يا نَجدُ ما لِأَحِبَّتي شَطُّوا
لَم يَحْمِ أَرضَكِ مِثلُهُم قَطُّ
ظَعَنوا فَما لَكَ لا تُفارِقُهُم
يا قَلبُ إِن رَحَلوا وَإِن حَطُّوا
وَكأَنَّ عِيسَهُمُ عَلى حَدَقٍ
تُدمِي الجُفونَ دُموعُها تَخطو
أَلِفَتْ جِوارَ الرَّكبِ غانيَةٌ
يأبى جِوارَ عُقودِها القُرطُ
وَالعَينُ مِمّا الهِندُ تَطبَعُهُ
وَالقَدُّ مِمّا يُنبِتُ الخَطُّ
رَبَعيَّةُ الآباءِ إِن نُسِبَتْ
فَلَها أَراقِمُ وائِلٍ رَهْطُ
يا سَلْمُ شَفَّ الجِسمَ وَعدُكِ لِي
بِرضىً يَشِفُّ وَراءَهُ سُخطُ
وَمَلاثِ مِرطِكِ إِنَّهُ قَسَمٌ
بَرٌّ يُخَصُّ بِمِثلِهِ المِرطُ
إِنّي لأُحيي اللَيلَ مُكتَئِباً
حَتىّ يُرى وَفُروعُهُ شُمطُ
في مَنزِلٍ أَودَعْتِ عَرصَتَهُ
مِسكاً يَمُجُّ فَتِيتَهُ المِشطُ


„Értsem okát, császár, hogy mire hívattál,
Messzi országomból ide fárasztottál;
Itt vagyok! azt kérdem, te felelj most rája:
Hozzon adót másszor magyarok királya?”
Nyájasan a császár fordul a vendéghez:
„Fiam! egy tréfáért a tréfa elég lesz;
Vagy, ha harag, szüntesd lángját haragodnak
Csillapítsd bosszúját mérges magyaroknak.


Pak pravil, jeho slova hudbou zněla:
„Jen, kmete, nelekej se, proč jdu v noci;
já děkovat ti musím, co v mé moci,
tě odměnit; čas letí jako střela


Jsou k pláči vzduchu králové,
již se složenou perutí
zornicí pyšně blyštíce
na hřádě sedí bez hnutí;
sen oblak již je dosněný,
ni touha juž nic neříká,
než aby zítra k obědu
zas měli svého králíka.


Als sie nun aus dem Becher trank,
Das Blut ihr aus den Nägeln sprang,
Er bracht sie in den höllischen Pfuhl,
Und sezt sie auf ein glühenden Stuhl,
Ja ihre Qual war übergroß,
Sie kriegte manchen harten Stoß.


Byl anděl kdys, teď kus té hlavy
mu v blátě s lebkami se kutálí,
měl těžká roucha, zlatohavy,
teď v cáry mu je větry zcuchaly.


自小弄丝来
惊多去复回
沙头晚风起
波上夕阳开


Espartero! Espartero!
Wärst aus Spanien nicht verbannt du,
Gerne hättest du genommen
Seinen Scepter in die Hand du!


tiskne k rakvi, i v tom bolu
nevýslovně spanilá.
Mladý žoldnéř sotva dýše,
jak ho krásou zmámila.


První láskou k republice
Maďar zahořel –
Málo slastí, mnoho strastí
Z první lásky měl.
Republinko, má dívčinko,
Lítost se mnou měj,
Maďarovi až do smrti
Věrnost přisahej! –


Гроб невесты легкой тканью
Скрыт от глаз в соборной мглПресвятая тонкой дланью
Охраняет на землКто у гроба в час закатный?
Мать и солнечная сенТретий с ними — благодатный
Несмежающийся денНад ее бессмертной дрёмой
Нить Свершений потекла…
Это — Третий — Незнакомый
Кротко смотрит в купол


A vrátil se Muromec k dobrému mládci,
K mládci tomu dobrému, ubitému;
On vykopal hrob v šírém poli,
Do toho hrobu tělo položil,
Za duši jeho se pomodlil,
A schytav a svázav koně tatarské
On s nimi ujížděl ve svatou Rus.


堤草惹烟连野绿
岸花经雨压枝红
年来多病辜春醉
惆怅河桥酒旆风


Bey dem günstigem Süd-westen
schweer' ichs/ Telesille/ dir:
dein verbleib' ich für und für.
Gib mein Schiff den Felsen-ästen/
Zefyrs Bruder/ wo ich liege
und mein liebstes Kind betriege!


Hemos de amar al ser por ser persona.
Hemos de amar al ser.
Hemos de amar.
Hemos de ser para el mundo, ¡la poesía!.
Porque un corazón que no comparte,
se parte;
y roto es un modo de morir.


Wo frische Rosen ständen,
Da fänd' ich Dach und Strauß,
Und wenn die Rosen schwänden
Verließ' ich Schmuck und Haus.


Netušil, jak hněvu strašná struna
chví se v duši biskupčíka Bruna.


Tak jeseň mine, mine zima dlouhá,
a v srdci jeho stejný žár i touha.


Ist die Seele Wirth und der Leib ihr Haus,
Wie daß dieses dann jenen offt jagt auß?


Años hace que estreché tu mano
grande y varonil, como es costumbre
entre hombres que viven rectamente.
Simiente de la buena, desde entonces
nuestra amistad ha ido echando hueso,
multiplicándose en la tierra
que tú y yo, campesinos, conocemos
de tan grave manera.
Este importante siglo nos ha visto
con tu batalla tú, yo con la mía;
pero en tu casa para mí seguía
de par en par la puerta, el alma abierta
y el mantel oloroso a olivos de Levante.
Tu poema —qué digo— un ángel franco
nacía entre las cosas familiares:
el vino, el pan, el fuego, la belleza;
y era como volver a las haciendas
del páramo
o como recobrar de un solo trago
mi destino rural.
Un ancho y fuerte y verdadero día
quedaba entre nosotros para siempre...
Hace mil años justos que nos dimos
la mano en las cocinas ancestrales.


So glühet fröhlich heute,
Seid recht von Herzen eins!
Auf, trinkt erneuter Freude
Dies Glas des echten Weins!
Auf, in der holden Stunde
Stoßt an, und küsset treu
Bei jedem neuen Bunde
Die alten wieder neu!


Ma perché' saracin vengon da Sarra
che non tenne la legge di Macone,
come la vostra Bibbia e nostra narra,
vuol che tu abbi la iuridizione,
cioè che tu comandi, imperi e garra;
ma che più oltre non sare' ragione
che chi è battezzato si sbattezzi,
acciò che Cristo non si scandelezzi.


Ano, pozitivní krásu,
kvetoucí prs žen a země,
verš, jenž tančí nebo bije,
myšlenku, jež přijde ke mně
jako včela do úlu,


A jen bych mohl padnout s tebou, vrhám
se v arenu zas, žitím stokrát sklán,
a staré jizvy, obvazky ran trhám,
chci tady státi v krvi svojich ran!


bir kuş arayan


Dávno, dávno před lety*
vztýčil ten lid hlavy,
ale znova zašláp’ jej
ve prach Moloch dravý.


kde polo zastřena jen bílým chlebem
se přece usmívá – dá mléko píti
mně mdlému z prsu probitého hřebem.


Mir zur Last fühl ich mein Leben,
Einsam finden meine Tage mich,
Die mit Wolken sind umgeben;
Keiner hüllt aus seinem Nebel sich.
Alles mein Vergnügen
Muß im Staube liegen!
Ach wie ganz hat mich der Tod beraubt!
Wie der kalte Herbst den Garten,
Den er ganz entlaubt.


Der Sack, worein der Krieg, was er gestohlen hat,
Hat alles eingepackt, wo war er? In der Stadt.


东海真君炼此丹
丹成白日脱尘寰
唤将弟妹上清汉
留取烟霞管旧山


E Sansonetto, pregiato donzello,
vegendo il conte tal modo tenere,
fra suo cuor disse il giovinetto snello:
— Costui dee esser uom di gran potere. —
Sallîr le scale del palazzo bello,
colà dove il Soldano era a sedere
su una sedia, in una sala grande,
dipinta ed istoriata a tutte bande.


mentre che la sua tela avolta avea
per tessere Imeneo sì bel lavoro,
mossa dal suo pudico concestoro,
mostrò costei quanto fra noi potea.


Přijde Angličan, nebo kdos,
v divu ramena skrčí,
s drakem, s koníkem, to tvůj los,
pak tě v museum strčí.


案上瓶梅阅两年
添花未有买花钱
东风恰似怜穷客
吹到新诗四五篇


Kelyhet a virág tágra nyit,
friss szirma nesztelen nő,
kacéran bontja bájait,
akár egy meztelen nő.


Сквозит на зареве темнеющих небес
И мелким предо мной рисуется узором
В весенние листы едва одетый лес,
На луг болотистый спускаясь косогороИ глушь и тишин Лишь сонные дрозды
Как нехотя свое доканчивают пенье;
От луга всходит пар… мерцающей звезды
У ног моих в воде явилось отраженье;
Прохладой дунуло, и прошлогодний лист
Зашелестел в дубах… Внезапно легкий свист
Послышался; за ним, отчетисто и внятно,
Стрелку знакомый хрип раздался троекратно,
И вальдшнеп протянул — вне выстрел Другой
Летит из-за лесу, но длинною дугой
Опушку обогнул и скрылс Слух и зренье
Мои напряжены, и вот через мгновенье,
Свистя, еще один, в последнем свете дня,
Чертой трепещущей несется на менДыханье притаив, нагнувшись под осиной,
Я выждал верный миг — вперед на пол-аршина
Я вскинул — огнь блеснул, по лесу грянул
гром —
И вальдшнеп падает на землю колесоУдара тяжкого далекие раскаты,
Слабея, замерл Спокойствием объятый,
Вновь дремлет юный лес, и облаком седым
В недвижном воздухе висит ружейный дыВот донеслась еще из дальнего болота
Весенних журавлей ликующая нота —
И стихло все опять — и в глубине ветвей
Жемчужной дробию защелкал соловеНо отчего же вдруг, мучительно и странно,
Минувшим на меня повеяло нежданно
И в этих сумерках, и в этой тишине
Упреком горестным оно предстало мне?
Былые радости! Забытые печали!
Зачем в моей душе вы снова прозвучали
И снова предо мной, средь явственного сна,
Мелькнула дней моих погибшая весна?


Schreib, Preußen, deine Lust und Rhu
Der Brandenburger-Rosen zu:
Wie hoch bist du zu schätzen!
Sie führet ihren Pracht und Schein
Und allen Glantz, auch dich allein
In Sicherheit zu setzen.


Vnendlich ewig Wesen:
Durch dessen Tod genesen/
Was Zeit vnd Jahre zehlt!
Ach laß vnendlich Leben
Für die du dich gegeben/
Vnd zu der Braut erwehlt!


Vše chce býti skončeno,
vše chce býti vyzpíváno!
Můž’-li ale přijít ráno,
kde tma věčné za věno?


Wenn man nur an solcher Stätte
Zeit genug zum Schauen hätte!
Wißt ihr was? genießt ihr beiden
Gründlich diese Herrlichkeiten,
Auch für mich genießet sie!
Denn mich fickt' es allerdinge,
Wenn das rein verlorenginge.
Doch, den Zweck nicht zu verlieren,
Will ich jetzt auf allen vieren
Nach besagten Terebrateln
Noch ein Stückchen weiterkratteln;
Das ist auch wohl Poesie.


De terciopelo sería,
suave tacto de tus manos
y de bordados y encajes,
suave beso de su labios.
Y ramilletes de rosas
y guirnaldas de claveles
y racimos de caricias
que me desmayan las sienes.
Cuando me envuelva desnuda
en el chal de mis abrazos
me sentiré reposando
entre tus robustos brazos.
Por eso al preguntarte
qué querías tu galán,
al besar sus dulces labios
respondiste con afán:
—¡Para este abril pasajero
me regalarás un chal!


Piangelo el mondo e 'l ciel se ne rallegra,
perché d'un tale spirto è fatto degno,
che 'l nostro terren regno
vestir sen de' di vesta bruna e negra,
per ciò che forse in molti tempi e anni
quel che 'n picciola vista
perduto hanno racquista.
Adunque piagni sempre tu, Giovanni!


A dnes, když zříme, co vše hlásá
nám zjev té zdobné svatyně,
tu srdce pláče nám i jásá
v té slavnostní dnes hodině.
A slza, jež z oka nám kane,
a žár, co tam v duši nám plane:
to vše jest dík, to vše jest dík,
jak dobrý, jak věrný Jsi, Pane!


Der Lungen luftigs Fleisch, des Magens scharfe Kraft,
Des Hertzens Feur und Druck, der Leber Eigenschaft,
Haut, Nägel, Fleisch, und Bein,
Der Nerven unsichtbare Hölen,
Die voller Geistigkeit, und nicht zu zählen,
Nicht zu begreifen seyn,
Beweisen ein allmächtigs Wunder-Wesen.


Jen doušek modrého vzduchu
smět lokat se smrtelníky!
A v očích, na rtech, a v sluchu
mít za vše díky, díky!


Es steht kein Wort in unserm Ring;
Rein ist der Reif um unser Leben.
Für unser Glück, dies stille Ding,
Wollts keine Goldschmiedworte geben.


Ty Jsi k srdci přitiskla,
než-li’s je poslala ke mně;
Tvá celá duše vytryskla
do té jich vůně tak jemně;
svěceny jsou Tvým polibkem,
tak jako slunka zlatým rtem
v jaru je svěcena země...


Da schmollte die Burgfrau: »Fort! Dies mein Empfang!
Eure Beutel zu kurz, eure Finger zu lang.«


Zas byly Vánoce. A ulicí
šlo zlaté Prahy mladých lidí dvé.


Chci, abys se pousmála, – přeju víc:
kouzelníka, čaroděje
v prsou máš, ať v žití seje
pohádek ti na tisíc; –
toť tvé srdce; – ono samé,
věř, že v žití neoklame,
jeho snům ať vše se směje,
ony zbudou – když už nic!


Amor, dunque degg'io
Adorar chi mi sdegna?
Seguir onda che fugge, aura che vola?
Folle amor, van desio,
Amar chi d'odio è degna,
Che, mentre a lei mi dono, a me s'invola.
Sdegno, ah tu mi consola,
Poich'Amor e costei ride al mio pianto.
Sì, sì, fui già legato, or sciolgo il laccio,
Foco fui, son un ghiaccio,
E se piansi d'amor, per ira or canto.
Per altra arda il mio cor, scriva l'ingegno,
Ceda senso a ragione, Amore a Sdegno.


举意三江竭
兴心四海枯
南游李邕死
北望宋圭殂


从来明月不须期
流水因风珠玉随
万叶秋都客梦里
平江何日不相思


Nach Eis und Himbeer wird gar oft geschellt,
Doch mäuschenstill ist es im Krankenzimmer
Und seine düstre Teppichpracht erhellt
Nur einer Ampel röthliches Geflimmer.
Weit offen steht die Thür zum Vestibul
Und wie im Traum nur plätschert die Fontaine,
Die Luft umher ist wie gewitterschwül,
Denn ach, die »gnä'ge Fraa« hat heut – Migräne!


La poesía puede ser tan negra
Como el que la pinte
Basta ya de tanta florecita
De amor eterno y de cuentos felices
de prados verdes y de un sol naciente
encontrar al poeta es
buscar aguja sin pajar
sin nada que objetar
y tener presente
que hay algo detrás de esto
será el pasado, el presente
y el futuro de una vida sin cuartel
oscuridad al doblar la esquina
asesino entre las sombras
os digo volveré para no escribir jamás


Quando Neptuno houver alongado
Até quase aos bosques ao cimo da praia
Os seus braços com mãos ruidosas de espuma
        E Éolo houver
Largado por sobre o mar sob o azul
        Onde Apolo aquece
Os cavalos frescos dos ventos leves,
        Eu irei contigo
Passear na altura cheirosa a mar
        Dos () altos
E concluir que esta vida é pouco
        Desde que os deuses
Foram velados e os homens ingratos
Dos altares esquecidos tiraram todos
        Os ex-votos velhos,
Os ex-votos velhos que eram ()
()
        Que Cristo e Maria
E de antes que a cruz pusesse a nudez
        Da sua secura
De encontro ao céu sempre velho e nov


Blick' auf! Gab er dir nicht den Geist,
Der mutig hin nach oben weist,
Zum Lichte hinweist aus dem Dunkeln,
Wo hellere Sterne selig funkeln?
Blick' auf zu dem, der dich gemacht!
Er ist dein Gott und hält die Wacht.


