Du weltberühmter B – – – verachte nicht die Zeilen,
Die aus besondern Trieb zu deinen Schwellen eilen,
Ich weiß es allzuwohl, daß meine Dichterey
Nur noch ein Kinderspiel mit Recht zu nennen sey,
Ob gleich dein andrer Theil vom irrdischen Vergnügen,
Auch meinen Nahmen mit will zu den andern fügen.
Ich weiß nicht, Grosser Geist, was dich so weit gebracht,
Daß deine Schmeicheley von mir ein Lob-Lied macht,
Ich kenne dich gar wohl, den Werth, und deine Gaben,
Die Rang, und Vorzug wohl, vor vielen andern haben;
Denn gantz Germanien stimmt mit mir überein,
Daß deines gleichen nicht leicht wird zu finden seyn;
Kein Mahler kan von dir uns rechten Abriß geben,
Kein Pinsel schiltert dich nach Aehnlichkeit und Leben,
Dieweil dein hoher Geist gar nicht zu treffen ist,
Und man was herrliches aus deinem Wesen list.
Dein Umgang heist uns schon ein Himmel auf der Erden,
Ich selber wolte gleich ein Eremite werden,
Träff ich dich, Edler Freund / auch in der Wüsten an,
So hieß mir selbige durch dich ein Canaan.
Dein Argwohn wird dich zwar auf die Gedancken treiben,
Ob sucht ich alles dis aus Danckbarkeit zu schreiben;
O nein, dein Ruff und Ruhm, der biß zum Sternen steigt,
Macht, daß sich hier mein Kiel vor deiner Muse neigt,
Du bist in meiner Gunst schon längstens angeschrieben,
Denn alle Welt muß dich und deine Feder lieben.
Nimm Grosser Ticher! hier den Willen vor die That,
Weil die von Z--- sonst nichts zur Vergeltung hat.
Laß mich noch fernerweit die Gunst von dir besitzen,
Und mich, mein Socrates, zu deinen Füssen sitzen;
Ich nehme Lehren an, dieweil du selber weist,
Daß alles Frauen-Volck ein schwaches Werckzeug heist.
Ich schliesse meinen Brief, doch nicht mein Angedencken,
Denn dieses werd ich dir, so lang ich lebe, schencken,
Versichre dich von mir, daß ich beständig bin,
Die dich bewundernde, verpflichte Z---.


Mně dál se zdálo, do kaple že vchází
stín bledý Mistra z dalné Kostnice,
a zlaté zrní, jiskry kolem hází,
v nichž plála druhdy jeho hranice.


Přistoupím blíž z nenadání –
prchne košilenku v dlani.


Am Münsterturm, dem grauen,
Da sieht man, groß und klein,
Viel Namen eingehauen;
Geduldig trägt's der Stein.


Gerechter Gott! Es ist nunmehr geschehn!
Dein recht ist recht! Gib beiden Löwen krafft!
Wi wir gefleht, mus Babel widerflehn!
Wir jauchtzen dir nach deiner eigenschafft!
Das Mordgeschrei der zwei Todschläger
Gereichet ni in unsre Läger!
Di zwischenklufft ist ewiggros,
Ob beide sind in einem Los.
Was hir ist freud, ist dort ihr leid anklagen:
Was dort ist Leid, ist hir nur Freudbehagen.


Bei Tage besorge ich mein Geschäft,
Doch nachts, da treibe ich Späße.« –
Da sprach der zweite Gendarme: »Mein Herr,
Wo haben Sie Ihre Pässe?«


Nem érzitek, hogy síri lámpák,
mik rátok úgy világlanak?
S ti táncra perdültök e fényben,
dalolva dühhel balgatag?


寥寥谁与论
悄悄自怀恐
他日理韦带
知当移几孔


Sie schweben herunter ins Mummelseetal –
Sie haben den See schon betreten –
Sie rühren und netzen den Fuß nicht einmal –
Sie schwirren in leisen Gebeten –
O schau,
Am Sarge die glänzende Frau!


أنا أهوى الكمال في كل نفسِ
وأجل الرجال من كل جنس
وإذا جاشت العواطف في نفسي
عمدت الى دواتي وطرسي
فاتح القدس قد تغمدك الله
بروح من المهيمن قدسي
لك عزم من القضاء وذكر
مشرق في الزمان إشراق شمس
جئت تستعرض الصفوف احتفاء
لا لحرب بمدفع أو بترس
يا أجل القواد في الحرب شرف
فوق عين من البلاد ورأس
كان تاريخها القديم جليلاً
مثل مصر ومثل روم وفرس
ثم دار الزمان دورة نحس
عكست نجم سعدها شر عكس
فدرجنا على الصعيد حفاة
بين غبر من الجياع وشعس
قل من يذكر الحقائق منا
وكذا الجهل والتعصب ينسي
فاسعدونا فقد شقينا بجهل
مطبق كالدجى وفقر وبؤس
وافتحوا دوننا المجال فإنا
قد دهينا من الزمان بيأس
وأقيموا فنحن أحوج منكم
ليد تعمر البلاد ورأس
واسندوا الحكم للكرام فمنا
في الهوى والضلال عالم رجس
وادفعونا الى الأمام فأنتم
أقدر العالمين من عير لبس
وخذونا برأفة وببأس
يثمر الحكم بين لين وبأس
عشت يالورد للبلاد وعاشت
أمة متعت بأفخم كرسي
وليدم بيننا التعاون والإخلاص
والود وهو أطيب غرس
ثم لو تنطق البلاد لقالت
ألف شتان بين يومي وأمسي


白云深处是仙台
宝树春深玉蘤开
蓬岛未应能胜此
仙人何事不归来


Yo los traeré por valles solitarios,
entre sauces y espinos escabrosos,
para pagar mi bien y ver su engaño.


Muki kemény fiú; de most baj érte,
Gyengélkedik szegény, köhög, beteg:
Egy bácskai legény jött a vidékre,
Mulattak együtt, volt egy kis petek,
Megettek gyertyát, lőport, szöszt, de végre
Amaz - valódi bácskai gyerek -
Ólomgolyókat is kezd nyelni sorra;
Nyelné Mukink is, ám torkára forra.


¿Y no quieres
que me ría?


Es gilt, ob ihr noch wohnen
Wollt in dem Vaterland;
Ob hier noch Erntekronen
Soll winden Mädchenhand;
Ob euren freien Erben
Der Väter Erbtheil frommt –
Zum Kämpfen, auch zum Sterben,
Ihr treuen Bauern kommt!


Mi fili, sprach der Schulpapa,
Diaboli per mundum
Grassatur pestis, omnia
Ruerunt in profundum.
Cavendum est, ne ratio,
De qua nunc gloriatio,
Nos male perdat omnes.


Darmo straší hromy a hrdiny
Svými, darmo y celého světa
Národy slepé v zbraně honě
K zkáze tvé nástroje ková;


Perho che Bradamante ch'eseguire
Vorria molto piu anchor, che non ha detto:
Rivocando nel cor l'usato ardire,
E lasciando ir da parte ogni rispetto,
S'appresenta un di a Carlo, e dice Sire
S'a vostra Maestade alcuno effetto
Io feci mai che le paresse buono,
Contenta sia di non negarmi un dono.


Ještě nezhasla ta bledá záře,
Šálící mě, zchytralého lháře?


o cuando todo ha muerto
tan dura y lentamente que da miedo
alzar la voz y preguntar "quién vive"
dudo si responder
a la muda pregunta con un grito
por temor de saber que ya no existo
porque acaso la voz tampoco vive
sino como un recuerdo en la garganta
y no es la noche sino la ceguera
lo que llena de sombra nuestros ojos
y porque acaso el grito es la presencia
de una palabra antigua
opaca y muda que de pronto grita
porque vida silencio piel y boca
y soledad recuerdo cielo y humo
nada son sino sombras de palabras
que nos salen al paso de la noche


E racontogli sì come avea detto
Astolfo inglese davanti al Pagano
che non era scudieri né valletto:
com'era duca lo fece certano.
Carlo di ciò n'aveva gran dispetto
e 'n sulla gota s'apoggiò la mano.
— Se nol possiamo per tesoro avere,
un altro modo ci convien tenere. —


Bleibt doch sein Auge gerichtet nach heiligen Höhen;
Güter der Thoren, die sieht er im Sturme verwehen!
Aber er faßt,
Statt der vergänglichen Last,
Güter, die nimmer vergehen.


Ich bin bei dir, ob du mich kennst, ob nicht;
Hör oder hör es nicht, was meine Stimme spricht.
Du hast die Wahl; du hast auch deine Pflicht;
Nun stürz ins Dunkel, oder steig zum Licht.


Před naši díru syslí
mne to vyhodilo,
s mou myslí
si to zatančilo,
a hodiny počaly se mi úprkem
rozvinovati vpřed
jako klubko shozené po svahu,
opily se snem,
rozletěly v slunný svět –
leč konec zůstal pevně na prahu,
na adrese: Bragožda, obvaziště,
měl jsem to v nitru, zakousnuté klíště,
cestou z chladných hor
mi to však nepřekáželo,
křídlatý byl jsem tvor
a dobře se mi letělo,
v pogradecké jaro motýlem jsem slétl –
není-li pravda, vše jsme uvážili,
a přece, hlavičko,
a přece, srdíčko,
jsme se zpili:
opět jeden člověk sálající
v přístavu stanul s makovou lící,
nedočkavostí kvetl –


فيا نخلة الله ماذا ترين على الأفق ؟


Manda também o Rei sair do rio
Armada, que o mar cobre, a cometê-los.
Porém não perde Afonso o heroico brio,
E manda os mais batéis a socorrê-los:
Causa nos inimigos medo frio
Tanta resolução, e com só vê-los,
Vindo a voga arrancada, volta deram,
E no rio outra vez se recolheram.


Du sagst's/ spricht Jesus: Ja ich bin
Dehn Gott ins Fleisch gesendet:
Ich sag Euch diß noch: wenn Ich hin/
Vnd nun mein Werck vollendet/
Solt ihr an Gottes rechten Hand
Deß Menschen Sohn erblicken.
Der auff den Wolcken Land vnd Land
Sich wird zu richten schicken.


abwechselnd immer schwindelnder und blinder
mit dem, was schreckt und streckt, und dem, was löst –;
und dann genügt ein Blick: so hat der Inder
dir eine Fremde eingeflößt,


Rimaso adunque Troiolo soletto
nella camera sua serrata e scura,
e sanza aver di nessun uom sospetto,
o di potere udito esser paura,
il raccolto dolor nel tristo petto
per la venuta subita sventura
cominciò ad aprire in tal maniera,
ch'uom non parea, ma arrabbiata fera.


Лжи до смерти я не буду
И лукавства почитать:
Щастія искати стану,
Въ добродетели одной,
И за истинну святую,
Не страшуся умереть:


Du bogst mich langsam aus der Zeit,
in die ich schwankend stieg;
ich neigte mich nach leisem Streit:
jetzt dauert deine Dunkelheit
um deinen sanften Sieg.


Ch'or non ha pietra sì lucente e bella
Tutto 'l vostro gemmaio, né l'Indo o 'l Gange,
Ch'io non cambiassi a lei solo a vedella:


Örül ennek Jankó. - “Engem itt megvártok.”
- “Ha nem, érjen minket legrettentőbb átok!”
Kész az alku, adnak szót, kezet is rája.
Szent az igaz vitéz szava, parolája.


Je mnohá duše jak ten pták, za nímž se v dálku hledí.
A mnohá víc. Ta vznáší se ve smutných oblak šedi,
ač okovy má na nohou a šíp jí v srdci sedí.


Nejdříve pestré arabesky,
hra stínů často burleskních,
však brzy skizzy budou fresky
a z ghirland květů groteskních
se noří dívčí hlavičky
a brzy svět snů plničký
je blondýnek a brunet smavých
a elfů, sylf a najad hravých.


Die dunckel nacht: mir baß behagt,
Wans käm den lufft erschwertzen,
Vnd deckt in ruh: mein Jesum zu;
Daß niemand seh den schmertzen.
Kom nur mit macht: o schwartze nacht:
Mein Jesum solst bedecken
Er hengt in noth: ringt mit dem tod:
Es grawset mich vor schrecken.


Nun nenn' ich schon ein ganzes Jahr
Mein liebes Weibchen mein;
Und, denk' ich nach, so scheint's fürwahr
Kaum Wochen her zu sein.


Rühmt/ schwestern/ was ihr wolt/ den ruhm von unsern fla ien
Hat keine zeit verletzt/ kein winter abgethan;
Hier steht die liebligkeit und auch die krafft beysammen/
Und dencken auff ein band/ das hertzen fangen kan.
Die schlüssel hengen hier zu tausend männer hertzen/
Die liebe hat bey uns das zeughaus ihrer macht;
Cupido holet hier das feuer zu den kertzen;
Ja/ lieben haben wir auff diese welt gebracht.


Ich war in deinen Kreis getreten, Weib,
Und meine Leidenschaft schrie auf zu dir –
Und alles bebte von mir hin zu dir –
Und meine Glut warf mich in deinen Staub –
Und meine Gier brach meines Stolzes Knie –
Und meine Brandung rang empört um dich –
Und alles schoß zusammen zu dem Schrei:
Nur einmal nimm das Opfer meiner Kraft –
Sieh, meine Arme stöhnen dir entgegen –
Entgürte deines Leibes Schönheitssegen
Dem Katarakte meiner Leidenschaft! – –


	l'avea, ed io rispuosi: - O giovinetta,
chi l'ha, dintorno al core la porta stretta,
pensando a quella che già l'ebbe in testa.


Nehezen köhögött
a friss tavaszba. Halál-igét mondott
sikongott, kongott –
s azután újra csend lett.


Einst wird es sich wenden,
Einst muß es sich enden
Zu unserem Glück:
Drum nimmer zurück!


S pavoučkem půjdeme spolu
vzpomínek osnovou mdlou,
šestnáct set metrů tam dolů,
pět set mil koleje jdou.
Proč tak divnou slast v srdci mám?
I kis your hand, madam'.


Tak z nudy, doby skeptické syn pravý,
bych setřel s čela pot jen dotěravý,
v chrám gothický jsem vešel jen tak maně,
kles’ v lavici a opřel hlavu v dlaně.


Kdyby z písní lásky
času převratem
mohla se mi každá
státi dukátem!
– Prosaické přání! –
Jakbych se tu smál,
ale bez váhání
bral bych vše tu, bral.


الى الغوث الحسيني الدسوقي
مددت يدي على العهد الوثيق
عسى ان الامام ابا خليل
يساعدني ويصلح لي طريقي
فكم لجنابه من مكرمات
اذا بعد الصديق عن الصديق
واحوال مباركة وعزم
ينوب عن الاحبة والرفيق
عليّ الجاه شيخ هاشمي
جلا لمحبه كاس الرحيق
واستاذ عنايته بحق
مجربة لانقاذ الغريق
له في الشرق بل والغرب صيت
عظيم قام بالمدد الحقيقي
ونهضة همة بطويل باع
ترد اخا الفراق الى الفريق
وبأس حيدري موسوي
أذاق عدوه حر الحريق
ومجد جاء عن شرف قديم
تسليل عن ذوي البيت العتيق
لاصحاب العبا رفعته حقا
ذؤابة اصله العالي العريق
فما اعلاه من اصل كريم
وما ازكاه من فرع وريق
ويالله من حسب تباهى
صدور ذو به بالغرث الدسوقي
اتى بغريب اسرار المعاني
واحكم نظم جوهرها الانيق
وقام بدولة العرفان غوثاً
فكان امام اصحاب الطريق


去年连骑出天波
共爱晴旸景气和
又喜游从经岁月
西城宫树绿嵯峨


Zum Diwan der Wesire mußt' ich kommen,
So war des Schachs Befehl –
Mirza! Jetzt sag' ob dem, was du vernommen,
Dein Urteil ohne Hehl!


Wie schön, o Mensch, mit deinem Palmenzweige
Stehst du mit großem Stolz und Selbstgenügung
Zum zweitenmal an des Jahrhunderts Neige!
Im Vorjahr war's nur preußische Verfügung.


Alle streben und eilen und suchen und fliehen einander;
Aber alle beschränkt freundlich die glättere Bahn.


Komm mein König, komm mein Held,
Komm mein Himmel, meine Welt.
Komm mein Bräutgam, komm mein Kuß,
Komm mein Heil und güldner Fluß,
Komm mein Hirte, meine Weide,
Komm mein Jesus, meine Freude.


