Perché vo' siate certo ch'i' non sia
di me uscito, né cotto dal vino,
e siate chiar' che la ragione è mia,
ch'i' sono el Grasso e non son Calandrino;
quel pazzo di Matteo, ch' è nella via,
m'ha pur picchiato l'uscio a suo dimino
dicendo ch'è 'l padrone, e col suo dire
crede ch'i 'l creda e che gli voglia aprire. -


层澜叠浪势轰雷
怒雨号风涌雪堆
半夜四天云墨黑
恍疑白马闯江来


坟草年年一度青
梅花无主自飘零
定知魂在梅花上
唯有春风唤得醒


Et quand dans ma couchette, enfant faible et malade,
Ma mère me voyait tendre, avec un soupir,
Mes deux mains vers Jésus, avant de m'endormir,
Pour l'embrasser ainsi qu'un petit camarade.


Er wurde von den Franzosen einige Zeit »Restaurateur de la liberté« genant.


عشْ يا وليّ الوقت تنعش في الورَى
حالي الضَّعيف وكلّ حال مؤمل
وفديت خطّك في الرقاع مجاوباً
بالجودِ فهو حقيقة خط الولي


Auferstandne Stadt der Heiden,
Sei gegrüßt, Ersehnte du!
Heut noch heiter wie beim Scheiden
Lachst du deiner Sonne zu.


Trochee trips from long to short.


Vêr Pampalona presero sua via
il conte Orlando e sua magna brigata.
Quando nel campo certo si sentia
che Orlando avea quella città pigliata,
grande allegreza ciascuno facia
e per il campo si fe' gran sonata,
dicendo tutti quanti a tondo a tondo:
— Orlando è pure il fior di tutto il mondo. —


Po moři širém, dalekém pluli jsme stále dál a dál...


Na šíjích černých perel šňůry
se vzduly rejů od vichřic.
A zpět když klesly, noční můry,
ty rány bolely zas víc.


Ma come quei ch'era di grande ardire
e di gran cuor, con seco stesso prese,
s'el ne dovesse per certo morire,
poi quivi era venuto, l'aspre offese,
ch'Amore gli facea per lei sentire,
di dimostrarle, e sì come s'accese
prima di lei; e postosi a sedere,
di lungi assai si fece al suo volere.


"The mighty Power that form'd the Mind
" One Mould for every Two design'd,
"And bless'd the New-born Pair:
" This be a Match for This, he said,
"Then down he sent the Souls he made
" To seek them Bodies here:


Fája sürű, mint a kalitka,
Csakhogy a termés rajta ritka;
Itt-ott egy rosz csilleng fityeg -
De annak aztán egy szem híja sincs,
Nem igen kellett senkinek!


Virtuous and vicious ev'ry man must be,
Few in th' Extreme, but all in the Degree:
The Rogue and Fool by fits is fair and wise,
And ev'n the best by fits what they despise,
'Tis but by  we follow Good or Ill,
For, Vice or Virtue,  directs it still;
Each Individual seeks a sev'ral goal:
But HEAV'N'S great view is  and that the WHOLE:
That counter-works each Folly and Caprice;
That disappoints th' Effect of ev'ry Vice:
That, happy Frailties to all ranks apply'd,
Shame to the Virgin, to the Matron Pride,
Fear to the Statesman, Rashness to the Chief,
To Kings Presumption, and to Crowds Belief.
That, Virtue's Ends from Vanity can raise,
Which seeks no int'rest, no reward but Praise;
And build on Wants, and on Defects of mind,
The Joy, the Peace, the Glory of Mankind.


Rok a den až budu v hrobě,
Lomikara pozvi k sobě,


O rette, Geliebte, rette!
Hör' meinen verzweifelnden Schrei!
Nicht schreckt sie die heilige Stätte,
Sie schließen um mich ihre Kette,
O hilf, o steh' mir bei!


Qual sì cruda pietà la falce tolse
di mano a Morte allor, che, sì superba,
a meter venne la mia vita in erba,
che il nero piè, scornata, in dietro volse?


A já hodím bukvicí
po své žínce mlčící,
tuším, že se zakaboní,
ale přece hodím po ní,
líčko hněvem zruměněné
zlíbám: na hněv zapomene.


„Že s vámi tančit budu? Nemohla jsem vědět,
i bála jsem se, víte, že zůstanu sedět.“


Outrora, quando fui outro, eram castelos e cavaleiros
(Ilustrações, talvez, de qualquer livro de infância),
Outrora, quando fui verdadeiro ao meu sonho,
Eram grandes paisagens do Norte, explícitas de neve,
Eram grandes palmares do Sul, opulentos de verde
Outror
Ao lado, acompanhamento banalmente sinistro,
O tic-tac estalado das máquinas de escreve
Temos todos duas vidas:
A verdadeira, que é a que sonhamos na infância,
E que continuamos sonhando, adultos num substrato de névoa;
A falsa, que é a que vivemos em convivência com outros,
Que é a prática, a útil,
Aquela em que acabam por nos meter num caixã
Na outra não há caixões, nem mortes,
Há só ilustrações de infância:
Grandes livros coloridos, para ver mas não ler;
Grandes páginas de cores para recordar mais tard
Na outra somos nós,
Na outra vivemos;
Nesta morremos, que é o que viver quer dizer;
Neste momento, pela náusea, vivo na outr
Mas ao lado, acompanhamento banalmente sinistr
Ergue a voz o tic-tac estalado das máquinas de escreve


Podal ruku bílou,
na koníčka sedá,
ke Drahouši hradu
hvozdem cestu hledá. –


Estatua es numerosa, bocal Pira
este culto volumen (Caminante)
de aquel heroico Joven, semejante
al que aun la Tracia su memoria admira


ترفُقاً يا أَبا يَحيى ومن ظفرت
كَفي بِهِ فَدَعاني فَضلُهُ ظافِرْ
إِن حالَ ما بَينَنا رَيحانُنا الناظِر
فَناظرُ القَلبِ حَقا نَحوَكُم ناظِرْ
أَحمي مَكانَك مِن قَلبي وَأمنعُه
كَما حَمى الحاجِبُ الإِسلامَ بِالباتِرْ


V kterýsi den – snad slyšel’s právě hrana,
klinikou prošed běd všech bezduchou,
snad náhle zjitřená zas krvácela rána –
tys náhle pocítil, že rosteš předtuchou!


L'âme du malheureux sort de sa léthargie ;
Son front pâle retrouve un rayon de gaîté,
Sa prunelle mourante un reste d'énergie ;
Il sourit oublieux de la réalité.


No siento ¡oh muerte! que a mi espalda vienes,
que es el morir común a los mortales,
el límite más cierto de los males,
y el principio más cierto de los bienes;


So unergründlich ist das Meer von Glanze,
Das leuchtend wogt in Deiner Reize Borden,
Daß mein Gesang ein kühner Segler worden
Auf Deiner Glieder üpp'gem Wellentanze.


Eo, pensando la mia gran malvagia,
e la gran fede in lei dolce e pietosa,
sì piansi di pietà. per fede mia;


Magára? - Nem, magadra nem maradsz.
E keserves, magános magyar út,
E legrögösebb út
Kálváriákon kanyarodik át.
De ott állanak egy-egy állomásán
A Martinuzzik, Széchenyik, Tiszák.
Kiket a vak párt-düh nem állhatott,
S való mivoltukban csak az idő,
És a különbek lelke láthatott.


Ite, cari, odorosi, aspri nimici,
a coprir quelle man di perla pura
con l'onorata molle scorza e dura,
che farà tosto gli occhi miei mendici.


teď, když se člověk k žití vrátil
a kolem hledí nesměle
a poslední, več ještě věřil,
zří ochromené, zbabělé,


Tobě však, jenž se mnou jdeš,
nebudiž to líto,
že jsi vlídným shovíváním
zbudil písně tyto.


Gedenke doch,
Wie herrlich hoch
Er über alle Jammer dich geführet!
Der Engel Heer
Ist selbst nicht mehr
Als eben du mit Seligkeit gezieret.


Vergnüglicher ist der Mißverstand,
Dem Troß und seinem Geschwister;
Im Blödsinn reichen sich lächelnd die Hand
Herr Leichtfuß und Herr Philister.


Quando vide scoprire alla marina
molti navigli, e tutti alla sua volta
con quei ne vien l ingiuriata Alcina
e di sua gente molto v ha raccolta
per porre il stato, e se stessa in ruina
o racquistar la cara cosa tolta
e bene è Amor di cio cagion non leve
ma l ingiuria assai piu , che ne riceve


V dálce obrys lesů dříme,
přes pruhy polí zelených kývá;
půjdeme – dusno opustíme –
kde volně se dýše, kde se zpívá;
starý je kout náš! tmavý! nevidíme!


O Vaterland! Mein Vaterland!
Du heil'ges, das mir Gott gegeben!
Sei alles eitel, alles Tand,
Mein Name nichts und nichts mein Leben –
Du wirst Jahrtausende durchblühn
In deutschen Treuen, deutschen Ehren:
Wir Kurze müssen hinnenziehn,
Doch Liebe wird unsterblich währen.


di quello amor di qual mi par che peta,
ahi lasso a me, convien ch'io rinnovelle
quel che 'l cor mi divora e mel divelle,
sì che parlar di lui farò con pieta.