V temném koutku odpočívám,
srdce moje zatruchlilo,
do konve se statně dívám
ponořený v myšlenky. –
V kantorovu šel jsem chýži, –
ale tam již prázdno bylo,
kolem ní se jenom plíží,
mna si ruce, hebrejčík.


Soknak lettem már, hogy élek,
A szemében szúró tüske:
De van még egy kicsi lélek,
Aki rám hiú és büszke.


-«¡Triste nací! mas en el mundo moran
seres felices, que el penoso duelo,
y el llanto oculto y la tristeza ignoran »


Wie fürcht' ich deinen trunknen Blick!
Wie droht manch fliegend Felsenstück!
Seh ich die wüthende Mänade?
Welch rauher Jubel brüllt zurück
Vom Thrazischen Gestade!


Du hast dem tod zerstört sein' macht,
Du sitzst zur rechten Gottes gleich,


Smutně dlel na prahu,
nemohl lítati,
žalostně pohlížel,
nemohl zpívati.
Srdečko svadlo mu
od hoře trápení,
hrdélko sevřelo
mu dusné vězení.


Lassare Italia a' Galli men male era:
potea un dì liberarse; ma Natura
far una altra opra tal mai più non spera.


O pensar, e o pensar sempre
Dá-me uma forma íntima e ()
De sentir, que me torna desuman
Já irmanar não posso o sentimento
Com o sentimento doutros, misantropo
Inevitavelmente e em minha essênci
Toda a alegria me gela, me faz ódio,
Toda a tristeza alheia me aborrece,
Absorto eu na minha, maior muito
Que outra E a alegria faz-me odiar
Porque eu alegre já não posso ser,
E, conquanto o não queira assim sentir
Sinto em mim que a minha alma não tolera
Que seja alguém do que ela mais feli
O rir insulta-me por existir,
Que eu sinto que não quero que alguém ria
Enquanto eu não puder! Se acaso tento
Sentir, querer, só quero incoerências
De indefinida aspiração imensa,
Que mesmo no seu sonho é desmedid
E às vezes com pensar sinto crescer
Em mim loucuras de ()
E impulsos que me transem de terror
Mas são apenas   ()   e passa
Mais de sempre é em mim (quando não penso
E estou no pensamento obscurecido)
Uma vaga e () aspiração
Quiescente, febril e dolorosa
Nascida do   ()   pensamento
E acompanhando-o comovidamente
Nas inércias obscuras do meu se


Viva, viva la nostra patrona,
buseccona
tant lee come nun,
che intuitù
de bellezza e virtù
per brio bacco le zed a nissun!


Druhý den do zámku na hostinu
k zábavě milé a k dobrému vínu
sjely se první rodiny
z celé daleké krajiny.
Hoch u stolu obratně posluhoval
a za dveřmi láhve vyprázdňoval.
Pan hrabě si ho pochvaloval.


Mensch, wirfest du nicht weg dein Liebstes auf der Erden,
So kann dir nimmermehr des Himmels Hafen werden.


A versünk is már csak segélysikoltás,
mely ki se hat a tűzön-poklon át,
mint gyönge csecsemőé, kit megölnek,
és mint a szűzé, akit meggyaláznak
a katonák.


A do ruky mu dává meč,
král nechtě musí brát,
a na plece mu věší plášť:
„Jen ber, já dávám rád!


Wundern sollen dich nicht Schmerzen,
Die die Brust mit Wonne füllen,
Und den Blick in Thränen hüllen,
Denn in diesen schönen Schmerzen
Lernen lieben unsre Herzen.


S hajnalban, mikor szegény, fáradt
szívemmel vágyódom utánad:


Jsou verše, přátelé, to. Moje verše,
jež v mladosti jsem složil, když mou hlavu
záhady nadpozemské rozhřívaly...


Die Thränen sind ein bittrer Trank,
Ein Kelch, für Euch zu leeren.
Des Ruhmes heisrer Lobgesang
Wird sich in Fluch verkehren,
Wenn um die Euch gegrabne Gruft
Nun jeder Seufzer Rache ruft,
Wenn Eure Kinder müssen,
Was Ihr verschuldet, büßen!


我亦欲真隐
区区愧此身
山林与城市
何处隐非真


15.
Und ſo werden wir allhier
Einen Himmels-Vorſchmack haben/
Biß wir alle dort bey dir
Uns im Friedens-Tempel laben.
Da erſchallt es immerfort:
Ach wie heilig iſt der Ort!


Nel tempo ch'i' son già cosa ridicola,
per la bassezza del mio stato ignobile,
duo lalde ho fatte con la mente mobile,
perché 'l Comune a torto mi pericola.


Však které oko nezroseno bylo,
kdy s hrdla svého s ouškem peníz bílý
stařenky srdce dárkem udělilo!


„Ve jmenu Boha, který sluncí jasem
se otáčí nad vesmír povznešený
a kteréhož červ rozšlápnutý já jsem,


O Majestät! darf ich mich unterwinden,
So zeig ich mich zuerst, als Deine Braut.
Der Knecht wird auch was zu erzehlen finden,
Was Du durch ihn geredt, gezahlt, gebaut.
Doch Deine Bräutgams-Triebe, Du auserwehlte Liebe!
Gehn allen andren vor.
Was wärs, wenn mich mein Werk vor Menschen hübe,
Und hätt' an Dir gehandelt, als ein Thor?


The lily's height bespoke command,
A fair imperial flow'r,
She seem'd design'd for Flora's hand,
The sceptre of her pow'r.


إِنّي كَساني أَبو قابوسَ مُرفَلَةً
كَأَنَّها سَلخُ أَبكارِ المَخارِيطِ


爱山不买城中地
畏客长撑屋后船
荷叶无多秋事晚
又同鸥鹭过残年


死称柳水柳侯庙
老守扬州扬子津
莫计当时同党籍
一般诗句一般人


Érzem, a leányi elme
Nyári árnyékként kereng,
Hogyha más kacér szerelme,
Mint zefír körűlte leng.


Я вспоминаю сенокосы
На свежих, ровных берегах,
Где зной дневной сменяют росы;
И крупный жемчуг на лугах
Блестит под желтою луною;
И ходит ковшик пировой
Между веселыми косцами,
Меж тем как эхо за горами
Разносит выстрел зоревой,
Вдали заботен темный город,
Но на покосах шелковых
Всяк беззаботен, бодр и молод
Под звуком песен удалы


Wiewol mein außerwehlter Freund/
Der es von gantzem Hertzen meynt/
Ermuntert die verwirꝛten Sinnen/
Die Treu ſo mir ſein Mund verſpricht/
Die werd ich ſonſten nirgend nicht
So ungefaͤrbet finden koͤnnen.


Zpomínaje na své slavné předky
V jejím ladném lůně žitele,
Statnosti a víry České svědky,
Mravu vlasteneckého ctitele;


Es sagen oft die Leute:
»Du bist so jung und schön,
Und doch so bleich und traurig
Sollst du in Schmerz vergehn?« –
»Nicht bleich und auch nicht traurig!«
Wie spricht sich das geschwind
Wo an dem weiten Himmel
Kein Sternlein mehr ich find'!


清溪绕屋流
古木苍烟积
竹牖带风雨
山光来几席


Takto ovocem se ušlechťuje.
Polou rozštípený břek:
Takto u Trafalgar svítězuje
Jednoruký Anglův rek.


L'enfant est dans un grand trouble, mais le surmonte.
Sa voix n'a pas tremblé. Bravo ! le petit comte !


Jauchtz frölich/ O Juda/
Messias ist gar nah'/
Vnser Immanuel!
Frew dich o Israël/
Der Breutigamb kömpt/
Der Breutigamb kömpt!
Frolocket lieben leut/
Vnd seyd bereit
Mit einzugehn zur Herrlichkeit.


涧泉堂上白须翁
苦忆云山杖屦同
秋到黄花无几日
人生只合酒杯中


Mně bylo v posvátném tom okamžiku
jak nad bol vznešenému mučedníku,
horoucí plamen se v mých prsou zňal
a byl bych milerád svou hlavu sňal,
bych drahé vlasti ji co oběť dal.


要知好雨自何来
和气连云拨不开
廊庙为霖须妙手
即看力斡大钧回


Rinaldo l'asta ancor salda ed intera
di novo arresta e nell'arcion si stringe;
ma verso lui da la contraria schiera
l'orgoglioso Galven presto si spinge,
il qual così gli parla in voce altera,
mentre vittoria in van s'augura e finge:
— Al primo colpo avrà di questa giostra
or certo fine la battaglia nostra. —


Sterbe, Jesus, all mein Sterben!
Las dein Rosenblut mich färben!
Jesus purpert uns mit Schnee!
Wasche mich aus deinen Wunden!
Sei mein Artzt, der mich verbunden!
So beperlt mich Perl und See.


Mit Rosen schmück ich Haupt und Haare,
Die Rosen tauch ich in den Wein,
Die Rose soll vor meine Jahre
Die allerbeste Stärckung seyn,
Die Rose zieret meine Flöthen
Und crönt mich mächtigen Poeten.


Er wird erkennen wo man hin
In Noht sol wenden Hertz und Sinn,
Vnd daß ein Mensch, voraus Soldaten,
Leicht können in Gefahr gerahten,


Que si Amor de este mal quiere que muera,
no me podrá quitar que esto no sea
remedio de mis males, y el más sano;


Hiába, szó ide-oda,
Végtére is csak azt kell látnom,
Te vagy a legnagyobb csoda
Ezen a szép tündér világon.


In: COSTA, Sosígene Iararan Intro apuração do texto e glossário José Paulo Pae Apre Jorge Amad I Aldemir Martin São Paulo: Cultrix, 1979


A ten výdech jarní noci
a ty zvuky hudby z dáli
a ty ohně na všech vrších
a ty věnce létající
zdály se mu drzým vzdorem
proti mravu, proti kázni,
vzpourou hmoty proti duchu,
triumfem nad trýzní těla,
nad žaltářem, nad růžencem,
nad zvony a kaditelnou.
„Třeba čelit hmotě,“ pravil,
„která škraboškou je ďábla,
 třeba žalmů, zbožných písní
slavným plesným hlaholením
jásot hmoty přehlušiti!“


Vy všichni, kdo jste stísnění,
již pojďte, pojďte ke mně,
zde složte s beder útrap tíž
a zapomeňte jemně.


凌轹风霜四十围
白猿不上最高枝
明堂未构材何用
抛掷玄珠满地皮


十亩荒芜一径斜
清流日日绕人家
堪怜昨夜罗浮梦
开尽池塘萏菼花


Ne la memoria sempre
pugnanmi duo inimici a fronte a fronte,
ed io de' colpi lor la doglia sento:
l'un mi ricorda l'onte,
l'altro i piacer con più suavi tempre.
Pena ho di l'un, di l'altro io mi contento;
ma quel che ora mi dà più di spavento,
è il cognoscer me stesso, e tanto altrui,
che nascendo el timor la speme uccide;
e il pensier si divide
quando a quel che son or, quando a qual fui,
che talor sì mi offende,
ch'io vo cercando agiuto, e non scio a cui,
e quanto più la sciolta mente intende,
più al passar questo mar turbato attende.


Silênci
Nem pássaros já, noite mort
Me cerr
Ó minha derradeira composição! Do não, do nem, do nada, da ausência e
solidã
Da indiferenç
Quero eu que o seja! da indiferença ilimitad
Noite vasta e contínua, caminha, caminh
Alonga-t
A ribeira acordo


Wahrhafftig ist dein wort an mir erfüllt,
Was du im fleisch von disen zeiten sprachst!
Was unerhöhrt, ist A.L.L.E.S. mir geschehn!
Was unbeglaubt, lehrt mich erfahrung hoch!
Ich wäre selbst in irrthum gantz gebracht,
Wanns möglich wär in disem gröstem Ruf,
Wo nicht dein Geist mich hätte festgesätzt.


Such andere, Zeus, die vor dir knien!
Nicht weiß ich von dir; ich kenne nur ihn,
Den du mir tückisch erschlagen.
Schon hält die bräutliche Kammer der Tod
Uns beiden bereit; in der Flamme, die rot
Gen Himmel loht,
Wird der Hochzeitsmorgen uns tagen.«


Ráno navždy sžehlou od jarního hromu,
zmuchlanou a sešlou odvezli ji domů.


Svět se předce nehne k vůli tvému
Asnad mámivému přeludu,
A kdo může říci bez studu:
Toto učiň! Bohu všemoudrému?


Wir wollen reiten bey Tag und Nacht,
Bis wir den Traum erfahren.«


Flechten sie schon freudig und erschrocken,
Schöner Fremdling, in die nassen Locken
Muscheln dir zum weißen Rosenkranz?
Werden sie in ihren Felsenriffen
Nicht von dunkler Sehnsucht schon ergriffen
Nach des Erdenfrühlings heiterm Glanz?


Le legge che in sul monte Sinaì
tu désti anticamente a Moisè,
io l'ho tutte obedite insino a qui
ed osservata la tua vera fé:
però, giusto Signor, s'egli è così,
giustizia fa' pur con la tua merzé,
perché a giusto Signor così conviensi
che le sue petizion giuste ognun pensi.


V hlubinách tone minulosti,
co bylo štěstí tvého stín;
a co dnes srdce tvoje hostí,
je vykoupeno ze svých vin!


杜老高风六百年
茅茨那得尚依然
侧身西望人多少
万里桥头不尽天


Es ist geschehn, es ist geschehn
Im Dusel oder Dampus,
Wer erst berief den Nikolaus,
Den holt zuletzt der Krampus.


ما للعذول على هواك وما لي
أفدي بروحي من أحبّ ومالي
يا مجرياً دمعي وموقف لوعتي
من جسمي المضنى على أطلال
يا من إذا سألوه عن بدر الدجى
والمسك قال أخي الشقيق وخالي
رفقاً بمن كحل الجفاء جفونه
فغدا الكرى منها على أميال
صبّ إذا ذكر العقيق وأهله
نثر الدموع على هواه لآلي
يروي الأمالي عن قلاك طويلة
فإلى متى يروي أمالي القالي
وتقاتل العذّال فيك وربما
قوّى جفاك مطامع العذَّال
هيهات ما نزلوا به إلا دعا
بجبينك المشروق يا لهلال
الطرف في ذاك الجبين منعّمٌ
والقلب من ذاك التجّنب صالي
ضدان مثل ندى ابن ريَّان الفتى
لنزيله والبأس يوم نزال
يهمي بصابٍ للعدوّ إذا طغى
وإذا الوليّ دعا همت بزلال
جاور سليمان المنيع جواره
تأمن به من جنَّة الأهوال
المعتلي رتباً يشيب لعجزه
عن قدرها الأعلى عذار هلال
والساتر الدنيا بذيل مكارمٍ
أحيت أواخرها فعال أوالي
والطالب الأخرى بعزمٍ للكرى
يفني ويحيي بالسجود ليالي
لا تتخذ بدلاً لديه وعدّة
في هذه الدنيا من الأبدال
واقصد جنابي جاهه ونواله
إن خفت حالي عسرة ونكال
واقرأ على ريب الزمان براءةً
وعلى رجائك سورة الأنفال
الأصل ريَّانٌ فلا عجبٌ إذا
ما الفرع فاء على الورَى بظلال
لو لم تصح يمناه حيّ على الندى
ما فاز ظامٍ للندى ببلال
هذا هو الشرف الذي بأقله
ضرب القديم غرائب الأمثال
رأيٌ إلى طرق الرشاد مسدّدٌ
وسجية جبلت على الإجمال
وفضائل وضحت وحلت رتبة
فهي الكواكب في سناً ومنال
ويراعة تذر الركائب والعدى
ما بين نزل مكارمٍ ونزال
من معطف المران فيه نسبة
ولها جنا يعزى إلى العسَّال
يا ماجداً أحيى مآثر قومه
بمحامدٍ أرخصن نشر غوالي
لله همتك الممكّن رفعها
ماذا جزمت بها من الأفعال
وهباتك اللاتي تعجّل رفدها
ويجيب طالبها بغير سؤال
لا عيبَ في نعماك إلا أنها
مع عدلها ظلاَّمة للمال
تجني عليه وإنما تجني به
ثمر المحامد والثناء الغالي


Ein Trachten geht geheim und stille
Nach eignem Ziel und eigner Ferne.
Der tiefe dunkle Sehnsuchtswille
Erwacht in Nächten ohne Sterne.


