží,
teď vždy mě zléčí les, když žal mi srdcem běží;
a když má vzplane hruď a hněvem v žár se vzruší,
vždy v lesův samotu jdu hledat svoji duši.


Spielen nur hieß' es, wenn Menschen die Schatten der Dichter beseelen?
Leben heißt es, nur schnell! Richter, erwägt's, wenn ihr sprecht.


Klid spánku na všech věcech leží.
Spí pole, les, spí záhon květinový.
Je tiché jitro listopadové. A mírně sněží.
Hra jisker stříbrných dá půvab nový,
až jenom slunce vyjde.


能诗唐太白
善赋汉相如
元帅真文举
应先荐祢书


Un wenn nah't oll god Recht dat güng,
wat de oll god Tit se nennt,
wu dat Amt sick noch de Hexen füng,
denn hadd ick lang all brennt.


Máme na to kolik desek v Praze,
pouličních kolik jmen;
kolem srdce bylo nám tak blaze,
„svoji“! šťastný pocit ten...


Zvonem svých bušících srdcí tě horoucně vítáme,
nově se rodící plameni, rukojmí života,
přijď k nám, únavy ledová tříšť ať se rozláme,
tisíci naděje křídly se rozduje tesknota!


Der Vogel hüpft auf grünem Zweig
Und ruft durch's freie Frühlingsreich:
Kuckuck!
Der finstre König wird versöhnt,
Weil's fort und immer wieder tönt:
Kuckuck! Kuckuck!


Ty přijdeš zase – leč já nečekám.
Mě mhy ty škrtí, vražedně se pnou
po myšlénkách mých, snech mých, vražedně
mi tisknou prsa, rozlet srážejí,
a rvát se musím, rvu se s rozkoší,
ať nahoře, ať vespod.


Lásko nebes matko,
Lásko, matko světa,
Matko mužství, ženství,
Matko ideálu,
milostí všech, darů,
Lásko, matko něhy,
Lásko, matko síly,
Lásko, matko cnosti,
života a dobra:
Lásko, slitování!


O Liecht! gib vns Verstandt vnd Witz/
O Fewr! O Lieb! das Hertz erhitz/
O Krafft! gib Krafft dem schwachen Leib/
Gib Krafft die bey vns ewig bleib.


月满江篱水漾沙
可人诗酒只黄花
采芳莫谓春山少
那得风霜晚更嘉


Morte luxuria merta tute hore,
castitate nota neto mantene,
sporte d'invidïa sparte lo core,
benignitate cara cura pene.


Itt nézem a hajnalt s az alkonyt
És feleségem mosolyát,
S szemem nem kíván többet látni,
Bármily kevés az, amit lát.


Und zwei Heere, zahllos wie Blätter im Busch,
Hieben wild auf einander ein;
Das eine, mit hellem Trompetentusch,
Zog heran in der Richtung vom Rhein.
Das waren die Völker des Westens, die Freien!
Bis zum Haarweg scholl ihrer Pferde Gewiehr,
Und voraus flog ihren unendlichen Reihen
Im Rauche des Pulvers ein rot Panier!


Schon' Herr, ach schone meiner,
Ja, schon', o Menschen-Freund,
Nicht minder selber deiner:
Denn wie kanst du mein Feind
Ohn deinen Schaden seyn,
Da du auß deinem Leben
Mir hast den Geist gegeben,
Ist auch mein Fall ja dein?


Priester, Mönch und Ritterheld
Gingen traulich auf und nieder;
In den Büschen, auf dem Feld
Saßen Frauen hin und wieder;
Kindlein fromm und mild
Sah ich Blumen pflücken,
Bald ein Kreuzesbild,
Bald ihr Haar zu schmücken.


Mne nech zatím, v hájích, po oudolí,
Mezi zpěvy křovin tichými,
Bloudícího s sladkým srdce trudem;


que mezclada en tus aguas pudo alguna
de Lucinda tocar las tiernas plantas,
y convertirse en tus arenas de oro.


La treille a ployé tout le long des murs,
Allez, vendangeurs, les raisins sont mûrs !


den ein starkes Roß beschwingt
nach der fernen Waldung bringt,


Es lag der Schnee so drückend,
Daß meine Laube brach,
Der Frühling kam entzückend,
Macht ihr ein buntes Dach;
Es wird mir alles noch werden.