Der du des Glückes Eigensinn ertragen,
Und itzt in seiner Freundes-Schooß
Auf samtnem Sessel wirst getragen,
O Labes, Patriot! verwandle deine Klagen
In Saitenspiel, und laß nicht mehr Gedanken fragen:
Warum dein Peter fiel? der strahlenreich und groß
Der hohen Sonne glich, die Gottes Erde wärmen,
Und seine Majestät den Menschen zeigen muß!
Ihn wecken Seufzer nicht, auch nicht ein Thränenguß
Geströmt auf heilige Gebeine;
Sein Engel, sonst umcränzt mit Morgensternes Licht,
Verhüllet itzt sein Angesicht
Und wirft sich nieder, daß er weine,
Und würde, wär es ihm erlaubt,
Den Schöpfer aller Wesen fragen:
»Warum der hohen Ceder Haupt
Von schnellem Blitze ward zerschlagen?
Warum der Todes Engel schlug
Den Herrscher über Nationen,
Der in erhabner Brust so viel Entwürfe trug,
Die Tugend, das Verdienst, die Künste zu belohnen?
Und den, den schon sein Fleiß erhub.
Noch glänzender empor zu heben?«
Er ist nicht mehr! der Staub begrub
Den, der ein Königreich, ein Land zurückzugeben,
Mehr Seeligkeit, mehr Lust genannt,
Als wenn er von dem Kayser-Sitze
Des diamantnen Zepters Spitze
Zu fremder Bothen Stirn gewandt!
Er ist nicht mehr. Ihn segnet Preussen
Noch in der Ewigkeit; ihm thönet Lobgedicht,
Wenn Friedrichs Seufzer von ihm spricht;
Und Engel horchen zu, und heissen
Ihn göttlich, wie sein Freund ihn nennt!
Er ward der Erde nicht gegönnt;
Wir sind zu klein, zu dunkelsichtig
Den Rathschluß einzusehn, der alle Dinge richtig,
Schon eh er sie gemacht, bestimmt,
Und Cronen geben kann, so wie er Cronen nimmt.


老无杰句对庐山
紫翠遥看霄汉间
羡杀倒骑牛背客
买田长占落星湾


„Dole sněžno, na obloze
svítí hvězdy vysoce.
Malý Kristus v bílém voze
vjíždí k nám – ó Vánoce!
– Zazní zvon:
Jak jej vítá ve svém skrytu
vřelou, dumnou řečí on!“
,Ne, ach ne –
zvon je hluch a bez soucitu.‘


Mými sny se posud mihne, jak bych před sebou jej zřel,
vyzáblý a dlouhokrký, pravý městský učitel,
sčísnutý vlas podél uší, holenou vždy bradu měl.


Adieu ! tout est fini ! la nuit règne sans borne
Etne ramènera, ni demain ni jamais,


Nun, o Geister! in der Göttin Namen,
Die uns schuf im Anbeginn der Zeit,
Uns, die Sprößlinge von ihrem Samen,
Uns, die Erben ihrer Herrlichkeit,
Kommt zu feierlichen Huldigungen
Mit der Seele ganzer Götterkraft,
Mit der höchsten der Begeisterungen
Schwört vor ihr, die schuf und ewig schafft.


Bys kupčení dne s mocí přibil,
sta nech' jen chřestit lidských pout.
Kdo nezří k příštím věkům, chybil.
Však nad mým věkem zní ten soud:
z rtů dětí dokud hymny k chvále
znít budou králů, království,
žít bude potud problém krále,
a básníci, ač v snech jsme dále,
nezlámem věky otroctví.


Willkommen, junge fremde Fee
Voll Anmuth, Mild' und Güte,
So rein wie frisch gefallner Schnee,
So schön wie Maienblüthe!


秋波频转意迟留
半是含娇半是羞
白苎裁成新按拍
几回夺得锦缠头


Vous qui croyez qu'une amour délaissée
Hélas ! hélas ! chercheurs de renommée,


Mint aki álmában sír és szemének
Harmatját érzi képén, hogy felébred:
Könycsepp hull a rabszellemnek szemébűl,
Melyből a barlang száz csudája épűl.


THUS having furbish'd up a Parson,
Dame  next they play'd their Farce on:
Instead of Home-spun Coifs were seen,
Good Pinners edg'd with Colberteen:
Her Petticoat transform'd apace,
Became Black Sattin, Flounc'd with Lace,
Plain  would no longer down,
'Twas , in her Grogram Gown.
was in great Surprize,
And hardly could believe his Eyes,
Amaz'd to see Her look so Prim,
And she admir'd as much at Him.


Kde křivda, tam jí čelí muž,
a kdo je sketa, ten si služ,
však muž se nepodává!
On proti vichru stojí, dub,
a v hnízdo tam když letí sup,
on orlem křídly mává.


王瓜未赤方牵蔓
李子才青已近樽
我最年高杂年少
风流还有杜陵孙


Si fuera dable que mi extravagancia
se dejase vencer de la fineza,
triunfando hubiera ya de mi entereza
tu tesón, tu porfía y tu constancia


Indem der strom das sünder herz berühret, so wird es in das braut-revier geführet.


Van con tremolo andar, pendole e belle,
Mosse ai fiati del ciel l'uve gioconde,
Ch'entro un cielo di fronde
Fanno ingiuria ai piropi, onta a le stelle,
E palesano altrui, perché le coglia,
Ch'hanno dolce l'umor, molle la spoglia.


Suas semelhanças vão ao porvir
Emergem de um impulso originário
Há descanso, ou cansaço após a noite; após o dormi
Para viver é preciso morre
Para morrer é necessário vive
Para descansar é necessário dormir bem


蝇头细字集为图
瓜瓞绵绵走线朱
虎踞龙蟠诸老宿
半窗斜日黑蚍蜉


Frau, ich beschwöre Dich bey allem, was Dir theuer
In Deines Herzens Augen jemals war!
Bey Friedrichs Leben! bey dem Leben
Des Prinzen, der nach Ruhm zu streben,
Nicht achtet Kugeln und Gefahr!
Und bey dem Frieden, den das Jahr
Das wir erwarten mit sich bringet!
Bey jeder Heldenthat, die Deinem Ferdinand
Wenn er sie unternimmt, gelinget!
Verschaffe, daß von seiner Hand
Das Haus gebauet wird zu unsers Gottes Preise!
Es bringt dem Helden grössern Ruhm,
Als wenn ein Sieg ihn schmückt mit frischem Lorbeerreise.
Dein Bildniß soll das Heiligthum
An einem hohen Pfeiler schmücken;
Und wenn die Kinder einst neugierig es beblicken,
Denn lobt der Mutter Mund noch Ferdinandens That,
Und rühmt die Königin, die ihren Bruder bath.


Der Kuß des Bräutgams Gotts ist die Empfindlichkeit
Seins gnädgen Angesichts und seiner Süßigkeit.


Kdož neví, jak svévolně
Štestěna si počíná
V udělování darů?
Jak přenespravedlně
Rozdělila mezi nás,
Co jí k rozdělení zbývá!
Ale láska se vysmívá
Přece její svévoli.
Kde jí Štestěna nepřeje,
Tu se ona mlčky dívá,
Zda-li jiná cesta vede
K cíli jí nepřístupnému,
Osudem ztarasenému.
Tamo dívka v samotách!
Nejevíť se přístup k ní.
Slyš, tu v nočních temnotách
Z povzdálí kytara zní.
Sladká píseň
Jeví srdce tíseň –
Letí, letí přes zahradu –
Noční jí přenáší dech. –
Láska vynašla si cestu
Na ozvěny perutěch! –
Kde jste stráže? hlídačové?
Tu-li cestu zamezíte,
Vynajdeť si brzo nové!
Co platno, že oči vaše
Ji tak přebedlivě střeží?
Marně ji uzavíráte
Na výšině tuhé věži,
Kam nemožná přikročiti
Bez smrti nebezpečenství.
Láska zná se v udatenství.
Zlomí žalářové mříže,
Odvalí nesmírné tíže,
Neleká se závratných
Výšin ani propastí.
Vstřed se odporníku vrhne,
Z rukou kořist jim vytrhne.


A voz da escrava — trêmula, queixosa,
Expirou na amplidão,
Longa como uma nênia dolorosa,
Triste como a paixã


Temesvárba jó Petruitt Péter szálla,
Nagy hűven szolgála ő az ispánságba,
Birodalma vala Lippába, Solymosba,
Jó Karánsebesbe, bűr vala jó Lugasba.


Když si při mlácení zpíval české písně,
„Utichneš-li, cháme!“ zaznělo mu přísně.


Die Freiheit kommt wie ein Dieb in der Nacht
Und ruft euch zu: »Erwacht! erwacht!«


Miláčku božstva, králi milý!
Jak šťastnou rybu ulovili!
Aj, co ji kuchám, otevírám –
nevěřím zrakům – blíže zírám –
tvůj drahý prsten smaragdový!
Ó, radost nelze říci slovy!
Ty nejsi člověk, ty jsi bůh!


Zas přišla na nás nová rána,
tak častá za posledních let,
předvídaná, však nevolána,
na důkaz, že vždy horší svět,
krev stydne a u srdce mrazí
a žalné chorem zní stony –
ach, smilujte se, lidé drazí,
nad uhelnými barony!


Hogy tebenned mind örvendezzenek,
Azkik tisztelnek tégedet,
Szeretik idvösségedet,
Mondván: Dicsősség legyen Istennek.
Noha én szegény vagyok,
És én szükségim nagyok,
De rám gondot visel
Az Úr, én megtartóm,
Jövel szabadítóm,
Úr Isten, ne késsél.


O! stünd er wieder auf, und käm in unsre Stadt,
Wo seines Pinsels noch so mancher nöthig hat:
Was würd' er nicht auch hier der armen Unschuld dienen,
Die von der Lästersucht oft unterdrückt geschienen!
Gleichwohl, da jeder Thor sich selbst zum Richter setzt,
Den Nächsten nicht einmal verhörungswürdig schätzt,
Und hinterrücks verdammt, will man sich noch beklagen,
Wenn Kluge hier und dar die trockne Wahrheit sagen;
Wenn Männer, deren Wort mit Salz gewürzet ist,
Von deren Lippen nur Vernunft und Wahrheit fließt,
Die Thorheit ihrer Zeit zuweilen mit belachen,
Doch nie, wie andre thun, aus Lügen Wahrheit machen.


Drauff bitten wir aus Hertzen Grund':
Ach HERR, gesegn' uns diese Stund'
Und laß die liebe Kost allein
Von deiner Hand gesegnet sein.


Gleichwie mir nun der süsse Schlaff
Den Tod weist ohne Straffe,
Also, getreuer Gott, verschaff,
Daß mein Tod werd' ein Schlaffe.
Der erste Stein, deß Hauses Grund,
Macht hoch und sicher bauen:
Der Leichenstein und letzte Stund
Läst wahre Christen schauen,
Und ob sie GOTT vertrauen.


To bylo tak: bylť zákon psán,
jenž nikdy nebyl zvrácen,
že v zemi každý lesů lán
smí teprv býti kácen,
až dá sto let mu věků Pán.
A všem ten řád byl vzácen.


V tom keř hořící mu zmizel z očí,
on pak volal stádo k pochodu;
doma k milému hned testi vkročí
řka: ,Já musím k svému národu!‘


Incontinente insieme se abbracciarno,
Come se ricognobbero e baroni,
E parlando tra lor deliberarno
De islibroir quella zuffa de bastoni.
Ebbero un pezzo tal fatica indarno,
Ché sì turbati sono e campioni,
Che per ragione o preghi non se voltano:
L'un l'altro tocca, e ponto non ascoltano.


Без отдыха пирует с дружиной удалой
Иван Васильич Грозный под матушкой-МосквоКовшами золотыми столов блистает ряд,
Разгульные за ними опричники сидяС вечерни льются вины на царские ковры,
Поют ему с полночи лихие гусляры,
Поют потехи брани, дела былых времен,
И взятие Казани, и Астрахани плеНо голос прежней славы царя не веселит,
Подать себе личину он кравчему велит:
«Да здравствуют тиуны, опричники мои!
Вы ж громче бейте в струны, баяны-соловьи!
Себе личину, други, пусть каждый изберет,
Я первый открываю веселый хоровод,
За мной, мои тиуны, опричники мои!
Вы ж громче бейте в струны, баяны-соловьи!»
И все подъяли кубк Не поднял лишь один;
Один не поднял кубка, Михаилo князь Репни«О царь! Забыл ты бога, свой сан ты, царь,
забыл!
Опричниной на горе престол свой окружил!
Рассыпь державным словом детей бесовских
рать!
Тебе ли, властелину, здесь в машкаре плясать!»
Но царь, нахмуря брови: «В уме ты, знать, ослаб
Или хмелен не в меру? Молчи, строптивый раб!
Не возражай ни слова и машкару надень —
Или клянусь, что прожил ты свой последний
день!»
Тут встал и поднял кубок Репнин, правдивый
князь:
«Опричнина да сгинет!- он рек, перекрестяс-
Да здравствует во веки наш православный царь!
Да правит человеки, как правил ими встарь!
Да презрит, как измену, бесстыдной лести глас!
Личины ж не надену я в мой последний час!»
Он молвил и ногами личину растоптал;
Из рук его на землю звенящий кубок пал…
«Умри же, дерзновенный!»- царь вскрикнул,
разъярясь,
И пал, жезлом пронзенный, Репнин, правдивый
князИ вновь подъяты кубки, ковши опять звучат,
За длинными столами опричники шумят,
И смех их раздается, и пир опять кипит,
Но звон ковшей и кубков царя не веселит:
«Убил, убил напрасно я верного слугу,
Вкушать веселье ныне я боле не могу!»
Напрасно льются вины на царские ковры,
Поют царю напрасно лихие гусляры,
Поют потехи брани, дела былых времен,
И взятие Казани, и Астрахани пле


»Señor! glaubt nicht, was sie klimpern
Auf den schlottrigen Gitarren,
Bänkelsänger, Maultiertreiber,
In Posaden, Kneipen, Schenken.


Bau ihm ein Haus!


疏篱烟雨数枝斜
行路于今五见花
又向闽山和月摘
坐令流寓叹年华


Hier blieb, als Amor, sich noch mächtiger zu sehen,
Eleonora ward, sein Körper geistlos stehen.


وأَهْيفَ مِثلِ الرُّمحِ عَانقْتُ قَدَّهُ
غَداةَ وَدَاعٍ والمُراقِبُ يَنظُرُ
وَلَمْ أَخْشَ طَعْناً لِلوُشَاةِ بَقولهُمْ
وَفي رَاحتي مِن قَدّهِ اللَّدْنِ أَسْمَرُ


No tiene gravedad si es apacible,
y si la tiene va menospreciando;
si le ven puntual, algo pretende.


莫遣春泥污短靴
莫将鹅鸭恼邻家
窗前好种芭蕉树
写字题诗寄阿爷


Als von fern das nun ein andrer sieht,
Duckt er still, still sich ins Ried:
»Hätt'st geschwiegen du doch zu rechter Zeit,
Konnt'st du musiciren auch noch anderweit.«


Extático el Olimpo adora en ella
y se siente feliz De polo a polo
un himno Pan enamorado entona


Herrlich war Sie vor der Sonne,
Herrlich war Sie vor dem Licht,
Und es lachte hohe Wonne
Auf dem holden Angesicht.


Zu dir! zu dir soll sich mein Geist erheben,
Vor dessen Glanz der Seraph sich verhüllt,
Vor dem die Kordilleras-Massen beben,
Der Aetnas Feuerschlund mit Flammen füllt!


تقدّم إِلى ما اِعتدت عِندي مِن الرَحبِ
وَرِدْ تلقك العُتبى حِجاباً مِنَ العُتبِ
مَتى تلقني تلقَ الَّذي قَد بَلَوتَهُ
صفوحاً عَن الجاني رَؤُوفاً عَلى الصحبِ
سأُوليكَ مِنّي ما عهدتَ مِنَ الرِضا
وَأَعرِضُ عَمّا كانَ إِن كانَ مِن ذَنبِ
فَما أَشعَرَ الرَحمنُ قَلبيَ قَسوَةً
وَلا صارَ نسيانُ الأذمة مِن شَعبي
تكلفتُه أَبغي بِهِ لَكَ سلوَةً
فَلَيسَ يُعاني الشِعرَ مُشتَرَكُ اللبِّ


青楼小妇熨瑶筝
飞雪敲窗万玉声
三十六簧寒不起
自歌金缕到天明


Schönes Sternengefild, Ihr weiten unendlichen Auen,
Aus mir selber entzückt, hang' ich mit Blicken an Euch,
Schaue die goldene Heerde der himmlischen Schafe da weiden,
Suche den Hirten in ihr, der mit dem Stabe sie führt.
»Suchst Du den Hirten der Heerde, die droben sich badet im Aether?
Suchst das hohe Gesetz, welches die Welten bewegt?
Sterblicher, blick in Dich selbst! da hast Du die höhere Regel,
Die nicht die Welten allein, die auch sich selber regiert.«


Vivete lieti e a morte non pensati
Né a' casi di fortuna lacrimosi;
Perché color che son giusti e pietosi
Pon viver lieti e pon morir beati.