Nimm denn die Wonne dir, nimm die Gewißheit mit liebendem Herzen,
Nimm den herrlichen Wahn, fürstliche Seele, denn hin!
Selig, welche bestanden und unbefleckt von der Schande
Hielten den heiligen Stolz, hielten den gläubigen Sinn!
Gott wird richten und hat gerichtet, der mächtige Walter,
Klinge, prophetischer Klang! Halle, verfliegendes Wort!


La noche se condensa en el contorno
del silencioso campo De retorno
hacia la casa va con lento paso


Когда на лаврах Мантинеи
Герой Эллады умирал
И сонм друзей, держа трофеи,
Страдальца ложе окружал,-
Мгновенный огнь одушевленья
Взор потухавший озариИ так, со взором убежденья,
Он окружавшим говорил:
«Друзья, не плачьте надо мною!
Недолговечен наш удел;
Блажен, кто жизни суетою
Еще измерить не успел,
Но кто за честь отчизны милой
Ее вовеки не щадил,
Разил врага,- и над могилой
Его незлобливо простил!
Да, я умру, и прах мой тленный
Пустынный вихорь разнесет,
Но счастье родины священной
Красою новой зацветет!»
Умолк… Друзья еще внимали…
И видел месяц золотой,
Как, наклонившися, рыдали
Они над урной роковоНо слава имени героя
Его потомству предала,
И этой славы, взятой с боя,
И смерть сама не отнялПронзен ядром в пылу сраженья,
Корнилов мертв в гробу лежит…
Но всей Руси благословенье
И в мир иной за ним летиЕще при грозном Наварине
Он украшеньем флота был;
Поборник правды и святыни,
Врагов отечества громил,
И Севастополь величавый
Надежней стен оберегал…
Но смерть поспорила со славой,
И верный сын России пал,
За славу, честь родного края,
Как древний Грек, он гордо пал,
И, все земное покидая,
Он имя родины призваНо у бессмертия порога
Он, верой пламенной горя,
Как христианин, вспомнил Бога,
Как верноподданный — царО, пусть же ангел светозарный
Твою могилу осенит
И гимн России благодарной
На ней немолчно зазвучит!


Vybojovat je slavné,
vybudovat však těžší,
železnou vůlí a nejsladší láskou,
jednomyslně než spojíš síly
po dnech, v nichž smyslů sta hřeší.


A první strom se mluvit jal:
Zde byla z rána chudá žena
Porodem dítka postížena;
A já jsem nemluvňátku dal
Drv na kolébku z mého kmena.


Duch svobody je rek, jenž právo hledá,
sběř lotrovská ho může křivdou štvát,
leč uvěznit a zabiti se nedá. –


Majesty Charley a Sir Louis
dlouhý čas pospolu tráví.
Ten Francouz, onen Angličan,
a oba nemají hlavy.


e assim andei a Dácia e a Trácia
e o Ponto Euxino e na montanha búlgara
à chama crepitante desse rastro
arderam calcanhares — e o vento
desmanchou em cinza a pulcra perna varonil:
não já sobre teu pé — sobre teu rastro
se lança o corpo divino


»Hatti«, fallt Greet em int Wort, »ik będ ębn ol Garden umn Märken,
Awer se's stumm as en Stock, se hett wul vundag' nicht ęrn Guden.«


Die Liebste fragt' mich, was ich liebe?
Dich lieb' ich und die Welt in dir,
Ich lieb' in dir des Schöpfers Liebe
Und seiner Schöpfung Zier an dir.


Die Augen wachten auf, das Herze schlief in Sorgen,
ich träumte wachend fort. Der zweifelhafte Morgen
verhieß ein trübes Licht. Matuta war zu rot


芒鞋记踏青犹软
野径萦纡雪尚馀
走笔锓珉增愧色
可无换谷一篇书


Herr Lessing gehört doch auf die Bank der Philosophen?


A részvét megkérdezte őt:
‘Ki vagy, nyomornak embere!
Kit sujtoló istenharag
Ily könyöretlen megvere?’


Und los der Kaisersorgen
So lieber heut als morgen.


Gran tempo io ho celato el mio gran foco
Sol per poter di tanti affanni uscire;
Hor vedo ben, che tu mi meni a gioco,
Et più non posso el mio dolor coprire.
Mai più el corpo mio troverà loco,
Ché constante fu troppo nel desire.
Però prego ciascun che occulto s'ama,
Riserbasi l'honore et poi la fama.


坐把南山翠作堆
故人别去重徘徊
同年交好情偏厚
时寄新吟慰客怀


»Wie schmückst du dich, Morgen, in bräutlicher Pracht!
Mir winkt, mich umhüllt schon die ängstliche Tracht.
Wie schön dir die Rosen im Angesicht glühn!
O weh, daß die meinen so frühe verblüh'n!«


Nedbá nic a dále vrtí
Na den Boha syna smrti.


Moji snové k tobě letli,
by v tvé duši znova zkvetli.


Das Maul lacht ihr von forne,
Gleich wie der Hund im Borne,
Und wie ein Bauer in der Stadt,
Wann er ein Eisen funden hat.


»Doch setze: Du würdest kein Greuel darum;
Ich trüge dich sorglich im Busen herum;
Da hörtest du immer, bei Nacht und bei Tag,
Für dich nur des Herzens entzückenden Schlag;


Wer aber lebt so wol alhie
Vnd nur in gutten Tagen?
Ein ander weiß von seiner Müh
Von meiner ich zu sagen,
Viel ist der Stern' am Himmels-Sal
Vnd viel der Meeres-Wellen,
Mehr aber ist der Menschen Qual
In mehr als tausent Fällen.


– Což, farská vrchnost naše, drazí lidé,
tu pohledat! Jak s člověkem on jedná,
jak pohovoří! Minulého ledna,
když stonala mi plavka, setkám se s ním,
– jdu pro felčara – na palouku lesním,
on, láry, fáry, doktora prý krávě
a poradil tak rozumně a právě,
že obrátil jsem, dal jí napit piva
a milá kráva do dneška je živa –


Tvou země sylnou ztvrzena je mocý,
Tvým kynutím den za šerou jde nocý;
A které stín a světlo věrně slouží,
Mhlu propasti jí daly za okrouží.
Jen slovos řek, y hned se změny dály:
Šla pole v důl a vzhůru pošly skály.


V oboře se daněk míhá,
jelen též parohatý,
za parna se chladě líhá
v bažině vepř zubatý.


Ja! ich hab
Ihn oft gesucht und ernstlich oft es mir
Versagt, doch wollt ich sein Gedächtnis ehren.


Wie Schoen, wie weiß ist Schne! O, biß die Sonne sticht;
Und Schoen hat alt und kranck auch leichtlich hingericht.


Car pour mordre à la grenade
Rouge des désirs ouverts,
Ils oublieraient la monade.
Le noumène et l'Univers.


Ne sírj, ne sírj! Ó, hagyd a múltat!
A lélek könnyei a porba hullnak;
Növényi táp lesz büszke véred,
Hogy lenne zöldebb,
A satnya földet
Termékenyíti szenvedélyed.


Nedbale roztržitý teď Václav starci naslouchal;
při větě poslední jemná se zamihnula červeň
tváří matně bledou, ramenem pokrčil mimovolně,
v úsměvu pak nuceném, leč vážným tónem opáčil:
„Krásoty různá jen zjevení jsou kvítka sasanky
i zraky půvabné; a stejně i ve květu vábném
leckdy se jen skrývá jak v pohledu nejspanilejším.
Pak skrušenému duchu svět vůkol o lásce nekáže,
tvář naň ledně krutá i z květné houštiny zírá.
Příroda bible pravá, jediná; však víra tu marně
podpory sobě hledá, svých důkazy tuch nadehvězdných;
jen chladný vědy zrak povolán to vykládati písmo,
jež záhad plno jest, run věčně nerozřešitelných;
čím pak hlouběji duch zpytavý v tuto bibli se hříží,
tím víc povětrná prchají fantasmata víry,
a proto nelze myslit s církví vědy družbu upřímnou.“


新笋箨半含
节下粉犹绿
指日南风来
吹作阶庭玉


Tak minul srpen, z letních bytů už
se stěhovati začli do Prahy,
a koncem září, kdy už bílé mhy
si uléhaly zvolna na Sychrov
a nastal déšť, jenž dlouho potrval –:
tu nevýslovně smutno bývalo
v té žloutnoucí a mrtvé oboře
a na procházkách v parku zámeckém,
kde rozmočeným blátem sychravý
a mrazný vítr s deštěm divě štval
a honil listí, sváté se stromů...


جمل ما لشرحها تفصيل
شرح ما نحن فيه أمرٌ يطول
جهلتها النفوس وهي صغار
ثمّ شبّت فأثبتتها العقول
وكذاك الفروع ينبتها الأص
ل ويمضي الجفاف فيها الأصول
كم ذممنا قوما فلمّا بلونا
غيرهم عاد فيهم التفضيل
وذممنا زماننا وهو خصبٌ
فأتى بعده زمان مهول


Tyto svoje náboženské
názory mám z vlastní hlavy.
Bázeň boží do výbavy
nepřibalily mi ženské.
Neslýchal jsem slova víry,
nýbrž dvakrát dvě jsou čtyry.