Wenn ihn befällt die Heldenrage,
Trotzt er der wilden Meeresflut,
Die Unbesonnenheit gibt Courage,
Nur der Besonnene hat Mut.


›Was schaffst du?‹ redet der Graf ihn an,
Der ihn verwundert betrachtet.
›Herr, ich walle zu einem sterbenden Mann,
Der nach der Himmelskost schmachtet.
Und da ich mich nahe des Baches Steg,
Da hat ihn der strömende Gießbach hinweg
Im Strudel der Wellen gerissen.
Drum daß dem Lechzenden werde sein Heil,
So will ich das Wässerlein jetzt in Eil
Durchwaten mit nackenden Füßen.‹


僧寺红亭映水涯
袈裟来去各乘槎
午食不离荷叶饭
夜灯长结素馨花


In breiten, überhängenden Kastanienblättern
spiegelt sich und zuckt
sein Licht.


¿Qué hacéis aquí? Un cesto, una canasta,
tal vez de mimbre, tal de seco esparto,
con que gano el sustento que me basta.


Ich schau durch die schimmernden Wasser
in die flimmernden Tiefen hinein:
da schläft eine tote Hexe
auf einem grünen Flutgestein.


后置素床前棐几
中间对立我和伊
主人心手双闲处
剪下芭蕉叶叶时


A nagy hazát nem képesek őrzeni
Szép tartományit veszni hagyátok. Oh
Most tépni kezdvén léteteknek
Szent kötelét, mire várakoztok?


Nein: wie viel Jahr nach Walthers Tod
Noch Walthers Lieder leben?
Hei Gott! Da ruft er eben!
Das schallt, das hallt! Nun hat's nicht Not.
Viel hundert! Schweig, du Chorus!
Dank, Cuculus Canorus!


V madridském už dómě chmurném
chmurný obřad vrcholí se;
kardinál už kleká na zem
Lignum crucis zulíbat.


E tutti a tre n'andorno al padiglione.
Ma in questo tempo quel gigante forte
uccise il re Costanzo in su l'arcione,
che molto pianse Orlando cotal morte;
poi abbatté d'un colpo Spinellone.
Qui sopravvenne Orlando a caso e sorte,
e tanto fe' che si fece cristiano,
e battezzollo con sua propria mano.


Er wallt ins Schweizerland,
Treibt dort als Hirt die Herde
Und schläft auf harter Erde
Und trinkt aus hohler Hand,


Egy van, a kit lelke éber álmai
Nem hagyának nyugalomra hajlani;
László herczeg legelőször áll vala
A hon földén, melyért lelke lángola.


O Blidheit! Bin Ich den der Welt
Zu dienen nur erschaffen?
Und hat mein Schöpffer Mich bestelt,
Daß Ich sol emsig gaffen
Nach eitlem Guht'
Und meinen Muht
Auf solche Thorheit setzen,
Die leichtlich kan
Den klügsten Man
An Seel' und Leib verletzen?


村巷深深桑柘烟
园林寂静落花天
柴门有客忙相揖
摇手低声蚕大眠


„Stůj!“ zvolal Mirko za ní
a zachytil se černé její roušky.
„Tak zhanoben – přec reka v sobě cítím,
tak potupen – i krutou miluji tě,
tak zavržen, přec pozvedám se orlem
a k nebi až tou přísahou se vznáším:
Teď krvavý se Turkům zrodil zhoubce,
teď strašlivý se vlasti vzbudil mstitel,
a paže ta, jež objala tě jednou,
až po rámě se stokrát krví zbrotí!
Však nazve-li mě vlasť svým dobrým synem,
jenž nejlepším se rovná mezi reky,
a volnosti-li dobudu své vlasti:
zdaž lásku tvou si též pak vybojuji?“


一室斗来大
退藏聊洗心
楞严有秘旨
披览极幽寻


Por qué no mandan a los topos
y a las tortugas a la luna?
Los animales ingenieros
de cavidades y ranuras
no podrían hacerse cargo
de estas lejanas inspecciones?