Freut euch, wenn sich and're freuen,
Weint in Treuen
Wenn ihr bey Betrübten seyd,
Uebt euch, daß ihr gleiche Sinnen
Mögt gewinnen,
Hasset Pracht, liebt Nidrigkeit.


Dann fällt die Angst auf alle unsre Sinne,
Wie wir so leicht das Theuerste verschwenden,
Wir sammeln nur die kleinlichen Gewinne,
Und streuen Schätze aus mit vollen Händen;
Daß nicht ein kleiner Augenblick zerrinne,
Daß uns Minuten Scherz, Zerstreuung senden,
Wird gern der höchste Schatz, das ganze Leben
So unbedacht und schnell dahin gegeben.


Laß' uns doch nicht mehr wallen
In solcher Krieges-Last,
Verpflantz' in Ruh' vor allen
Die Aeste vom Piast,
Die Königlichen Aeste,
Die wider ihre Schuld
Ernähren frembde Gäste,
In Hoffnung und Gedult.


Daß meine Augen leuchtend glänzen,
Als schauten sie gelobtes Land,
Als weilten sie auf Siegeskränzen,
Anstatt auf Kett und Sklavenband!


Doch hatt' er noch die Augen nicht geschlossen,
Als plötzlich ihm ein lieblich Bild erschien.
Er sah das Meer von bunten Blumen sprossen,
In Strahlen schwamm der Wellen dunkles Grün,
Ein süßer Klang kam durch die Luft geflossen,
Wie um's Gebirg' oft leichte Nebel ziehn,
Ein holder Duft, wie von den sel'gen Höhen
Des Libanon, begann umherzuwehen.


见物明明绝见尘
闻声浩浩亦非因
宗师真示无闻见
未晓徒劳见月新


verflucht – – doch fluch ihm nicht: es flucht durch dich;
und lieb es nicht: das sich in dir nur wieder
liebt wie in jeder Rose, jedem Flieder,
ob auch ein Wurm sich in die Blüte schlich.


Heute kommt die morgendliche
Im Gebet zu Ganges' Fluten,
Beugt sich zu der klaren Fläche –
Plötzlich überraschend spiegelt
Aus des höchsten Himmels Breiten
Über ihr vorübereilend
Allerlieblichste Gestalt
Hehren Jünglings, den des Gottes
Uranfänglich schönes Denken
Aus dem ew'gen Busen schuf;
Solchen schauend, fühlt ergriffen
Von verwirrenden Gefühlen
Sie das innere, tiefste Leben,


Ó hát, Tí! kik az Istenség’ titkába (szerentsés
kémléssel mívének örök törvénnyit időn-ként
újjúló jelenségekből majd egyre ki-tudván)
olly méllyen bé-törtetek; ó GALILÉI, KOPERNIK,
nagy NEVTON! legyetek tehetős segedelmeim akkor,
majd ha meg-írandom: mint ábrázolta Napunkat
a’ nagy ERŐ az Egek’ szörnyű térjére ki-széllyedtt
zűrzavaros szerből. Mint vonta-ki annak-utánna
fényetlen Gomolyink’ nyáját a’ Napnak öléből,
és a’ fényt-hányó gőzökből öszve-akasztaltt
Tsillagokat, Népünk’ vázit: mint meg-meg’ az odvas
Hóldakat annyokból. Mint ékítette-fel oztán
Főldünket gyönyörű, bátor sok-féle darabból
rend nélkűl fel-tornyosodott, bértzekkel: az álló
tengerrel, ‘s a’ folydogaló patakokkal: az élő
fákkal, ‘s fű-szerrel. Mint ábrázolta-ki lelkes
állataink’ népét: és mint el-végre szerentsésb
lelkünknek mester-szerszámú földi lakását.
Lelkünknek! ki, miként e’ fő, ‘s forrási Erőnek
része, hasonló-képp’ meg’ hozzá vissza törekszik.


Slyš ho, růže leknínová
na rybníku blíže mlýna,
víc-li kdos rád mít tě může?
Přiviň se mu k srdci úže,
jeho jsi a žádná jiná.


Gebt ihr denn in allen Tönen,
Geister, Segen und Geleit;
Allem Großen, Guten, Schönen
Ist das fromme Herz geweiht.


Vlníte, vlníte se, lesy, posunkem, dětinským jaksi, schytáváte
větrné prameny kraje jak rozhozenou přízi,
rázem jí snujete v ovzduší pravé, jehož nedýchám již,
ale jím – jako chléb, jako chléb: požehnána budiž chuti
plynoucí, planoucí, drahocenná! Konáš, že slzím.


定是当时有难疑
一贤指画众肩随
而今纵有人挥麈
问者为谁听者谁


Nun flammt es auf in wildem Funkenflug
Mit Scheun und Stall, Pferd, Wagen, Vieh und Pflug;
Die armen Weiber stehn und schaun es an,
Und wärmen lächelnd ihre Hände dran.


Er decke mein Gesicht vor Eitelkeit der Welt/
Er tröste/ wenn die Angst von jedem Ort einfällt/
Er decke meine Feil' aus gnädigen Erbarmen/
Er schliesse mich ins Hertz mit liebsten Vater Armen.


لَقَد كُنتُ أَبكي قبلَ أَن أَعرفَ النوى
مَخافةَ بينٍ والخطوبُ هجودُ
فَكَيفَ وقد شَطَّ المَزارُ وأَصبحَت
أَيادي النَوى تحدو بنا وَتَقودُ


Čechové se v mužné kráse staví,
Hledíc s potěšením na tě králi!
„Bůh a vlast!“ král k bojovníkům praví,
„Bůh a vlast!“ lid stoje jako skály
Opětovav heslo, Boha slaví,
Statných prozpěvuje předků chvály,
Vážným krokem k boji polem kráčí,
Zdvihá štít, a meč svůj z pošvy páčí.


»Auch Altdeutsch ehret sein fürstliches Walten«,
Damit es die Deutschen fein lassen beim alten.


Však tahle koruna dosud je má,
císařský meč mečem mojím,
a dokud osud mi života dá,
v právu svém žiji a stojím...


És um passaro – digo
És um pássaro


新春十日雨
雨晴门始开
静看苍苔纹
莫上人衣来


Ó, rány osudu, tmo neskonalá,
jež v duši mou se věsíš hořkou plísní,
kdo zoufání to pochopí a vysní,
jež chvíle ta v mé duši zanechala!


y anegando al objeto los sentidos,
la engañosa belleza y fuerte encanto
huyendo vence, y corta el mar seguro.


De relógios mais de um cento
Uma hora diversa marca,
Se é trama, acaso, ou portento
Minha razão não abarca.


Na nebi v moři oblaků
koupal se hvězdic kníže bledý,
a s tváří světle unylou
upíral o zem smutné hledy.
Myšlénky v růměncích chtěl čísť,
zbádať, co v ňadrech vonných skrývá,
proniknouť v spánku země cit,
zda-li to slasť, či bolest divá.
Ukryt jest v květech děvy sen,
marně se kníže na ni dívá;
stříbrnou harfu v ruku vzav,
milence v spánek píseň zpívá.


十幅溪藤皱縠纹
梅花梦里閟氤氲
裴航莫作瑶台想
约取希夷共白云


In quel tempo, d’armenti e de lanosi
greggi io non so s’i’ dico ricco o grave,
era un pastor fra gli altri bisognosi,


O Guldne Blutes-Münz / ach du allgeltends Geld /
das mein' und aller Welt ihr Sünden-Last aufwäget!
auf jedem Tröflein / ist mein Seeligkeit gepräget /
und das Haupt-gütig Bild / der höchste Sieges-Held.
Die schaue-Pfenning wirfft man aus in alle Welt /
aus seiner Wunden Tbron / der Gold und Silber heget /
dem Blut und Wasser-Strom. Die Jahrzahl man drauf schläget /
die Ewig' Ewigkeit / der Nach-Welt stäts vermelt.
Ach weg mit Geld / und Welt! nur dieses sey mein Schatz /
mein Theil / mein Erb' und Zier / mein Trost / mein Ruhm und Leben.
Nur diß nimm' ich mit mir / wann ich sonst alls aufgeben
und sterbend lassen muß; dis hat im Schifflein Platz /
ja / dieses sey das Meer / auf dem die Seele fähret
in sichern Himmels-Port / in Nectar dann verkehret.


Verzeih mir meine Schöne,
Das ich ohn Unterscheid
Mich nach der Freundlichkeit
Gemeiner Mädgen sehne,
Und gib mir keinen schlimmen Danck
Diß ist mein blosser Ubergang.


My faithful wife with ever-streaming eyes
Hangs on my bosom her dejected head;
My helpless infants raise their feeble cries,
And from their father claim their daily bread.


Így megy el a nagyok legislegnagyobbja,
így megy el a költő egy bús délelőtt...
Igékkel átkozott és sebekkel áldott
sírjára simítsunk sok fehér virágot,
örökfénybe vívő nagy útja előtt...


Gyermektelen, diák-fiatlan,
Dallal kell Tavaszban futkosnod,
Diákosan és megriadtan.


Doch geht deß Geistes schöne Sonne
Dem Satzungampte für,
Scheint uns mit ungewölckter Wonne,
Und breitet seine Zier;
Denn das Gesetze zeigt mit Zagen,
Auff die Verdamnüßzeit;
Der Gnadengeist pflegt anzusagen
Trost, Heyl und Herrlichkeit.


Ale rozkoš nad rozkoše,
slávy nevýslovným hodem,
svaté Panny, božské Matky,
že jste byli doprovodem.


Ma lascia tu nel gran concilio sgombra,
Roma, una sedia: a te Bologna invia
Tra' carnefici suoi del Bassi l'ombra.


辋川胜事几人同
浓淡分明夺化工
乞得仙厨图一幅
买山何必学支公


come tra il sonno, chiuse le palpebre
sue grandi... L'uomo dorme, ed un memore
suo braccio, sul letto di foglie,
sta presso la florida moglie.


Laßt uns tanzen, laßt uns springen,
denn die Wellen, so die Winde
lieblich in einander schlingen,
die verwirren sich geschwinde!
Wenn die bulerische Luft
sie verschläget an die Kluft,
tanzt der Fluten Fuß zu Sprunge,
wie der Nymphen glatte Zunge.


Lyr pathetických ani jek
nevzbudí, zem’-li dobře kryje.
Tak trochu byl to obchůdek,
tak trochu zase komedie.
Staré povídačky zpívám dneska vám:
karafiát sem a karafiát tam,
znám ho, znám.


Uns kreis'te doch das Ganze in den Adern,
Das jetzt zu Tropfen tausendfach zerrann;
Wir mußten dennoch mit den Göttern hadern,
Jetzt haben Legionen g'nug daran!


أَلا يا عَيشُ هَل لَكَ مِن مُعيدِ
وَأَنّى لي التَناوُشُ مِن بَعيدِ
صبرتُ عَلَيكِ يا نَزَواتِ دَهري
فَزيدي ما بَدا لَكِ أَن تَزيدي
وَلا وَأَبيكِ أُجري دَمعَ جَفنٍ
فَما أجريتُ غَيرَ دَمِ الوَريدِ
وَماذا الحُسنُ مِمّا قَد عَهِدنا
وَلَكِن جاءَ في خَلقٍ جَديدِ


Aus wüsten Meeren und beeisten Zonen
Zieht ein Verhängniß, wunderbar gewunden,
Ein sittsam Paar, dem keines gleich erfunden,
Hin zu des Südens heitern Regionen.


Как чудесно хороши вы,
Южной ночи красоты:
Моря синего заливы,
Лавры, скалы и цветы!
Но мешают мне немножко
Жизнью жить средь этих стран:
Скорпион, сороконожка
И фигуры англича


Ein Dienst von solcher Art beleidigt.
Horaz, ach hätte man dich jüngst nicht so vertheidigt!


Večer se tmí a stromy alejí
vzrůstají v gothickou kathedrálu.
Dva světy podivné zlá voda Rýna
spojuje – rozděluje.


Wie der Vorhang an der Trauerbühne
Niederrauschet bei der schönsten Szene,


Máš-li mnoho, frkáš,
máš-li málo, brkáš,
máš-li jmění jen tak tak tak,
spokojen nejsi nikterak.


Spí Jakub chuďas. Zase kolem očí
se cele minulý ten obraz točí,
on zase zápasí tam s živly v toku,
zas v Anežčině potápí se oku,
zas křísí mrtvou z šedých pěn,
a opět probouzí se opuštěn.


我怜堂上有慈姑
老凤啾啾喜弄雏
得此左思娇女子
堪令白发日欢娱


Benned remélünk, Isten!
Mert nyilatkoztatád,
Hogy úgy imádhatunk mint
Kegyes szelid atyát,
Ki szent gondviseléssel
Fejünk felett viraszt,
Ki tévedőknek is nyújt
Szelid, kegyes vigaszt.


Aepfel verlangt ihr von mir? Nichts hab' ich zu schaffen mit Aepfeln!
Schwer hat Eva um sie, schwer auch Helena gebüßt.


Motivez donc toujours vos divers édifices,
Des animaux, des fleurs agréables hospices.
Combien d’autres encore, adoptés par les lieux,
Approuvés par le goût, peuvent charmer nos yeux ?
Sous ces saules que baigne une onde salutaire,
Je placerais du bain l’asile solitaire.
Plus loin, une cabane, où règne la fraîcheur,
Offrirait les filets et la ligne au pêcheur.


Nun kommt er bald!« – »Du willst noch höhnen?« ruft da der König zornesbleich,
»Hinab mit dir!« – Schon setzt die Holde den weißen Fuß ins Totenreich: –


Mondjátok, emberek:
Jó szíveteknek
lesz szava hozzánk?
Jó szíveteknek
gyors dobogása
jelzi-e nektek,
hogy mi megyünk már?
Csendül-e ottbenn
a szívetekben
egy pici csengő,
mely hírül adja:
itt az öröm –
messzi vidéknek
gőzöse indul
gőzöse száguld
gőzöse jön! – ?
Jó szíveteknek
gyors dobogása
jelzi-e nektek:
Itt az öröm! – ?


Tu és morena e sublime
Como a hora do sol post
E, no crepúsculo eterno
Que te envolve o lindo rosto,
O céu desfolha canduras
De alvoradas e jasmins,
E passam roçando n'alma
As asas dos querubin
Teu corpo que tem o cheiro
De cem capelas de rosas,
Que t'enche a roupa de quebros,
De ondulações graciosas,
Teu corpo derrama essências
Como uma campina em flor:
Beijá-lo! fôra loucura;
Gozá-lo! morrer de amo
1874


Wie das Vöglein über dem heimischen Nest,
das die Katze beraubt, so flattert und schwirrt
der Bruder über der Stelle voll Angst,
wo die Kreise sich dunkel erweitern.


Hlučí hrom – moře povstává,
Sil k odporu nestačí,
Ale neškodlivou zpráva
Lidská dráhu naznačí.


Snů mladých vůně prchala vždy více,
až rozkoš moje změnila se v žal;
zlý oráč čas mi tajně zbrázdil líce
a v temnou kštici bílé jíní svál,
a když jsem naposledy v jarní vnadě
zpěv ptáků slyšel v opuštěném sadě,
jak nářek mi ten švehol vyzníval.


E se desio alor spinge che ti vede
farsi più presso e odorar le rose,
contra el debito uman movi indi el piede.


es libre, no consiente ser recluido,
lucha contra la doma con coraje.
Es del hombre el fuego no extinguido,
no se puede aprisionar su mensaje
entre de unas sílabas el sonido.


lístky, lístky, zůstane mi...?


Sie ziehen jhm den Menschen auß,
Vnd heissen jhn zum Viehe werden:
Dann ist er nur des Menschen Hauß
Vnd trägt nur Menschliche Geberden,
Der Kern des Menschen ist verheert
Vnd in ein tummes Wild verkehrt.


Ich bin so hold den sanften Tagen,
Wann in der ersten Frühlingszeit
Der Himmel, blaulich aufgeschlagen,
Zur Erde Glanz und Wärme streut;
Die Täler noch von Eise grauen,
Der Hügel schon sich sonnig hebt,
Die Mädchen sich ins Freie trauen,
Der Kinder Spiel sich neu belebt.


两两莲池上
看如在锦机
应知越女妒
不敢近船飞


Slov nehledám, leč myšlenkami všemi
rád splácím dluh...
Ó jak tě miluji, má rodná zemi,
to ví jen Bůh!


e, benché mezzo morto, si ravviva
vedendo or un ragazzo or un scudiero
non aver di servir la voglia schiva.