Žena jezdce na mech měký pouští,
K nohoum Ahasvera umdlen klesá,
Ona jede dále ve tmu lesa –
Zaniká již v černé boru houšti.


Kloní se oči tvé, slzami vlahé;
snad že jsi minula štěstí to blahé?“


Tritt hin, o Seel, und dank dem Herrn
Für seine tausend Gaben,
Mit denen er dich frei und gern
Geziert hat und erhaben.
Dank ihm jetzt und zu allen Zeiten
Dafür mit tausend Innigkeiten.


—Para encontrar la butuba
hay que trabajar caliente;
para encontrar la butuba
hay que trabajar caliente:
mejor que doblar el lomo,
tienes que doblar la frente.
De la caña sale azúcar,
azúcar para el café;
de la caña sale azúcar,
azúcar para el café;
lo que ella endulza, me sabe
como si le echara hiel.
No tengo donde vivir
ni mujer a quien querer;
no tengo donde vivir,
ni mujer a quien querer:
todos los perros me ladran,
y nadie me dice usted.
Los hombres, cuando son hombres,
tienen que llevar cuchillo;
los hombres, cuando son hombres,
tienen que llevar cuchillo:
¡yo fui hombre, lo llevé,
y se me quedó en presidio!
Si me muriera ahora mismo,
si me muriera ahora mismo,
si me muriera ahora mismo, mi madre,
¡qué alegre me iba a poner!
iAy, yo te daré, te daré,
te daré, te daré,
ay, yo te daré
la libertad!


当年下榻为徐稚
今日高贤更倍之
寄谢侍儿休预畏
暗尘不逐骏蹄飞


На море Океане есть остров Красота,
Сидят в резной избушке три дочери ХристПеред цветным оконцем шьют молча три сестрГора там есть, и остры уступы у горИ если кто восхочет к заманчивой черте,
Он больно режет ноги в той вольной высотНе смотрят — видят сестры, и старшая сестра
Берет иглу булатну, и говорит: «Пора»Берет иглу булатну, нить шелкову притом,
И вышивает гору на Море голубоПотом сестре середней передает тот плат,
Встает на нем дорога: пойдешь — нельзя назаИ плат берет узорный тут младшая сестра,
И алым расцветает узором вся горВ те самые минутки как расцветает плат,
У путника на высях светло глаза горяОт ран ему не больно, не льется больше кровь,
А брызнет, так немедля в цветках зажжется вновИ год идет за годом, и ропщет Океан,
Но остров тот не гибнет, с богатством горних страИ с самого рассвета до поздней до поры,
Перед цветным оконцем шьют молча три сестр


Backbord gesteuert! – Dichterherz, erwache!
Frisch bläst der Wind, die Segel sind gespannt –
Noch eine Frage: Braucht ihr Proviant? –
Nein! – Vorwärts denn, der Rest ist Nebensache.


Nun lieber Herr verleiht ein Zell mir balde,
Daß man mich für einen rechten Abten halte.«
Herr Otto sprach: »Ich hab ein leeren Tempel stahn.


Als Daphnis dort
Der frommen Cathrinen
Von Senis erschienen/
Als welche sehr lang
Durch Beriths 18 Bezwang
Geängstigt fort und fort:
Sagt sie; wo waret Ihr/ 19
Mein Herr/ in meinem Schmertzen?
Er sprach: in deinem Hertzen/
Und halffe streiten dir.


„Tak podlí jsou, jichž zde jest obývání,
že klidná tvář v ten první kruh sem vkročí
tak zřídka, jak se oheň do vln sklání.


Pe 'l medio evo il passo ei tiene, al ponte
De l'asino: cimiero,
Due belli orecchi d'asino la fronte
Ombrano al cavaliero:


Wär ich gestorben als mit freien Liedern
Mich einst begrüßt ein deutscher Sängerchor,
Wo ihre Stimmen mir sich zu verbrüdern
Durch nächt'ge Stille schallten laut empor;
Daß ich es fröhlich durfte nun erkennen:
Was ich gestrebt mit redlich frommen Sinn,
Was ich gethan mich Deutschlands wert zu nennen
Die deutsche Jugend nahm es fröhlich hin!


Ač utkával se s lidmi řadu věků,
však nepoznal tak velké vznešenosti,
by čelila jak tato jeho vzteku.


Da wurde mir ruhig und wurde mir klar,
Da wußt ich, wohin ich gefahren war,
Und wars zufrieden.
Der Kutscher fuhr rückwärts, ich gab ihm die Hand,
Und sprach: oh grüß mir das blühende Land,
Aus dem ich geschieden.


Thersites mezi novináři
se první na tě oboří
a před českého světa tváří
tě k nepoznání zpotvoří.


A meghasonlás örök köntösét,
A nekem szabott hitvány rongy-ruhát?
Ki bor vagyok: a Végtelennek vére,
S láng, mely üveg alól is égig ér:
Mit vétettem, hogy bezársz engemet
Kehelybe, amely megrozsdásodik,
S ampolnába, mely romlandó cserép?!”


Ein'ge haben wir entzündet,
Die nun schon alleine flammen;
Doch die Menge hält zusammen,
Viel Gesindel treu verbündet.
Wer den Unverstand ergründet,
Hält sich alle gern vom Leibe,
Die geboren sind vom Weibe.
Ist der Bienenschwarm erregt,
Den das neu'ste Wort bewegt,
Sehe jeder wo er bleibe.


Da thust du in die dunkeln Risse
Des Unerforschten einen Blick
Und nimmst in deine Finsternisse
Ein leuchtend Bild der Welt zurück;


Dencke nur, wie wir zugleich
Manchen Streich
Heimlich list- und lustig spielten
Und wie wir auf Amors Höh
In dem Schnee
Warmer Brüste wühlten.


Die Republik, die Republik!
Ja doch, ihr Vorhutstreiter –
Wir folgen euch! die Republik!
Schon dröhnt von unserm Fuß die Brück',
Schon fassen wir die Leiter!
Die Republik, die Republik!
Vive la République !


VÍM: bohem láska,
je pravda známá,
je dobrem láska,
je krása sama.


晴日初生禁籞春
苑花宫树一番新
君王勤俭无行乐
只作银钩赐近臣


Každý štěstím neoplývá,
Kdo se šťastným býti zdá;
Často tajný smutek skrývá,
Kdo se v tváři usmívá.
Otec střádá, hospodaří,
Mozolí se, vydělává,
Obchod se mu daří,
Zboží s výdělkem prodává.
Synáček též hospodaří,
Jiný však v tom výklad má:
Z hospody se ubírá,
Hledá, kde se kafe vaří,
A tak rozhazuje,
Co si otec ustřádá;
Něco-li mu odepírá,
Sám si kasy zodevírá,
Tajně mu to odcizuje.
Protož ať se nedivíte,
Otce zříte-li smutného:
Není-liž to milé dítě
Jistý hřebík k rakvi jeho?


Xenien nennet ihr euch? Ihr gebt euch für Küchenpräsente?
Ißt man denn, mit Vergunst, spanischen Pfeffer bei euch?


Houk’ černoch v les na ostatní své druhy
a brzy juž se hemžil celý břeh. –
Co velký duch posýlá v naše luhy?
A na sudy juž hrnuli se v spěch.


سواطع التولي في أكتاف ذروته
معشوشب كحلول الخبل كالزأم
يا من له المجد في أخصاص خيمته
كالدر في صدف والديم في غيم
الفحش صنعته واللهو ملته
والتنع خلقته
الترب عادته والقبح شيمته
واللؤم كحاتم كرم
الجهل مذهبه الأنان قادته
السفه ديدنه كالنكنه كالعلفم
إن سمته ساحة حسبته غزل
وإن بدا ديم يا موهب النعم
لقد فشا ذكره في الناس كلهم
والناس يدعونه للحق يأبهم
يأبى الإسلام ولا يرضى به أبدا
يا ويله في الورى قد عاش في سرم
الكل يلعنه والكل شيمته
والكل يكذبه إن في كلم
إن أبصر الناس في عيش نعيم وقد
ما مال إلا إليهم مسعى
لم يشرب الماء من حقد ومن حسد
إلا الأخلا وهو مبتسم
يرد عونه إن بدا في الناس يا عفور
والكل في جذل ما دام في بكم
يا واردا من أهيل الواد قف نفسا
أشكو إليك ما ذقته من الغرم
ها واش من أهيل الحي يشتمني
من جيره قد غدوا في
السقم مسكنه في ذي حجل
والنوم مهربه من مقل ذي أزم
والديم منسجم من فضله هملت
والضوء منحلك من كثرة الظلم
وفتت كبدي من كثرة العهل
ومزقت فزعي من ذي شع
والشجو أقلقني والقلب في شجر
والجسم منهمك من
الله يهلكه الله يلعنه
الله يمحقه من شيمة السلم
الله ينشنه
الله يتحفه من سهم ذي سقم
هو الخبيث الذي جلت بشاعته
واستعظمت الشبل في أجم
لا يسمح الدهر
فالقلب ممتلئ من جزم ذي صمم
لا يجمع الله بيني وبينه أبدا
فالأفق شيمته والسفك مكتتم


Wer ist nun, der ihm bei kann springen,
Wer will ihm seine Treu bezahln?
Wer Öle seinen Wunden bringen,
Wer stillet seine Pein und Qualn?
Wer ist, der das geplagte Kind,
Ach, ach, vom Kreuz gewinnt?


Napadlo rosy do mých snů,
v oko se slza vhání...
Plakat, jak dneska plakal jsem,
nebudu do skonání...


Ó, je to obraz české duše celý,
jež trpí, mlčí, tichá, trpělivá,
a zradí vráskou jen, jež čelo zrývá,
že ve svém nitru hořké skrývá žely.


Der süße Moderduft verwelkter Rosen
Den hager-eleganten Leib umquoll –
Und ihre leidensgroßen Augen glosen
So schwermuthvoll ...


Hogy imádjam, szegény hivő,
mi fájó s halhatatlan.
Hogy elsirassam csendesen
a zokogó szeptemberi esőt
egy bús, haldokló dalban.


Doch bald ist mir zerronnen
Der Muth, so dieß begonnen,
Die Gnügsamkeit in Dunst.
Gefeßelt vom Verhängniß
Im irdischen Gefängniß:
Was hilft mir weise Kunst?


Et cependant là-haut, très claire, sous l’aurore :
La lune resplendit, glorieuse, et se dore,
Ô consécration de la nouvelle aurore !


Guicciardo un'altra di queste rintoppa
ed una lancia arrestata gli accocca,
e tutta la forò sotto la poppa,
e come Alardo, a giacer la rimbocca.
Ricciardetto una ne punse alla groppa,
che non portò mai più spada né rocca.
Così tra queste donzelle e' cristiani
si cominciò a menare altro che mani.


Gib dem Glück dich voll und innig,
Trag es, wenn der Schmerz dich preßt,
Aber nimmer eigensinnig
Ihren Schatten halte fest.


Stač Sophil v idól vám, věk v ostentaci!


Doch als auf dich der Heimat Musen schauten,
Und du zurück kamst, ihnen rasch zu folgen,
Da stach der Tod dich neidisch in die Fersen.


To vrah byl vskutku sveřepý,
a bez jemnějších mravů,
když pro nic za nic rozštěpí
hned ve dví cizí hlavu!


Die Täuschung ward mir schnell benommen,
Sie fällt vom Auge Stück für Stück;
Ich bin so durstig hergekommen,
Und kehre ohne Trunk zurück.


Tu se', Burgutto, un po' troppo arogante
col tuo parlar sì aspido e burchiese
di chi tu di'; è verile e cortese,
magnanimo, benigno, alto e galante.


A ta láska přeje Tobě,
bys i v pozdním věku
zasloužených nepostrádal
uznání a děků.


Hier fliegender Kugeln Sausen, dort donnernder Mörser Gedröhn,
Hier trunkner Sieger Jubel, dort sterbender Krieger Gestöhn,
Zähnknirschen dort und Fluchen, hier brechender Lippen Gebet, –
Dort Crevecoeur: vorwärts Memmen! hier Max: steht, Brüder, steht!


O corpo ilumina-se
Mistura de ritmos e profecias
E ela enrola-se com o seu calor perfumado


Le moine cette fois ouvrant son œil de feu,
Tout brillant de pardons mêlés à des reproches,
S'arrête, messager des justices de Dieu.


El mundo muere en ella, el monte crece,
y como reina en Dios de Cristo esposa,
en el carro abrasado resplandece.


Freund, sprach der Narr und lächelt schlau,
Du scheinst zur Neugier sehr geneigt.
Das, was wir sind, weiß ich genau.
Wir alle haben unsern Sparren,
Doch sagen tun es nur die Narren.
Der Weise schweigt.


Die auch, die ihm zur Seiten geht
Und die Gott selbst gezieret,
Was Menschenseelen wohl ansteht
Und Himmelsgunst gebieret;
Was Tugend bringt, was Tugend heißt,
Was Tugend auch selbst lobt und preist,
Das findt sich hier beisammen:


Konsul Cunningham, an die dreißig Jahr
Ist er im Amt schon in Tulcahuar.


»quién se equivoca, quién yerra;
la conciencia, que me grita:
¡Resiste!, llena de cuita,
o el titán que me echa en tierra.
»Si no es mío el movimiento
gigante que me ha vencido,
¿por qué, después de caído,
me acosa el remordimiento?
»La peña que fue de cuajo
arrancada y que se abisma,
no se pregunta a sí misma
por qué cayó tan abajo;
»mientras que yo, ¡miserable!,
si combato, soy vencido,
y si caigo, ya caído
aún me encuentro culpable,
»¡y en el fondo de mi mal,
ni el triste consuelo siento
de que mi derrumbamiento
fue necesario y fatal!»
Así, lleno de ansiedad
un hermano me decía,
y yo le oí con piedad,
pensando en la vanidad
de toda filosofía...
y clamé, después de oír
«Oh mi sabio no saber,
mi elocuente no argüir,
mi regalado sufrir,
mi ganancioso perder!»


أحِبَّايَ كم لي نحوكم من تحيّةٍ
أحَمِّلُها هبَّاتِ كُلِّ جَنوبِ
فلا تتركوا ردَّ السلام إذا جرتْ
شمالٌ على نائي المحلِّ غريبِ
غريبٌ له نفسانِ نفسٌ بواسطٍ
ونفسٌ بسامرَّا بكفِّ حبيبِ
تقسّمتِ الأَسقامُ أعضاءَ جسمِهِ
ففي كلّ عضوٍ مَألفٌ لكئيبِ
وليس بشافيهِ من الجَهْد والضّنى
سوى شَرْبةٍ من ريق غيرِ مُثيبِ
وشَمِّ جنِيِّ الوردِ من وجناتهِ
وأخذٍ لهُ من قُربهِ بنصيبِ


Flechando vi, con rigor,
a una ninfa soberana
en el arco de Dïana
las saetas del Amor.
El corcillo volador,
con ver su muerte vecina,
aguarda, y la dura encina,
blanco de sus tiros hecha,
en el hierro de su flecha
besa su mano divina.


	Comuni e chi li regge,
son su tregge
ravolti.
Chi vuol udir m'ascolti,
ché stolti
son molti,
che reggon i saggi.
Oh, che dannaggi
veggio negli stati!
Gli smemorati,
insensati,
con gli abiti adornati,
montati
in sedia stanno a dar iudizio.
Chi Bruto e chi Fabrizio
esser gli pare;
ecco barili andare,
ché chi non ha che dare
o presentare,
non è udito;
l'offeso è sbandito,
e in cotal partito
il creditore
pres'è dal debitore;
e con questo furore
reo e soperchio
ciascun del cerchio
al ben comun s'atacca:
chi 'l fiacca
e chi l'amacca,
e ciascun ride.
Per questo si conquide
la terra, e si divide,
perché con stride
l'un l'altro discaccia:
in questa traccia
a pochi vien la torta;
però se ne sconforta
chi n'è fori:
chi ha dolori,
e chi ne gode.
Tra queste frode,
da prode
stanno i buon rettori,
che rattori,
amatori
non sono d'onori.
Che val ch'io n'adolori,
che tra' lupi maggiori
sempre s'apella
esser conquisa ogni pecorella?


La luna se aleja de nosotros
               Y arroja una corona sobre el polo
Hice correr ríos
                que nunca han existido
De un grito elevé una montaña
Y en torno bailamos una nueva danza.
                Corté todas las rosas
                De las nubes del este
Y enseñé a cantar a un pájaro de nieve
Marchemos sobre los meses desatados
Soy el viejo marino
                    que cose los horizontes cortados


Ma esso, che per falla pende in croce,
di mala morte tosto el fé morire
e cacciollo in abisso ov'or si cuoce.