Tragiko, tragiko grafomanie,
tragiko vlastní má i velkých básníků,
jež ústíš v naší síle životní,
jež splýváš se strachem před zánikem!


Zur Feldmaus kam einmal die Stadtmaus in den Wald,
In ihren dürftigen, gehöhlten Aufenthalt.
Hier lebte sie genau, um Vorrath aufzusparen;
Allein, weil Wirth und Gast längst gute Freunde waren,
Und sie, bei schmaler Kost, doch Gästen reichlich gab,
So ging auch dieses Mal nichts der Bewirthung ab.
Das lange Haberkorn, als ihrer Ernte Gaben,
Die Kichern, die sie sonst, als einen Schatz, vergraben,
Halb abgenagten Speck, gedörrter Beeren gnug,
Die sie mit eignem Mund ihm jetzt zur Tafel trug,
Das bringt sie, um zu sehn, ob nichts sein Maul verführte,
Das jeden Bissen nur mit stolzem Zahn berührte;
Da unser Hausherr hier auf frischen Spalzen saß,
Ihm gern das Beste ließ, selbst Tresp' und Roggen fraß.


Contentment once illum'd my breast,
No anxious care had I;
Serenest slumbers, sweetest rest,
With dreams of peaceful joy.


Liebenswerter malte sich die Jugend,
Blühender in Ganymedas 3 Bild,
Heldenkühner, göttlicher die Tugend
Mit Tritoniens Medusenschild.
Sanfter war, da Hymen es noch knüpfte,
Heiliger der Herzen ewges Band.
Selbst des Lebens zarter Faden schlüpfte
Weicher durch der Parzen Hand.


لله شهرٌ ما انتظرتُ هلالَهُ
إلا كنونٍ أو كعطفة لام
حتى بدا منه أَغن مهفهف
لضيائه ينجابُ كلُّ ظلام
فطفقتُ أَهتفُ في الأنامِ ضللتمُ
وغلطتمُ في عِدَّةِ الأيام
ما جاءَنا شهرٌ لأوَّل ليلة
مذ كانتِ الدنيا ببدرِ تمام


der Frommen Schutz und Trost, der Bösen Furcht und Grauen,
entbricht sich nun der Welt. Der Eitelkeiten Dunst
trübt diesen großen Glanz vergebens und umsunst.
Sie ist hoch über uns weit heller anzuschauen.


Komm, Schatz; komm, Katz; laß das Wimmern!
Nein, das darf dich nicht bekümmern,
daß ich nicht »treu« bin; rück nur her!
Komm, ich hab ein Dutzend Seelen;
wer kann all die Kammern zählen,
sechse stehn mir grade leer.


云连天远水连云
一片天光欲半昏
新月似怜新雁过
伴他孤影落前村


Und auf dunkelem Gerüste
Singt gehüllt in schwarzen Flor,
Der Sie jubelnd sonst begrüßte
Nun der Schüler Trauerchor:


 L'aria imbrunì, suonò l'avemmaria,
e sorta in piè la donna, a' figlioletti
incominciò malinconica e pia
a suggerir garrendo i sacri detti:
Maso, fermo sull'uscio, o non udia
la squilla, vaneggiando in altri obietti:
o se l'udì, non ebbe in quella sera
né parola né cuor per la preghiera.


桑梓阴阴接种湖
湖边心事寄俞都
风流云散春光莫
几对溪头夜月孤


»Doch viel Unglück ist geschehen,
Kinder, ihr könnt ruhig sitzen.«
Nun mit den Hollunderspritzen
Lassen sich dir Kinder sehen,
Angeln auch und fangen nichts
An dem Regenwurm gebrichts.