In etlich tausent jahren/
Vil tausent sternen klar.
Kein härlein sich verfahren;
Gehn richtig immerdar.
Wer deutet jhn die strassen?
Wer zeiget jhn die weg?
Daß nie nit vnderlassen?
Zu finden jhre steg.
O mensch ermeß im hertzen dein/
VVie vvunder muß der Schöpffer sein.


لله مجموع اشعار تقلبه
يد الأمين أمين المجد والنسب
ينال في كل يوم لثم راحته
يا ليتني كنته كي يشتفي وصبي


Wenn Schmerz mit Lust des Sängers Brust durchzieht,
Entspringt aus ihr das farbenreichste Lied.


Quelles visions tyranniques !
J'en ai les yeux écarquillés.
— Le merle fuit, plein de paniques.
Les buissons recroquevillés.


Den Graf bewacht ein Leue
Der meint bei dem Geschreie
Den Herren in Gefahr,
Sprengt seine Kett fürwahr
Und springt zu seinem Herren,
Sich auf die Schulter legt,
Den Rachen thut aufsperren,
Die Tatze drohend trägt,
Die Doktors werden still:
»Der euch vereinen will,
Das ist des Papstes Schrecken,
Der möcht' euch beide strecken.«


骢马长鸣饮碧流
花银镂带鹔鹴裘
行人大别山头望
云外双旌下鄂州


né dal mal si rimosse e mai ristette,
ché ti condusse a quelle consagrate
membra di castità e virtù nette.


Rohr/ vnd graß/ vnd wasserblätter
Deckten seine schulter bloß/
Starck er sich bey feuchtem wetter
Leint auff seinen eymer groß.
Doch weil er fast müd gelauffen
Dazumahl in starckem trab/
Er ein wenig wolt verschnauffen/
Goß den eymer langsam ab.


Když kárá tě – ó políbni ho v líci,
tvá vada třískou mu ve vlastním oku!
A když se na moc vrháš v příboj hřmící,
on životem svým podchytá tě v skoku!


A borem ruce mi voní.
Po stráni dolů běžel jsem bořinou,
kmenů se chytal, těchže jak loni,
sklouzal jsem, klopýtal za srnčí rodinou.
Opilý lesy, divoký, nevinný
stanul jsem nad domky dědiny.


Des lyues frucht all mynschen kindt
synth ock van Got eyn erue,
Vnn gyfft tho lon wem he se gönt,
he leth nement vordernen:
Myt segen he all dynck eruült,
dorch en wert hunger, dorst gestylt
vth rechter gnade vnd güde.


Soccorri dunque, o pensier tristo intenso;
non mi lasciar mai scompagnato e solo
senza il mio dolce e pretioso foco.


Poscia ch'io vidi gli occhi di costei,
non ebbe altro intelletto che d'amore
l'anima mia, la qual prese del core
lo spirito gentil, che parla in lei,


أَتاني اِبنُ عَبدِ اللَهِ قُرطٌ أَخُصُّهُ
وَكانَ اِبنَ عَمٍّ نُصحُهُ لِيَ بارِدُ


Eres tan sólo un sueño,
pero en ti sueña el mundo
y su mudez habla con tus palabras.
Rozo al tocar tu pecho
la eléctrica frontera de la vida,
la tiniebla de sangre
donde pacta la boca cruel y enamorada,
ávida aún de destruir lo que ama
y revivir lo que destruye,
con el mundo, impasible
y siempre idéntico a sí mismo,
porque no se detiene en ninguna forma
ni se demora sobre lo que engendra.
Llévame, solitaria,
llévame entre los sueños,
llévame, madre mía,
despiértame del todo,
hazme soñar tu sueño,
unta mis ojos con aceite,
para que al conocerte me conozca.


Nicht schützt die kniende Andacht
Und nicht der Frömmigkeit Schild.
Nichts fragt die schneidende Parce
Nach Tugend oder Verdienst.


O città bene aventurosa disse
di cui già contemplando Malagigi
per tutto il ciel le stelle erranti e fisse
e costringendo aerii spirti e stygi
ne li futuri secoli predisse
che per virtù de tuoi signori ligi
saliria anchor l immortal gloria tanto
chavresti in tutta Italia il pregio e il vanto


Oh durissima legge, oh crudo fato!
Qui piango e vegno men, che saprei morte,
Obblivion non so vedermi allato.


Sie schlug in's Wasser, daß es sie umsprang;
Behend dann lösend ihres Haares Strähne,
Wusch sie ihr Antlitz, lachte, daß es klang,
Und wies dabei mir ihre weißen Zähne.


绿杨晴染玉波新
水槛闲看拨剌鳞
试问红尘飞盖客
何如烟水钓丝人


A věrná matka noc, kterou milují,
pak nad každým tím párem tmu přijde rozestříti,
že v jejím závoji žeh krve jen čtyřem očím svítí.
A jedni v hříčkách divokých
a druzí na rtech svůj jediný smích
a jiní křečovitě přituleni k sobě
a jiní jinak, ale vždy šťastné ty bytosti obě
krev, smysly, tělo, duši opájejí...


四山环列抱中虚
一碧玻瓈十顷馀
不独清凉可消夏
秋来玩月定何如


Sieh! wie ringelt zwischen Blumen die Schlange,
Horch! wie seufzet die Nachtigall bange,
Summ, summ, summ,
Der Neid geht herum.


»Nicht Trennung kann das Leben haben,
Mein Liebchen, ja für dich und mich
Nur Liederflut mag uns begraben
Und Deine Locken decken mich!«


Ó dítě, jak se sladce směje
a bezstarostně rtů tvých květ,
a přece tolik beznaděje
ti chystá celý pustý svět.
Ó květe vonný, jemný, bílý,
tvá hlavička se v smíchu chýlí,
a ten tvůj úsměv je tak milý,
že nelze ani povědět.


Má ulehla již bílá stáda, toulavá,
v dál černých pochyb hejna zaplaším,
a v požár na horách mých oheň rozhoří,
a nocí zazáří v tmy bratrů salaším.


Nechť oheň v mrazivou mou hruď
je z výhně pekel vzat,
jen kdyby žít, ach, žít mi přál,
žít ještě jedenkrát!


Kus obrovské té nehybnosti
a velkost mizících linií,
chtěl chytit bych veršem drsným dosti,
co pravdou a krásou opíjí,


Veros en mí, Señora, es el decoro,
necesitarme más, fuera ofenderos,
una vez vista, y tantas adorada.


Yacen aquí amantes dos,
Muertos de una necedad,
Que siempre fue enfermedad
De que sólo cura Dios.
Principio y fin dio a su amor
Agujero lisonjero,
Que, en fin, cualquier agujero
Es mortal en el honor.
Escarmientos en su mal
Te dará esta selva triste
Llora con la fuente y viste
De luto con el moral.


Mir sagte niemals ihrer Augen Bläue:
»Ruh auch aus! Willst du ewig sinnen?«
Und einsam sah ich so den Sommer fahren.


Auf! hebe deine Seel empor,
Bemühe dich in deinem ganzen Leben,
Dem allerhöchsten Gott davor
Lob, Preiß und Ehr, und allen Dank zu geben.
Darneben bitte ihn; daß er, biß einst die Welt
In tausend Trümmern geht, sein theures Wort erhält.
Ja, daß sein reines Wort noch allen
Mög in das Ohr und Herze schallen.


Da war ihm aller Mut dahin,
der Mut sogar zum Klagen.
Mit seinem müden Humpelbein
lief's weinend in die Nacht hinein
und dachte voll Verzagen:


Am Waldhang überm Wiesengrunde
Wie ruht sich's gut zur Mittagstunde,
Wenn nur mit sanftem Hauch der Wind
Durchs Laub der Wipfel flüsternd rinnt!


Neústupně jako horské valy
stůjme všickni, bratři, zas a zas,
krev, již za vlasť obětí jsme dali,
vzejde sluncem světu na úžas,
aby zlíbalo tu zemi krásnou;
nechať světa národové žasnou,
jak lid český vznáší ze propasti
svoji věčnosť láskou k svaté vlasti!


雪里芬芳亦偶然
世人便谓占春前
饱知桃李俗到骨
何至与渠争著鞭


Mir war, als müßt' ich graben
Und grub gar tief hinab;
Grub in die Läng' und Breite,
Am Ende ward's ein Grab.


Aspoň pro budoucnost pohodlí se
Zjedná tobě; vstaň, já mladík dříví
Přejmu na své rámě, já svůj statek
S tebou zdělím. Okřej, poď a věz, že
Bůh náš staraje se o mdlé brouky,
O lidi, co o děti se stará.


Alles, was der Welt beliebt,
Meinen Muth und Sinn betrübt;
Denn mein Aug' ist stets gericht'
Zu ihm, der für mich gestorben;
Der das Leben hat erworben,
Kömmt mir aus dem Sinne nicht.
Also machet mein Verlangen
Mich mit ihm am Kreuze hangen.


Jiného nám nezbude,“
Na to Žižka, „souhlasím.
Leč neradno jestiť v boji
Všechno najednou hned v šanc dát,
Než by jiných dovolených
Prostředků se nezkusilo.
Dobře někdy, do nepřátel
Mlátit jako Záboj, někdy
Lépe, chytrosti se chopit
Proti nim, jak činil Čestmír.
Což, kdybychom s panem Vackem
Venku vyjednávali,
A to sice jen v ten smysl,
Že mu město Plzeň vzdáme,
Jestli zcela volného nám
Popřeje odchodu se vším,
Co je naše? Bratři, suďte!“


Na hody milosti,
na hody sňatku,
jste vrch mé radosti,
vrch mého statku;
ponesem pospolu
slasti i žaly...
a s malou nevěstou
ženich prch’ malý.


sólo de espejo a espejo.


Abermahl ist Eins dahin
Von der Zeiten Anbeginn',
Abermahl ist dieses Jahr
Wie wir selber wandelbahr,
Es ist nunmehr alt und kalt;
Höret, wie die Zeitung bald
Von dem Neüen Jahr' erschallt!


Und ihr Priester, Redner, Lehrer,
Streut die Saat mit kluger Hand,
Pflanzt, des Reiches wahre Mehrer,
Lieb' und Recht fürs deutsche Land!


Vojmír s rozbrojníky do Kouříma
Zašel. Právě Radoslav zde se vším
Městem slavil Milady své vnadné
Dcery s Břetislavem hlučnou svatbu.
Hry a hody obživily lidnou
Krajinu, a znadějily vřelé
Hlavy nejistotou třených mužů.
Jakoby z nich skály veškerého
Světa spadly, jakby na mžiknutí
Zlaté hrady do povětří, štěstí
Květné v lůno utišených lidí
Vystoupily, Bohové se na své
Vyvolence usmívali; takto
Zjevnou nebešťanů přízní, šťastných
Lidí pronikavou veselostí
Vyobřivše divy prováděli
V podmaněné vlasti, lid y páni,
Zem y nebe kořili se mužům.
Již nic odvážencům nemožného.
Bez průtahu k dvoru pospíšivše,
Vyjevivše pronásledování
Znádherněných Křesťanů co k Bohu
K knížeti se utíkají, nebes
Syna rozmilého posvěcují
Za mstitele svých a Bohů věčných.
Radoslav se usmívaje praví
K dvořenínům: Dobrá novina, a
Káže, Pražanéby radovánek
S nimi použili. Radosti se
Výší hluk, a muž y stařec spiti
Jsouce sladkou nadějí již v duchu
Rozdělují v rodiny své poklad,
Vybírají růžované krásy,
Ujímají zlatem vypínavé
Doliny a hory s stoletými
Duby sobě věčníc. Kníže obraz
Božství zhlíží v rozšířené kraje,
Usmívá se, veselosti skončiv
Rad svých do hromady povolává.
Zde se, skrývaje své zámysly, a
Jako v pochybnosti kolíbaje,
Zkušených rad táže: K jaké straně
Přirazyti, pokojeli, čili
Zmatenice má se uchopiti?
Zemané a kněží na rozpacých
Vidouc Radoslava zkameněli.
Chlubné naděje co stíny v páry
Rozplynuly, na zkaleném nebi
Bouře záhuby se stahovala,
Hromové se smrtí ozbrojili
Na zástupce Bohů; po všem veta!
Z uleknutí morných Damoslav se
Povytrhnuv, klekal, ruce napínaje
Ku knížeti, prosyl, by se kněží
Zhanobených, Bohů oloupených
Ujav národ v zahynutí spasyl.
Bohové tě za mstitele, synu
Boží, světí. Pražan nedočkavý
Trne, tvářli zblažujícý spatří
Slavného pána, aby jak hrom
Na Křesťany vrazyv jedným rázem
Novotáře zmařil. Povstaň, pokyň!
Pokynutím Bohy vysvobodíš.


In das aufgedeckte Bett,
Das davorstand, dämmerte
Mattblau eine kleine Ampel,
Und das obligate Sopha
Stand ihm grade gegenüber.


Scheu blickt er auf – die Nacht ist klar,
Und gänzlich nicht gespensterhaft,
Gleich drüben an dem Pappelpaar
Zählt man die Zweige längs dem Schaft;
Doch stille! In dem Eichenrund –
Sind das nicht Tritte? – Kindestritte?
Er hört wie an dem harten Grund
Sich wiegen, kurz und stramm, die Schritte.


Gedeyht in Zions Mauren,
Die eine Friedens-Stadt:
Es müsse ewig dauren,
Was Gott gegründet hat;
Auch müssens sehn und hören,
Die Seine Hasser sind,
Daß bey der Liebe Chören
Euch alles lieb gewinnt.


Odešel Básník. Však ve svých zpěvů
mnohotvárný jal chór,
co hovoří klasy v měsíční mlze,
co elfů sbor.


Ainda guardo, intata, na memória,
Aquela ingênua e deliciosa história,
Que foi o meu e o teu primeiro amo
E ai! que recordação, que duro travo,
Lembrar que eu fui o teu rei o teu escravo,
Saber que fui eu teu servo e teu senhor!


Du klagst, mein Freund, und jammerst sehr,
Wie elend dieses Leben wär;
Es sei nicht auszuhalten. –
Was klagst du denn? Es ist dein Recht,
Bist du ein müd und fauler Knecht,
Dich gänzlich auszuschalten.
Kauf dir, o Freund, ein Pistolet
Und schieß dich tot, – hurra, juchhe!
Dann bist du gleich gestorben.


Und man wird dann sich erst zu eigen,
Darf man dem Kleiderschrank entsteigen.


Glaub, Mägdlein, glaub,
Dein Leben sey nur Staub;
Daß du kömmst so schnell ins Grab,
Als dir bricht der Faden ab.


Cidův lid k cti velké přišel,
v slávě král jej doprovázel
na cestě do Valencie.
Hojnými je dařil dary,
s průvodem je poslal jistým
ku pánovi jejich, Cidu,
neb jej pánem uznávali.


蜡屐终朝践石苔
飞鸢不动绝尘埃
片云忽作人间雨
尽道灵山应祷来


Cresce la forza e l'animo indefesso:
Ruggier percuote l'onde e le respinge,
l'onde che seguon l'una all'altra presso,
di che una il leva, un'altra lo sospinge.
Così montando e discendendo spesso
con gran travaglio, al fin l'arena attinge;
e da la parte onde s'inchina il colle
più verso il mar, esce bagnato e molle.


Der Pfarrer und der Küster
Schalt sie nicht minder fort.
Sie stolperten durchs Dörfchen,
Und fanden keinen Port.
Doch endlich guckte Töffel
Zum Stubenfenster aus,
Und lud die Wunderthäter
Durch einen Wink ins Haus,


Lo vostro dolze ed umìle conforto
sì tosto giugner com'ho disianza:
ond'io però la vita in core porto,
e per aver di voi ferma speranza.


Was fang ich an, wo soll ich hin?
Wo ist mein Trost, wer ist mein Retter?
Kein Mensch, kein Himmel, keine Götter
Erfreun den unvergnügten Sinn.
O daß ich doch gebohren bin!
Was fang ich an, wo soll ich hin?
Wo ist mein Trost, wer ist mein Retter?


tan simple aún, clarísima,
de las profundas Nadas
gozosas de los aires,
con un alma inmediata,
sí, visible, total,
¡ah!, para la mirada
de los siempre amadores
¡Damas altas, calandrias!


S ha talán, az érzés tengeréhez jutva,
Néked a szelíd lant tisztessége jutna:
Hass! buzdíts! egyesíts! hogy osztály ne légyen
Köztünk, hol magyar szó, honfiérzet - szégyen.
Virág a költészet... egy nép irodalma:
De ha nem virágzik, nem is terem a fa.


Menami, Amor, omai, lassa! il mio sole,
che mi solea non pur far chiaro il giorno,
ma non men che 'l dì chiara anco la notte,
tal ch'io sprezzava il ritornar de l'alba,
sì di quest'occhi la sua vaga luce
disgombrava le tenebre e la nebbia.