De, ha pendült az ideg kobozzán,
Néma lőn a felhői oroszlán,
Lábhegyen járt, csendesen és óva,
Bérci útán a hegyek zúgója.


Gott segne dich, junge Frau,
Und den säugenden Knaben
An deiner Brust!
Laß mich an der Felsenwand hier
In des Ulmbaums Schatten
Meine Bürde werfen,
Neben dir ausruhn.


Tamo počkám bez stesku a hněvu
v bezvětří svých halkyonských chvil
na soud o svém srdci, o svém zpěvu,
čas až prchne, jenž se zlobou spil,
vímť, že doba krásu nezachvátí;
z ní i mně se k usmíření vrátí
zlatá záře v hrobních květů pyl.


A gyászkövet kifordul, utána mint a fal,
Sápadtan és fehéren, beront egy őr s rivall:
«Mentsd meg magad s a mid van, kegyelmes asszonyom,
Elárult rőt diákod, a hűtlen Absolon!


Jsou podezřelí orlové,
milenci slunné výsoty,
když touží dolů, do prachu,
do ulic, rynků, za ploty,
když sobě steskne na horách
jich srdce zvolna ustydlé
po lidských očí údivu
a v zlaté kleci po bidle.


Nous serons si fourbus que nous regarderons,
Assis sur une chaise auprès de la fenêtre,
Dans un écrasement du corps et de tout l’être,
Avec des yeux battus, presque avec des yeux ronds,


لما جهلت من الحقيقة أمرها
وأقمت نفسك في مقام معلل
أثبت تبتغي حلا به
للمشكلات فكان أكبر مشكل


月堕沧浪西
门开树无影
此时归梦阑
立在梧桐井


إذا كنت ذا مجدٍ رفيعٍ فلا تهن
بكبر فربُّ الكبر سوف يهون
ولن عطفَ جودٍ إن هززت فإنهُ
على الهزِّ أعطاف الرماح تلين
فإن أعالي الدوح تهصرها الصّبا
فتخضع في عليائها وتدين


Schavv den menschen / den die Engel
Tieff gebogen betten an;
Schaw nun jhm die galgenschwengel/
Jhm die Schergen widerstahn.
Schimpfflich habens jhn gecrönet;
Zeugets jener dörnen hut:
Ernstlich habens jhn verhönet;
Zeugens jene streich/ vnd blut.


Což platna láska, jakou pak má cenu,
Když zasnoubení nemá za odměnu?
Tys krása: s jiným může ti květ kvést,
A jiný s tebou šťastný život vést.


قالوا الرحيل لخمسةٍ
تأتِي سِراعاً من جُمادَى
فأجبتهم إني أتّخذْ
تُ له البكا والحزنَ زادا
سبحان من قسم الهوى
بين الأحبَّة والبِعادا
وأعار للأجفان سُقْ
ماً تسترِقُّ به العِبادا
يا ويح مَنْ منع الفِرا
قُ جفونَ مقلتِه الرقادا


Believe me, I still can allow that thou'rt fair,
But not that no fair-one can with thee compare;
And though beauteous I own thee, yet still in thy face
I can now spy a fault, which I once thought a grace.


Eis a norma da sentença
Que no tribunal se observa;
— Pelo cálc’lo de Minerva
O lobo não mata lobo. —


Que, para se lograr seu pensamento,
Escondidas naquela torre tinha
As armas, que ali via, e bastimento,
Com tudo o mais, que a navegar convinha.
Porque o Céu o maior impedimento
Facilitava já com a vista minha;
Que tanto no valor nosso fiava,
Que só avisar-nos, para ser, bastava.


Tvé síly kamsi zakleté,
jež ztratila se v mlze té.


عايِن أَواخِرَ كائِنٍ بِأَوائِلٍ
إِنَّ الهِلالَ يُحَقُّ بِالإِبدارِ
وَاللَيلُ يُؤذِنُ بِالصَباحِ فَإِن تَرُم
فيهِ سُراكَ لِحاجَةٍ فَبِدارُ
أَرَجَوتَ أَن تُعطى اِختِيارَكَ وَالفَتى
يَغدو عالى شُمسٍ مِنَ الأَقدارِ
وَأَرى العَروسَ تَحَجَّبَت في خِدرِها
كَمُعَرَّسِ الآسادِ في الأَخدارِ
أَحسِن جِواراً لِلفَتاةِ وَعُدَّها
أُختَ السِماكِ عَلى دُنُوِّ الدارِ
كَتَجاورُ العَينَينِ لَن تَتَلاقَيا
وَحِجازُ بَينَهُما قَصيرُ جِدارِ
وَالحَيُّ دارٍ بِالَّذي هُوَ حّادِثٌ
وَلَهُ مِنَ الأَمَلِ المُضَلَّلِ دارِ
يَسعى الحَريصُ وَما القَضاءُ بِغافِلٍ
عَن رَبِّ إيرادٍ وَلا إِصدارِ
كَم نِعمَةٍ لِلَّهِ يَحسِبُها اِمرُؤٌ
بِالشَحطِ وَهِيَ قَريبَةُ المُزدارِ


Ouvrir les bras et, las d'attendre,
Sur le néant les refermer,
Mais encor, toujours les lui tendre,


Leengedi a harcos fegyverét,
lombot söpör az ón... Mindenki néz...
s némán bukik előre húsz vitéz.


Dí ona: Kdos čeká, kdos hřeší...
Kdy vzpomenete si zase?...
Mne galantnost vaše teší,
ba téměř láskou zdá se...


para Roberto Piva & Cláudio Willer


Ach, jak se tenkrát asi všechno sběhlo?
Po vískách, městech, člověk bez domova
prostičké duše burcoval a sváděl
k protestům proti mocným toho světa.


Der Vatter hat gezeüget
Den Sohn, der Sich geneiget
Uns armen Menschen zu.
Der stets bei Gott gewesen,
Komt jtz, daß wir genesen
Und finden Ewig Ruh'.


炼得丹砂顶渐红
养来驯狎不须笼
桐阴立转三更月
尚想声回碧落风


Tief ins Herz mir Feuerbrände
Werfen deine schönen Hände!
Zwischen Erd und Himmel kenn ich
Keine liebern Gegenstände:
Über diese könnten Dichter
Schreiben hunderttausend Bände!
Pfänder sind sie deiner Nähe,
Denen ich das Herz verpfände.
Wenn sie keusche Rosen pflücken
Längs der grünen Gartenwände,
Möcht ich selbst zur Rose werden,
Daß ich ihren Druck empfände!


Waltet nicht auch durch des Übels Reiche
Fürchterliche Sympathie?
Mit der Hölle buhlen unsre Laster,
Mit dem Himmel grollen sie.


Erlauchter Jüngling, tausendmal willkommen!
Die Boten, die wir jüngst nach dir gesandt,
Sie brachten erst nur ein Gewand von dir,
Daß unsre Sehnsucht sich ersättige,
Bis du uns selbst erschienest. Dies Gewand,
Wir trugen es umher, wir faßten's an,
Wir küßten es, gleich einem Heiligthum.
Und nun, Heil diesem Tag! erscheinst du selbst.
Laß jetzt mich deine Hand ergreifen, küssen,
Mit heißen Freudethränen sie benetzen!


Engedd Ámor! így folyni napjaim,
S im lantomat felszentelem nevednek,
Téged fognak csak zengni húrjaim.


Wie? er hat euch überfallen, als ihr friedlich vorüberzogt?


Die Frauen reichten sich stumm die Hand.
Sie hatten nie einander gesehn,
Doch Zwei, die zum selben Grabe gehn,
Die werden schnell einander verwandt.


Unmächtiger Sohn der Stunde,
Das ist der Zeiten Lauf.
Laß ruhn, laß ruhn die Toten,
Du weckst sie mit Klagen nicht auf.


Amor


Wir Menschen sind lebendig tod,
Wenn wir in Sünden wallen:
Wir stehen in der Seelennoht,
Bis daß wir sicher fallen.
Wir leben hin ohn Sorg und Scheu,
Gedenken spat deß Höchsten Treu,
So schwebet ob uns allen.


Die Tränen, welche du bei unsers Herren Füßen
Die nasse Magdalen so häufig siehst vergießen,
Sind ihr zerschmolznes Herz. Dies kränket sie allein,
Daß nicht ihr Seel und Leib ganz sollen Tränen sein.


Trotz jedem Ausland, stürmet Begeisterung
In deutschen Seelen. Barden, ihr zeuget es,
Die ihr von Sarons Palmen, und von
Heimischen Eichen euch Kränze wandet.


一苇浮江双履归
花开震旦共传衣
本来心印无文字
画到卢能足是非


Pakli zase smutný děsný sen
Libosti a radosti jen znamená,
Tedy v srdci již jsem potěšen:


Tanto se contagió mi vida toda
del grave encanto de tus ojos místicos,
que en vano espero para nuestra boda
alguna de las horas de pureza
en que se confortó mi gran tristeza
con los primeros panes eucarísticos.