¡Oh, qué bien está el Prado en la Alameda,
mejor que la Alameda está en el Prado!,
y en un cofre estuviera más guardado,
que esta es cárcel de gatos de moneda.


actor


no de hát ne búsuljatok.


a dál a dál se v bídu světa noře,
jež vzrůstem věčným dosud nerozvita
a láskou, jež k ní přišla, neobmyta,
jest nekonečnou jako žal a hoře,


Gott dich rühmet Hitz und Kält,
Und dir spielet Wald und Feld,
Dich erhebet Tag und Nacht,
Alles, Herr, hast du gemacht,
Flüß und Meer und euer Grund
Und ihr Winde thut ihn kund,
Er gedenckt an seinen Bund.


Emlékezem, hogy tegnap örültem
S körülöttem tegnapok, holtak.
Csak a mát nem látom sehol sem.
Mi lesz holnap?


the pure Derwent's waters glide
Along their mossy bed,
Close by the river's verdant side,
A castle rear'd its head.


两围江水薄城闉
地僻民稀俗化醇
暂止熊罴消大暑
秋深云合殄妖氛


Sluníčko už nad horama,
s Aničkou se vrací máma.


Dort in Thorwaldsens Studium
Beweinen sie den Vater.
An jenem Abend sank er um
Im dänischen Theater.


Iesu Christe, filii dei vivi,
tu miserere mei peccatoris,
qui vivus fons es pietatis rivi,
vita, dulcedo, spes firmi rectoris.


Mein Schatz/ der mich/ den ich erkoren/
Wie ſchnell doch hat ſich dein geſang
Der Roſen friſchheit/ vnd der gang
Dieſes ſo ſchoͤnen tags verlohren?
Ein end hat dein lied vnd der tag/
Die Roß iſt welck. Wie kan/ wie mag
Sich ruͤhmen doch der Menſch bedencklich?
Wan ſeine kunſt/ wolluſt/ lob/ ruhm/
Vnd Schoͤnheit/ wie ein zarte blum/
Nicht wehrhafft/ ſondern ſchnell zergaͤnglich?


二十年中屡别离
冰霜不改岁寒姿
于今浙水东西畔
潇洒清风见一枝


Wenn die Sonne hoch und heiter
Lächelt, wenn der Tag sich neigt,
Liebe bleibt die goldne Leiter,
Drauf das Herz zum Himmel steigt;


A pak – je hloupou trochu láska,
komickou přítěží...
Jsme ty a ty. Nač tedy maska
a nač nám třeba lží...?
Jsme volni nyní jako ptáci,
a víc nám srdce neskrvácí.
Bim, bam, bim,
chce volnost harlekýn!


ما اِسمٌ إِذا قَطَّعوهُ كانَ أَربَعَةً
وَعَدُّهُ سِتَّةٌ مَعروفَةُ السَبَبِ
نِصفٌ ثَلاثَةُ أَرباعٍ يَكونُ لَهُ
وَنِصفُهُ ربعهُ هذا مِنَ العَجَبِ
وَحَرفُ ثانيهِ مَعجومٌ بِواحِدَةٍ
وَعجم آخِرِهِ ثنتانِ في الكُتُبِ
وَلِاِسمِهِ نَسَبٌ لَو كَنتَ تَعرِفُهُ
ما إِن يَؤولُ إِلى عُجمٍ وَلا عرَبِ
هذا اِسمُ ذي غُنُجٍ ما إِن يُفَسِّرُهُ
إِلّا اِمرُؤٌ بارِعٌ في العِلمِ وَالأَدَبِ


we downed three extra dry martinis in Boston,


Das weite Land, – dahin warst du entbrennet,
Dich schmiegend an die finsteren Gewalten,
Und unter dir Flur, Wald und Regenbogen, –
Wenn fortgeflogen
Der Nebel, wähnt' mein Aug' ich seh' dich ferne
Im Jugendlicht, wie ungewisse Sterne.


Der Reigen beginnt, und Herr Olaf erfaßt
Sein junges Weib, und mit wilder Hast
Sie tanzen, bei Fackelglanz,
Den letzten Tanz –
Der Henker steht vor der Türe.


山川著意吐幽奇
秾淡风烟总令姿
大似鹅溪垂数幅
饱看摩诘画中诗


A magyar Sion (beszéltük, mi az):
Soha ilyen szép nem volt a magyarság.
Ennyi Isten nem ült még egy Siont,
Ennyi törvény nem volt, hogy meg ne tartsák.
Ennyi zavar, vágy, indulat, zsidó
Nem tombolt soha semmiféle népben
S tán megkimélem hitességtől énünk:
Meg kell íródjék ez a mi regényünk.


Habt uns ein Aug' auf jede Mäklerschar,
Daß sie uns keinen Huf kontrebandieren,
Vom Karrengaule bis zum Bairaktar!


Ó, ty hudbo, jejíž síla chvatná
jak Rusálek písně k tanci loudí,
kde po prazích taktu krotivého
šumná řeka rozkoše se proudí,
ó, jak rád jsem, kdy mne rámě sněžné
z pod náramků růžných, létajících,
úchvat znoje v krásavice lících,
v bouření tvé zvaly kruhoběžné –
Ó, jak rád jsem moci tvé se vzdával
a v tvém obejmutí kolovával!
Tak i teď mne vábíš, kruhu měnný,
v obraznosti náhle vykouzlený –
v zpomínky mne krásné ztopuješ;
pohybem tvých dívek ušlechtilým,
krojem slovanským, mně zvláště milým,
oko ducha mého zjasňuješ.


A nastane velká žeň poslední,
až podzim ten přivane temně,
kdy k andělu dí bůh: Pusť srp svůj a žni,
už k skonání dozrála země.
Pak pšeničné zrní od nicotných plev
u vichřici oddělí Svatého hněv,
pak blaze, kdo sám co klas zdárný a pravý
se vznese do obilnic nebeské slávy.


Als sie schnell die letzte
Verschleyerung allgütig sinken ließ,
Und nun ihr Antlitz ganz dem Liebestodten wies.


Dá-me o teu ódio, pois não quero — escuta —
Beber cicuta, procurando me
Dá-me o teu ódio, mas num grau subido,
Embora ungido de amargoso fel!


Tag für Tag nun durft' ich traben,
Von Damask bis Askalon,
Neben Irmengard von Schwaben: –
Das war meiner Kreuzfahrt Lohn.


老桧阴阴夹古城
露丛迎贯日华明
晓凉无个人分却
一径深长独自行


Ach, již je na snadě,
Cestička k zahradě
Trávkou zarůstati má;
Cestička zelená,
Slzami skropená,
Rozkoš i boly mé zná.


stassi in quei due belli occhi con Amore;
e perché loro, ove che Amor li giri,
fan gentile ogni cosa ch'ella miri,
degnato hanno ancor lui a tanto onore.


tal vez un día
lo examinen eruditos
Y este baile de Claudia
se recuerde por siglos
Claudia, ya te lo aviso.


Und die Wolken, die reisen,
Und das Land ist so blaß,
Und die Nacht wandert leise
Durch den Wald übers Gras.


,Ősváramban, nemes vitéz!
Megkérted én leányomat,
Im, itt a hű nő és anya...
Szivét, kezét fogadd!’


Da fuhr ein Zucken durch den starren Leib,
Des Lebens Wehen aus des Todes Nöthen.
Vier Tage wand sich das trostlose Weib:
Kann's nicht der Gram, so muß ihr Kind sie tödten.
O süßes Kind, im Mutterschooße bleib'!
Was ringest du nach andern Grabesstäten?
So denkt sie stets mit innigstem Erbarmen;
Ein Söhnlein lebt, man gab es ihren Armen.


Oft träum' ich so, und beim Erwachen –
Sieh da! vor Augen hab' ich ihn;
Noch tönt im Ohre mir das Lachen,
Noch das Geklirr vom Tamburin.


Und wieder sind aus grüner Blätterfülle
Viel Blumen zauberhaft hervorgeeilt,
Sie drängen sich heraus in Pracht und Fülle
Als hätten sie zu lang versteckt geweilt,
Und schauen auf, so wie vom Meeresgrund,
Dem grünen, holde Feen sich erheben
Und lockend grüßen, grüßt der Blumenmund
Und läßt statt Seufzer süße Düfte schweben.


But whither am I led? This Artless Grief
Hurries the Muse on obstinate and deaf
To all the nicer Rules, and bears her down
From the tall Fabrick to the Neighbouring Ground:
The pleasing Hours and the dear Moments past
In these sweet Fields reviving on my Tast
Snatch me away resistless with Impetuous hast.
Spread thy strong Pinions once again my Song,
And reach the Turret thou hast left so long:
O're the wide Roof its lofty Head it rears,
Waiting for our Converse; but only hears
The noisie Tumults of the Realms on high;
The Winds salute it Whistling as they fly,
Or jarring round the Windows; Rattling Showers
Lash the fair Sides, above loud Thunder roars,
But still the Master Sleeps; nor hears the Voice
Of Sacred Friendship, nor the Tempests noise:
An Iron Slumber sits on every Sence,
In vain the Heavenly Thunders strice to rouze it thence.


Vždyť jimi jen splácíš
velké otcův viny,
jenž cizáka zvaly
v kraje Libušiny.


A jako z vody rostly obě.
A bylo nutno pomýšlet
výchovou moudrou v mládí době
jim cestu rovnat příštích let.


Gott ist allein die Quell' des Lebens,
Gott macht alleine still und satt.
Man sucht es überall vergebens;
Der hat's, wer dieses Wesen hat.


Elena guarda l'onde: re Marco ad Isotta le braccia
apre, ed il biondo capo su la gran barba cade.


Conosce, tosto che lo scudo vede,
che 'l cavallier che quella insegna porta,
è quel che la sconfitta ai Greci diede,
per le cui mani è tanta gente morta.
Corre al palazzo, et udienzia chiede,
per dire a quel signor cosa ch'importa;
e subito intromesso, dice quanto
io mi riserbo a dir ne l'altro canto.


Inesperadamente
lento
um momento
entre um sorriso ameno
e o olhar atento


Drei Kiele kenn' ich, die gewaltig sind!
Der erste Kiel ist, den die Vögel spannen,
Womit sie über Berg und Thal von dannen
Ziehn, hingeschaukelt auf des Himmels Wind.


Ella gli fece dar tante repulse,
che più tentarla al fine egli non vòlse;
ma la beltà di lei, ch'Amor vi sculse,
di memoria però non se gli tolse.
Tanto Melissa allosingommi e mulse,
ch'a tor la forma di colui mi volse;
e mi mutò (né so ben dirti come)
di faccia, di parlar, d'occhi e di chiome.


lauscht dem leisen, warmen Rinnen
aus dem dunklen Himmelsdom,
und es löst in ihm tiefinnen
selber sich ein heißer Strom,


Milenko, však v proudy lásky volně skloňme srdcí květ.
Děti mrákot, kdeže máme usměvavé bohy?
Duším mdlým jen plane kdesi idol praubohý.


Není vody, není,
o jak mě to rmoutí;
popřejte jen chvilku
tady spočinouti!


رحيل يذهب بنا
تاركين دفء أكواخنا في غياهب النخل
ميمّمين نحو مسارب الحجر
أعطافنا مثقلة بذريعة الطرائد
رحيلٌ مثل فرار فاجع من شراك الغبار
نلثم رطوبة الرمل بالأهداب
ونطبع القبلات في هواءٍ يتكاثف على زجاج أيامنا
دخان الأكباد يندلع مختلطاً بتشنجات العضل
وافدين مثل مرضى الجنَّة على مشارف الجحيم
في تهدّج مهجنا المستثارة بفعل المسافة
نساؤنا يمزقنَ أسمالهنَّ لئلا نذهب


...S ha csak megreszket az ujjad,
megrándul a finom kis fonál
a szívem: a furcsa, színes üvegcsengő,
kalapál, kalapál, kalapál.


In:  PEDRO I Poesias completas de  Pedro II: originais e traduções, sonetos do exílio, autênticas e apócrifa Prefácio de Medeiros e Albuquerqu Rio de Janeiro: Guanabara, 193 Poema integrante da série Poesias Autênticas


Io, che né speme né dasio nel core
Oso annidar, ch'oltre la vista voli,
Lieto m'accingo al ben che il dì m'adduce.


Dejas espada y lanza al desdichado,
y poder y razón para vencerte;
no sabe pueblo ayuno temer muerte;
armas quedan al pueblo despojado.
Quien ve su perdición cierta, aborrece,
más que su perdición, la causa della;
y ésta, no aquélla, es más quien le enfurece.
Arma su desnudez y su querella
con desesperación, cuando le ofrece
venganza del rigor quien le atropella.


Da duften Blumen ohne Zahl
Die Ros im Garten hier, die Veilche dort im Thal,
Hier – – doch laßt mich erst Doris sehn,
Ist ohne Doris etwas schön?


né per mi ad altri farò trar quei brutti
né io per altri mai in alcun modo,
tanto soffrii per lor tormenti e lutti.


Fürchterlich gohr das Gift der Sünde
In den Adern der Menschheit.
Ein Bruder lag erschlagen vom Bruder
Mit blutigem Haar am Opferaltare.
Leise jammerte die Stimme seines Bluts.
Mit blitzdurchfurchter Stirne
Irrte rastlos der erste Mörder
An des Meeres Gestad'
Und überbrüllte sein Wogengetös:
Verflucht, daß ich geboren bin!
Die Sünder verließen schattige Lauben,
Thürmten Felsen auf Felsen
Und nannten sie Städte.
Nun spritzt' in Sand der Erschlagenen Mark;
Von Gottesentweihung wiedertönten die Haine.
Gewaltthat in Riesengestalt
Legte der Knechtschaft ehernes Joch
Auf der Menschheit duldenden Nacken.
Von seiner höh'ren Würde sank in wilder Brunst
Und tobendem Stoffe der Mensch
Herunter zum Vieh.
Längst waren Henochs Hymnen, seine Gotteslehren
Waren längst verhallt. Er selber war
In Gegenden entrückt, wo keine Sünde ras't.
Gotteslästrungen brüllten
Aus verruchten Hälsen der Frevler.
Zischender Spott begleitete
Seths gotterfüllte Rede,
Bittre Schmach und Verfolgung
Noah's ernstere Warnung.
Da ward Jehovah müde
Zu tragen den frevelnden Sünder.
Die Schläuche des Himmels zerrissen; und Meere
Stürzten donnernd vom Himmel.
Von mächtigen Wassern geschwellt,
Bersteten die Adern der Erde.
Da wälzten schwarze Fluthen gigantische Sünder.
Nur wenige Fromme schwammen
In der sichernden Arche,
Mit der Kunde von Gottes Thaten
Und hohen Befehlen.
Die Wasser zerflossen: und die Aeser der Sünder
Faulten an der Sonne. Der Menschen
Zweiter Vater kniet' am Steinaltare,
Und um ihn her kniet' eine ganze Welt.
Mit der Lohe des Opferaltares
Zuckten Gebete gen Himmel.


Jde Anděl Páně v šumu zpátky kolem...
– zvon skleněný tak s klenby stržen kvílí –
a uzří omdlívat nás velkým, slastným bolem
a tajemstvím: Jsme dosud? Či jsme byli?...


So jagt mit seinem kurzen Tag
Der Mensch auch bunten Schatten nach,
Im Sturm und Schnee, im Saus und Braus,
Ihm läuft das süße Leben aus
Ins letzte enge Haus.


Fejét otthagyta valamerre,
üres szemgödre mély titok.
Ne higgyétek, hogy szomorú lesz,
ne higgyétek, hogy sírni fog.


Komm / meine schöne / komm! Hier unter diesen fichten /
Das / was ich sagen will / geht mich und dich nur an.


Ó sestro naše, družko, hleď jen stále
v tu stranu bratrskou, slyš družný hlas:
Sny svoje tiché, sladké spřádej dále,
však také činů nepromeškej čas!


Beauty and Worth alike in her contend
To charm the Fancy, and to fix the mind,
In her, my wife, my mistress, and my friend;
I taste the joys of sense and reason join'd.


Ihr Todten, findet euch nun wieder,
Kompt, werdet vor Gericht geschawt!
Da wirstu, was dir anvertrawt,
Haut, Fleisch, Gebein vnd alle Glieder
Vns wieder geben also wol
Daß auch kein Zahn gebrechen sol.