Ja, deutscher Spieß, du wirst zur Zeit bewundert.
Von deinem Mute ist man hingerissen,
Man rühmt es noch im kommenden Jahrhundert,
Wie ihr den alten Krüger rausgeschmissen.


co však platno, drzý chlapče,
že zde tupím tě a haním,
od tebe smrt, zrádce, čekám,
netoužím, se neubráním.“ –


	come re grazioso e d'alto ingegno,
fece Dario di Media re, suo zio;
ad Astriage diè d'Ircania il regno.


Kiáltotok, ti szemtelen faj:
Mi földi istenek!
Mi vagyunk sáfári az észnek,
Sötét éjben fénylő szövétnek,
Minket kövessetek!
S utánok sok század óta
Az emberi nem milliója
Bukdácsol, tévelyeg.
Mutassátok meg a sükert bár!
Az ember most se jobb: maradt a régi,
Hajdan nyers bőrben, ma bársonyban,
Egymást mint a vadállat marja, tépi!
S mig akkor körme s agyara
Volt csupán, mellyel másnak ártott:
Ma ki ösmerné fegyverét,
A százrétű cselt s álnokságot?


Publicado no livro Primeiro de Maio (1954)
In: RIPOLL, Lil Ilha difícil: antologia poétic Se e apre Maria da Glória Bordin Porto Alegre: E Universidade/UFRGS, 198 113-11


Bohudík i zlé časy minou
a dneska máme dobu jinou.
Čech neslouží již v cizině,
nýbrž v své vlasti jedině.


Varróleány a szeretőm,
Azaz, hogy én őt szeretem,
Oly fennhangon kiáltja ezt
Vadúl ugrándozó szivem,
Hogy semmi kétség benne. -
Bolondos egy história talán;
De már egyéb nincs hátra;
Szeress te is, te szép varróleány!


Jch wag’ es drauff/ und wil den Riegel ziehen:
Bleibe Schaͤlkinn/ wirſtu nu von mir in Noͤhten flie- hen?
Jch fuͤrchte mich/ Frau/ laſſet ja nichts ein/
wer weiß es/ was fuͤr ein Ding mag ſein/
denn Oridor hab’ ich ja heute ſelbſt geſehn
dort uͤbern Berg ſchnell mit vielen Pferden gehn. Wer weiß
was auff der Reiſ’
ihm ſey geſchehn.


jde člověk učený a usmívá se smutně,
sychravou ulicí s ním kráčí starý druh:
„můj milý,“ povídá, „my vzdělanci jsme nutně
pro řád, v němž nad hmotou by zvítězil vždy duch.
a mravně přerodit se musí lid i vůdce,
by ctili svobodu, když si ji přisvojí...“
však člověk učený tu zastaví se prudce,
jak nabroušený nůž mu fráze překrojí:
„španělsko.“


Wie kein so lange Nacht / es folgt ein heller Morgen:
so bleibt Gerechtigkeit nicht ewiglich verborgen.


what is your death


Я ль виноват, что я поэт
Тяжелых мук и горькой доли,
Не по своей же стал я воле —
Таким уж родился на свеЯ ль виноват, что жизнь мне не мила,
И что я всех люблю и вместе ненавижу,
И знаю о себе, чего еще не вижу,—
Ведь этот дар мне муза принеслЯ знаю — в жизни счастья нет,
Она есть бред, мечта души больной,
И знаю — скучен всем напев унылый мой,
Но я не виноват — такой уж я поэ


Ó dcery Danaa,
zřím vaši pouť a v duchu žehnám jí!
Vy první moře pozdravíte, první
zrak ztopíte v tu valnou nesměrnost,
nad kterou křídlo ptačí umdlévá,
jež toužíc v jara novém vzplanutí
od pyramid se dostat v domov zpět,
kmen vydutý neb haluz plující
za prám si zvolí, po němž přeplaví
se hrůzami, jež pod vln křišťálem
ve hloubi tají Neptun příšerný.
Z vás jednu on též strhne v palác svůj
a chladné perly vtká jí do vlasů,
ji vedle sebe na trůn z škeblí, řas
jak paní posadí, co chutě dál
vlast novou v Argu hledat budete
a pohostinství. Nechť váš úděl smrt,
tou první vaší cestou přes moře,
jež nebude víc dělit národy,
leč spojovat, za vámi nový rod
se vydá kolem staré Afriky,
jež pod horami luny stulena,
jak bába do pohádek zapředena
spí v zdrojích Nilu nohy koupajíc.
Já vidím čilý život na moři
i v přístavech, zřím lodí zástupy
jak volavek a čápů, jeřábů
tíhnoucí stáda v šicích, po různu,
a všecky nesou kořisť převzácnou:
tož mužů sílu, junů nadšení,
žen krásu, dívek plachou nevinnost
i s kmetů zkušeností uzrálou.
A všickni sijí zárod myšlénky
do mladé, bujné půdy severu,
jež nezkypřena ještě oráčem
na žatvu čeká doby budoucí.
A chrámu, jenž na strmém předhoří
ční s věncem bílých, mramorových soch
a blýská vlysy ryteb plnými
nad moře zpěněné a dunící,
já, praděd z vlasti staré, pozdrav šlu
přes prostory!


Ihr hörtet an des offnen Grabes Rand'
Aus ihrer Brust den ersten Wonnelaut;
Ihr saht, wie auf des Todes kalte Hand
Sie Thränen, freudig schaudernd, hingethaut.


Engem szomoritó hamis választokkal - (Echo) Okkal.
Nem okkal, s nem jókkal, hanem nagy boszukkal,
Választod csufbul áll, és rakva játékkal. (Echo) Áll.
Állj hát és ne tréfálj, eressz jó választtal. (Echo) Osztán.


Dreimal tönte der Widerhall
aus der schwindelnden Tiefe wie Glockenschall.


Les servantes faisaient le pain pour les dimanches,
Avec le meilleur lait, avec le meilleur grain,
Le front courbé, le coude en pointe hors des manches,
La sueur les mouillant et coulant au pétrin.


i̇nce ve derin bir sanaaşk ile renklenen


Spěj tam rychle, přes hory a doly,
K němu, jenž mne ještě miluje,
A své smutné touhy, vřelé boly
Němé samotnosti žaluje.
Nedli! tobě žádná mříž nebrání,
Tebe oko zrádné nestíhá;
Dones jemu srdce mého lkání,
Bolest, jenž mé žíly probíhá.


Estaba negro por dentro.
Ni una hoja se movía.
La paloma cantaría
pero no tenía centro.
De pronto, ese rubio encuentro
de miel, esa marejada
de añil. Mi alma posada
en el viento que se asoma
descubría la paloma
por la luz aligerada.


Todo el dolor del mundo ha desbocado
sobre mi ser sus puntiagudas aguas
—cristales carne adentro, hasta la pulpa—,
donde el dolor se hace sustancia.
Los ojos sin remedio franqueados
van sorbiendo un espanto sin palabras;
porque suenan dolores no sé a dónde,
pero en todos los senos de mi alma.
La tierra es un bordón bajo los cascos
hinchados que machacan
alegrías que nunca han existido
pero que fueron siempre una esperanza...
¡La esperanza es de ayer! Hoy solo quedan
unas manos que exprimen a la nada...
Me duele un corazón que no es el mío,
qué no sé de quién es, aunque es de todos:
acerico sangrante donde clavan
sus deseos de rabia los enconos
de todo lo posible que me obliga,
solo y sin fuerzas, a llevar los ojos
abiertos para siempre a lo terrible
que puede verse de un momento a otro.
Pero empiezo a sentir cauterizadas
esas heridas que presiento en torno,
como luces lejanas, en la noche
de este dolor sin nombre que yo nombro...
...porque siento que Dios, como una mano,
me ha puesto su Ternura sobre el hombro...


Und Jesus trat ans Tor und sah
mit tiefem Aug dem Treiben zu ...
Und plötzlich übermannte ihn
ein dunkles, schluchzendes Gefühl.


Ströme, milde Frühlingsluft
In das Haus hinein,
Ströme, milder Frühlingsstrahl
Auch ins Herz hinein. –


Ma, lasso, odo un sospir ch'uscendo fore,
mentr'io del nostro mal teco raggiono,
reca novella che sei vinta e presa.


كلُّ سَعدٍ يُبنى عَلى شَقوَةِ الغَي
رِ فَهذي شَريعَةُ الأَيّامِ
أُنظُرِ الشَمسَ كَيفَ صارَت نَهاراً
حينَ وارَت نِصف الوَرى في الظَلامِ


I magri ingrassa, e le grasse persone
ristora a parte a parte, rinfrescando
lor, con gran gioia, il fegato e 'l polmone.


To jaro snivé, neprocitlé ještě,
kdy stařec teskně věsí hlavu šedou
a mní, že nedočká se, nedočká...
když na okénko klepou kapky deště,
jenž kypří zemi syrou, mrtvě hnědou
a halí svět jak rouška heboučká.


Durante años me tuve
por gilipollas —opinión compartida por algunos de mis conocidos—
porque prestaba, y por tanto perdía, los mejores libros de mi biblioteca.
Así al pronto recuerdo «El halcón maltés», «El perfume»
o «Las nieves del Kilimandjaro». Si me los devolvieran todos de pronto,
no sabía dónde ponerlos.
    Más tarde, manuales
de astrología e incluso libros serios me revelaron que mi
destino era recibir y transmitir información. Mi padre pensó
siempre, o al menos decía, que habíamos venido al mundo para
cumplir una misión, lo cual no le impidió ser un bon vivant
en la medida, claro está, de sus posibilidades.
    El hombre no suele ser lo
que él cree; el hombre está en sus actos. Quizá prestando
—y perdiendo— mis mejores libros yo estaba cumpliendo el antiguo mandato
de la sabiduría: «Que las acciones de cada uno le pertenezcan».
    Sé de otra posible
razón, excesivamente vanidosa: en alguna parte de mi tenebroso mundo
interior algo me dice que, de ser necesario, yo podría reescribir
«El perfume», «Las nieves del Kilimandjaro» o «El halcón maltés».
Con este pensamiento me consuelo de esas pérdidas.
    Por lo demás, eran
sólo libros. Papel, tinta de imprenta, polvo, aventuras y pensamientos
de otros, mientras la vida se escapaba entre los dedos. Tal vez la tontería,
bien pensado, haya sido pasarme la vida leyendo, y tendría que terminar
esta nota como la comencé.


Být prahne i ta muška lapená,
být prahne národ u vítězoslávě!
Své bytí bránit – hybně plamenná
to jiskra tvůrčí, z přírody to žár,
moc světovládná, v lásce vtělená,
v snech slávy, v nadšenosti světlém hávě,
všech činů vznik, všech věků vzlet i svár.


	Io non trovo persona che mi piaccia,
né che più mi contenti che costui:
mi paion tutti gli altri una cosaccia,


A netušeně přechází mi zrak,
zdroj těžkých slz mi po tváři se leje,
a jako bouří ustrašený pták
mé srdce v ňadrech třese se a chvěje;
jen člověk jsem, v němž zástup chyb se skryl,
v před kráčel jsem a vždy jsem s lidem byl.


i̇kiz çıkmıştır o tanrı elindemi̇safi̇r adam


Jde po Národní třídě. Je si jist
svou výtečností. Pýchou plá mu zrak.
Čelnému muži poslal anonymní list,
kde vynadal mu jako Podskalák.


Vzírá k tobě lidstvo zřejmě, tejně,
Pokoj hledá ten v tvém úsvitě,
Onen želí k tobě hlasitě,
A ten v zář tvou hledí beznadějně.


Na skále tam na Makově sedí,
kalným okem po Slovensku hledí
a na srdce tlačí ruce obě:
„Dochoval jsem, Slovači, ho tobě!“


Oh ! dit-elle, que je te cingle
De baisers, pour ces souliers-là !
Ils sont plus pointus qu'une épingle.
Ainsi folâtre Dalila,


active Streams, where-e'er your Waters flow,
Let distant Climes and furthest Nations know,
What Ye from  and  have been taught,
How  Commanded, and how  Fought.


Es kam der Hochzeitsmorgen,
Zur Kirche schritt das Paar,
Schön-Margret saß am Fenster
Und strählte ihr blondes Haar.


Ach bau'/ Clorinda/ nicht
Auff blosse Zuversicht!
Das Hoffen betrieget/
Die Zuversicht lieget/
Ihr theures Versprechen
Pflegt Clotho 10 zu brechen/
Der Tod betrieget offt/
Kommt still und unverhofft.


Holdseligstes Geschlecht an Treffligkeit und Sinnen/
Wen hast du nicht bißher zu deinem Dienst bewegt?
Es hat sich West und Ost und Nord und Sud erregt/
Und deine Gunst gesucht durch Liebe zu gewinnen.
Vor dir lag Kunst und Schwerdt/ du zwangest das Beginnen
Der Reisenden zu stehn/ der Handel ward gelegt/
So bald man um dich ward/ der nicht zu ruhen pflegt/
Die Riesen werden nun auch deiner Schönheit innen.
Einer aus der allzeit rauhen Wolck und Himmel-Stürmer Schaar
Suchet deiner Schönsten eine die durch ihrer Sternen Paar
Sein nie gezwungen Hertz verändert und verkehret/
Er vergisst der Riesen Sitten/ er wil mehr denn Menschlich seyn/
Er verwirfft die wilden Speisen/ unsre Nahrung geht ihm ein/
Er wil die Beckerin/ dieweil er Brodt begehret.


Was hab ich noch? Mein Vater ist dahin!
Du folgst ihm nach, und wäre nicht noch Doris,
Nebst meinem Sohn, so brächte mich der Gram
Zu euch, ihr nie genug gepriesnen Beyde.
Nun leb ich grämend; doch, mein Freund, ich weih
Mein gantzes Leben deinem Ruhm.
Die Tugend will, ich soll die strafen,
Die dich aus Neid und Blindheit schmähen.


جف روض المنى وشح الربيع
وسقت مصرع الهزار الدموع
صوح الزهر في الربيع وأمضى
صامتا يومه الحمام السجوع
ولقد راعني رزايا توالت
والرزايا إذا توالت تروع
وهمي الدمع للأسى دافقا من
كل عين كأنها ينبوع
لم يبين لي إلا فساد وكون
ونتاج وفر وموت ذريع
ورأيت الأيام تأكل من أع
مارنا في الحياة وهي تجوع
رب جيل يردي فتوطأ بالأق
دام منه جماجم وضلوع
وكأن الأرض التي هي وارت
كل هذي الأموات قبر وسيع
وكأن السماء قبة دير
وكأن النجوم فيها شموع
وكأني وراء سود المنايا
حمل يتبع الذئاب وديع
لا تعول على الأزاهر تزكو
فهي من بعد ما تضوع تضيع
ما لأفنان الدوح يرجى سلام
من رياح تخر منها الجذوع
ليس تروى أرض بها ظمأ يل
ذع إلا إذا سقاها النجيع
كلما شاعدت المقابر حولي
أخذتني مهابة وخشوع
ليس للقادمين فيها بقاء
ليس للذاهبين منا رجوع
وكأن الحياة بين الخلايا
في جميع الأجساد برق لموع
إنها ينبوع إذا جف في الشي
خ فقد روى اليافع الينبوع
من شقاء الإنسان أن المنايا
قاسيت ما إن إليها شفيع
يبتغي الموت كل يوم صريعا
وعلى الذئب لا يعز القطيع
وتريد السماء منا شهيدا
أو جريحا يسيل منه النجيع
نحن في حرب تدرك الفوز فيها
أرحل تحتها يئن الصريع
إنما الناس في الحياة غلاب
خادع في اللقاء أو مخدوع
إن شر السلاح في عصرنا النا
ر فما إن تقيك منها الدروع
ولعل الأيام تأمر بالسل
م ولكن هناك من لا يطيع
ما انتظاري لفجر ليل بهيم
لم يكن مر منه إلا هزيع
بقيت من دنيا الألى فرغوا من
ها قبور يطول فيها الهجوع
أمكان وليس فيه أمان
وزمان وليس فيه ربيع
عل في جانب من الكون أرضا
ليس فيها كراهة وولوع
ما أفاد الصقر المحلق في الجو
مدلا أن الفضاء وسيع
ولقد هون الحمام على النا
س وقد عضهم شباه الشيوع
أيها القلب قد أثار عجابي
بعد ذاك النزاع هذا النزوع
يا نهار الآداب لست عسى العه
د ولا في ضحاك ذاك المتوع
حملت أمواج الأثير إلينا
نبأ منه الناس في الشرق ريعوا
قد هوى للجبين شاعر مصر
من علو فمصر ثكلى جزوع
بت ليلي لما نعوا حافظا لي
وكأني من حية ملسوع
أنا مهد إليك حافظ ما قل
ت فهل أنت في ثراك سميع
وإذا لم يرقك منه بياني
فاستمع ما تقول مني الدموع
أيها الثاوي في حفير وطيء
إن مجدا بنيته لرفيع
قد غرست القريض في أرض مصر
فسمت منه في العراق فروع
وخدمت الآداب فيها بصدق
مثلما يخدم الرياض الربيع
لا يجاريك في الخلود قريضي
كل ما فيك قلته سيضيع
لا أساويك في الخطى عند سيري
إنني ظالع وأنت ضليع
ليس بدعا إن أبنتك القوافي
فالذي نابها لعمري فجيع
قلدت أهل الغرب في الشعر ناس
وإذا الشعر أنفه مجدوع
ما دروا أن الشعر في كل أرض
هو من نفس أهلها منزوع
رب شعر له الملائك تعنو
وهي لله سجد وركوع
إن هذا الذي ألم بمصر
حدث فاجع وضرب وجيع
لم يكن فقد شاعر النيل إلا
كارثا من جراه ريع الجميع
ذاد عنها ذياد حر شجاع
وهو فيه بنفسه مدفوع
ما جنت أيديه ثمار المساعي
يوم مدت منهم إليها البوع
أيها الرافهون في أرض مصر
أيكم في النضال عنها القريع
كان يبغي الإصلاح بالشعر منه
وسواه يشري به ويبيع
كان يأبى إذ يخضعون وما إن
يستوي ذو جراءة وهلوع
شاعر وقاد القريحة مطبو
ع وما كل شاعر مطبوع
أدب رائع وخلق رضيّ
وحجى راجح وذهن سريع
إنما كلها العروبة ثكلى
وبمصر وبالعراق صدوع
يا دموعي كوني على النظم عوني
إنما حافظ هو الموضوع
أو دعوه قبرا من الأرض ضنكا
ما به شرفة ولا توسيع
شيعوه إلى التراب فأشجى
كل ذي قلب ذلك التشييع
شيعوه إلى مدينة موتى
دونهم في اللقاء سد منيع
شيعته أصحابه وذووه
وجموع وراءهن جموع
وكأن الضريح ربوة شعر
وكأن الأشياع طير وقوع
كل ما قد نثرته فجميل
كل ما قد نظمته فبديع
كلفوك الزلفى فلم تستطعها
ليتهم كلفوك ما تستطيع
طلبوا أن تطيعهم طاعة عم
ياء والحر شامس لا يطيع
طف بديوان حافظ واجن زهرا
فهو لا نافض ولا ممنوع
لهف نفسي على وضاءة نجم
ما له من بعد الأول طلوع
أقفرت منك بعد أن كنت تشدو
في ذراها منازل وربوع
قد أضاعوك غير أن الذي أظ
هرت من عبقرية لا يضيع
حان أن يدعوني المنون إليه
وسأعصي المنون لو أستطيع
ولعل الحمام ليس كما يز
عم ناس مبالغون يروع
اخضعي يا نفس فما لك فيما
أبرمته الأقدار إلا الخضوع
ستحيي الشمس المنيرة غيري
وسيرفض شملي المجموع