مَا لِلْأَحِبَّةِ أَسْيَافَ الْجَفَا اخْتَرَطُوا
أَيْنَ الْعُهُودُ وَمَا فِي الْقَلْبِ قَدْ رَبَطُوا
وَلاَ كَعَهْدِ خَلِيلٍ خِلْتُ خُلَّتَهُ
دَائِمَةً فَبَدَا فِي رَأْسِهَا الشَّمَطُ
أَشْلَوْا عَلَى أَضْلُعِي مِخْرَاطَ هَجْرِهِمُ
إِذْ أَبْعَدُونِي وَأَغْصَانَ الْمُنَى خَرَطُوا
وَخَبَطُوا بِعَصَا أَشْوَاقِهِمْ كَبِدِي
مَا ضَرَّ لَوْ خَبَطُوا بِالْوَصْلِ مَنْ خَبَطُوا
أَفْدِيهِمْ وَلَظَى الأَحْشَاءِ مُوقَدَةٌ
مِنْ هَجْرِهِمْ عَدَلُوا فِي ذَاكَ أَوْ قَسَطُوا
حِلاًّ لَقَدْ أَقْسَطُوا وَالْمُقْسِطُونَ هُمُ
وَالْقِسْطُ نَحْوَهُمْ قَدْ جَاءَ يَخْتَبِطُ
لَكِنْ جَفَوْتُ فَجَافَتْنِي مَوَدَّتُهُمْ
وَقَدْ بَدَا لِي مِنْ أَسْرَارِهَا شَرَطُ
وَأَبْعَدُونِي وَقَدْ آنَسْتُ قُرْبَتَهُمْ
عَذَرْتُهُمْ فَلَقَدْ أَبْعَدْتُ مَا شَرَطُوا
لِأَنَّهُمْ سَلِمُوا طَابَتْ سَرَائِرُهُمْ
فَأَرَّجَتْ فَأَذَاهُمْ مِنِّي الثَّعَطُ
فَاسْتَقْذَرُونِي فَأَقْصَوْنِي فَقَرَّبَنِي
مِنَ الأَسَى مَا بَدَا فِي حُكْمِهِ الشَّطَطُ
لَوْ نَفْحَةٌ مِنْ شَذَا الْيُوسِيِّ تَشْفَعُ لِي
إِلَى رِضَاهُمْ رَضُوا عَنِّي وَإِنْ سَخِطُوا
بَلْ فِي رِضَاهُ رِضَاهُمْ وَهْوَ مَا شَهِدَتْ
بِهِ الْهُدَى وَالنَّدَى وَالْخُلُقُ السَّبِطُ
وَنُصْرَةُ الدِّينِ وَالأَعْلاَمُ طَامِسَةٌ
مِنْهُ وَأَمْرُ الْجَوَى مِنْ أَمْرِهِ فُرُطُ
وَأَرْبُعُ الْعِلْمِ لَمْ يُلْفَ بِمَنْهَلِهَا
مِنَ الأَفَاضِلِ لاَ سَاقٍ وَلاَ فَرُطُ
مَنْ عِنْدَهُ لِضِيَاءِ الرُّشْدِ مُقْتَبَسٌ
وَلِجِيَادِ التُّقَى وَالصَّبْرُ مُرْتَبَطُ
وَلِأَزَاهِرِ نَشْرِ الْحِلْمِ مُقْتَطَفٌ
وَلِجَوَاهِرِ سِمْطِ الْعِلْمِ مُلْتَقَطُ
دَامَتْ لَنَا وَلِدِينِ اللهِ غُرَّتُهُ
فَالدِّينُ لَوْلاَكَ لَمْ يُنْقَشْ لَهُ نَمَطُ


Na nebi hvězda hvězdu líbá.


yıldızlar


Y si hay fortuna en el humano estado,
no es justo que ninguno desespere,
pues todo a su mudanza está sujeto;


绮窗春思入钟山
日日江云草树间
不觉东风吹酒醒
宝香犹煖玉笙寒


桃蹊李径旧分栽
红白教它各自开
可是桃花逞颜色
一枝穿过李花来


Dann, o der Wonne! dann trägt uns über den Mond das Gefieder –
Dann, o der Wonne! dann wird Liebe mit Liebe vereint.
Ach, und das freudlose Heut – wir wollen es duldend ertragen,
Sind wir doch morgen schon Ihm selig dort oben geeint.