Die Knaben darauf es so schöne ansehn,
Sie sagen und klagen:
»Das blühet ja nimmer in Rosenglanz,
Wir sehn nur vier Spitzen und blutigen Glanz.«


Dann rasch ein Kuß vom lieben Munde,
Nicht Schmerz getränkt, nicht Angst verkürzt!
Das nenn' ich eine Abschiedsstunde,
Die leere Ewigkeiten würzt.


Wie lehrt die treue Mutter nicht
Den Töchtern und den Söhnen,
Zur Fertigkeit in jeder Pflicht
Sich zeitig zu gewöhnen!


谁道蛮州异故园
夏来草木亦苍然
扶疏绕屋平生句
有愧青山啼杜鹃


汾水秋风草木疏
龙门山色秀芙蕖
岩扃容有文中子
高卧白云闲著书


Und für die Rosen, die ich dir
um Stirn und Brust gewunden habe,
gabst du die Dornenkrone mir
als königliche Gegengabe.


Vigan haladt szirt és mélység felett,
Közel volt már az ösmerős sziget;
A tündérhölgy látszott a part felől
Ki a kedves vendégre integet.


Morgen muß ich wieder schloten,
Daß der Rost dich fräße, Wicht!
Daß mir über Nacht die roten
Flammen leckten ums Gesicht! ...«


Du schwörest Allem Untergang
Was je dich hemmt in deinem Frieden,
Verfluchest den Gewissenszwang
Und Geistesdruck hienieden;


Miraculum!
Welch Gremium!
Solch Einigkeit!
Keine Kleinigkeit!
Da wird man inne,
Was Übles der Kopf beginne.
Mehr Köpfe, mehr Sinne!
Und so viel Glieder,
Einig wie Brüder!


A luz, o sol, o ar livre
envolvem o sonho do engenheir
O engenheiro sonha coisas claras:
superfícies, tênis, um copo de águ
O lápis, o esquadro, o papel;
o desenho, o projeto, o número:
o engenheiro pensa o mundo justo,
mundo que nenhum véu encobr
(Em certas tardes nós subíamos
ao edifíci A cidade diária,
como um jornal que todos liam,
ganhava um pulmão de cimento e vidro)
A água, o vento, a claridade
de um lado o rio, no alto as nuvens,
situavam na natureza o edifício
crescendo de suas forças simple


Sonst hab' ich mir selbst Impulse gegeben;
Jetzt leb' ich nicht mehr, ich lasse mich leben.


Volna kedved meggebedni?


应怜屐齿印苍苔
小扣柴扉久不开
春色满园关不住
一枝红杏出墙来


Посвящается  Батюшкову
Ты опять у окна, вся доверившись снам, появилась…
Бирюза, бирюза
заливает окрестность…
Дорогая,
луна — заревая слеза —
где-то там в неизвестность
скатиласБеспечальных седых жемчугов
поцелуй, о пойми ты!Меж кустов, и лугов, и цветов
струй
зеркальных узоры разлиты…
Не тоскуй,
грусть уйми ты!
Дорогая,
о пусть
стая белых, немых лебедей
меж росистых ветвей
на струях серебристых застыла —
одинокая грусть нас туманом покрыла
От тоски в жажде снов нежно крыльями плещуМеж цветов светляки изумрудами блещуОчерк белых грудей
на струях точно льдинэто семь лебедей,
это семь лебедей Лоэнгрина —
лебедей
Лоэнгрина
Москва


莫向嵩山去
神仙多误人
不如朝魏阙
天子重贤臣


يَومٌ كَأَن الدَهر سامحنا بِهِ
فَصارَ اِسمُهُ ما بَيننا هبة الدَهر


莽莽蒿莱下
纷纷狡兔迷
枯枝坐守者
若个是忘归


أَلَم تَعلَمي يا فَوزُ أَنّي مُعَذَّبُ
بِحُبِّكُمُ وَالحَينُ لِلمَرءِ يُجلَبُ
وَقَد كُنتُ أَبكيكُم بيَثرِبَ مَرَّةً
وَكانَت مُنى نَفسي مِنَ الأَرضِ يَثرِبُ
أُؤَمِّلُكُم حَتّى إِذا ما رَجَعتُمُ
أَتاني صُدودٌ مِنكُمُ وَتَجَنُّبُ
فَإِن ساءَكُم ما بي مِنَ الضُرِّ فَاِرحَموا
وَإِن سَرَّكُم هَذا العَذابُ فَعَذِّبوا
فَأَصبَحتُ مِمّا كانَ بَيني وَبَينَكُمُ
أُحَدِّثُ عَنكُم مَن لَقيتُ فَيَعجَبُ
وَقَد قالَ لي ناسٌ تَحمَّل دَلالَها
فَكُلُّ صَديقٍ سَوفَ يَرضى وَيَغضَبُ
وَإِنّي لَأَقلى بَذلَ غَيرِكِ فَاِعلَمي
وَبُخلُكِ في صَدري أَلَذُّ وَأَطيَبُ
وَإِنّي أَرى مِن أَهلِ بَيتِكِ نُسوَةً
شَبَبنَ لَنا في الصَدرِ ناراً تَلَهَّبُ
عَرَفنَ الهَوى مِنّا فَأَصبَحنَ حُسَّداً
يُخَبِّرنَ عَنّا مَن يَجيءُ وَيَذهَبُ
وَإِنّي اِبتَلاني اللَهُ مِنكُم بِخادِمةٍ
تُبَلِّغُكُم عَنّي الحَديثَ وَتَكذِبُ
وَلَو أَصبَحَت تَسعى لِتوصِلَ بَينَنا
سَعِدتُ وَأَدرَكتُ الَّذي كُنتُ أَطلُبُ
وَقَد ظَهَرَت أَشياءُ مِنكُم كَثيرَةٌ
وَما كُنتُ مِنكُم مِثلَها أَتَرَقَّبُ
عَرَفتُ بِما جَرَّبتُ أَشياءَ جَمَّةً
وَلا يَعرِفُ الأَشياءَ إِلا المُجَرِّبُ
وَلي يَومَ شَيَّعتُ الجِنازَةَ قِصَّةٌ
غَداةَ بَدا البَدرُ الَّذي كانَ يُحجَبُ
أَشَرتُ إِلَيها بِالبَنانِ فَأَعرَضَت
تَبَسَّمُ طَوراً ثُمَّ تَزوي فَتَقطِبُ
غَداةَ رَأَيتُ الهاشِميَّةَ غُدوَةً
تَهادى حَوالَيها مِنَ العينِ رَبرَبُ
فَلَم أَرَ يَوماً كانَ أَحسَنَ مَنظَراً
وَنَحنُ وُقوفٌ وَهيَ تَنأى وَنَندُبُ
فَلَو عَلِمَت فَوزٌ بِما كانَ بَينَنا
لَقَد كانَ مِنها بَعضُ ما كُنتُ أَرهَبُ
أَلا جَعَل اللَهُ الفِدا كُلَّ حُرَّةٍ
لِفَوزِ المُنى إِنّي بِها لَمُعَذَّبُ
فَما دونَها في الناسِ لِلقَلبِ مَطلَبٌ
وَلا خَلفَها في الناسِ لِلقَلبِ مَذهَبُ
وَإِن تَكُ فَوزٌ باعَدَتنا وَأَعرَضَت
وَأَصبَحَ باقي حَبلِها يَتَقَضَّبُ
وَحالَت عَنِ العَهدِ الَّذي كانَ بَينَنا
وَصارَت إِلى غَيرِ الَّذي كُنتُ أَحسَبُ
وَهانَ عَلَيها ما أُلاقي فَرُبَّما
يَكونُ التَلاقي وَالقُلوبُ تَقَلَّبُ
وَلَكِنَني وَالخالِقِ البارئِ الَّذي
يُزارُ لَهُ البَيتُ العَتيقُ المُحَجَّبُ
لَأَستَمسِكَن بِالوُدِّ ما ذرَّ شارِقٌ
وَما ناحَ قُمريٌ وَما لاحَ كَوكَبُ
وَأَبكي عَلى فَوزٍ بِعَينٍ سَخينَةٍ
وَإِن زَهِدَت فينا نَقولُ سَتَرغَبُ
وَلَو أَنَّ لي مِن مَطلَعِ الشَمسِ بُكرةً
إِلى حَيثُ تَهوي بالعَشِيِّ فَتَغرُبُ
أُحيطُ بِهِ مُلكاً لِما كانَ عِدلَها
لَعَمرُكِ إِنّي بِالفَتاةِ لَمُعجَبُ


Viděls, na vysokých žerdích prapory jak městem vanou?
Viděls, kterak jimi vítr výškám vlá na uvítanou?
Viděls jejich šťastné tance, hříčky, reje, lichocení,
kterak bouří zlým vstříc mrakům, vesele jdou v úsměv denní,
lehkým letem vlaštovičím tiše, sladce v modru plují,
jako šelmy v hloub se plazí, dravčím skokem vymršťují?


Da wachsen keine Rosen,
Und auch kein Rosmarein,
Hab ich mein Kind erstochen
Mit einem Messerlein.


Und dennoch lag im Wilden, Rohen, Steifen
Der Keim schon, der bestimmt war, einst im Bilde
Der Schaumgebornen wonnig auszureifen,


„Nuž, slyšte! Není, abych přímo řek’,
ten odpor k vínu jedna z přetvářek,
jichž plni jste?“ A velkněz zvedl tvář
a z nosu vůkol rudá šlehla zář.


Doch plötzlich floß ein Lächeln ihm
Ins traurige Gesicht;
Er sprach, als sprächen Seraphim:
Geliebte, weine nicht!
Es war kein leeres Nachtgebild,
Was mir im Traum erschien;
Die Saracenen, kühn und wild,
Die, die zerfleischten ihn!


Gut, sagte der erste,
Ein Ohrspiel zum Vorspiel,
Und zum Nachspiel ein Sprachspiel.
Dann stimmt' er die Saiten, spielte und sang
Mit lust'gem Klang,
Und der zweite mit droll'gem Humor
Machte den Chor.


Sì ch'i' ti dico ben ched i' cred' io
Che·lla tua nave ariverà a tal porto
Che·ttu sì coglierai il fior dell'orto».
(Questo motto fu quel che mi guerìo).


Winzer, schwerbeladne, schütten
Ihre Trauben aus den Bütten,
Und wir stampfen tüchtig ein;
Auch ein Bienchen, mitgefangen,
Das am süßen Saft gehangen,
Wird mit eingestampft zum Wein.


Einst, als ihm die Verlassenheit
Tief in die Seele ging,
Er auf von seinem Lager sprang,
Und in des Herzens Ueberdrang
Die Kerkerwand umfing,


بمسجدِ الباغِ حَوْضٌ فيه مِيزابُ
يفرِّغُ الماءَ صَبَّاً وهو سَكَّابُ
يكلِّفُ النفسَ جِدّاً فوق طاقتها
حتى يكادَ من التكليفِ يُصطابُ
يُريدُ يجتاحُ ما في الحَوْضِ أجمعه
والبئرُ تَرْجُفُ منه وهو سَلاّبُ
صغيرُ جسمٍ لَجُوجٌ في سماحتِهِ
يأتي الندَى وهو ركَّاضٌ وَوَثَّابُ
إن رِيمَ يهتز عند البذل من رَغَبٍ
لأنه لعظيمِ الأجرِ طَلاَّبُ


Non molto va Rinaldo, che si vede
saltare inanzi il suo destrier feroce:
- Ferma, Baiardo mio, deh, ferma il piede!
che l'esser senza te troppo mi nuoce. -
Per questo il destrier sordo a lui non riede,
anzi più se ne va sempre veloce.
Segue Rinaldo, e d'ira si distrugge:
ma seguitiamo Angelica che fugge.


Nicht Mavors, der sie vormals weckte,
Wenn ihn Belloneus Wagen trug;
Nein, du! dem Cerberus die Füße freundlich leckte,
Du, der die Himmelsstürmer schlug!


Wohl um das Gold erschluget ihr mich;
Weh euch! Ihr seid verloren wie ich.
Auch ich, ich wollte den Schatz allein
Und mischt' euch tödliches Gift an den Wein.«


Misteriosas substancias emergen de la luz.
Genésicas materias laboran en la noche.
Una mañana amanecerá la muerte
recolectando flores,
subiendo por la savia y por la sangre
para besar al hombre.
Y el tiempo llenará
de ojos los relojes,
para ver el milagro
del hombre haciendo al hombre.


Tien Carlo la campagna in suo domino,
e le strade del mar liquide, e 'l lito;
ne' forti luochi il campo saracino
si sta dentro rinchiuso e mal munito;
né soccorso si trova alcun vicino
che far lo possa in tal periglio ardito;
e scorge, omai giunto a l'estrema sorte,
in faccia orrenda la futura morte.


Proč připomínáš tolik rád,
že Život zná jen lháti,
že předsevzetí, přísah slib,
minulost rázem zvrátí?


Im Völkermuseum ein Bildnis starrt
Geformt aus grauem Stein,
Seine kalten Züge stehen hart
Im warmen Sonnenschein;
Düster droht das hehre
Uralte Königsbild,
Seine Augen sind mit Leere,
Seine Lippen mit Schweigen gefüllt.


Fuerza da tanta, y valor,
este Pan, que en virtud de él,
huyendo de Jezabel,
llegó al monte del Señor
profeta en cuyo favor
fuego llovió el cielo airado,
y escuadrón de acero armado
resistencia hizo, de plomo.
¿Qué comes, hombre?
¿Qué como?
Pan de ángeles.
¿De quién?
De ángeles.
¿Sabe bien?
¡Y cómo!


Was du nicht magst geistig fassen,
Sollst du ungesungen lassen;
Körperschmerz und Sinnenbrunst
Liegen außerm Reich der Kunst.


Die Schätze hebt mir, die in goldnen Truhn,
Von Geisterhut bewacht, im Boden ruhn!
Taucht in das Becken der Cisterne
Und schöpft in Schalen von Krystall den Quell
Des alten Glücks, der drinnen flutet, hell
Vom Schimmer unterird'scher Sterne!


Durch das Ringlein wirft hinunter
Sie ein Korn zum runden Stein:
Plötzlich wird die Mühle munter,
Brausend fällt ein Windstoß drein;


In die nackten Jurarippen,
Zwischen Felsgeklüft und Klippen,
Hängt ein Steinblock eingekeilt,
Unter dem mit Lustentsetzen
Und mit schaurigem Ergetzen
Auch der schnellste Wandrer weilt.


ma non trova mercé né cortesia,
e in van s'inchina e in van la vita chiede.
Il Potta vuol che Castelfranco sia
esempio eterno a non mancar di fede;
furore ha luogo, ogni pietà s'oblìa,
veggonsi in ogni parte incendi e prede,
e cade in poca cenere un Castello,
di cui non era in Lombardia il più bello.


Waß wird der Richter machen?
Der richtet nicht allein,
Er wird zu gleich in Sachen
Dein wahrer Zeüge sein.
Den wirst du sehr erschrekken,
Wen auf dem Urtheilsplan
Der Richter wird aufdekken,
Waß heimlich du gethan.


Ihr Nymfen, die ihr hier umb dieses grüne Thal,
Das mit dem Schneegebirg' unnd Alpen steht umbgeben,
In stiller Einsamkeit verbringet euer Leben,
Ihr weissen Najades, und du, du schönes Qual,


Als Leiptzig mich empfängt mit seinen Schwestern,
Ward di Begird aus sich schon fortbewegt:
Wir höhrten noch, Quiriten, euer lästern,
Ob Jesus gleich di neue gründe legt;
Di gründe, drauf gegründt zur Weltkreisfreude,
Was herrlicher dann Salomonsgebäude.


Woher! du Held von ungemeinen Thaten,
Jch ſehe ſchon den Wachsthum deiner Staaten,
Sobald dein Ruhm mit Hoheit, Sieg u. Schwerdte Nach Hauſe kehrte.


Nestor, che tanto seppe e tanto visse,
Agamenón e Menelao, che 'n spose
poco felici al mondo fer gran risse;


Shakespeare braucht keine Verteidigungswaffen,
Er denkt wie Gott durch Bilden und Schaffen,
Und kannst dus in dir wiederholen nicht,
Man zergliedert kein Leben und kein Gedicht.


Verlodert ist die Jugendglut,
Die achtzehnhundertdreizehn glühte,
Doch ist's dem Herzen heut' zu Mut,
Als ob es noch ein Fünkchen hüte.