Quantas coisas do amor
P"ra ti guardei
Coisas simples como estar à espera
Manter o pão quente
Deixar o vinho abrir-se
Em mil sabores
Guardei-me das tentações
das sombras do desejo
das vozes
dos segredos


Nicht baue so viel drauf, wann du was gutes thust,
Gott thut das gut in dir: was du thust, das ist Wust.


I praská stožár, plachta stržena –
však maják nikde; hvězdy v hrůzný mrak
se skryly; lodník zří, jak tůň se již již
rozevírá – a k nebi pne svůj teskný zrak.


A všechen lid svůj přísahati na nich,
že odřekne se víry kacířské
do prvních hodin ranních.


Mädgen, hat sie sich geschminckt?
Ach, sie sey doch nicht so schöne,
Weil uns arme Bürger-Söhne
Sonst die Liebe gar umringt:
Und wo ihr die schöne Frage
Irgend in die Nase stinckt,
So verzeih sie, daß ich sage,
Mädgen, sie hat sich geschminckt.


E poi, pregando il figliuol d'Isione
il gran Teseo, suo amico caro,
Arcita fa fuor trarre di prigione;


De bezzeg aki Lillát
Elhagyta - ah, ha látnád, -
Elhagyta ám magát is!
El - s ah, talán örökre.


Však jelenu se nejspíše
– a proč ne? – asi zdálo,
že dosud světa radostí
přec vlastně užil málo –


Und sechs verbuhlte Weiber war'n
Hier an 'm Tisch beisamm',
Die hob'n enk in drei Sch**l zwickt
Und manchmal hot's halt oana glückt,
Daß zu an hundert kam.


Wil er Gefangne bringen ein,
Die dessen Zeugen sollen seyn,
Vnd nimmt (o Vorwitz hoch zu schelten!)
Die Schiltwach von den Haupt-Gezelten.


Und hellauf zuckt ein Lachen
Durch's wälsche Angesicht,
Sie spornet den Wallachen
Und weilet länger nicht.
Als wie ein Blitz geschwinde
Hinschießt sie durch's Gehölz,
Es bauschen sich die Winde
In der Schabrake Pelz.


With lovely mien Eugenia now appears,
The muse's pupil from her tenderest years;
Improving tasks her peaceful hours beguile,
The sister arts on all her labours smile,
And while the Nine their votary inspire,
"One dips the pencil, and one strings the lyre."
O may her life's clear current smoothly glide,
Unruffled by misfortune's boisterous tide!
So while the charmer leads her blameless days
With that content which she so well displays,
Her own Honoria we in her shall view,
And think her allegoric vision true.


"Tho' nature heaves these feeble groans,
" Without complaint I die.
"Yet one dear care my heart still owns,
" Still feels one tender tie.


浩荡湖山天际来
云屏九叠立崔嵬
花边小艇缘溪水
洞口茅亭倚树开


Rote Bäche wie Corall
springen auß der Seiten/
reine Bäche wie Crystall
silberhell sich breiten;
diß Corall und dieses Glaß
allen Vnflat waschen/
diß Rubin- diß Perlen-Naß
säubern Sünden-Aschen.


cusii in cà come dent in d'ona scattola,
colla donna sul fà d'on zoffreghett
che tacca e fa fioeu comè ona piattola:


Jindy, můj hochu, tu za mnou jsi spěl,
když jsi mne shledl, až v srdce se chvěl,
ale teď jináč – ó, těžký to žal!
svazek snad jiný již srdce tvé spjal. –““


Pero la catarata refulgente tiene prisa
por el agua eternamente amontonada.
¿Para llegar antes a dónde
en bullicio de protestas alocadas?
¿Para romper sus líquidas rodillas
con puntiagudas rocas encorvadas?
¿Para alejarse sin cesar del cielo
en su caída libre hacia la nada?
¿Para morir cansada entre peñascos,
entre vómitos de espumas afiladas?
¡Solo podrán calmarla en su delirio,
las largas manos de llanuras represadas!
Así pudiera descansar la catarata,
contenida de su vertical asombro,
sin sufrir eternamente despeñada.
¡Viniera un rayo de la luz más tarde
a apaciguar su eterna llamarada!
¡Viniera sin cesar, como testigo,
la caricia de una sombra de llanura apaciguada!
Así pudiera, tal vez, descansar la catarata,
defendida del viento y del torrente,
sin sufrir eternamente despeñada.


骏马如云击鞠驰
衣冠彷佛正隆时
向来北地夸豪俊
不省中原厌乱离


An den Bergeshängen springt er
Lustig hin im grünen Kleid;
In den hohen Lüften singt er,
Blumen streut er weit und breit.


Mir ist, ihr wollet Alle an mir rütteln,
Daß ich euch gebe, was ich nimmer kann –
Und mächtig zwingt's mich, euch von mir zu schütteln
Wie einen fremden, längst verhaßten Bann,


Uns exibem insólitos perfis
 de outra beleza
 maquilhada
 no mat
 ou
 do viés
 ou de frente
 perfeitos modelos de caveira
 desfilam sem nari


أَضَرَّ بِجِسمِيَ مَرُّ الدُهورِ
وَخانَ قِراعَ يَدي الأَكحَلُ
وَقَد كُنتُ أَشهَدُ عَينَ الحُروبِ
وَيَحمَرُّ في كَفِّيَ المُنضُلُ
وَرِثنا مِنَ المَجدِ أُكرومَةً
أَحَلَّ بِها الآخِرَ الأَوَّلُ


II


Quitósele al coturno la soleta,
y viéndose alcanzar, turbo el incesto,
vuelto en laurel su hermoso cuerpo honesto,
corona al capitán, premio al poeta.


远公说法有高台
一朵青莲云外开
台上久无狮子吼
野狐时复听经来


Ich summt' herum im Kreise,
Ich summte manche Weise:
Der König unterstützt die Kunst,
Heil Ihm, mir wird des Königs Gunst!


Sie neigte trinkend sich zum Horne
Und wurde jung vom goldnen Schaum;
Begeistert rief die schöne Norne:
»Es ist ein Traum und doch kein Traum!
So seid ihr Männer von den gleichen,
Die ich zusammen einst geführt,
Von jenen mut- und freudereichen,
Die da nicht wanken und nicht weichen,
Wo keck zu leben sich's gebührt?«


A pilný oráč čeká s touhou již,
by v kyprou zemi mohl pluh svůj vnořit,
a země, střásši zimní mdloby tíž,
též touží dětem svým chléb živný tvořit...


adiós!


Z Jindřichových chmurných očí
zablesklo se rudým ohněm,
jímž si proklestil duch cestu;
otevřel se – peklo vidět,
peklo vášní přitlumených,
sopky vášní vyhořelých,
oheň bez světla a dýmu.
Blesk ten platil Vladislavu;
měřily se obou zraky;
jeden šlehal bleskem, ohněm,
druhý pevně, klidně hleděl,
a tak jasně zíral v propast,
až to peklo otřáslo se,
trhlo sebou, hřmělo ústy:
„Vezmi čert si zlatý kroužek!
a však brachu, není konec,
zejtra budem’ dále hráti,
spravíme se – doufám jisté.“ –
Při tom tak se zasmál divě,
až se stěny otřásaly.
Jeden druha neporazil,
a však již si rozuměli:
nenávisti šlebná propast
na věky je rozdělila.


Para me amanhece
E não ter, à distância
de outro chão e outra luz,
esta carn Contemplo


Basta crer na Belez Ama-a no Cosmos, fora
de ti, e ama-a em ti mesm É a suprema pesquisa!
Busca- E esculpe teu ser, juntando, hora por hora,
à mente que concebe o escopro que realiz
Perguntas: — Onde o metro, a norma, a arte precisa
para rasgar no bloco a forma que se ignora?
— Quem ao leão deu o ardor com que os desertos pisa?
E quem à águia ensinou a ser do azul senhora?


Et Azzo, il suo fratel, lascierà erede
del dominio d'Ancona e di Pisauro,
d'ogni città che da Troento siede
tra il mare e l'Apenin fin all'Isauro,
e di grandezza d'animo e di fede,
e di virtù, miglior che gemme et auro:
che dona e tolle ogn'altro ben Fortuna;
sol in virtù non ha possanza alcuna.


Seht ihr es nahn gleich Ungewittern?
Der Donner hallt, es blitzt der Stahl,
Vom raschen Huf der Rosse zittern
Die Wälder und das stille Thal.
Mit hochgeschwungner Fackel leitet
Die Zwietracht das ergrimmte Heer,
Und an der Schwester Seite schreitet
Der Mord und zückt den blut'gen Speer.
Die Willkühr reißt sich los vom Zügel
Und stampft den Führer in den Staub;
Stahl ist die Brust, das Mitleid taub;
Hohnlachend schwingt der Tod die Flügel
Und überschattet seinen Raub.
Nichts Heil'ges kennt die Tigerhorde,
Der Gruß ist Tod, die Sünde Pflicht;
Das Schwert raucht von des Freundes Morde,
Der Bruder schont des Bruders nicht.
O Menschlichkeit, du schönste Blume,
Die in des Herzens Tiefen blüht,
Du welkst in deinem Heiligthume
Wo jetzt des Hasses Lava glüht.
Ach, deinen Schmuck, den Thau der Zähren,
Worin sich Lieb' und Lust verklären,
Entehrt Verzweiflung jetzt und Wuth;
Dein reiner Kelch, er träuft von Blut! –
Ach, wohl ist der beglückt zu preisen,
Der früh entrafft von Feindes Eisen
Noch ohne Schuld im Staube ruht! –


Co trvá tento svět, boj na něm vře,
v něm silný vítězí a slabý mře;
zem věčné mláda jest jen věčným bojem,
on ve svém níčení jest spolu žití zdrojem.


أَنا في أَوسَعِ عُذري
وَكَفى أَنَّكَ تَدري
لَم أَغِب عَنكَ اِختِياراً
إِنَّما ذاكَ لَأَمري
أَنا في أَسرٍ ثَقيلٍ
أَيُّ أَسرٍ أَيُّ أَسرِ
كُلَّما أَغضَيتُ عَنهُ
شَدَّ في سَحري وَنَحري
وَلَكَم أَهرُبُ مِنهُ
وَلَكم خَلفي يَجري
ما لَهُ شُغلٌ وَلا يَع
رِفُ إِلّا شُغلَ سِرّي
فَمَتى أَخلُصُ مِنهُ
وَمتى يا لَيتَ شِعري


Tak z naší roty padl prvý.
Vysoko držel svou korouhev!
Tak jsme jej našli. Zbrocený krví
lev!


Der Spiegel zeiget dir dein aͤuſſres Angeſicht:
Ach daß Er dir doch auch das jnnre zeiget nicht!


Mich soll kein Joch der Ehe binden,
ich bin ein Zögling der Natur,
ich will von jeder Blumenflur
für meine Locken Kränze winden,
bis meiner Jugend Rose bleicht,
das träge Alter mich beschleicht,
kein Bach mehr quillt, der Fluren wässert,
die lockichtes Gebüsch beschützt,
mein Pfeil nicht mehr die Nymphen ritzt,
und ihren Rosenmund vergrößert.


Glaube, glaube! nimm mir nicht den Segen,
daß ich Einen durch mich glücklich wisse!
Oh, es geht sich schwer auf meinen Wegen:
Schnee und Eis starrt von den Höh'n entgegen,
und im Abgrund gähnen Finsternisse!


Kuruc volt Szuhay, nyakas, mérges magyar:
Nála a szív bátor s vasgyuró volt a kar;
Szabadságot mormogott álmában is szája,
A kuruc-világban aligha volt párja.


Aus zu eklem Geschmack verbrannte Nauger Martialen.
Wirfst du das Silber hinweg, weil es nicht Gold ist? Pedant!


Že nesmrtností věnčí zásluhy?


Laß dich und alles stehn, was du verstehst und siehst,
Du siehst, daß Alles Gott in allem heist und ist.


Už, něžná trpitelko má,
se na má prsa nepřiviješ,
už se mi, zlatá beruško,
v obrázky rakvičky své skryješ!


Mein verzeiht mir was ich thu,
Ach ich trau es euch nicht zu,
Nehmt den ungereimten Schertz,
Nur wohl auff mein liebstes Hertz.


Грезы весенние…
Чувства осенние…
— Надо о чем-то забытЖизнью мечтается…
Смертью карается…
— Все-таки хочется жить!
Трель соловьиная…
Песня совиная…
— Можешь ли душу согреть?
Что ты все в стороны
Смотришь? — «Там вороны…
Друг мой, сумей умереть…»
Октябрь
Петербург


لم أعبُرْ


Ach Gott, du Gott der Seligkeit,
In Jesus mir gewogen,
Du bist so nah, und ich so weit,
Ich komm', ich werd' gezogen.


Und voller Gram und Jammer
Dreht sich das Fräulein um:
»Du raubst mir meine Ehre,
Mein einzig Eigentum,


Keresztül, széjjel az én hátamat
Megszántották és megszaggatták szörnyen,
Vontanak rajtam nagy barázdákat,
Úgyhogy testemben semmi ép tag nincsen.


„Aj, tu Milodín spočívá,
Tu mne čeká v růžném lůžku:
O, cožť strašno sem to snila! –
Tu mne čeká Milodín
U růžovém věnci!


之子吟怀欲称情
故穿幽沼滀清泠
傥逢来客议深浅
但道渊源通北溟


Braune Perlen rinnen durch die erstorbenen Finger.
In der Stille
Tun sich eines Engels blaue Mohnaugen auf.


Und fast war ich ganz getröstet, als ich sah, daß man dies Spiel
Ohne Pfänderaustausch spielte; gleich begann beim süßen Ziel!
Allem Speck- und Schinkenschneiden und den geistigen Genüssen
Dieser Art dabei entsagte, und sich einzig hielt an's Küssen.