مَنزلَ اليُمْن والرضا والسُّعودِ
أَنجزت فيه صادقات الوعودِ
كل يوم نزاهة إن تَقَضّتْ
أنشدتها السُّعود باللَّهِ عُودي
جمع المستعين وصف كمالٍ
بين بأسٍ عمَّ الملوكَ وجودِ
فاهُنَ في غبطةٍ وعزة مُلْكٍ
أنت والله فخر هذا الوُجودِ


Es schwebt uns unser Leid nur vor,
Wir heben uns nicht g'nug empor
Zum süßen Heiland unsrer Schmerzen,
Zu dir, der nichts als Freundlichkeit
Von Ewigkeit zu Ewigkeit
Zu uns gehegt in seinem Herzen.
Aus Liebe hast du uns gemacht
Und eitel Liebe zugedacht.


Mais repose-toi, car tu flambes.
Aussi, lui, comment s'apaiser,
Cuisses et ventre, seins et jambes
Qui ne cessez de l'embraser ?


Sein Nam würd pleiben ewiglich,
so lang die Sonne pleibet,
Auf die Nachkommen strecken sich,
kain Wolk die Sonn vertreibet,
Sie werden inn jm gsegnet sein
vnd all Haiden jn preisen fein,
dan er jr König pleibet.


Frühling war's im Land geworden
Und der Winter ward vertagt.
Ohne daß den Herrenorden
Gott noch lange drum befragt.


Wo ist Wahrheit? welch's Gemüthe
Kennt und liebet ihre Güte?
Ehrst du sie, mein Freyherr ! nicht?
Freylich ja, ein wahres Wesen
Läßt sich aus den Wercken lesen,
Die Dein Wandel stets verricht.
Selbst dein Herzog und der Kayser
Sehn und rühmen deine Treu;
Also legen grosse Häuser
Dir die schönsten Lorbern bey.


Wenn wir vnß in wehmutt stecken:
Wenn vnß Angst vnd ach erschrecken:
Wenn vnß Geist vnd kräfft entgehen
Wenn wir auff der gruben stehen.
Wenn wir diesen Geist hingeben/ vnd diß müde Fleisch gesegnen:
Pflegt mit offnen Hertz vnd Armen/ Er alß Vater zu begegnen.


Kaj se, odpustí ti Beneš světec,
do slz žalu péro smoč i štětec!
Pergament si vezmeš do své celly,
Starý, Nový Zákon opiš celý,
svého umění dej důkaz skvělý.


A již ruka kolem pásu,
jako za mladosti zhusta.
„Nač má poupě sladkosť, krásu?
Ať potěší oči, ústa.“


Ich werde diese Hütte bald,
Auf Gottes Wink, verlassen;
Und sie in glänzender Gestalt
An Seinem Thron umfassen.


Bitt' deinen Sohn für uns, daß er
Uns gnädig immer sei;
Und von dem Sünderjoche schwer,
Voll Mitleid uns befrei'!


mé louky teskní vůní mdlou a vody sešeřeny jsou,
a přes přívozy stíny jdou a všecko planou je už hrou, –


Reiß' aus mein Herz, Dir, Unding, falsch gepräget,
Zertret' in seinem Blut Dein Bild
Und jauchze Freundesrache! Doch – wie es schläget,
Weil doch noch Freundschaft quillt!


Jediné slůvko z medosladkých retů,
jediný úsměv, jedno políbení
vtisknuté v tlusté, trudovité líce
němčíka Dittla tam u vodometu
v zámeckých sadech vykonalo více
než hluchých vašich houfnic burácení.
Jak chvěl se kuchtík, prudkým lásky žárem
jak sádlo v pánvi něžně rozplývaje,
jak hořely mu líce tmavorudé,
když opit žárem horoucích mých hledů
u nohou mých se svíjel přísahaje –
„že štiku, jižto při tabuli zítra
Anežce, pánu, předkládat bude,
promísí zrnkem nejprudšího jedu“...


Ich weiß, weshalb der Bauer fleht:
Er braucht mich hier als Majestät,
Daß ich sein Sein beglänze.
Mon dieu, mon dieu, Kikerikih!
Es reibt die Aristokratie
Sich auf für Schwenkeschwenze.«


Sto dnů, to krátká doba,
pak spatříme se oba,
jen mi jich dobře střez;
ač prázdnou, Římu v díky
pro nové kališníky
rád Csonku bych měl, věz!“


A ty začaly praskat a bortily se v ráz,
a bylo štěrku moře, co dříve pevná hráz,
tříšť jedna níž se sula, skal nejpevnější zeď,
jak Šemík do ní vrazil, ó děsná spousta, změť!