У походной кухни лентой —
Разбитная солдатнОтогнув подол брезента,
Кашевар поит коня…
В крышке гречневая каша,
В котелке дымятся щНебо — синенькая чаша,
Над лозой гудят хрущСдунешь к краю лист лавровый,
Круглый перец сплюнешь вбок,
Откроишь ломоть здоровый,
Ешь и смотришь на востоСпать? Не клонит… Лучше к речке —
Гимнастерку простиратСолнце пышет, как из печкЗа прудом темнеет гатЖелтых тел густая каша,
Копошась, гудит в воде…
Ротный шут, ефрейтор Яша,
Рака прячет в бородА у рощицы тенистой
Сел четвертый взвод в кружоРусской песней голосистой
Захлебнулся бережоСолнце выше, песня лише:
«Таракан мой, таракан!»
А басы ворчат все тише:
«Заполз Дуне в сарафан…»


Ze vrat jinoch vyletěl jak střela,
děravých bot zapomenuv zcela.
„Prosím, slečno,“ – koktá – „račte vzíti
tento deštník –“ Oči se mu svítí.
Deštník vzala děvulenka milá,
usmála se vděčně, uklonila
a již odkvapila k družce svojí.
Jinoch všecek ztrnulý tu stojí,
hledí za ní, hledí, nedbá deště,
snad si myslí, že se vrátí ještě.
Vždyť on ji chtěl vyprovodit domů –
a hle, ona prchá – u sta hromů! –


Und eilt zu seiner Kathel
Und wünscht ihr gute Ruh, tralala.


Disperò sui tramonti, e su le aurore
sperò; sì che la via sempre riprese.
Vuoto era il frutto, ma soave il fiore.


Tu me asseveras, não erro,
Que, a favor do detrator,
Faltando o testa-de-ferro,
Há o Poder Moderador.


Veleslavné jest to poslyšení,
Když se hrne s věže dómové,
Jako s hory bystří proudové,
Stříbrozvukých zvonů hlaholení.


Lichterfelde. Blieb mein D-Zug stehn.
Und ich sah im Schnellzug vis-à-vis
Ein so blasses schönes Eisenbahnergesicht,
Wie ich fremdfern nie
Ein Gesicht so innig hab gesehn.


Amott egy agg cserfa zöldűl,
Tetejében vadgalamb űl,
Ott űl, ott űl s oly búsan szól,
Hogy a levél hull az ágról.


荫资嘉木当知本
水馀甘泉必究源
忆昔东昭分以后
相传瓜瓞世绵绵


Ligeras horas del ligero tiempo,
para mí perezosas y cansadas:
si no estáis en mi daño conjuradas,
parezcaos ya que es de acabarme tiempo.


Yet as I am, and as I may,
I must and will be thine,
Though all too little for thy self
Vouchsafing to be mine,
Sing lullaby, my little boy,
Sing lullaby, mine only joy!


Einsam lag ich auf der Haide
Wenn die Sonne untersank,
Und der dürre glüh'nde Boden
Gierig feuchte Nebel trank.


Minha Pátria, oh Brasil! tua grandeza
Por léguas mil imensa se dilata
Do Amazonas caudoso ao rico Prata,
Os dois irmãos sem par na redondeza:


Ich liebte dich, wie Engel Engel lieben,
Als herrscheten die goldnen Zeiten noch.
Zehn Jahre lang sah ich dich alle Tage,
Als wärs an jedem Tag das erstemahl.
Kamst du allein, mir, wie du pflagst, entgegen,
So sprang um dich ein Heer von Tugenden;
Und giengest du mit mir in weiten Wüsten,
So gieng gantz Worms zugleich, mein Bruder, mit.


Buď s Bohem! – žití dráhu klamnou
jsi skončila, – já zůstal zpět;
však mládí zavřelo se za mnou,
s ním celý uzamk se mi svět. – –


Und ob sie schon wolt wieder schwören,
als ob ihr mein verdruß sehr leid,
so soll mich doch kein neuer eid,
wie hoch und süß er auch, bethören.
»ein doppelt leichtfertiger fehl
ist allzeit bös für leib und seel.«


Én uram teremtőm
Ijesztenél rája;
Tedd szivére szívem
Csak egy minutára:


Blasse, nebelnde Schatten
Kommen und schwinden zurück
Und schauen mich an mit dem matten,
Dem todesstarren Blick.


Jen okamžik zůstali bez hnutí,
však krátký okamžik ten dostačil,
by polekané děvy uprchly
za hradby strmícího Děvína;
za nimi hromem brána zapadla,
a Vlasta vešla v zlatou svoji síň,
a rekové se k břehu vrátili...


Den Sternen schwingest du
Dein brausendes Gefieder zu,
Durch unsre gröbre Luft, die Werkstatt rother Blitze;
Und wo, wann Gott von seinem Sitze
Die Welt im Wetter schilt,
Sein ausgesandter Donner brüllt.


Que viene el viento, niña,
       que viene el viento,
con sus finas jaurías
       de galgos sueltos.
Refúgiate en el zoco
       de los portales
que es peligroso el viento
       por esas calles.
No temas por los rizos
       de tu peinado,
que lo que el viento quiere
       no está tan alto.
Lo que viene buscando
       —nadie lo duda—
es pasear su brazo
       por tu cintura.
El viento trae, niña,
       sus galgos sueltos.
Sujétate las faldas
       que viene el viento.


Holla hoch! Das war ein lustiges Fest –
Der Morgen ward mir weidlich durchnäßt,
Und die Stirne schwamm in Wonne:
Sie trug ja nun glänzende Lorbeerzier,
Und sie trug sie mit Würde, nicht bloß zum Pläsier –
Stolz leuchtete meine Sonne.


筑亭以樗名
平生无宦情
寥寥千载人
感慨闻风声


e non avrò già tanto a la mia vita,
o lasso me, ch'io ne faccia gran torsa,
dapoi che la ventura m'è sì scorsa
ch'andando per la via ogn'uom m'addita.


Aber vierzig Jahr dem Spiele
Holder Musenkunst geweiht,
Sind nur Flügel zu dem Ziele,
Teile einer Ewigkeit. –


Ici l'hiver précoce est déjà descendu,
Le linceul de la terre est partout étendu ;
Les vents roulent sur nous des collines de neige,
Oh ! béni soit le roc dont l'antre nous protège !
Car nous ne pourrions plus faire un pas sans péril
Hors de l'obscur abri qui cache notre exil.
On ne distingue plus les vallons de leurs cimes,
Les torrens de leurs bords, les pics de leurs abîmes ;
Le déluge a couvert d'un océan gelé
Les gorges, les sommets, et tout est nivelé,
Et les vents des frimas, labourant la surface,
Font changer chaque nuit les collines de place ;
La biche même tremble et ne nous quittant pas
Sur la plaine trompeuse hésite à faire un pas ;
L'arche par où ces monts touchent à la vallée
D'une énorme avalanche aujourd'hui s'est comblée.
Et comme dans une île inaccessible aux yeux
Nous tiendra renfermés jusqu'aux mois pluvieux.
Oh ! que j'aime ces mois où, comme cette terre,
En lui-même le cœur se chauffe et se resserre,
Et recueille sa sève en cette demi-mort
Pour couler au printemps plus abondant, plus fort !
Comme avec volupté l'âme qui s'y replie
S'enveloppe de paix et de mélancolie,
Mêle même au bonheur je ne sais quoi d'amer
Qui relève son goût comme un sel de la mer ;
Jouit de se sentir aimer, penser, et vivre
Pendant que tout frissonne et tout meurt sous le givre,
Et s'entoure à plaisir, dans ces jours sans soleil,
De rêves de son choix comme pour un sommeil !


Viele neue Weisen meynen,
Daß fast alle Cörperlein,
Ob sie gleich nicht helle scheinen,
Voller Feuer-Theilchen seyn,
Wenn die gnugsam kleinen Theile,
Nun in gnugsam schneller Eile,
(Sprechen sie) nur sind bewegt,
Wird unfehlbar Feur erregt.


My rovněž ne! My nikdy, nikdy ne!


Sebtében eddig irtam;
Két hóra nem kevés;
Most, ím, erőt vesz rajtam
A régi csüggedés.


Dá meia-noite na ermida,
Como o último ai de uma vid


Moje paní, moje paní,
Vy jste ke mně přišla s jarem,
jeden květ a jeden sladký
úsměv dala jste mi darem.


e terminò tornare in Runcisvalle,
ché non sapea s'Orlando fussi morto,
e volea le sue gente sotterralle.
E come e' fu in su la montagna scorto
che voleva calar giù nella valle,
Rinaldo, come astuto e molto accorto,
a Carlo disse: - Balugante viene:
io lo cognosco a' contrassegni bene.


Do zeleně sladká průrva blyští.
Staré lípy. Loubí. Nebe v kráse.
Z bílé skály potůček se prýští,
do zeleně sladká průrva blyští.
Žiji zase.


Da das Auge nie vom Sehen
Noch das Ohr vom Hören satt,
Müsset ihr denn nicht gestehen,
Daß, da Gott der Schöpfer hat
So unzählig viele Sachen
Auch im Wasser wollen machen,
Sein Geschöpf so mancherley,
Zu der Sinnen Lust nur sey?