Diese graue Wolkenschar
Stieg aus einem Meer von Freuden;
Heute muß ich dafür leiden,
Daß ich gestern glücklich war.


um mínimo ente magnífico


Dijo el Caminante:
Un verso un Poema, es un minuto,
pero ya ves:
un verso es el minuto
que nos salva del mes.
Ahora bien, lo mejor sería
no escribir ni pensar,
sino poner un siglo en una obra buena
y no preocuparse más.
Patria, Amor, lo que quieran;
hacer por eso algo sin mentira,
sin palabra, sin adorno, sin ritmo,
pero, que adentro se le escuche latir.
Un gesto, un grito, un beso:
hacer eso
sin escribir nada,
ése sería el poema mejor,
y si hubiera dolor adentro,
hacer un llanto solo, sin tocar el dolor.
Pero ¿cómo haríamos un llanto
sin que se nos viera llorar?
¡Ah! ¡That is the question!
¡hacerse agua la boca y tragar sal!
Los ojos y el mar se comprenden:
son los únicos que hacen sal
sin generación espontánea
y sin química y sin llorar...
(¡Perdón, la Muerte también
tiene su salsa peculiar!)
No caigamos en confesiones,
que no estaríamos bien;
lo hermoso o lo espantoso
son golpes de luz
lo verdaderamente estúpido
es el sentido común.
Yo te quiero, Novia,
y te voy a querer todavía,
no entremos en confesiones
porque todo se acabaría.
No comentemos. Sería
cuento de nunca acabar;
usemos la flor exótica
y dejémonos comentar.
No hagamos versos:
sugestiónate un poco
y supón que esta hoja
está en blanco y no dice nada,
pero acuérdate de mis ojos,
y escribe tú sobre la página.
Nadie sabe lo que quiero,
pero quiero demasiado
y no sé quién me va a quitar
este inconveniente del costado.
Ni en mí mismo me sostengo
ni en ti... ¿cómo podría
si esto es como lirio de agua
y las raíces no se fijan?
¡Ay, cristales de la mañana,
cómo se me agarra la envidia
a esa mariposa rayada
que tiene una esperanza de un día!
¡Cuánto tiempo hace,
Señor, que espero,
hacer el poema
sin freno,
con todo mi dolor y toda mi rabia
y toda mi alegría
y decir esa palabra
que lo mejor que tiene es no decirla
esa palabra maravillosa,
tremenda, radiante, dulce, caníbal,
esa palabra insoportable
que no haya que hablarla para que se diga!
¡Ah, Señor de los cielos!,
en vez de entrar al Cielo
con una bata blanca y una rama de lirios,
qué bueno sería
morirse de pronto, llegar a los cielos
con un cigarrillo en los labios,
pero dejando al labio que cante
y abrir la puerta y decir: ¡Buenos días,
Señor Dios! ¡y seguir adelante!
Tienes tu huerto,
tu paraíso de poetas.
¡Bendita seas en él! ¡El verso
te inciense, te mirre y te dore,
siempre que seas!
Nunca me enseñaste tu huerto.
Nunca me dijiste: ¡Pasa,
aquí hay flores, yo tengo un huerto!
Ni te he probado de tus frutas
ni te he escuchado tus jilgueros.
Déjame pasar a tu lado
y sigue hermética. Déjame
con mi papel de caminante,
que yo te diré: ¡Buenos días,
Señora Diosa!... y seguiré adelante...
Dijo el loco... y siguió la marcha
por un camino sin caminante...


Ó přej, ať tužba dlouholetá
se zkonejší v tvém náručí!
ať každé poupě v srdci zkvetá
a každá struna zazvučí!
Vždyť jen v tvém oku se usmívá
sen mladosti mé ztracený,
a z duše tvé v mou duši splývá
křest poesie plamenný!


Widrig ist mir fürwahr der Wind, den die Orgel vergeudet,
Wenn aus der Pfeife gejagt, er nicht Getreide noch stäubt.


Here, as each season yields a different store,
Each season's stores in order ranged been;
Apples with cabbage-net y-cover'd o'er,
Galling full sore th' unmoney'd wight are seen;
And goose-b'rie clad in liv'ry red or green;
And here of lovely dye, the Cath'rine pear,
Fine pear! as lovely for thy juice, I ween:
O may no wight e'er penny-less come there,
Lest smit with ardent love he pine with hopeless care!


Und lauter Gräber um dich sehn,
Und zwischen Knochenhäusern gehn,
Einher auf Leichensteinen kriechen,
Und ihre Todtendüfte riechen.
Es möchten sich zu dir Gespenster wagen,
Den Kopf in blassen Händen tragen,
Und fürchterlich, im Mondenschein,
Mit ihrer stumpfen Stimme schreyn.
Es möchten Teufelchen, in schwarzgemahlten Kappen,
Um dich herum die Zähne klappen;
Du sähst, auf raschen Fledermäusen,
Sie prächtig durch die Lüfte reisen:
Du sähest Hexenmeister, Hexen,
Im Phaeton, bespannt mit Sechsen,
Den Donnerwolken sich befehlen,
Zum Kutscher einen Kobolt wählen,
Und Feuermänner, als Heyducken,
Aus großen Flammenaugen gucken;
Und endlich nickten dir, zur angenehmen Ruh,
Die halb entschlafnen Eulen zu.


تَرَكْتَ قلبي بغيرِ صبرٍ
فيك وعيني بغير نوم


jež pokorně rty své tiskly k dřevu,
kam přikován pněl Spasitel,
svá stigmata nabízeje bez úsměvu,
neb mrtev byl, když srdce otevřel,


kamkoli dosáhneš, prokletý krchove,
prohnilé desky a kostlivé spáry tvé
znásilňují a mučí;
pro dravce zbytnělé z krve a ze zlata
jsi zhanobila svou půdu i poupata,
jež marně pučí.


chtivě zaznělo z úst pacholíka.


Così per quel volubile elemento,
Consigliando al figliuol, Dedalo giva,
Solcando l'aria e navigando il vento,
Per entro un mar che non ha fondo o riva.


O du ewiges Gesichte!
O du Glanz der Herrlichkeit!
Ich versink vor Deinem Lichte,
Wenn michs noch so sehr erfreut.


Nač prý začal hýbat dávným řádem,
jemuž byli Židé uvykli?
Otrokům jest zase hlubším pádem
věc, již proti pánům podnikli.


Jetzt öffnet der See das grünspiegelnde Tor;
Gib acht, nun tauchen sie nieder!
Es schwankt eine lebende Treppe hervor,
Und – drunten schon summen die Lieder.
Hörst du?
Sie singen ihn unten zur Ruh.


Még kisebb hang, csengőbb, véknyabb
Lélekharang forma hangon
Így beszéle szaporázva:


Ma se schernendo nostra umanitade
lei schifasse il venir, sarei ben lieto
di trovar all'uscir chiuse le strade.


Ich sah Dich fiebernd, traurig, kalt,
Nach Neuem suchen, greifen,
Und sah Dich überdrüssig bald
Gefund'nes von Dir streifen.


前日慇勤话梦兰
兹晨喜气蔼门阑
鹏程万里男儿事
夙夜孜孜学孔颜


Když se v studu od nás oddálila,
Šeptám: zjev mi, bůže křídlaté!
Kdoby divná matrona ta byla?


Zwar von der Welt getrennt, in einer holden Wildnis
(Gleich dem beglückten Aufenthalt,
Wo Billeter mein Herz mir abgewonnen,
Wo deine Unschuld mich,


Bertram vyposlouchá pilně
Starce, děkuje mu,
Zatím pospíchá skrz kopce
K hradu zjevenému.


"Ah, why thus abandon'd to mourning and woe,
" Why thus, lonely Philomel, slows thy sad strain?
"For Spring shall return, and a lover bestow,
" And thy bosom no trace of dejection retain;
"Yet if pity inspire thee, ah, cease not thy lay,
" Mourn, sweetest complainer, man calls thee to mourn,
"O soothe him whose pleasures like thine pass away,
" Full swiftly they pass, but they never return.


Na vzpomínek skle pár jen kontur nahých,
víc vzdechů, slzí v srdce hudbu línou
dí zřetelně: Je líp, již děcko mříti!


Víno divy oučinkuje,
pudí stud i smyslů slepost,
věncem slávy korunuje
nevídanou v Čechách lepost.
„Já jsem světlo stvořil,
hrubství ducha zbořil,
na trůn vsadil krásu,
čest i moudrost zmořil,
zmrtvil vtipu řásu.


Hör' denn! Eine Brücke
Liegt von hier nicht weit,
Und darüber müssen
Wir in kurzer Zeit.


Vy sotva znáte záliv u Manily.
To, braši, představte si velkou kapsu
s uzounkým vchodem, vchod ten uzavřen je
ostrovů řadou, každý ostrov – pevnost,
zkad jícny děl jak duté oči lebek
se dívají a smělci smrtí hrozí.
A celý přístav uvnitř obtažen je
– jsouť Španělové od vždy zbožní páni –
růžencem tvrzí. V této velké kapse
je kapsa menší – záliv u Cavite.
Tam Španělsko má svoje arsenály
a růženec dvoj- až i trojnásobný.
V té menší kapse stálo loďstvo jejich
a – jak snad rozumíte – ochráněno
i přírodou i dovedností lidskou.


Ma nondimen per quello Iddio ti giuro
che 'l cielo e 'l mondo ugualmente governa,
e s'io non vegna nelle man del duro
Agamennon, che, se mia vita etterna
fosse come è mortal, tu puoi sicuro
viver, ch'a mio poter sarà interna
questa credenza, e 'n ogni atto servato
l'onor di quella che m'ha 'l cor piagato.


猩红染就锦苞肥
解映金袍与绣衣
几度醉吟芳树下
浑疑夜燎续朝晖


Dnes pan vrchní mrzut při obědě.
Zamračený v jedno místo hledě
hrubě se ni sousta nedotknul,
ani hospodyni nevytknul,
polévka že byla přesolena.
Darmo jemu hlavu na kolena
lichotivě starý Hektor klad’.
Jemu v mysli stále leží sad,
třešňová ta válka zatrolená.
Marné umění dnes příručího
v rozkládání vonné pečeně.
Marně také písař učeně
vykládá, co sen se namučí ho,
v noci, jenž se na dnešek mu zdál.
Nebožtík prý šafář před ním stál,
ukazuje v hrozné sluje černo.
Rázem ale ve tmě oheň vzplál,
a tré čísel zalesklo se v záři.
Roční on by na ně službu vsadil,
tenkráte by neušlo mu terno.
Jakýs nepříznivý ďas však shladil
s paměti mu cifry, které zřel.


زر مرةً ما أصبحك !
وابسط علي أجنحك
هيأت قلبي  فالتصق
تعرف أنت مطرحك
طريقك الورد فدس
وشوشني : لن يجرحك
سألت فيك الله يا معذبي أن يصلحك
إقلع حبيبي  أجرم الوشاح حين وشحك
واقعد معي
أبيع عمري كله كي أربحك


Itt volt tegnap Devecseri,
jaj de nagyon bevacsorált.


Dein theures Haus ist froh dabey
Und wird von allem Kummer frey,
Da heute wiederum dein Wiegenfest erschienen.
Auch deines Dieners treue Brust
Ergötzet sich bey solcher Lust,
Und will dich, großer Mann, durch diesen Wunsch bedienen.


Habt, ihr großen Götter! habet
Für den Trank, den ihr uns gabet,
Habet Dank!
O wie dampft er in die Nase!
O wie sprudelt er im Glase!
Welch ein Trank!


Wacht auf vom feigen Pfühl hochmüth'ger Lust,
Die Schlange Neid reißt von der warmen Brust.


Dicső barátom! már te ez új világ
Titkába fennyen jársz; de az én gyerek
Lelkem pehellyét még ama föld
Lanyha szerelme magáho’ szívja.
Engedj csak egyszer visszatekintenem,
Hadd nézzem, egy-két régi barátaim
És jó hazám mint tisztelik meg
Hólta után az igaz poétát.
Hozzánk ragyognak (bármi szemérmesen
Titkoljad) áldott orvosom! a csupán
Hasznot leső nép közt szokatlan
Tetteid. - Égre lobog fel a te
Jótéteményed lángja is, orvosi
Szerrel segitőm. - Árva szülötteim
Jó atyja! szíved érdemének
Tiszteletet tesz az égi tábor.
Mind! Mind! barátim! mind köszönöm nevem
Díszére célzó fáradozástokat!
Fénytársam! óh, máris haladják
Ennyi sok áldozatok reményem.
Nézd! síromat nézd! most koszorúzza fel
Egy hív barátném - Oszlop! Akármi légy
Bernárd hegyén a Nagy Vitéznek:
Nyert koszorúm gyönyörűbb tenállad.


أبدرُ تِمٍّ مُذْ تبدّا طالِعا
غادر في الشمس كسوفاً واقِعَا
أمْ خوْط بان قد تثنى يانِعاً
وافى عليه الطيرُ يشدو ساجعا
أم غادةٌ فتانة اللحظ لها
جيدٌ كجيدِ الريم يعطو لامِعا
خلاّبة الدّلِ بَرودٌ ثغرها
تحسب منه الصبح يبدو ساطعا
أمْ روضةٌ غناء حيّاها الحيا
وجادها الغيثُ مُريعاً هامعا
قد أطلعت للورد خداً أحمراً
وأضحكت للنوْرِ ثغراً ناصعا
أمْ بنتُ فكر زفها الودُّ لمن
راحَ بطيب الوصل منها طامعا
من نسج منطيق نسيج وحده
ظلّ بسحر القول يلفى صادعا
هو الذي قد نال فهمَا ثاقباً
وحاز من مولاه فضلاً بارعا
عين ولا كالعين من ذي مقلة
بل عين ملك سرَّ منا السامعا
ما زورة الحب وما نيل المني
مذ راح يهدي نحونا البدائعا
وافت بلُغْز فائق مستعذب
حططت من بهجته البراقعا
أبانَ لي عن حسن زهر ناضر
يهدي لنا في الصبح عَرْفاً ضائعاً
قد قام في الروض على ساق كما
قد راح بالأفياء منه قانعا
يطلعُ من أوراقه أهلةً
مخطفة أنصافها روائعا
كأنّما يريك حبَّ سنبل
من ذهب أصبح فيها طالعا
أعناقه صُعْرٌ ولكن قده
هيَّج باعتداله النوازعا
أذكرني أيامَ ملَّكَت الهوى
عِنان أفراسِ الصبا مسارعَا
حيث المنى دانية قطوفُها
والعيش أضحى للتهاني جامعا
والروض طلْق الوجه فينان الربى
يبدي لنا من وشيه صنائعا
يا حبَّذا الدرُّ فريداً جاءَني
منكم وكم شنَّفَ لي مسامعا
فرنَّح الأعطافَ مني وانثنى
فكري لما رامَ سميعاً طائعا
فهاكها ربعية الوشي وقد
حاكيت في الصدح بها السواجعا
وإِنْ خلا فكري يوماً وصفا
أردِّدُ السجع لكم مراجعا
واسلم ودم ما صافحت ريحُ الصَبا
غُصْناً عليه الطيرُ أمسى واقِعا


Tak stoupal v Alpy; měl svůj svrchník šedý –
jej historie zná – a horal snědý
ho vedl v divokou tu krajinu,
hoch sdílný, citlivý, jenž cestou prostince
pánovi líčil život v alpské dědince,
kde vyvolil si švarnou dívčinu.


O espanto abriu meu pensamento
Com idioma vindo do delírio,
Dos receios indefesos, dos louvores sem raízes,
No perdão oferecido sem razã
O espanto abriu meu pensamento
Na noite carregada de lamentos
Em linguagem universal
Fluindo do eco perdido
Com passos de presságio amanhecend
Corpos florindo na pele da terra
Acendendo vida nas rosas e nos vermes,
Aumentando a potência do limo,
Preparando a primavera nos campos,
Ventres irrigando secas raízes,
Cogumelos róseos crescendo
Na umidade das face
Coagulação de prantos na semente
Das constelações adivinhada
E no faminto inconsciente, o tempo
Sorvendo com fúria o seu sustento
No insondável silêncio de mim mesm
(Adalgisa Nery)


Verflucht sey Sorgen, Fleiß und Zeit,
Die ich der Welt verpfändet
Und auf den Dienst der Eitelkeit
So sinnlos angewendet,
Verflucht sey alle Wißenschaft,
Die nicht mit deiner Weißheit Kraft
Des Nechsten Heil gebeßert!


Ch'io non ò fata schuxa, o alchun sermone
Col qual inanci al Re de l'universo
Andare e' possa, se non per prexone.


Měsíci, vstávej, ospalý,
umyj se sněhem, nebuď líný.
Uvidíš, co jsme dostali!
Vlak osobní i nákladní
a lidi udělané z hlíny.