Wenn der Schnee die Felder kleidet/
Wenn der süsse Westwind weidet/
Wenn die heissen Wälder brennen:
Wenn ein Baum läst frucht erkennen.
Kennet man die frucht der Liebe: die vnß für vnd für vmbgibet/
Die vnß auffhält wenn wir straucheln: vnd erquickt wenn wir betrübet.


recordando a Linares, se daría al toro:
haría Él, otra vez, la faena de la rosa?


Poplujme tamo, kam se druhdy lany
Kolumbův pohled nesl upjatý.
Tam v pralese rozbijem’ volné stany
i zastíní nás prapor hvězdnatý.


Az földet megfertezteték
Ő öldöklő véres kezek,
Ő magokat is megmocskolák
Sokféle gonoszságokban,
Mert mélyen el-béburulának
Az bálványi bujaságban.


So steht der Baum in neuverjüngtem Saft,
Den sturmgebeugten Wipfel hoch erhoben,
Und halten wird ihn auch der Wurzel Kraft,
Beliebts dem Sturm, von anderwärts zu toben.


quídam


Elvennélek én, csak adnának,
De hiába szólok anyádnak!
Megtagadja tőlem kezedet;
Nem tudom, az oka mi lehet.


A má-li dál se jít:
nejsme zvěř němá,
člověk zde člověku,
vlkem být nemá,
je třeba zlidštění
dle nové noty,
zporážet v národě
kastovní ploty,
ta demokracie
ať v nás už ožije,
žít budem čileji,
to prý nás hubí,
že dosud máme jí
jen plné huby.


Mne týrá božství věčná žízeň.


Dein klopfendes Hertz schlägt auch durch Freundschaft erhitzet
Wie Thirsis Hertz that. Aus gleichen redlichen Trieben,
Aus welchen er sang, färbt dich, durcheilet die Adern,
Dein wallendes Blut.


Ke kolébce básníka
slétly se kdys všecky Musy:
„S písní sladkou slavíka
těžkou tobě v světě chůzi
oslavíme svornou prací,
bys moh’ v tiché resignaci
snášet všecky žití hrůzy!“


„Ó, jen dále shýbej kolena
před milostným bokem Jesu Krista,
jenž tě k sobě zve, jak jelena
zbloudilého vody tůně čistá!
Ó, jen dál se k němu viň a tul,
on tě uvede na stezku pravou –
tím již vykonal jsi cesty půl
nazpět v církve náruč shovívavou!
Dík buď za to vroucí Hospodinu!
Vrať se docela – ó, vrať se, synu!
Pohleď, Václave! Kdys děcko siré
v náruč jsem tě zdvihl... V každé době
s okamžiku toho v lásce čiré
jako rodný otec lnul jsem k tobě.
Jako muž, jenž našed sémě chudé
v prsť je hříží, zalévá i pěstí,
nevěda, zda péče hodno bude,
a pak jásá v netušeném štěstí,
vida, jak se stonek hrdě zdvihá,
a jak z puků slibných odevšad
nejvzácnějších květů šperk se zžíhá:
tak jsem uvedl tě v Kristův řád,
vštěpoval ti velké, krásné snahy,
a pak jásal vzácným nad pokladem,
jenž mi vzcházel ve tvém duchu mladém.
Pojď již v náruč mou! Pojď, hochu drahý!
V lůno řádu vrať se s pokáním!
Nedej, ať se trpkým sklamáním
naděje mé shroutí, tužby vroucí!
Vídal jsem tě často v hrdých snech
povznešena v církve zástupech,
Tovaryšstva světlo čaroskvoucí,
vycházeti jasnou hvězdou novou
nad nezměrnou říší Loyolovou...“


Was ich die vorge Nacht geträumt; und hab
Ich dir es gar geschrieben? Anders bin
Ich itzt gesinnt.


Homem, guardas, contudo, da criança
Algo que às vezes ao adulto cansa
Ser sincero, leal e bom amigo


Элегия
Не радостен апрел Вода у берегов
Неровным льдом безвременно одетВ холодном небе — стаи облаков
Слезливо-пепельного цвета:
Ах, и весна, воспетая не мной
(В румянах тусклых дряхлая кокетка!),
Чуть приоткрыла полог заревой, —
И вновь дождя нависла сеткПечален день, тоскливо плачет ночь,
Как плеск стихов унылого поэта:
Ему весну велели превозмочь
Для утомительного лета:
«Встречали ль вы в пустынной тьме лесной
Певца любви, певца своей печали?»
О, много раз встречались вы со мной,
Но тайных слез не замечал


Ciales...
      casi cielo
Cuenca de tierramante de luceros
entraña y corazón de Puerto Rico
Corazón de la Patria
           nido y vuelo
Desde la austera meseta castellana
esta ocre luz en grises tamizando
velo de oro en la otoñal nostalgia
             ¡altos los cielos!
           secas vastedades... ...:
           Por campos del olvido va el Quijote
           las fablas de las piedras
           recaundando... ... ...
Yo te recuerdo Ciales casi cielo...
Sueño tu noche de café y de luna
en lírica nostalgia estremecida
con tu Marzo embriagado de azahares
bajo el prodigio de la florecida.
Sueño tu aroma, tus campos y tus nombres
Frontón, Pozas, Caliche, Montebello
y... ... algún amor cantando en el paisaje
esta dolida copla del olvido:
            Camino de la Florida
            íbamos los dos un día...
            en las altísimas copas
            de los robles florecidos
            ¡el amor se nos perdió
            no encontramos más la vida!
            quedó la rama llorando
            y las ropas desprendidas.
En tajo vertical sobre el Cialitos
majestuosas montañas recortadas
levantan un castillo a tu paisaje
mansión de soledad y de hermosura.
Rubí de Octubre el cafetal se cuaja
bajo el sinfónico silencio de tus noches...
Bajo tu cielo —Ciales... casi cielo—
reposa un corazón... brava semilla
¡el más cialeño de los corazones
germinando los sueños y la vida!
Sí te recuerdo Ciales casi cielo
puedo tocar tus brumas... tus neblinas
tu atmósfera de fronda y de hoja húmeda
tu cielo bajo... tu tristeza amiga
y las estrellas silvestres a la mano.
Sentir la orquesta de La Sonadora
dispersando sonatas en la noche
mientras los ángeles custodios de las guabas
guardianes de tu flor y de tu fruto —
mecen la niebla bajo las estrellas.
Embriagarme en tierras de Castilla
con su trópico y flor, jazmín, gardenias
¡rosas de los jardines de la infancia!
La Voz de Dios en trinidad precisa
¡triple en la yerba—! suelta sus tres notas:
es el Coquí cantando desde Ciales
la unidad de hermosura borinqueña:
frondas de cafetal, aguas de música
luna sobre el castillo en Cordillera.
Monumentos de verde tus montañas,
ungida tierra de rocío y helecho.
Poetas contemplando tu hermosura
entraña y corazón de Puerto Rico.
Y el hombre triste se consuela y sueña
bajo el influjo del noble poderío
que da su tierra... su casa... su montaña.
Jorge Luis madruga en su ventana
y emite al aire de la Cordillera
breve discurso de morivivises:
        «La abeja liba la flor
        yo libo, Patria, tu amor»
En la Torre de Ciales, Juan Antonio
—varón de la Poesía y de la Patria—
clama en tierno rugido su alabanza:
        «Gloria a esas manos que trabajan
        esas manos negras, blancas, indias
        De entre esas manos nos salió la patria
        alabanza alabanza alabanza»
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Yo sólo tengo para ti —mi Ciales—
este verso de amor y de recuerdo
escrito en la nostalgia y la distancia...
¡Te salve Dios —mi isla— Ciales mío!
Yo te recuerdo Ciales desde España
como si dentro del corazón yo te tuviera
dentro del corazón de la Isla mía
¡tantos nombres clavados en tu suelo!
Isla de la Palabra y la Poesía
         Puerto Rico
           mi Ciales
              casi cielo.


Pod kosu zraje kraj a k zemi tíhne klas,
a moje stará šíj svou zemi hledá zas.


万里区区学宦游
江南江北几时休
朝来作别殷勤语
为谢多情黄栗留


يا نسيم الحي عني
بثَّ ما لا يتناهى
من غرام واشتياق
نحو طه وابن طه
سيد ساد بأصل
وبفرع قد تباهى
دأبه التقوى بها لو
رمت توصيه تراها
وإذا قلت انتبه لم
تر إلا الإنتباها
فهو توفيق إلهيْ
جامع فضلاً وجاها
نسأل الله التباساً
عنه يمحو واشتباها
معدماً من لم يزل ما
لم يكن منه شفاها
فيرى الغير محالاً
ويرى الحق بداها
ويرى الأكوان تفنى
عنده كشفاً تلاها
صانه الله وعما
قد حوى لا يتلاهى
وحباه منه علما
يعدم النفس هواها
وسلام الله مني
دام يلقاه تجاها


Drum komm, hilf meiner Treue nach!
Dein harrt ein dämmerndes Gemach,
Champagner, der moussiert,
Und ein Fasan, wie Mönche fett,
Und ein geräumig Ruhebett,
Wo nicht gehustet wird.


Die Rose, die Rose, sie duftet so hold!
Sie dünkt so unendlich der Morgen!
Sie blüht dem ergrauenden Gärtner zum Sold,
Der schaut sie mit ahnenden Sorgen.
Der gestern des eigenen Lenzes noch pflag,
Sieht heut schon die Blüte verdorben –
Doch seit eine Rose zu denken vermag,
Ist niemals ein Gärtner gestorben!


Die Hand, als ob sie noch nach Leben fasse,
Greift irr umher, die Lippe krampft sich an,
Daß sie des Schmerzes Schrei hervor nicht lasse.


Jsem nešťasten, kdy kypré tílko Vaše
je všech mých představ hrdý král,
kdy myšlénka má ňadra oblétá Vám plaše –
však líbat smím jen ručky sval.
Ke mně-li vzhlednete Vašeho u podnoží,
květ žárný v tvář mi vášeň rozpoloží –
leč vše to – vše to mizí,
když hrdé Vaše rty bezmocně pýcha složí,
a – bonbon berou z ruky cizí!


müsavidir doğan günden payımıköpeğimle gülüşt


1
Саян здесь катит вал за валом,
И берега из мелЗдесь думы о бывалом,
И время онемелВверху широким полотнищем
Шумят тревожно паруса,
Челнок смутил широким днищем
Реки вторые небесЧто видел ты? войска?
Собор немых жрецов?
Иль повела тебя тоска
Туда, в страну отцов?
Зачем ты стал угрюм и скучен,
Тебя течением несло,
И вынул из уключин
Широкое весло?
И, прислонясь к весла концу,
Стоял ты очарован,
К ночному камню одинцу
Был смутный взор приковаПришел охотник и раздел
Себя от ветхого покрова,
И руки на небо воздел
Молитвой звероловПоклон глубокий три раза,
Обряд кочевника тако«Пойми, то предков образа,
Соседи белых облаков»На вышине, где бор шумел
И где звенели сосен струны,
Художник вырезать умел
Отцов загадочные рунТвои глаза, старинный боже,
Глядят в расщелинах стенПасут оленя и треножат
Пустыни древние сынИ за суровым клинопадом
Бегут олени диким стадоЗастыли сказочными птицами
Отцов письмена в поднебесье,
Внизу седое краснолесье
Поет вечерними синицамВ своем величий убогом
На темя гор восходит лось
Увидеть договора с богом
Покрытый знаками утеОн гладит камень своих рог
О черный каменный пороОн ветку рвет, жует листы
И смотрит тупо и устало
На грубо-древние черты
Того, что миновал2
Но выше пояса письмен,
Каким-то отроком спасен,
Убогий образ на березе
Красою ветхою сияОн наклонился детским ликом
К широкой бездне перед ним,
Гвоздем над пропастью клоним,
Грозою дикою щадим,
Доской закрыв березы тыл,
Он, очарованный, застыЛишь черный ворон с мрачным криком
Летел по небу, нелюдиБереза что ему сказала
Своею чистою корой,
И пропасть что ему молчала
Пред очарованной горой?
Глаза нездешние расширил —
В них голубого света сад,-
Смотрел туда, где водопад
Себе русло ночное выры


Ach seht das Sieg-Gepräng des Höchsten hier erscheinen!
der Früling ihm den Fahn der Güldnen Sonn vorträgt.
Favonius mit Pracht die Heerpauck rührt und schlägt:
Trompeter geben ab die süssesten der seinen.
Das singend Lufft-Heer kommt / die grossen mit den kleinen:
Ein jeds / an Lorbeer statt / was neu-gewachsnes hegt.
Das bundte Blumen-Kleid / die Erd' ihm unterlegt.
Er sitzet auf dem Thron von blauen Saphir-Steinen.
Die Kron ist / Sieg und Freud; des Sieges Frucht / das Leben;
des ganzen Wesen Werk / das Jubel Lob-Geschrey /
der Athem aller Ding / so nun aufs neue neu /
die durch die frische Lufft still-lautes Lob ihm geben.
Der Nordwind / Eyß und Schnee / hier die Leibeignen seyn.
Mein schlechtes Blat / das sey des Sieges Denkmal-Stein.


¡Gran dios inaccesible!
¡de sueños que no fueron!
Porque en tus gestos hoscos...
Los sueños más sublimes,
los sueños más serenos,
de amor purificados...
¡los consumió tu fuego!


To značí přiznávat a za to mníti,
žeť strážnou duší obrodu je žití,
jehožto pravdy nebýt, důsledkem
jest, jiných pravd že v shodu není též.


Erbarm dich mein, o Jesu Christ,
Der du für mich gestorben bist;
Sieh an mein Angst und große Not,
Errette mich, du treuer Gott.


O Königin! dich grüssen
Wir Eue Kinder arm/
Dir fallen wir zu Füssen/
Dich vber vns erbarm.


Рабочий!
       Проснись,
         вставай
            и пройди
вверх
   и вниз по Цветному
*
В тебе
   омерзенье
            и страх родит
этот
   немытый
      омуСмотри и слушай:
         прогнивший смех,
взгляд
   голодный и острыИдут,
   расфуфырясь
         в собачий мех,
жены, дочки
      и сестрНе за червонец даже,
         за грош
эта
      голодная масса
по подворотням
          на грязи рогож
распродает
      свое мясСюда
   попробуй
         сунься,
            полезь!
Здесь
   бьют
      пострашнее танков!
Иссушит,
      сгрызет
         и свалит болезнь
тебя,
   и детей,
      и правнуков!
Идут —
   накрашены обе щеки —
аллеей
   грязной и торной,
а сбоку
   с червонцами покупщики,
как будто —
      над падалью воронЯ знаю:
   такое
      не вытравишь враз,
века
        проституток калечаЯ знаю:
   десятки
         красивеньких фраз
болезни веков
          не излечаРабочий,
       нужду
         учись понимать
не той лишь,
      с которой венчанныСвоя ли,
   чужая ль жена
            или мать —
рабочий, вниманье женщине!


Mnohé očko slzou zalilo se,
Mnohé srdce žalem usedalo,
Mnohý otec vzdychal, nebe prose,
By mu berlu stáří nazpět dalo;
Co však osud hlasem věčným káže,
Slabá ruka naše nerozváže.


Du schlägst ums Zeitliche das Ewig in den Wind;
Richt, ob die Welt auch wohl ein größern Narren findt?


Da war man gut berathen
Und Alle stimmten bei,
Daß so ein Schweinebraten
Auch nicht von Leder sei.


Kol páchla jen plíseň krve
a prachu ulehlý vír,
v něm zabořen těžkou hlavou
spal mnohý bohatýr,
a hvězdy, živé hvězdy
se třásly unyle,
jak těžkou mlhou krve
též divoce opilé.


V trosky padá svět.
Nejisté je moře,
nejistý je vzduch,
nejistá je země
i její útroby.


Ó, trpěl Lazar víc, než tušily!


Sucht er die Stelle, wo sie begraben,
Täglich und findet sie nimmer,
Aber es blieb, ob auch höhnen die Knaben,
Ihm noch ein rettender Schimmer.


斜月枝头照返魂
先生抉醉倚篱门
花应欲识苍然面
莫遣风前绛烛昏


Daß zu höherem Gehalte
Der Gedanke sich entfalte,
Braucht's nur deinen Zauberblick.
Die Gefühle schweben milder,
Freundlicher begränzt die Bilder,
Mir in Sinn und Geist zurück.


Itzt segn' ich dich du Stub und Kammer
Wo Thirsis saß und wo er schlief,
Ihr, vormals Sitze keuscher Musen
Ihr, nunmehr nichts als Wüsteney!
Hier ist der Ort, wo er gedichtet;
Hier sang er mich und meine Doris;
Hier weint er, als ich wieder gieng
Und er um meine Brust sich hing.