Tu po pěšině v houšti postava se mihla,
a blíží se: Aj dívka, v šatu prostém,
leč jako sama víla hnutím, rostem, –
postava vnadyplná, vysoká i štíhlá.
A Hynek, než i tváře rozeznával tahy –
poznal ji! – City, jaké po tu chvíli
byl netušil, mu srdce opojily, –
projel ho nyní záchvěv taký milý, blahý,
jenž nenáležel více této zemi chladné...
Již před ní stál a v její oko hleděl,
jak dotud nedíval se v oko dívky žádné.
Ach, jak je krásná, posud nebyl věděl! – –


Da bist du wieder, wie zuvor,
Und was die Mutter einst entzückt,
Wodurch du der Gespielen Chor
Einst anspruchlos und still beglückt,
Das Alles ist noch einmal dein,
Von einem Wunderstral erhellt,
Gleichwie vom späten Mondenschein
Die rings in Schlaf begrabne Welt.


Eh bien, oubliez-nous, salons, flûte sylvestre !
Va, musique ! buffet, sers ton friand repas !
Luis, girandole ! punch, ruisselle ! joue, orchestre !
Ceux que vous oubliez ne vous oublieront pas.


Der nachts sich in die Wellen stürzte,
Nachdem er lang am Ufer hing,
Der künstlich selbst die Schlinge schürzte,
Darin sein Atem sich verfing:


Grida la voce orribile: - Non sia
lite tra voi: gli è ingiusto et inumano
ch'alla sorella il fratel morte dia,
o la sorella uccida il suo germano.
Tu, mio Ruggiero, e tu, Marfisa mia,
credete al mio parlar che non è vano:
in un medesimo utero d'un seme
foste concetti, e usciste al mondo insieme.


Tam z cárů natahovaly se proti nám
v ponurém přítmí zamlklého portálu
v té čtvrti starých feudálních sídel,
v těch místech plných melancholie a smutku
a v přitlumené záři omlžené svítilny.


„„Nadšených on pro svobodu vůdce!““


Au-dessus du bétail ahuri des humains
    Bondissaient en clarté les sauvages crinières
    Des mendiants d'azur le pied dans nos chemin
    Un noir vent sur leur marche éployé pour bannières
    La flagellait de froid tel jusque dans la chair,
    Qu'il y creusait aussi d'irritables ornière
    Toujours avec l'espoir de rencontrer la mer,
    Ils voyageaient sans pain, sans bâtons et sans urnes,
    Mordant au citron d'or de l'idéal ame
    La plupart râla dans les défilés nocturnes,
    S'enivrant du bonheur de voir couler son sang,
    O Mort le seul baiser aux bouches taciturnes!


Herr, wir thun uns nicht zu viel,
Welcher den Fug hat zu klagen
Dem wird fast sein Leid ein Spiel,
Kan es nicht ohn Vortheil tragen.
Dein Verlust erheischt doch mehr,
Kränckte man sich noch so sehr.


Aunque jamás se muda,
A tumbos, como carro de mudanza,
Va por la senda la tortuga.
Nocturna mariposa
—¡Devuelve a la desnuda rama,
Nocturna mariposa,
Las hojas secas de tus alas!
La araña
Recorriendo su tela
Esta luna clarísima
Tiene a la araña en vela.


Na bujného, divokého
posadils mne mžikem oře,
jenž se vzpínal, stavěl, řehtal,
potřásaje hustou hřivou.


发缄喜读五篇诗
诗到天成分外奇
五一自应归定位
他时笑领更何疑


紫金山前数尺雪
三十六洲明似月
夜来冲突人不知
但见官军刀带血


Disse Rugier: - Non è solo un parere,
E ciascun loda la sua opinione.
Direbbe altrui che fosser da temere
L'opre de' spirti e queste fatagione;
Ma se il bon cavallier fa el suo dovere
Non dee ritrarse per condizione
Di cosa alcuna; ogni strana ventura
Provar se deve, e non aver paura.


欲寄成何字
天涯滞尺缣
相思与相见
语默一时兼


O Menschenantlitz, wundervoller Spiegel,
Vom lauen Hauch der Gottheit leis umflossen!
Du heilig Buch, in dessen Purpursiegel
Des Himmels ew'ge Räthsel tief verschlossen!


Freundlich bot der Freuden süße Fülle
Meinen Lieblingen die Unschuld dar;
Unverkennbar in der schönen Hülle
Wußte Tugend nicht, wie schön sie war;
Friedlich hausten in der Blumenhügel
Kühlem Schatten die Genügsamen –
Ach! des Haders und der Sorge Flügel
Rauschte ferne von den Glücklichen.


O habe Mitleid, laß mich nimmer
Die Wunden der Gesellschaft schauen!
Denn bis in meine tiefsten Träume
Drängt sich ein scheues, kaltes Grauen.


Die große Schickung lag in eines Mannes Händen:
Der sollte wie ein Heiland seyn.
Er fing es göttlich an; doch göttlich zu vollenden
War noch sein Geist zu klein.


Již soumrak houstne nad poli a lesy,
za chvíli ztichne poslední zpěv ptačí.
Z okna se dívám do krajiny prosté.
Pojď bažantnicí se mnou do Podmračí!


Repentant soon th' offending race
Intreat the injur'd pow'r,
To give them back the human face,
And reason's aid restore.


Eu que não tenho d’esta louçania,
De outra sem pejo sairei composto,
Que não cede à mais fina pedraria.


Disse Melissa: "Io ti darò un vasello
fatto da ber, di virtù rara e strana;
qual già per fare accorto il suo fratello
del fallo di Genevra, fe' Morgana.
Chi la moglie ha pudica, bee con quello:
ma non vi può già ber chi l'ha puttana;
che 'l vin, quando lo crede in bocca porre,
tutto si sparge, e fuor nel petto scorre.


Boldog vagyok: gyermek a lelkem,
Flóra szeret. S lám, álnokul,
meztelen, szép szerelmünk ellen
tankkal, vasakkal fölvonul
az ember alja. Megriaszt
a buzgóság e söpredékben.
S csak magunkból nyerek vigaszt,
erőt az élet érdekében.


Meghirdette Lajos e szavak értelmét
Saját hirnökével, aki tudja nyelvét;
Azalatt a választ érleli, fontolja,
Mind veszedelmes hely, hová amaz csalja:
Párisban: a király anyai nagybátyja;
Avinyonban ismét a pápa: barátja;
Perugia, Nápoly; az övé, kész csapda:
„Azt hiszed” így dörmög „belémegyek abba”?


Meine Kindlein, erwägt das Wort des hohen Apostels!
Schauet nach oben, ihr Lieben. Von oben nur kommt, was gut ist.
Was nur labt und erquickt, was erhellt und erhebt und erheitert,
Licht und Wärm', und Regen und Thau, und Leben und Athem,
Wahrheit und Freiheit und Heil, es kommt von oben! von oben!


Tut diß, soll ja Eins sein:
laßt mir alhier die Heerden,
setzt sie zu Pfänden ein,
daß wir uns wieder werden!
Was mein Verhängnüß hier,
wart' ich bei der Revier
und euer Gut mit mir.«


Daß um meiner Sehnsucht Brand
Neu die Sinne mir gegeben,
Aber nicht so lang ein Band
Leib und Seele hält umgeben,
Darauf ruht mein einzig Hoffen,
Und so leb' ich langsam hin,
Meine Sinne stehen offen,
Aber ihnen fehlt der Sinn.


Es ringt der Regen mit dem Winde,
Es ringt der Segen mit dem Fluch,
Es ringt das Alter mit dem Kinde,
Es ringt die Sage mit dem Buch.


Vždyť bysi nemohlo
ani slaviť hody
veselým zpíváním
při křtinách Svobody.


Hej az lesz ám a nap!... és mégse tudom, hogy
Mit szeretnék jobban:
Hazamenni-e majd a harc végén vagy itt
Elesni a harcban?
Társaim arcáról, akik elhullanak,
Én arról azt látom:
A hazáért halni legnagyobb boldogság
Ezen a világon!


Sah Hängelampen pendelnd schwanken,
Hielt mich nur aufrecht in Gedanken.


Emilie, den seiner teuern Stadt
In ihrem Fall der stille Römer sang,
Noch hab ich einiges davon im Sinne.


Sich selber anzuschaun, der Schöpferkraft bewußt,
Erschuf Gott die Natur, den Spiegel seiner Lust.
Im Anblick der Natur, wenn du dich fühlst erbaut,
Da hast du ihn belauscht, der in den Spiegel schaut.


竹林深处有招提
静掩禅关过客稀
薝卜花开春欲暮
泠泠钟磬白云低


Die Heere stießen aneinander; der Tag ist heiß, der Himmel finster,
Vom Hufschlag dröhnt weithin die Heide, rot tropft der Tau vom schwarzen Ginster;
Es blickt die schottische Maria von nahen Schlosses Fensterbrüstung,
Ihr Auge haftet auf dem Kampfe, doch in dem Kampf auf einer Rüstung.