Bruder, gieb uns deine Hand
Unsrer Freundschaft Unterpfand!
Unser Bündnis zu erneuen,
Soll sich unser Bruder freuen!
Maurer, schenkt die Gläser voll!
Trinkt auf unsers Bruders Wohl!


Beglückt der Weise, der ein kluges Weib gefunden,
Die den genügenden Beruf darin empfunden,
Mit Sinnigkeit das Haupt des Sinnenden zu kränzen,
Den himmlisch Strebenden auch irdisch zu ergänzen,
Der Sorge vorzustehn des Hauses und der Zeit,
Daß seine Sorge sei nur Welt und Ewigkeit.


Dor güng dat eens bet vör Paris,
dor heww wi s' wedder lust;
dor langt wi to ok schäpelwis',
dat wir betahlt, nich must –
denn wi keem' nich as Marrudür.
mit üns güng all dat par Hunnür,
wi wull' ehr blot wat lihren,
se heet dat revanschieren.


Erniedrigt bis zur Knechtsgestalt,
Und doch der Größt im Herzen,
Erträgst du Spott, Schmach und Gewalt,
Voll Krankheit und voll Schmerzen.
Wir sahn dich, der Verheißung Ziel;
Doch da war nichts, das uns gefiel,
Und nicht Gestalt noch Schöne.
Vor dir, Herr, unsre Zuversicht,
Verbarg man selbst das Angesicht;
Dich schmähn des Bundes Söhne.


客窗翻遍竹炉香
楼外更声作许长
解事灯花相报似
拥炉儿女说荒唐


Cara benda che in van mi contendesti
Nera il candido sen d'Egeria mia,
Spoglia già gloriosa, or ne' dì mesti
De le gioie che fûr memoria pia:


Fromm, wie du, sind ihre Saiten:
Aber ach! was sing' ich dir?
Ernste Todtenglocken läuten;
Opferkerzen schimmern hier.


تَرَكتُ أَخِلّاءً كَثيراً ذَمَمتُهُم
وَلَكِن خَليلي لا أَذُمُّ اِبنَ صالِحِ
شَقَقتُ لَهُ صَدري مِنَ السِرِّ إِنَّهُ
خِزانَةُ سِرٍّ أَعجَزَت كُلَّ فاتِحِ


V ústrety hospodáři ohař pádil
a přidružil se tiše k svému pánu.
Po srsti hedvábné ho sedlák hladil
a zamyšleně vešel v domu bránu,
zahoukal přes dvůr k stáji: „Karle, hola!“
Pasáka poslal, sekáče ať svolá.


«Поди-ка, брат Андрей!
Куда ты там запал? Поди сюда, скореДа подивуйся дяде!
Торгуй по-моему, так будешь не в накладе»Так в лавке говорил племяннику Купец:
«Ты знаешь польского сукна конец,
Который у меня так долго залежался,
Затем, что он и стар, и подмочен, и гнил:
Ведь это я сукно за английское сбыл!
Вот, видишь, сей лишь час взял за него сотняжку:
Бог олушка послал»—
«Всё это, дядя, так», племянник отвечал:
«Да в олухи-то, я не знаю, кто попал:
Вглядись-ко: ты ведь взял фальшивую бумажку»Обманут! Обманул Купец: в том дива нет;
Но если кто на свет
Повыше лавок взглянет,—
Увидит, что и там на ту же стать идет;
Почти у всех во всем один расчет:
Кого кто лучше проведет,
И кто кого хитрей обмане


Ten tam šotek! A já bloudek,
místo vzdušných útvarů,
z nichž mi zbyly mlžné třásně,
fragment ledajaké básně,
která asi do puntíku
bude bita od kritiků –
proč jsem raděj’ z jeho spárů
nevydral si jiných darů:
sedmimílové snad boty,
abych utek’ z naší sloty,
neprůzračnou clonu k tělu
pro pohledy věřitelů,
Bruncvíkovo ostří líté,
jímž bych – však to všichni víte –
aneb aspoň zlata soudek,
k tomu bečku tolarů!


Smutno je mi ze všeho, ze všeho, ach, ze všeho,
jak by ani jinak u mě nikdy být už nemělo...


Sie loben den Schöpffer/ der ihnen das Leben/
Die fertige Zunge zu singen gegeben/
Die Lerche trieriret ihr tiretielier/
Es bincken die Fincken dem Buhlen auch hier.


Lessings Auge umfaßte zugleich die steigende Sonne
Und den schüchternsten Halm, den ihr bescheidenster Stral
Weckte im Schooße der Erde, und sind die Dichter der Deutschen
Ausgeartet, so sind's die, die sie richten, noch mehr.


Wie wird die Nacht so lüstern!
Wie blüht so reich der Wald!
In allen Wipfeln flüstern
Viel Stimmen mannigfalt.
Die Bächlein blinken und rauschen,
Die Blumen duften und glühn,
Die Marmorbilder lauschen
Hervor aus dunklem Grün.


Slyšel o těch bratřích divy,
pověst hřejnou jako plam.
„Tam je doma Kristus živý,“
řekl si a vešel tam.


مَهاريسُ أَشباهٌ كَأَنَّ رُؤوسَها
مَقابِرُ عادٍ جِلَّةُ البَكَراتِ
بِها تُتَّقى الأَضيافُ إِن كانَ صَوبُها
صَقيعاً عَلى الأَكنافِ وَالحَجَراتِ
وَما كانَ مِن أَوطانِها دَحلُ مِحجَنٍ
مَقاماً وَلا قَيقاءَةُ الخَبِراتِ
وَلَن تَحضُرَ الجَرعاءَ تَرعى ثُمامَها
وَلا تَرتَعي بِالدَوِّ مِن خَرِباتِ
وَلَكِن بِعُثمانِ البَسيطَةِ قَد تَرى
بِها بُدَّناً أَفخاذُها وَفُراتِ
وَقَد كانَ صَحراوا فُلَيجٍ لَها حِمىً
إِذا نَوَّرَ الجَرجارُ بِالكَدَراتِ
مَناعيشُ لِلمَولى الضَريكِ وَلا تُرى
عَلى الضَيفِ إِلّا باكِرَ الغَدَواتِ
إِذا اِغبَرَّ أَهلُ الشاءِ أَشرَقَ أَهلُها
وَكانَ لَها فَضلٌ مِنَ الأَدَواتِ


M aria
O ndulava
R eluzia
T ranscendia
A brangia a essência de "ser"


so langen Gang zu tun mit allen Steinen,
die schwerer wurden von des Königs Scheinen
und kalt von ihrer Angst. Sie ging und ging –


Proč v čilém rozruchu tvém žal ho troudí,
že ze všeho hned žal, hned lítost trže,
svár v srdci svém, vždy s tebou jen se soudí?


Štěstí záře, příteli, dnes
Svítí tobě, přátelství a
Lásky plamen vyjasňuje
Květné budoucnosti kraje!


Nie soll Dein Ruhm veralten!
Mit jedem neuen Lauf
Der Jahre blühe künftig
Dein Name schöner auf.


Né, perché manca paia ed imperfetta,
e da le fibre tenga il core escluso,
(forse strano portento, oltre il ver'uso)
resti ch'ella non sia vittima accetta.


Kein Vater deckt die Kinder
So treu des Abends zu,
Daß jedes ihr nicht minder
Denn er gewünschet ruh
Als, treue Gott, mich Du.


Komára zvážili:
zazněla chvála.
„Sláva mu!“ křičeli,
muzika hrála.


S chladného břehu děva hledíc
Do dálky, spatří vlny žhoucí
Na moři barevném, zaslechne
I zvuky krajem se nesoucí.


Láska rostla, a já musil
tajit dál své pocity,
proto stále hřmotnějšími
stávaly se pitky ty,
a já v nitru trápě se,
chodil dlouho po lese,
doufaje, že náhoda tě
na oči mi zanese.


Als sie unter euch gewandelt,
Spracht ihr manches schiefe Wort,
Ruhig doch hat sie gehandelt
Und gesegnet immerfort.


Wie flüchtig und veränderlich
Sind doch die menschlichen Gedancken?
Kein Halm, (wer wiederleget mich?)
Kan so geschwind und leichte wanken.
Zwar spricht ein Großmuthsvolles Blut:
Kein Unglück nimmt mir meinen Muth,
Ich will bey Glück- und Unglücks-Wellen;
Bey Sturm und Stoß; bey Sonnenschein
Beständig, unbeweglich seyn,
Und nie mein Angesicht verstellen.


Ma poi non posso, ciaschedun sia certo
ch'egli è assai maggiore il duol ch'io porto,
che 'l mio viso non monstra e ch'io non scrivo.


Was hast du denn? Hab ich dich so erschreckt?
Das war nicht recht von mir, ich sehs jetzt ein.
Hab dich, mein süsses Mädel nur geneckt,
ich leb doch noch: ich kneif dich ja ins Bein.


Při tomto světle matka moje čeká,
jí z dálky nečisté vše smutné zprávy,
jež o mně přijdou, v bdění neunaví,
jí nikdy nezavře se náruč měkká.


Она поступила, как Тоска!
Что броситься в пропасть ее побудило? Тоска,
О чем говорят серебристые пряди виска
У женщин нестарых, о чем подтверждает прическа,
Тоскующая уязвляющею сединой,
Такой неуместной и горестно-красноречивой…
Была ли несчастной — не зна Но только счастливой
Исканьем забвенья бросалась с горы ледяно


»Fluch dir, Fluch dir, unselig Gold,
Du Königskron' im Norden!
Wohl heiß ich Abel, doch um dich
Zum Kain bin ich worden.


Da kommen Wagen dir so vollgehäufet 1 ,
Wie Wagen, die das Erndtevolk regiert,
Wenns Weizen, den die Sonnenglut gereifet,
Mit Lobgesang ins frohe Dörfchen führt.


لا زالَ سَعدُكَ دائِماً
وَنُحورُ ضِدِّكَ دامِيَه
وَعَدوُّ مُلكِكَ هائِماً
وَسَحابُ جودِكَ هامِيَه
وَحَسودُ فَضلِكَ سائِماً
وَسُعودُ جَدِّكَ سامِيَه
وَالنَصرُ حَولَكَ حائِماً
وَصُدورُ ضِدِّكَ حامِيَه
مَولايَ إِن أَكُ واهِياً
وَنُجومُ سَعدي هاوِيَه
ما زِلتُ بَعدَكَ شائِماً
تِلكَ البُروقُ السامِيَه
أَغدو لِمَجدِكَ رائِماً
وَيَدُ النَدى لي رامِيَه


V ruce kříž a prst svůj na ústech,
nad vodami stojíš žití;
varuješ nás, řídíš srdce běh
v světa bouřném vlnobití.


虽有柴门长不关
片云高木共身闲
犹嫌住久人知处
见欲移居更上山


"I who the greatest fav'rite was
"Of all the feather'd race,
"Think, Stella think, the pain I feel,
"And pity my sad case. "


Usnula krajina celičká,
měsíc se pod plášť oblaku skryl,
políbil Venuši na víčka
a pil, tak dlouho pil – –
mně svítila jedna hvězdička.


Ecco l'ossa, ecco le carne,
ecco 'l core, ecco la vita:
o crudel, che vuo' tu farne?
Ecco l'anima smarrita:
perché innuovi mie ferita,
e del sangue mio se' ingorda?
Questa bella aspida sorda,
chi verrà che me la incanti?


献笑果不情
貌亲初不爱
谁言百年交
投分一倾盖


أَيُّها المُعرض الَّذي قَد جَفاني
فَفُؤادي في قَبضة الوَجد عاني
صارَ دَمعي يُسابق اللَفظ بِالشَكوى
وَيَحكيهِ رقة في البَيان
كَم عِتاب أُبديهِ حَتّى إِلى الكَأ
س وَأَعني بِهِ الَّذي قَد عَناني
بِلِسان مِن الدُموع فَصيح
أَرسَلتُهُ عَينان نَضّاخَتان
يَخجل الراح رقة فَلِهَذا
تَتوارى بِحلة الأُرجُوان
قَد بَراني جَور الهَوى وَزَماني
لَيسَ يَرثى فَما أَراهُ يَراني
أَفلا رَحمة لِصَبٍ يُقاسي
مِن صُروف الهَوى صُنوف الهَوان
لَيتَ شعري وَمَن تَمَنّى تَعنّى
وَمَحال لا شَكَ بَعض الأَماني
أَيَفيقُ الزَمان يَوماً مِن السُكر
وَإِن كانَ مُستَحيل الأَمان
فَأَرى ساعة مِن العَيش تَصفو
لِكَريم مِن عَربدات الزَمان


„Megvallatám az őrsöt: mind olyan, mint a vak:
Bejőni vagy kimenni senkit se láttanak;
De bár, teszem, kerülne egy-két gaz cimbora:
Ez-é nagy Átilának méltó boszú-tora?!


Du willst Vereinigung jenseits des Grabes? Du?
Und für gehabte Müh Respect und Dank dazu?
Ja, Dank! Du warst der Stock, der starr das Bäumchen bog,
Der Rosenstrauch, der sie, die Rose, auferzog,
Das Marterkreuz, an dem der Engel aufwärts flog.


Chiede da lui perdón nel mal commesso;
che altro da te non brama il Re benegno,
si non col suo morir salvi te stesso.


Dein heiliger Wille geschehe
Auf Erden, der unsere nicht;
Geheiliget werde dein Name,
Und komme dein Reich und das Licht.


Most az órák mutatói ventillátorok,
Jó földünk az óriási lenditőkerék,
Mely most minden kart-kereket szédületbe ránt.
Szándékaink - széles szíjjak -
Megölelik s úgy rohannak országút-iránt.


(Rio Grande, julho de 1867)


Lass mich den Unmuth, der mein Herz
In bangen Stunden oft zernaget,
In deine Brust ergiessen; denn der Schmerz
Wirkt schwächer, wenn man ihn fühlbaren Seelen klaget.


Wie viele Leiern klangen,
Wie viele Klingen sprangen
In Liebesstreit um sie
Sie selbst in frischer Jugend Glanz,
Sie fühlte sich so Leben ganz,
Dacht' an den Tod wohl nie!


هُوَ الجاعِلُ البيضَ القَواطِعَ وَالقَنا
كِعاماً لِأَفواهِ الثُغورِ الفَواغِرِ


Enfim à terra vai torre eminente,
E o forte vencedor leva consigo,
Vira ao estrondo a Pagã, e a Cristã gente,
E Garcia se vê em mortal perigo:
Que o Príncipe Aladino impaciente
Por socorrer, e por vingar o amigo,
Sobre ele vai vibrando a ardente espada;
Mas Coutinho se opõe à morte irada.


Dnes místo veršů slaďounkých
vyletí samé žahavky
a všeho druhu kopřivy –
Jen, pro boha, ne hluchavky.


By, jak to duní a se valí,
jak dálné vody a jak hrom,
můj vlastní žal byl dětsky malý
a roztál posléz v huku tom.


Ty, drahý Mistře, po svůj život celý
jsi nadšeným byl pěvcem svobody
a spravedlnosti i k nepříteli,
chtěl’s rovnost mezi všemi národy;
a proto chceme tuto na pomezí
Tvůj vztyčit pomník, cizincům by hned,
jak na ně vkročí,
tu padl v oči
ten zákon, který nám už v krvi vězí:
že národům všem stejně patří svět!


Ersteigend erst des Markusturms Terrassen,
Vermag ich vorwärts mit dem Blick zu dringen,
Und aus den Wundern, welche mich umringen,
Entsteht ein Bild, es teilen sich die Massen.


Si en parte alguna puedo estar seguro
en ti no me hallará daño tan fiero,
o no veré quizá el mal de que muero
faltándome la luz deste aire puro


Oba v tepu srdcí,
oba v žáru žil,
v jasu oba očí,
jeden zde jest cíl.


Průsvitem svých víček vidí
za mořem tam růžné ráje,
tam je někde země štěstí,
tam se lidé usmívají,
tam jest jeho drahá máti
s polibky a kolébáním,
s mlékem sladkým, s chlebem bílým,
tam lze hladu zapomnít.


Sieger des Empörenden, sich
Auch dem umschattenden Thale, der Todesruh,
Und verwarf Dich, Satan, Du Verkläger,
Der sie Tage vor dem Thron,


Treses


Tán e népnek majdan a sasokkal
A magasba szárnyal gondolatja,
S a szabadság viharos érzése
Hideg keblét még egyszer áthatja.


Vois, plus belle que le puéril Adonis,
Mourir Adonéa dans un linceul de lys.


Ma de' destrier', con qual furor non dico,
inverso Santa Croce va Scorzone,
così dall'altra parte Falsamico,
ch'al suo signor dà gran riputazione
e anche al sangue di Chiarmonte antico;
e mentre che venìa con quel ronzione,
gittò Giovenco scosto dieci braccia:
come un ser margotto in terra il caccia.