Deine Blum', die du getrieben,
War grün, gold- und weißlich- roth.


Denn Gott, der alte Retter,
Der droben wandeln geht,
Erschien in Blitz und Wetter
In hehrer Majestät;
Als Richter wollt' er kommen
Herab vom Himmelreich,
Drum freut euch all ihr Frommen,
Ihr Frevler, werdet bleich.


君门乞得此身闲
野树烟江一棹还
收拾旧时诗酒伴
远寻僧舍入秋山


Mikor ez történik a gála szálában,
musika kezdődik a szomszéd szobában,
teli érzeménnyel melodiájában,
hangolvadásokkal harmoniájában.


Che se l'omo da prima è lei salvaggio,
en opo più salvatichezza pone,
sé vergognando, e parlali d'oltraggio;
per che tard'ha de lei ben sua ragione.


On se usmál. „Není. Bude“


È così leggero il mio
cuore, par fatto d'oblio!
Non ti pesi nell'avvio,
non ti voglia faticare.


新词听彻思徘徊
侍女擎羹下箸迟
红烛有花心暗喜
流苏双挂玉梅枝


Ach nimm mich mit in deinen garten,
Der als ein Paradis ausgrünt,
Und mir mit neuen früchten dient:
Nur Thau von oben zu erwarten,
Und krafft der sonne samt den regen,
Sonst sey er um und um verzäunt:
Kein freund soll seine frucht drein legen,
Und hätt ers noch so gut gemeint.


A hrdě vstal. „Mně s vámi nelze – nechci!
či na pomoc mám jít té zemi kleté?
ať Bůh jen dál své metly na ni plete,
ať dál jen koně oněch jezdců řehcí,
až Čech svá práva na Moravu složí,
až zřekne se té studny všaké slávy,
až ji dá klenot s hrdopyšné hlavy,
jež posud byla mu jen za podnoží;
ten čas je tu, nuž berte, šťastní páni!“


Tú, Fénix; tú, Leonarda; tú perfeta
luz de la acción y de los versos vida,
triunfaste ilustre, al firmamento asida,
que por estrella fija te respeta.


Vím, žes dlouho čekal na to,
bled a plachý jako stín,
po škole že odpoledne
půjdou s tebou na Žofín.


Hin, dahin ist diese holde Jugend
Einer Zeit, die blühend mich umfing!
Stumm die Gegend, wo die stille Tugend
Einer hohen Seele ging!
Jedes Thal, voll Ruh' und Abendröte,
Mahnet mich an Hehras Seelenflug,
Als sie auf den Blick zum Himmel schlug,
Und der Geist, der ihr Gefühl erhöhte,
Meine Seel' auf Engelflügeln trug.
Mitten durch die finstern Grabcypressen
Leuchtet jener Abend mich noch an,
Jener Sternenabend – unvergessen
Strahlt mich seine ernste Feier an.
Wie verherrlicht! wie empor gehoben!
Einer heiligen Entzückung gleich,
Rief sie aus: »Zum Wiedersehn dort oben
Sei gegrüßt, du stilles Geisterreich!« –
Zu dem Strahl, der ihr Gemüt besonnte,
Flog mit ihr auch meine Seel' empor.
Ach! die Zeit, als ich noch glauben konnte,
Sie ging unter, wie ein Meteor,
Das am ausgestorbnen Horizonte
Keinen Wiederaufgang feiern darf!
Zeig' am Leben mir die rote Stelle,
Jenen Lichtblick, den die Morgenhelle
Einer andern Welt herüber warf!
Ja! wir dünken uns erhabne Götter,
In des Lebens Seligkeit vertieft;
Doch wie anders, wenn ein dunkles Wetter
Unsern innern Lichttag prüft!


云峰缺处支筇立
溪溜声中弄扇行
习习南风吹百草
幽香知有蕙兰生


Eilte zur Sixtina –
Eifersucht macht Schmerzen,
Wollte nicht, daß Deine
Augen Bilder herzen,


翩翩沙际鸟
冲雨去何之
羡杀前汀鹭
翛然立水涯


星斗阑干晓
窗扉昽昒明
金门与茅店
一种是鸡声


Voilà quelle était ma pensée.
Quand sur le flot sombre et grossi
Je risquai ma nef insensée,
Moi, je cherchais un monde aussi !
Mais, à peine loin du rivage,
J'ai vu sur l'océan sauvage
Commencer dans un tourbillon
Cette lutte qui me déchire
Entre les voiles du navire
Et les ailes de l'aquilon !


O sieh auch meine Reben
Mit holdem Auge an,
Daß mir im Herbste beben
Viel goldne Trauben dran.«


Dann manches Haus,
So schwer es sonst auf Säulen stehet,
Fährt mit hinaus,
Es merket, daß es leichter gehet,
Sobald der Wein
Durch seine Pfort ist eingezogen,
So stimmt es ein,
Und meint es sey schon hochgeflogen.


Conversa in loto ed in polvere, o pia,
per vite nuove il perpetuo concento
seguiterai della prima armonia.


Pur da queste serene erme pendici
D'altra vita al rumor ritornerò;
Ma nel memore petto, o nuovi amici,
Un desio dolce e mesto io porterò.


Na staroměstském rynku z rána
když stálo to černé lešení,
a zvony Tejnské pěly žalmy,
a tlouklo bubnů víření:
já strnulý v tom davu mroucím
sem svíral housle k ňádrům žhoucím.


桃花脸薄难藏泪
柳叶眉长易觉愁
密迹未成当面笑
几回抬眼又低头


Gemem as pombas cor de linho uma saudade infinda, dentro da noit
No céu distante e curvo, choram as estrelas o pranto da
madrugada, e a lua, cor de neve, canta em surdina no leque das palmeira
— Por que partiste?


V pole to volá, žene mě to z domu,
srdce i mysl touží ven,
přineslať Vesna květy v kštice stromů,
vlaštovky střechám na hřeben.


Depuis, hanté par les alarmes,
Il s'enfermait dans sa maison.
Toc toc ! — L'homme, avec un frisson,
Demanda : « Qu'est là ? » — Les gendarmes !


Веет ветер мне навстречу,
Вещий, вечный чародеОн быстроте лошадей
Веет, светлый, мне навстречЧто ж ему противоречу
Тусклой жизнью площадей?
Веет ветер мне навстречу,
Вековечный чароде


Por los caminos de la Amargura
(piedras de sangre, polvo de llanto)
por el sendero de los
dolores largos, muy largos...,
sin un gemido, sin un sollozo
vuelve la Madre desde el Calvario.
Toda silencio. Mortal silencio
sella sus labios;
la frente inclina con el agobio
de su quebranto,
y en lo más hondo del alma-cielo
lleva la imagen del Hijo amado.
Y ella lo ha visto sufrir la befa
del populacho...
y era la carne de sus entrañas
la que en el leño miró sangrando...
Y así le duelen en las entrañas
los martillazos...
Y así agoniza... Que su Hijo ha muerto
crucificado.
La Madre avanza por el camino
(piedras de sangre, polvo de llanto),
y temblorosa baja el sendero
por Jesucristo santificado...
Y entre las huellas busca la huella
de aquellos pasos
que abrieron surcos de luz divina
mientras el Mártir, agonizando
se desplomaba bajo el madero
y con la angustia del fin cercano,
llora la Madre cuando desciende
desde el Calvario...
Para su pena no existe olvido,
tregua ni bálsamo...
Y si remembra la dulce infancia
del Adorado,
y si memora su hogar dichoso,
y si recuerda los tiernos brazos
que de su cuello fueron caricia...
tiembla en congoja de fiero espanto.
Porque su Niño, siendo inocente,
sufrió el castigo de los malvados;
porque está rota su santa vida;
porque sus brazos
ya no se mueven, ya no bendicen,
y ya no siembran sin un descanso
el pan sublime de las verdades
que lo divino puso en lo humano.
Sin un sollozo, sin un gemido,
baja la Madre desde el Calvario...
En lo más puro de sus entrañas,
la cruz del Mártir se le ha clavado;
y en lo más hondo de sus pupilas
y en su recuerdo lleva sangrado
la cruz del Hijo,
del Bienamado,
que de la vida pasó a la muerte
con la sonrisa siempre en los labios.
Y cuando baja la Dolorosa
(mustia azucena, lirio tronchado),
cuando vacila por el sendero
largo, muy largo...,
pobres mujeres la compadecen,
santas mujeres siguen sus pasos,
y alguien murmura:
-Ved a la Madre
del suplicado;
esa es la Madre del Nazareno,
que hoy ha sufrido muerte y escarnio.
Siempre en silencio llora la Madre,
y hay en su llanto
misericordia por los que sufren,
por los que viven siempre llorando,
por cuantas madres haya en el mundo
que a un hijo miren sacrificado
sobre la cumbre de su Calvario...
¡Y por la Madre del Nazareno
qué pocas madres derraman llanto!


Aztán vége se lett, hossza se’ a szónak,
Toldi merész útján bámúl Anikónak,
Hogy harcba is indult, most hallja csudára -
Hanem épen megjött kobzos a tanyára.
Ráismert Anikó, el is pirult mélyen;
„Nem idegen” - Miklós biztatja, ne féljen,
Neki hű bajtársa, olyan hű, hogy ritka:
Közös a kettőjük minden java, titka.


HERR JESU, diesen treuen Zeugen,
Sein seligs Reden, weises Schweigen,
Und seiner Liebe Gnaden-Schein,
Präg unserm Angedenken ein.


Amor, s'io posso uscir de' tuoi artigli,
appena creder posso
che alcuno altro uncin mai più mi pigli.


羽客相留宿上方
金庭风月冷如霜
直饶人世三千岁
未抵仙家一夜长


Dir, der Wahrheit, gelte des ernsten Sängers
erster Laut! Dir ficht er des Geistes Kämpfe,
deiner Krone blitzender Strahl erhob und
bannt seinen Blick nun!


吴蜀山川一水通
荆襄偏据地图雄
云长千载英魂在
江左谁令数阿蒙


Der bischof lachet, frölich sprach:
gut gsell, kom gen Wormes hernach
und iß zu hof, frei unbeschwert,
so lang und diser reichstag wert,
wan es wirt drauf von fürstn und herrn,
hoff, etwas guts beschloßen wern,
auf das im Teutschlant beßer ste,
und dein hantwerk von statten ge,
das du auch komst zu er und gut.
der bischof mit frölichem mut
rucket mit seinem zeug dahin
und dacht heimlich in seinem sin:
weiß der gmein man von disen tücken,
das wir heimlich teten verdrücken
als mit geferbtem guten schein,
vermeinten, es solt heimlich sein,
so ist es warlich hohe zeit,
das wir unschult und grechtigkeit
in dem verdrückten teutschen lant
hilf reichen mit gerechter hant,
das uns kein unrat daraus wachs.
got wöll, das balt gschech, wünscht Hans Sachs.


Weißt du noch: die Dämmerung?
Glockenklang vom Kloster her ...;
»Nun laß ich dich nimmermehr!«
Weißt du noch?


Gesenkten Hauptes, gleitend, wie geheime Liebe tut,
Vertausendfacht ihr Liebreiz durch leise rieselnde Glut.


Že papežové, kardináli
jsou kollegy zlých ďáblů všech,
jimž Jakub, David s hvězdné dáli
mrkvičku hrají na prstech,


	Chi ama, teme di non dispiacere
per nessun modo a la sua donna amata;
usa vergogna, se la va a vedere,
e ma' da lui non è infamata,
ma sempre è onorata,
perché cotale onor vertù gli fia.


Publicado no livro Últimas rimas (1917)
In: MENEZES, Emílio d Obra reunida: Poemas da Morte, Poesias, Últimas Rimas, Mortalhas, Esparsos e Inédito Or Cassiana Lacerda Caroll Rio de Janeiro:  Olympio; Curitiba: Secretaria da Cultura e do Esporte do Estado, 198


已洗方清为有尘
无尘因洗更清新
香山谩说工纤艳
错把梨花比太真


Ženich svatbu strojí na posvátné roli –
Žel tebe, o kvítku, dívčinko z údolí!


Proud řečí oslavných hřmí ódy
a metafor proud jediný:
co mohlo být a jaké škody,
že odešli dřív – před činy!


Nad prací skloněna den celý doma
vždy sama tráví trudné svoje žití;
jen šicí stroj lze slyšet kolem zníti
a tichý zpěv, když zachvěje jí rtoma.


Non ne fur per ciò da Dïo schifate.
Dunque chi dice che·ll'anima pèra
Per roba di color, già ciò non chera,
Ché già non fiar per ciò di men salvate:


Er hat Gelächter angestellt,
die schickt er nachts mir an mein Bett,
da hocken sie auf der Decke,


Gelt das Manns-Volck weiß die Sachen
So vergnügt, so gut zu machen,
Man kriegt kaum des Dinges satt,
Freylich nach dem Schlaffen gehen
Lernt ein Mädgen erst verstehen
Was ihr noch gemangelt hat.


Můj příteli, už několik dní kladu
své čelo v dlaně, dumám, přemýšlím,
obraty vzletné skládám na hromadu
a stavím sloky, lovím pěkný rým,
– chci totiž vstoupit v gratulantů řadu
se zvláštním solem, Tebe důstojným –
než letí čas, krev bouří v skráních mých
a papír čist jak právě padlý sníh!


Viel sind der Welt ein Kreuz, die Welt ist aber ihnen
Nicht dieses wiederum; weil sie sie noch bedienen.


wenn sie den Morgen erproben, allein, –
oder im Glanze der dienenden Lichter.
Und in das Atmen der echten Gesichter,
später, fallt nur ein Widerschein.


Soledad y obediencia.
Veo caer lo mío en torno mío
y doblo la cabeza.
Vamos camino arriba, oh gozo doloroso,
lejos de todo y cerca,
lejos vistos de cerca, cerca, vistos de lejos,
como las estrellas.
¿Quién nos dirá si es cierto
que la ciudad, la cuna ya es mar y ya no es tierra?
¡Adelante! Probemos a mirar hacia arriba:
¡algo puede que traiga el sorbo de horizonte
que bebe el centinela!
Náufrago en el sudor de la noticia;
náufrago el corazón en el golfo del pecho.
Soy aprendiz de grande: soledad y obediencia.
Pero tiemblo en la misma sacudida
que mi clara ciudad echó por tierra...


Wir treten ein! Nicht müht um seine Gäste
Der Wirth, der hag're, sich in diesen Räumen:
In einer Ecke hält er ruhig Sieste,
Die tausendjähr'gen Träume auszuträumen.


قَد آنَ أَن أَشكو إِلَيكَ وَتُنصِفا
وَلَأَنتَ أَجدَرُ أَن تَرِقَّ وَتَعطِفا
مَوتُ الفَتى سِجنٌ فَكَيفَ وَفُرقَةٌ
خَطبانِ يوهي منهُما جَلدُ الصَفا
مَولايَ اِشفَيتَ العِدا بِجَفاكَ لي
سَل قَلبَكَ القاسي عَلَيَّ أَما اِشتفى
بَلَغَ الوُشاةُ مُناهُمُ في السَعيِ بي
وَلَقَد وَشَوا زوراً إِلَيكَ وَزُخرُفا
قالوا سَفاهاً قَد هَفَوتَ بِزَلَّةٍ
فَلِما اُلامُ وَلي لِسانٌ قَد هَفا
لا تَتَّهِمني في هَواكَ بِزَلَّةٍ
ما كانَ لي ذَنبٌ إِلَيكَ سِوى الوَفا


Perché non dai soccorso a tanta fede?
Perché vuo' far di me ognor più prova,
che mi sento morir, tanto è il tormento?


»Ich kann und mag nicht fröhlich seyn,
Wenn alle Leute schlafen,
So muß ich wachen,
Muß traurig seyn.«


Dort geht ein Dienstmädchen von Stadt zu Stadt.
Wie ich den weiten Schlängweg überseh,
Den sie zurückzulegen hat,
Weiß ich, der tun nachher die Beine weh.


Die Rosen der zierlichen Wangen,
Die Lippen von Rubin,
Die geben sich selber gefangen,
Je mehr sie sich bemühn,
Je mehr ist ihre Last
Mir eitel und verhast.