Nuž, zahraj na klavíru, nad háji a luhy
ten pod slunečným deštěm oblouk stkvělé duhy,
když létem všecky věci jasnovidně vzhoří
a jizeb životem jak z dávna zahovoří...


„Tak mluvme zase jednou o umění.
Zas lilje plynu nad námi se kývá
a z dola řeka přitlumeně zpívá,
je sladká chvíle snění!“


Večerní se k zemi snáší chlad
na kraj ztichlý, jenž už leží v stíně,
ale dosud pln je sladkých vnad.
Mocná touha v srdci Bětuščině
ozvala se. – – – Zadními teď vrátky
vykradla se dívka ze zahrádky,
k továrně se dala bezděky;
odlehlými kvapí uličkami,
kde jí lidé nejméně jsou známi
a hle! teď už stojí u řeky,
za níž park jí přívětivě kyne.
Toužně její zraky zaletěly
za řeku, kde aleje se tměly,
nejedno kde skryto loubí stinné;
v jednom snad jí Hofmann očekává. –
Myšlénka ta krev jí hnala v líce.
že až se jí zatočila hlava.
Jak je šťastna! Nepřeje si více,
nežli aby muži milenému
v náruč mohla klesnout, říci jemu,
jak si váží ho, jak má jej ráda,
kterak na něj myslí dnem i nocí,
jak i ve snu v duši se jí vkrádá. – –
A již jakous tajnou hnána mocí
na most vkročila, – však v téže chvíli
stanula. Cos ptalo se jí, ví-li,
proč as Hofmann do parku ji zve?
Má-li rád ji, jak v svém listě píše,
proč že sám jí nevyhledá spíše?
Či snad stydí za city se své? –
A již, jako by tím byla jista,
zachvěla se, ruku k srdci tiskla
bušícímu, z oka slza tryskla;
smutně dívka od toho se místa.
milenci kde v náruč klesnout chtěla,
volným krokem domů navracela...


Stets, wenn das Segel zur Fahrt nur schlaff hing, hört' ich den Bootsmann
Pfeifen; begierig gemacht, fragt' ich ihn einst um den Grund.
Doch er bedeutete mich schlau lächelnd: »Der Wind ist ein Vogel,
Welcher gelockt sein will.« Sagt' es und flötete fort.
Und so sing' ich gefaßt mein Lied in schwererer Zeit nun,
Da mich das Leben bedrückt. Ist doch das Glück wie der Wind,
Flattert geflügelt umher in der Luft und harret des Lockrufs;
Komm, Glücksvogel! Den Weg zeigt dir der leise Gesang.


莫夸颜色斗扶疏
秾艳繁香总是虚
看取卫风诗什里
只因投我得琼琚


„Nuž děti, sem až, dál krok nestačí,
vy novou vlasť, já svůj jdu hledat hrob,
v ní mnoho zlých zde zažily jste dob
a chleb smáčely horkém ve pláči.
Kde zasedne, jeť bída krutý host,
tu ssaje krev, tu lidskou zkouší ctnost,
tam všakou naděj z domu vyhání
a černé staví k dveřím zoufání.


V rozlíceném davu chátravá
královně se jeví postava;
zdá se v skutku zjevem z běsné říše.
Tělo vyzáblé, stín těla spíše,
s pletí do bronzova kalenou
sluncem, nepohodou, povyhlédá
rozedranou vetchou halenou,
v níž se jeví mnohá stopa bledá
vyšívané zdoby zvetšelé;
hvězdy, květy, lístky jetele,
jiné tvary divné, rozmanité,
nití peřestou kdys v látku všité.
V pustém neladu kol vpadlých skrání
na ramena vychrtlá se sklání
bílý vlas, tu v copů zbytky spleten,
tu jak v bouři sněhy horské změten;
uschlá haluz lípy věnčí jej.
Podivně od bělostné té změti
odráží se scvrklý obličej
tahů příšerných, brunátné pleti,
do něhož jsou vryty strastí spárem
hlubých, ostrých vrásek tisíce
jako runy na kamenu starém.
Hustá obočí, na čele charém
jak dvě hrstky sněhu visíce,
stíní zraky, jež se děsně koulí
v ohni zlobném. Tak před kněžny videm
divná postať zmítá se a choulí
v poutech těsných, obklíčena lidem,
který vztekle odevšad ji svírá,
sem tam vláčí, škube, tupí, týrá.


Die Mädgen sind wie Post-Papyr,
Subtil und zart im Lieben,
Denn wer in ihre Zier
Sich nur zu erst hat eingeschrieben,
Der stehet oben an
Da man die schrifft wohl lesen kan.


Wer freuet sich nicht jeder Ehre,
Von der Du Ziel und Seele bist!
Wem regt beim Gruß sich nicht die Zähre,
»Gelobet seyst Du, Jesus Christ!«
O Heuchler der, der Christi Namen
Sonst nennt und nicht ein frohes Amen
Antwortet, nicht mit Bruderblicken,
Nicht sagt mit innigem Entzücken:
»In Ewigkeit! In Ewigkeit
Sey Jesus Christ gebenedeyt!«


Poi disse al Conte, huomo non vidi mai
piu commodo di te, ne piu opportuno
non so se apposto pur così te l hai
o pur se referito te l ha alcuno
che si bell arme desiavo assai
et un si vago portamento bruno
venuto a tempo veramente sei
per riparar alli bisogni miei


تُفَّاحةٌ للبحر , نرجسةٌ الرخام ,
فراشةٌ حجريّةٌ بيروتُ  شكلُ الروح في المرآة ,
وَصْفُ المرأة الأولى ’ ورائحة الغمام
بيروتُ من تَعَبٍ ومن ذَهَبٍ , وأندلس وشام
فضَّةٌ , زَبَدٌ ’ وصايا الأرض في ريش الحمام
وفاةُ سنبلة  تشرُّدُ نجمةٍ بيني وبين حبيبتي بيروتُ
لَم أسمع دمي من قبلُ ينطقُ باسم عاشقةٍ تنام على دمي وتنامُمِنْ مَطَرٍ على البحر اكتشفنا الاسم , من طعم الخريف وبرتقال القادمين من الجنوب , كأنَّنا أسلافُنا نأتي إلى بيروتَ كي نأتي إلى بيروتَمن مَطَرٍ بَنَيْنا كوخنا , والرِيحُ لا تجري فلا نجري ’ كأنَّ الريح مسمارٌ على
الصلصال ’ تحفر قبونا فننام مثل النمل في القبو الصغير
كأننا كنا نُغَنِّي خلسةً :
بيروتُ خيمتُنا
بيروتُ نَجْمتُنا
سبايا نحن في الزمان الرخو
أَسْلَمَنا الغزاةُ إلى أهالينا
فما كدنا نعضُّ الأرضَ حتى انقضَّ حامينا
على الأعراس والذكرى فوزَّعنا أغانينا على الحُرّاس
مِنْ ملكٍ على عرشٍ
إلى ملك على نعشٍ
سبايا نحن في هذا الزمان الرخو
لَمْ نعثر شَبَهٍ نهائيِّ سوى دمنا
ولم نعثر على ما يجعلُ السلطانَ شعبياً
ولم نعثر على ما يجعل السَّجانَ وديّا
ولم نعثر على شيء يَدُلُّ على هويتنا
سوى دمنا الذي يتسلَّق الجدرا
خلسةً: نُنشدُ
بيروتُ خيمتُنا
بيروتُ نَجْمتُنا


Ich setz' im Rausch die ganze Welt in Brand;


Des Sanges Helden, die die Zeiten krönen,
Stehn eingesargt in Fächer mancherlei;
Weil sie der alten Fesseln spottend höhnen,
So dünken sie sich selber fesselfrei;
Die Ekelnamen, die nach Schule tönen,
Sie wuchern fort im neuen Feldgeschrei;
Und brüstend glauben sie sich frisch beritten,
Weil sie das alte Tier verkehrt beschritten.


Tam u duté vrby
s basou smutně stál:
„Půjdu-li ho hledat,
promeškáme bál!“
Uříz z vrby větev na kolíček,
co způsobí, o tom pan Červíček
nic se nenadál.


Co já s nimi? Inu v troubě,
v troubě sedím zkrátka.
A jak vidím, smím se těšit
ještě na vrabčátka!...


Zasněný tesklivě ještě, podzimu podvečerního
míjení tesklivým sněním opředen ještě, a přec
změněný, smířený nějak, vracíš se v zšeřelý park.


Gieb dir weiter keine Mühe, mein Sohn, ohé,
Die kleinen thörichten Engelchen
Am Münster
Zu Straßburg
Sind viel gescheiter, als du.


per le selve oggi fan dolci soggiorni
i caprioletti e' donnellin vezzosi,
con preste fughe e veloci ritorni:


Milyen sötét lesz! Fülelő csend.
Lassan felmutatom eres
két kezemet a csillagoknak:
Nézzétek meg: üres. Üres.


Nuestras vidas son los ríos
que van a dar en la mar,
 qu'es el morir;
allí van los señoríos
derechos a se acabar
 e consumir;
 allí los ríos caudales,
allí los otros medianos
 e más chicos,
allegados, son iguales
los que viven por sus manos
 e los ricos.