A mme venga mal de dente,
mal de capo e mal de ventre;


Was dir befohlen ist/ was Gott dir anvertrawet/
Dz thu/ vnd sonst nichts mehr/ lass frembde hände seyn/
Vnd mache dich ja nicht aus vorwitz zugemein/
Denn wer nicht was er sol/ thut/ dem gehts/ dz eim grawet.
Wol dem/ der auf den Herrn in seinen wegen bawet/
Vnd lässt sich gantz auf jhn/ er bleibt in dem allein/
Was seines amtes ist/ jhn trifft nicht frembde pein.
Er ist/ auf den der Herr' in gonst vnd gnaden schawet.
Wen aber wanckelmuth vnd vorwitz hat verführt/
Der thut/ was er nicht sol/ vnd lässt/ was jhm gebürt/
Vnd kömmet endlich noch mit schand' vnd spott zuschaden/
Drumb wo du witzig bist/ so laß dein vorwitz seyn/
Vnd mische dich ja nicht in frembde sachen ein/
So bleibest du in ruh mit vnruh vnbeladen.


Malen mir die Felsgehege,
Wo die Alpenrose hangt,
Welche nicht durch Menschenpflege
In des Tales Gärten prangt.


雨入珠帘满殿凉
避风新出玉盆汤
内人恐要秋衣着
不住熏笼换好香


A teď – hor úbočí, jež hradbou příchrannou
zde kraji nezdolně vždy vévodily,
v plen dány dravě vyděračné síly –
již cizím rukám v kořist vítanou.
Z jich ledví žulových teď prachem, klíny
rvou věkovité strážce – zmšelé balvany
a zavlékají v dálky, do ciziny
v měst vypůjčený lesk a přepych vylhaný,
by služby, zdoby skytly těm,
jimž zaprodány, porobencův úkonem.


Испытанный, стою на гранЗемных свершений жизни ждОни взметнутся в урагане,
В экстазе, в страсти и в бредИспытанный, последних терний
Я жду перед вечерней мглоНо засветить огонь вечерний
В моей ли власти молодой?


Toť peklo! Zubů skřípot v něm
a křik: „Jak hrozně mřem!“
De Brogni pekla předsedou
a satan písařem.


strengi lo umor tuo tanto che si smorza
quel dolce verso che la chiama mia,
che ognor che io il lego a lacrimar mi forza.


não te iludas,
loucuras não libertam ningué
na comissura dos lábios
deixam um vinco de remorso e nojo;
de tristeza turvam-se os olhos
que desafiantes brilhava
antes apóia a tua mão na minha mão,
deixa que de ternura ela se aqueça
e a calma descerá no coraçã
beiço de choro, insistes em dançar ao luar;
mas não entendem essa tua ânsia feminina
de transbordar da carne moren
desafias inutilmente um mundo cego,
gente que não vê teu ventro magr
desafias inutilmente um mundo distraído,
gente que não sente a doçura de tuas mãos,
a riqueza quente de teus lábio
e um desafio brilha em teus olho
não te iludas,
não basta quebrar as cadeias
para alcançar a liberdad
a uma prisão sucedem mil prisões:
a do vício, a do tédio, a do cinism
antes chega tua pele à minha pele,
e teus lábios entreabertos a meus lábio
é pelo amor que te hás-de libertar,
é para o amor que poderás dançar
ao lua
quando tudo morrer dentro de ti
quando tudo se fizer adubo
para a semente que em dia raro de inocência
o destino semear em tua alma,
a planta do amor vingará


El pájaro carpintero
Se sabe labrar su nido
Con el acero del pico
En la copa de los cedros
Labrando su nido canta
La gloria de ser obrero.
Se alimenta con el trigo
Que recoge en los graneros.
Va de paisaje en paisaje
Estrenando nube y cielo.
Saltando por las cisternas
Azules del campo abierto.
En vez de malva y jacinto
Lleva un plumaje de incendio.
Su pico dentro del agua
Se pone a pescar luceros.