Eis aqui, quase cume da cabeça
De Europa toda, o Reino Lusitano,
Onde a terra se acaba e o mar começa
E onde Febo repousa no Ocean
Este quis o Céu justo que floresça
Nas armas contra o torpe Mauritano,
Deitando-o de si fora; e lá na ardente
África estar quieto não o consent
Esta é a ditosa pátria minha amada,
À qual se o Céu me dá que eu sem perigo
Torne com esta empresa já acabada,
Acabe-se esta luz aqui comig
Esta foi Lusitânia, derivada
De Luso ou Lisa, que de Baco antigo
Filhos foram, parece, ou companheiros,
e nela então os íncolas primeiro


Porba hullott koszorúja,
Az enyészet száraz újja
Tépi gyenge szirmait,
Belenyúl a nyár szivébe,
És mi sírunk: vége, vége!
Összerezdül a csalit.


Tvá ústa hovoří:,Já vyvolil jsem tebe,
do srdce tvého skryl jsem oheň svého nebe,
na hlavu věnec dal ti z lilijí a trní –
ať prach naň nepadne! ať hřích jej neposkvrní!


A végtelenbe ugródeszka tán
Ez a levél.
Idehanyatlik s innen lendül el
A szél.


Hier eingeschlossen mit der Todesqual,
Der unsichtbaren, Stirn an Stirn gepreßt,
Umschlingt sie mir Haupt, Glieder, Herz zumal
Mit Schlangenringen, unbarmherzig fest.


Tudo se prende à vida, nesse instante,
No afã de te render homenagem.
Religiosamente verdadeira.


korkuyoruum bu gecelerdebel bağladığım tepele


Signor, membrando l'effettivo amore
e felice di voi brieve partita,
per mezzo mi convien partir mie vita
e far duo menti d'un propio valore:


Und im Weitergehen dacht ich
Unsrer ersten Jugendspiele,
Dachte an dein heimatliches
Dorf und seine tausend Freuden.
– »Weißt du auch noch«, frug ich dich,
»Nachbar Büttnermeisters Höfchen,
Wo die großen Kufen lagen,
Drin wir sonntags nach Mittag uns
Immer häuslich niederließen,
Plauderten, Geschichten lasen,
Während drüben in der Kirche
Kinderlehre war – (ich höre
Heute noch den Ton der Orgel
Durch die Stille ringsumher):
Sage, lesen wir nicht einmal
Wieder wie zu jenen Zeiten
– Just nicht in der Kufe, mein ich –
Den beliebten ›Robinson‹?«


Blahoslaven, kdo bojuje
V pevné víře, a s chutí,
Zlým žádostem nesvoluje,
Ten své tělo ukrotí;
Skrz hořké přemahání
Naleznem potěšení;
Chcemli sy nebe zejskati,
Musýme hříchům zemříti.


Qu'en ces lieux où j'eus un succès
Immérité même ès milieux
Où les paradoxes sont dieux
Mieux en français qu'en tels accès


Mutter Erde soll sich wundern,
wie meine Schatztaler springen:
Hand auf! nehmt hin den Plunder,
ich kann mir mehr erringen,
ich bin ein kleiner Held!


По берегу плелся больной человеС ним рядом ползла вереница телеВ дымящийся город везли балаган,
Красивых цыганок и пьяных цыгаИ сыпали шутки, визжали с телеИ рядом тащился с кульком человеСтонал и просил подвезти до села
Цыганочка смуглую руку далИ он подбежал, ковыляя как мог,
И бросил в телегу тяжелый кулеИ сам надорвался, и пена у гуЦыганка в телегу взяла его труС собой усадила в телегу рядком,
И мертвый качался и падал ничкоИ с песней свободы везла до сечИ мертвого мужа жене отдал


De este eclipsado velo en tomo oscuro,
en sordas sombras de tristeza envuelto,
lo que fue corruptible está resuelto
y lo puro a buscado a lo más puro.


A jak’s k učňům svým se vzorně choval,
Péčí o ně mládna v starosti:
Slovem, příkladem je očaroval,
Nadchnutím vzbuzuje nadchnutí:
Výtky ostnem jak’s je ponukoval,
Chválou dodával jim perutí:
A pak doma! Jak jsi tam se snažil,
Abys v milém kruhu všechny blažil!


Dík světa Zaň dnes k nohám Tvým se skládá
na pochmurné Tvé minulosti drama
jak purpurný plášť Jeho sláva padá.


O nehmt ihn auf, ihr Brüder!
Er stammt aus deutschem Blut,
Den Deutschen bringt er wieder
Der Freiheit altes Gut;
Wie man die heil'gen Boten
Des Himmels nur geehrt,
Sei ihm der Gruß entboten,
Der Gottes Ruf gehört.


Wie manche große Stadt, wie manches Königreich
Wird einer Wüstenei und schlechtem Dörflein gleich!
Wie oft hat man gesehn die Kaiser übel stehn
Und große Könige mit Jammer untergehn.


Kérlek is ó Uram! kérlek igazságra
Elő-harag nélkül nézz a Zrínyi ágra
Melly egész életét a harcban tőltötte
S a Felséged házát vérével őrzötte
Melly sem tehetségét sem éltét nem szánta
Ha azt Fejedelme, s hazája kivánta.
Mikor Zrínyi Miklós Szigetnél el esett
A mely dicsősséges érdemet keresett
Igaz érdemével, s vitéz halálával
Közöltethetik az a maradékával
Szent is, és el terjedt a Zrínyi érdeme
Örök dicsősség közt nyúgoszik teteme.
Így mind kik a Zrínyi házból származtanak
Rendes királlyoknak híven szólgáltanak
S bár sok szakadási vóltak a hazának
Ez vagy amaz részre soha sem hajlának
Hanem Austriához lévén kötelezve
Mellette tették le lelkek örvendezve.
Nem nézte az Udvar ezeket húnyt szemmel,
Hanem meg tetézett gyakor kegyelemmel
Sőt annyi érdemes Familiák között
Számunkra eggy Báni koszorút kötözött
Mellyért eleim is szolgáltak hívséggel
Győzedelmeskedtek gyakor nyereséggel
S igazán viselvén magokat mind végig
A Zrínyi érdemet emelték az égig.
Tudom a Bátyám is meg szolgált érette
Mikor az Eszéki hídat fel égette
A mikor Styriát Carniotiával
Vissza nyerte a khám gazdag sátorával.
Én is Familiám nemes példájára
Felségednek immár voltam nagy hasznára
Mert most Croatia hamuba heverne
Szabadságról többé álmodni se merne
Ha én meg nem vertem volna Szabolcs Basát
El fogván testvérét, s el nyervén táborát.


Ach mein Rößgen ist verwelckt!
Und je länger ich die Räncke
Dieser Eitelkeit bedencke,
Kommt mir auch die süsse Zier
Mehr und mehr betrübter für;
Drum, in dem ich sie beklage,
Kan ich nicht, als daß ich sage,
Ach mein Rößgen ist verwelckt!


Dal dì ch´io feci risonar di canto
l´aure mie sacre, è già trigesim´anno,
le verginelle d´alcun fior, che il manto
ornò della mia musa, ornate vanno,
e i fanciulletti a me traggon da canto,
e quelle note risentir mi fanno:
ond´io le ciglia di soave pianto
sento velarmi, in quel celeste inganno.
Inganno al tempo, inganno alla fortuna,
forse inganno all´invidia; e, quando arrivi
per me, come che sia, l´ora più bruna,
crederò che con me non fuggitivi
sieno i miei carmi, se chi scherza in cuna
li ripeta, crescendo, e li ravvivi.


Drum muß ich jetzt alleine bleiben,
Und ohne Freund, und ohne Liebchen
Im öden Strom des Lebens treiben.


بوبكر سر في طريق الله رب العباد
وخذ من الزاد ما يصلح لتلك البلاد
والزاد تقواك للرحمن يا خير زاد
ينفعك تقواك في الدنيا ويوم المعاد
واذكر الهك عسى تحظى بنيل المراد
فالذكر لله يحصل به صلاح الفؤاد
وذاكر الله يذكره الكريم الجواد
جليسه الله يهديه سبيل الرشاد


Zehn Jahre ist er im Ausland gewesen,
Hat nicht gesehen den Leinestrand,
Und als er zurückkam nach Hannover,
Da hat er es fast nicht wiedererkannt.


拾来虚费藕丝穿
暴富池塘积万千
人世不平如买得
夏天那有盖鸥眠


V hrobě klidno, v jeho lůně
člověk více nezastůně;
zde složí každičké břímě;
jako v roli dané símě
tichý, dlouhý sen tu spí,
až jej anjel probudí.


Wi hastdu, Gott, gesorgt vor meine Reise,
Und selber mir Gefehrten ausersehn?
Du kleidtest mich gantzunverhoffter weise:
Es muste alls zu meinem zwekke drehn.
Du tribst mich durch, da Luther ward erzilet,
Weil dar di zeit, di ihn zum schwane kühlet.


Tutta turbata sue parole conte
li profferia, ricordandoli ancora
quant'ella e le sue cose tutte pronte


De vos fiers devanciers suivez l'exemple austère.
Si plus d'un a laissé, pour guider votre essor,
Un lumineux sillon au-dessus de la terre,
Craignez que de l'esprit le regard ne s'altère.
Que votre âme n'abdique, ou ne se trouve encor
Indigne d'aspirer au sublime trésor.


Diess Aufgebot war Gross und Klein
Gar lieblich zu vernehmen.
Dortorts, rief man, wächst süsser Wein:
Kommt, lasst uns guter Dinge seyn!
Den wollen wir schon zähmen.


Múltra, jövőre tekints s mely még tied, élj az idővel.


¡De nuestro amor has hecho la conquista;
por eso, si laureles ambicionas
y pueblo que a tu yugo no resista,


Mit Bürgerblut sie schrieb in den ew'gen Stein,
Aechzt nun der Krüppel, nach dem Bepurpurten
Die Hand ausstreckend, der mit stolzem
Rossegespann und Gefolg' erscheinet.


Odešli všichni a jiné jsou časy.
Podzimní vítr leh’ do zvlhlých trav.
Jenom tam, pod strání, starou svou píseň
hučí a zpívá si splav.


Ins Meer versank des Abends letzte Röthe,
Du gabst mir scheidend das Geleit,
Im nahen Wald blies eine Hirtenflöte
Ein altes Lied aus alter Zeit.


Und es schwieg der Sohn der Lieder,
Der am Fuß des Turmes saß;
Und vom Fenster klang es nieder,
Und es glänzt' im dunkeln Gras.
»Nimm den Ring und denke mein,
Denk an unsrer Kindheit Schöne!
Nimm ihn hin! ein Edelstein
Glänzt darauf und eine Träne.«


„Co teď počneš?“ náhle nesměle se
Marta táže; Křemen jasně cítí,
její hlas že nezvykle se třese.


Lágrima solitaria desprendida
del pródigo joyero de tus ojos,
como una gema de dolor fundida
por la candela azul de tus enojos,
resbaló sobre luto en tus encajes
con exótica gracia y oportuna,
como una lentejuela de los trajes
que usan las bailarinas de la luna.
Y así, llorando, entraste en mi poesía
Te embrujó mi italiana fantasía
con brumas, alas, música y estelas;
Tus lágrimas fru-fruaron un allegro,
y se bordó todo tu traje negro
con un brusco rielar de lentejuelas.


Co měl bych říci, že’s má holubice,
má víla, démon, či květ lilije;
že jak dvě růže rdí se tvoje líce,
jak červánky, z nichž den se napije?


Vergebens! O vergebens! klingt
Es durch des Busens Saiten,
Und aus der Seele Tiefen singt
Der Spruch der Ewigkeiten:
»Knie nieder, Mensch, und werde klein!
Gott, der dich schuf, wird gnädig sein:
Beim Schreiten ist Gleiten.«


Na svém statku v domácnosti
Přebývaje, blaženosti
Nezkalené požívá.
Zde ho každá bouře mine,
Láska vlídná denně jiné
Veselosti nalívá;
Radost mudrce sy svojí,
Vyvolency hody strojí.


Jeges viharral küzdve mentem,
elől a büszke küzdelemben.
De most állok s nem moccanok ma,
hiába int a pálya orma,
nekem ma már minden hiába,
jőjj, ciprusok hűs éjszakája!


Wenn sich der Hals des Schwanes verkürzt und, mit Menschengesichte,
Sich der prophetische Gast über den Spiegel bestrebt,
Läßt den silbernen Schleier die Schöne dem Nachen entfallen,
Ziehen dem schwimmenden gleich goldene Ströme sich nach.


vede la testa del fero dragone,
che gli parve a veder mirabil cosa;
vede Rinaldo turbato e Dodone
perch'Ulivieri in terra si riposa:
ebbe di questo gran compassione;
vedevagli la gamba sanguinosa,
e non sapea con che parole o gesti
si condolessi o ringraziassi questi.


Na lodi hráli krutě s ubožákem!
krom psa naň nepohledla duše živá –
,Pro psa, neb člověka vám místo zbývá?! –’
„Pro jednoho!“ ,Nuž dolů s Njufaundlákem!’ A vichr urval člun od boku lodě –


Dort hob die Stadt sich schwarz und ungewiss
Vom Horizont ab wie ein Schattenriss,
Nur hie und da warf fernher aus dem Dunkel
Ein Fenster noch sein rothes Lichtgefunkel.
Es war so schön, so wunderschön zu sehn,
Und schweigend blieben wir noch einmal stehn,
Denn nun trat auch der Mond aus seinen Hallen
Und liess sein Silber auf die Dächer fallen,
Und drüben von der Vorstadt her erklang
Noch windverweht ein frommer Nachtgesang.


11. Jch kuͤſſe mit verlangen
Die allerſchoͤnſten wangen
Noch einmahl durch die lufft/
Und warte biß das gluͤcke
Mich wiederum zuruͤcke
Zu ihrer ſchoͤnheit rufft.


Eltörpültem. Rajtam már nem nyílhat seb!
Egy züllött zseni utolsó forintja vagyok,
mit átnyujt egy szegénynek s a szeme ragyog...


Auf, auf, mein Geist! Ermuntre meinen Sinn!
Was traurstdu doch? Gott hat dich ni verlassen!
Ich seh, ach Wonn! den grösten Seelgewinn!
Mein Jesus zörnt, das ich ihn gantz sol fassen!
Find ich Genad! Steht alles hergestellt!
Es ist der Herr! Er machs, wi ihms gefällt!


v rozlehlých pláních, na zelených mořích,
v prostoru vzdušném, v hloubkách šumné vody –
teď chtěl by žíti!... Ale z říše stínů
návratu není...


So sang ich dir, o Liebe,
Mit stolzem Herzen Hohn;
Und trotzte deinem Triebe,
Dem ich bisher entflohn.


Ten Beňovských synek
nemá věru han,
ze všech hochů na vsi
nejhezčí je Jan;
veselý je, švarný,
štědrý napořád,
není vůkol toho,
jej by neměl rád!


My prý máme „v předu nic a v zadu nic“,
za to vy zas toho máte víc!
Valíte se jako spousta vln –
jednou ženskou celý pokoj pln!
Rcete, nač ty z Němec, z Francouz hračky,
slovanské-li máte šněrovačky?
K čemu jsou ty krinoliny
z železa a drátů kuty?
K čemu ty pamelahuty
a ten všeliký tret jiný?
Proti zimě? Jistě ne! –
pod ně lehce vítr fučí;
proti horku? – také ne! –
vždyť ta tíže vás jen mučí!
Či je máte pro okrasu?
Slyšte jenom sterých hlasů,
jak si v koutku povídají,
– a ty hlasy pravdu mají –
že v tom vyhlížíte jako flašky!
Žádné žerty, žádné frašky!
Poslechněte jejich grunt:
pamelahut – to je špunt;
tílko úzce šněrované –
to je flašky hrdlo vystrouhané,
a pak krinolina, ta rozháňka,
to je hotová od flašky baňka.
Nuže, teď to, sestřičky, už víte,
jak v tom cizím kroji vyhlížíte!


Dante'n führte Virgil und die überschwängliche Freundin,
Und in den Tiefen und Höhn droht dir der Athem zu fliehn,
Aber der heitre Humor, der begeisterte, wohnte der holden
Grazie bei, und es kam so Lodovico zur Welt.


Komm, mein Freund, und nimm mich wieder
Vom Geräusch mit dir allein,
Setz mich mit Maria nieder,
Eingekehrt zu harren dein!
Wahre Still' und Einsamkeit
Führt zur Gottgemeinsamkeit.


O chocalho dos sapos coaxa
como um caracaxá rachad  Tudo mex
Um vento frouxo enlaga uma nuvem baixa
fof E desce com ela, desc
E não a deixa e puxa-a como uma faixa
e espicha-se e enrolam-s  E o feixe rola
e rebola como uma bola
na luz roxa
da tarde oca