INVOCACIÓN
          IV
 Dexo las invocaciones
de los famosos poetas
 y oradores;
non curo de sus ficciones,
que traen yerbas secretas
 sus sabores.
 Aquél sólo m'encomiendo,
Aquél sólo invoco yo
 de verdad,
que en este mundo viviendo,
el mundo non conoció
 su deidad.
          V
 Este mundo es el camino
para el otro, qu'es morada
 sin pesar;
mas cumple tener buen tino
para andar esta jornada
 sin errar.
 Partimos cuando nascemos,
andamos mientra vivimos,
 e llegamos
al tiempo que feneçemos;
assí que cuando morimos,
 descansamos.
          VI
 Este mundo bueno fue
si bien usásemos dél
 como debemos,
porque, segund nuestra fe,
es para ganar aquél
 que atendemos.
 Aun aquel fijo de Dios
para sobirnos al cielo
 descendió
a nescer acá entre nos,
y a vivir en este suelo
 do murió.
          VII
 Si fuesse en nuestro poder
hazer la cara hermosa
 corporal,
como podemos hazer
el alma tan glorïosa
 angelical,
 ¡qué diligencia tan viva
toviéramos toda hora
 e tan presta,
en componer la cativa,
dexándonos la señora
 descompuesta!
          VIII
 Ved de cuán poco valor
son las cosas tras que andamos
 y corremos,
que, en este mundo traidor,
aun primero que muramos
 las perdemos.
 Dellas deshaze la edad,
dellas casos desastrados
 que acaeçen,
dellas, por su calidad,
en los más altos estados
 desfallescen.
          IX
 Dezidme: La hermosura,
la gentil frescura y tez
 de la cara,
la color e la blancura,
cuando viene la vejez,
 ¿cuál se para?
 Las mañas e ligereza
e la fuerça corporal
 de juventud,
todo se torna graveza
cuando llega el arrabal
 de senectud.
          X
 Pues la sangre de los godos,
y el linaje e la nobleza
 tan crescida,
¡por cuántas vías e modos
se pierde su grand alteza
 en esta vida!
 Unos, por poco valer,
por cuán baxos e abatidos
 que los tienen;
otros que, por non tener,
con oficios non debidos
 se mantienen.
          XI
 Los estados e riqueza,
que nos dexen a deshora
 ¿quién lo duda?,
non les pidamos firmeza.
pues que son d'una señora;
 que se muda,
 que bienes son de Fortuna
que revuelven con su rueda
 presurosa,
la cual non puede ser una
ni estar estable ni queda
 en una cosa.
          XII
 Pero digo c'acompañen
e lleguen fasta la fuessa
 con su dueño:
por esso non nos engañen,
pues se va la vida apriessa
 como sueño,
e los deleites d'acá
son, en que nos deleitamos,
 temporales,
e los tormentos d'allá,
que por ellos esperamos,
 eternales.
          XIII
 Los plazeres e dulçores
desta vida trabajada
 que tenemos,
non son sino corredores,
e la muerte, la çelada
 en que caemos.
 Non mirando a nuestro daño,
corremos a rienda suelta
 sin parar;
desque vemos el engaño
y queremos dar la vuelta
 no hay lugar.
          XIV
 Esos reyes poderosos
que vemos por escripturas
 ya passadas
con casos tristes, llorosos,
fueron sus buenas venturas
 trastornadas;
 assí, que no hay cosa fuerte,
que a papas y emperadores
 e perlados,
assí los trata la muerte
como a los pobres pastores
 de ganados.
          XV
 Dexemos a los troyanos,
que sus males non los vimos,
 ni sus glorias;
dexemos a los romanos,
aunque oímos e leímos
 sus hestorias;
 non curemos de saber
lo d'aquel siglo passado
 qué fue d'ello;
vengamos a lo d'ayer,
que también es olvidado
 como aquello.
          XVI
 ¿Qué se hizo el rey don Joan?
Los infantes d'Aragón
 ¿qué se hizieron?
¿Qué fue de tanto galán,
qué de tanta invinción
 como truxeron?
 ¿Fueron sino devaneos,
qué fueron sino verduras
 de las eras,
las justas e los torneos,
paramentos, bordaduras
 e çimeras?
          XVII
 ¿Qué se hizieron las damas,
sus tocados e vestidos,
 sus olores?
¿Qué se hizieron las llamas
de los fuegos encendidos
 d'amadores?
 ¿Qué se hizo aquel trovar,
las músicas acordadas
 que tañían?
¿Qué se hizo aquel dançar,
aquellas ropas chapadas
 que traían?
          XVIII
 Pues el otro, su heredero
don Anrique, ¡qué poderes
 alcançaba!
¡Cuánd blando, cuánd halaguero
el mundo con sus plazeres
 se le daba!
 Mas verás cuánd enemigo,
cuánd contrario, cuánd cruel
 se le mostró;
habiéndole sido amigo,
¡cuánd poco duró con él
 lo que le dio!
          XIX
 Las dávidas desmedidas,
los edeficios reales
 llenos d'oro,
las vaxillas tan fabridas
los enriques e reales
 del tesoro,
 los jaezes, los caballos
de sus gentes e atavíos
 tan sobrados
¿dónde iremos a buscallos?;
¿qué fueron sino rocíos
 de los prados?
          XX
 Pues su hermano el innocente
qu'en su vida sucesor
 se llamó
¡qué corte tan excellente
tuvo, e cuánto grand señor
 le siguió!
 Mas, como fuesse mortal,
metióle la Muerte luego
 en su fragua.
¡Oh jüicio divinal!,
cuando más ardía el fuego,
 echaste agua.
          XXI
 Pues aquel grand Condestable,
maestre que conoscimos
 tan privado,
non cumple que dél se hable,
mas sólo como lo vimos
 degollado.
 Sus infinitos tesoros,
sus villas e sus lugares,
 su mandar,
¿qué le fueron sino lloros?,
¿qué fueron sino pesares
 al dexar?
          XXII
 E los otros dos hermanos,
maestres tan prosperados
 como reyes,
c'a los grandes e medianos
truxieron tan sojuzgados
 a sus leyes;
 aquella prosperidad
qu'en tan alto fue subida
 y ensalzada,
¿qué fue sino claridad
que cuando más encendida
 fue amatada?
          XXIII
 Tantos duques excelentes,
tantos marqueses e condes
 e varones
como vimos tan potentes,
dí, Muerte, ¿dó los escondes,
 e traspones?
 E las sus claras hazañas
que hizieron en las guerras
 y en las pazes,
cuando tú, cruda, t'ensañas,
con tu fuerça, las atierras
 e desfazes.
          XXIV
 Las huestes inumerables,
los pendones, estandartes
 e banderas,
los castillos impugnables,
los muros e balüartes
 e barreras,
 la cava honda, chapada,
o cualquier otro reparo,
 ¿qué aprovecha?
Cuando tú vienes airada,
todo lo passas de claro
 con tu flecha.
          XXV
 Aquel de buenos abrigo,
amado, por virtuoso,
 de la gente,
el maestre don Rodrigo
Manrique, tanto famoso
 e tan valiente;
sus hechos grandes e claros
non cumple que los alabe,
 pues los vieron;
ni los quiero hazer caros,
pues qu'el mundo todo sabe
 cuáles fueron.
          XXVI
 Amigo de sus amigos,
¡qué señor para criados
 e parientes!
¡Qué enemigo d'enemigos!
¡Qué maestro d'esforçados
 e valientes!
 ¡Qué seso para discretos!
¡Qué gracia para donosos!
 ¡Qué razón!
¡Qué benino a los sujetos!
¡A los bravos e dañosos,
 qué león!
          XXVII
 En ventura, Octavïano;
Julio César en vencer
 e batallar;
en la virtud, Africano;
Aníbal en el saber
 e trabajar;
 en la bondad, un Trajano;
Tito en liberalidad
 con alegría;
en su braço, Aureliano;
Marco Atilio en la verdad
 que prometía.
          XXVIII
 Antoño Pío en clemencia;
Marco Aurelio en igualdad
 del semblante;
Adriano en la elocuencia;
Teodosio en humanidad
 e buen talante.
 Aurelio Alexandre fue
en desciplina e rigor
 de la guerra;
un Constantino en la fe,
Camilo en el grand amor
 de su tierra.
          XXIX
 Non dexó grandes tesoros,
ni alcançó muchas riquezas
 ni vaxillas;
mas fizo guerra a los moros
ganando sus fortalezas
 e sus villas;
 y en las lides que venció,
cuántos moros e cavallos
 se perdieron;
y en este oficio ganó
las rentas e los vasallos
 que le dieron.
          XXX
 Pues por su honra y estado,
en otros tiempos passados
 ¿cómo s'hubo?
Quedando desamparado,
con hermanos e criados
 se sostuvo.
 Después que fechos famosos
fizo en esta misma guerra
 que hazía,
fizo tratos tan honrosos
que le dieron aun más tierra
 que tenía.
          XXXI
 Estas sus viejas hestorias
que con su braço pintó
 en joventud,
con otras nuevas victorias
agora las renovó
 en senectud.
 Por su gran habilidad,
por méritos e ancianía
 bien gastada,
alcançó la dignidad
de la grand Caballería
 dell Espada.
          XXXII
 E sus villas e sus tierras,
ocupadas de tiranos
 las halló;
mas por çercos e por guerras
e por fuerça de sus manos
 las cobró.
 Pues nuestro rey natural,
si de las obras que obró
 fue servido,
dígalo el de Portogal,
y, en Castilla, quien siguió
 su partido.
          XXXIII
 Después de puesta la vida
tantas vezes por su ley
 al tablero;
después de tan bien servida
la corona de su rey
 verdadero;
 después de tanta hazaña
a que non puede bastar
 cuenta cierta,
en la su villa d'Ocaña
vino la Muerte a llamar
 a su puerta,
          XXXIV
 diziendo: "Buen caballero,
dexad el mundo engañoso
 e su halago;
vuestro corazón d'azero
muestre su esfuerço famoso
 en este trago;
 e pues de vida e salud
fezistes tan poca cuenta
 por la fama;
esfuércese la virtud
para sofrir esta afruenta
 que vos llama."
          XXXV
 "Non se vos haga tan amarga
la batalla temerosa
 qu'esperáis,
pues otra vida más larga
de la fama glorïosa
 acá dexáis.
 Aunqu'esta vida d'honor
tampoco no es eternal
 ni verdadera;
mas, con todo, es muy mejor
que la otra temporal,
 peresçedera."
          XXXVI
 "El vivir qu'es perdurable
non se gana con estados
 mundanales,
ni con vida delectable
donde moran los pecados
 infernales;
 mas los buenos religiosos
gánanlo con oraciones
 e con lloros;
los caballeros famosos,
con trabajos e aflicciones
 contra moros."
          XXXVII
 "E pues vos, claro varón,
tanta sangre derramastes
 de paganos,
esperad el galardón
que en este mundo ganastes
 por las manos;
e con esta confiança
e con la fe tan entera
 que tenéis,
partid con buena esperança,
qu'estotra vida tercera
 ganaréis."
[Responde el Maestre:]
          XXXVIII
 "Non tengamos tiempo ya
en esta vida mesquina
 por tal modo,
que mi voluntad está
conforme con la divina
 para todo;
 e consiento en mi morir
con voluntad plazentera,
 clara e pura,
que querer hombre vivir
cuando Dios quiere que muera,
 es locura."
[Del maestre a Jesús]
          XXXIX
 "Tú que, por nuestra maldad,
tomaste forma servil
 e baxo nombre;
tú, que a tu divinidad
juntaste cosa tan vil
 como es el hombre;
tú, que tan grandes tormentos
sofriste sin resistencia
 en tu persona,
non por mis merescimientos,
mas por tu sola clemencia
 me perdona".
    FIN
          XL
 Assí, con tal entender,
todos sentidos humanos
 conservados,
cercado de su mujer
y de sus hijos e hermanos
 e criados,
 dio el alma a quien gela dio
(el cual la ponga en el cielo
 en su gloria),
que aunque la vida perdió,
dexónos harto consuelo
 su memoria.