Sokat mondék szerettemről,
Sok szépet, jót s édeset;
Sokat mondék szerelmemről -
Hajh! s még is még keveset:
Lelkes, szíves tekintetét,
Kegyét valóságának,
Édes rózsa-lehelletét,
Mennyét édes csókjának, -
Ki képes azt lerajzolni?
A mi úgy el tud bájolni,
Hogy keblem ezt érezvén,
Embernél több vagyok én.


Nací cerca del Cuzco
admiro a Puebla
me inspira el ron de las Antillas
canto con voz argentina
creo en Santa Rosa de Lima
y en los orishás de Bahía.
Yo no coloreé mi Continente
ni pinté verde a Brasil
amarillo Perú
roja Bolivia.
Yo no tracé líneas territoriales
separando al hermano del hermano.
Poso la frente sobre Río Grande
me afirmo pétreo sobre el Cabo de Hornos
hundo mi brazo izquierdo en el Pacífico
y sumerjo mi diestra en el Atlántico.
Por las costas de oriente y occidente
doscientas millas entro a cada Océano
sumerjo mano y mano
y así me aferro a nuestro Continente
en un abrazo Latinoamericano.


„To tak svět se zapomíná
s hlavou pychem uštvanou,
přechytřelou sobectvím,
s vyschlým srdcem ohluchlým.
Rozpadávají se říše,
které zvážit nedovedly
dnešní s věčným, zemské s božským.
Rozpadávají se církve,
které odkaz svého Tvůrce
zhanobily žehnáním
Satanovu podniku.“


Z těch odsouzenců dvou, kým lépe být?


Je ducha nízkého, kdo probírá se v malém.
Co bílé, červené, to všechno se mi hnusí!
Že nejsem šarlatán, však pokročilec s časem,
i moje košile být na vzdor hochdeutsch musí.


Und im Entschweben,
Immer empor,
Kommt mir das Leben
Ganz, wie ein Schlummerlied vor.


Což pozbyl Dalibor hlavy své?
Nikoli! Jiný to zajisté;
Neb s kýmkoli onen zápasil,
Nikdo se ještě nespasil.


tu non
fatti legar
che nel


Wohl war der Winter ein harter Gast,
Den armen, den trauernden Vögeln verhaßt,
Die fröhlich wieder nun singen;
Aus blauer Luft, auf grüner Flur,
Wie hört man's munter erklingen!


Am Fels wo wild der Rhein zerschellt,
Wo bös die Schiffe stranden,
Dort ewig Sie gefangen hält,
Der Schlund in kühlen Banden.


„To vím všecko, hlupák byl,
ve studni se utopil.
Zkrátka řečňuj, nemám času.“


Mein Geist, gib dich zufrieden,
Was dir dein Gott beschieden,
Das sei dir recht und gleich;
Er wird auch diesen Morgen
Dich väterlich versorgen,
So wie sein ganzes Reich.


Rejoice, Ye happy GOTHAMITES, rejoice;
Lift up your voice on high, a mighty voice,
The voice of gladness, and on ev'ry tongue,
In strains of gratitude, be praises hung,
The praises of so great and good a King;
Shall CHURCHILL reign, and shall not GOTHAM sing.


Chtě zvalit Řím, na bídném kříži zdech’,
když lásku provolal mroucíma rtoma;
A mor byl ohlas, záhubný ten dech,
kterým se ozvala ta sedmiprsá Róma.


Daß ich Dein Herz verkannte,
Von Deiner Liebe mich
In harter Strenge wandte,
Das quält noch sterbend mich.


Ale když se nový život
Vůkol ve přírodě křísí –
Jímá mě nejmenná touha,
Neb ovanut jarním dechem,
Tuším vlastní své zkřísení,
A já cítím, ta že doba
Se hodí ke rozloučení
Mého ducha s družným tělem:
A já chtěl bych jíti!


Ma imádkoztam az én Istenemhez.
Ünnepélyes és furcsa volt a templom.
Az örökmécses sercegett csupán,
régi ünnepek tömjén-szaga érzett,


C’est grand’pitié. Notre Dame
Soupire en joignant les mains,
Comme au temps où, pauvre femme,
Elle errait par les chemins.


Es trübt sich mein Blick,
Mich flieht das Erinnern
An Unglück und Glück,
Und Nacht ist im Innern.