Ma già tra questi e il cor sento una lite
e per sua parte ciascun dubii move,
ché al tribunal d'Amore e non altrove
convengon lor querele esser udite.


Konečně Marcus Licinius Crassus,
jenž pod Sullou si kdysi jméno získal,
stal záštitou se obce. Dána moc mu
i vojsko, které k ruce bylo. Byl jsem
v jízdectvu jeho. Rázně vytáhli jsme
po silnici, jež do Capuy vede,
a brzy srazili se s loupežníky.
Jak ti se bili! Škoda, třikrát škoda
té zmužilosti! Škoda ještě větší,
že nestáli pod Říma orly oni –
pro slávu římských zbraní jenom škoda!
Dvě naše legie se daly v útěk.
Ty poručil pak Crassus decimovat,
a viděl jsem, jak zuřivě se díval
nehnutě k zemi, mezitím co tribun
v dekady legie ty rozděloval
a vylosoval ty, jež smrt pak stihla.


i̇peklere, kürklere bürünmeyene;


同异从来势所分
感君怜我屡过门
西风扫尽林间瘴
更欲相要倒一樽


A z chýše pospíchal bych v chýš
a zářil v tichém lesku svém
tak dlouho, až bych zaniknul,
má vlasti drahá, v lůně tvém. –


Rada kalitů se sešla.
Trest je dokonán, nechť noví lidé žijí.
Usneseno, aby kalit – žena vešla
v utonulou Milatk.


Hoy me acerco a tu alma
con las manos amarillas de pájaros.
La mirada corriendo por el cielo,
y una leve llovizna entre mis labios.
Saltando claridades
he recogido el sol en los tejados,
y una nube ligera que pasaba
me prestó sus sandalias de aire blando.
La tierra se ha colgado a mis sandalias
y es un tren de emoción hasta tus brazos,
donde las rosas sin querer se fueron
unidas a la ruta de mi canto.
La tragedia del mundo
de mi senda de amor se ha separado,
y hay un aire muy suave en cada estrella
removiéndome el polvo de los años.
Hasta mi cara en vuelo
las cortinas del mar se me treparon,
y mis ojos se unieron a los ojos
de todas las pupilas del espacio.
Anudando emociones
sorprendí una sonrisa entre mis manos
caída desde el pájaro más vivo
que se asomó a mirar mi viaje alado.
Por encima del ruido de los hombres
una larga ilusión se fue rodando,
y dio a inclinar la sombra de mi mente
en el rayo de luz de tu regazo.
Como corola al viento,
todo el cosmos abrióseme a mi paso,
y se quedó en el pétalo más rosa
de esta flor de ilusión que hasta ti alargo...


Die Schrifft, die ist ein Fluß, dadurch ein Elephant
Muß schwimmen, und ein Schaf geht sicher an das Land.


Hle, těla vzruch a svalů napjetí,
vše praví ti, že s milou chvátá zvěstí.
Co nese as, zda ženy objetí,
či výzev k hodům, radost, ples a štěstí?
Ten blaha okamžik zde zachycen
v té štíhlé postavě, jež záříc letí;
žel, štěstí prchavější nežli sen
lze pro vždy pouze takto zadržeti!


Sind nicht ein Heer von deinen Brüdern Sklaven,
Füllt ihre Hand nicht manches Höflings Wanst,
Die, während diese Königsthiere schlafen,
Für ihre leckern Gaumen kocht und pflanzt?


A počkej, nejen o tvůj jazyk stará
se falernským svým velkodušný císař,
i pro ty staré zapadlé tvé oči
hod připravíme! – Hej, ty Heraclite,
ať hudba zní, a vpust sem nilské květy! –


„Büszke, dacos némber, nem jöttem kérni kegyelmet”
- És leüté botját a süppedező szobaföldbe;
A bot azonnal, mint legtisztább fényü szövétnek,
Lángba borult s háttérbe nyomá a köznapi mécset.
Most Hábornak egész nagyságos idomja kitűnék:
Halvány arc, busa homlok, erős feketéjü szemöldök,
Kancsal bár, de azért égő szemek árnyas üregben,
Negyvennyolc foku szöglet alatt hajlott hegyes ormány,
Félig nyilt ajakok, gyönyörű fogak, állra simúló
Kurta szakáll, nagy nyakbötyök (au jaj nyelvem!), előre
Hajlott váll, de azért ép, domboru mell; beapadt has,
Hosszú póklábak, még hosszabbakra telendők
Hogyha, csak egyszer bár, sikerülne kinyujtnia térdben.
Illyen volt Hábor, s tenyerét teregetve szünetlen
Öblögető hangon folytatta beszédit a kontyhoz:


Je půlnoc již a tma... Jen tento proud
chudičkých světel blátivou zem třísní,
je půlnoc, ticho již, jen tento kout
se chvěje strojů monotonní písní.


V těch prvých, snivých jara dnech,
kdy září láska ve květech,
kdy větry ve všech vrcholech
zdají se z jarní dálky nést
nějakou slavnou blahověst –
já cítím jako hlaholem,
jímž ke mně volá Vyšší Zem,
jak duši přírody mám rád,
a jak bych rád svůj splnil sen:
Ji malovat, ji zpívat, hrát,
všem bytostem ji prožít dát,
tak plně, mocně, vnitřně tak,
jak vidí ji můj vnitřní zrak
v takový krásný jarní den –
tak plnou světla, lásky, něh,
a jásání a svobody,
co tvůrčí radost přírody,
co skrytou duši ve věcech!


O with what joy my Delia to behold,
I'd press the spade, or wield the weighty prong,
Guide the slow plough-share thro' the stubborn mold,
And patient goad the loitering ox along:


De én azóta megtanultam:
Boldog, ki sokat álmodott.
Sokszor kijártam a ligetbe
S fölkeresém a kis padot.
De oly üde már semmi sem volt,
A régi nem volt más csak én,
Nevedet a homokba írtam,
Mint akkor, május elsején!


Als dieser einst am Pulte saß und sann,
Hört' er im Gange draußen rasche Tritte.
Es klopft, und eh er Antwort geben kann,
Steht ihm der Gast schon in des Zimmers Mitte,
Ein langer, hagrer, frühverzehrter Mann,
Nach Farb und Wuchs und Kleidertracht kein Britte;
Die dunkeln Augen läßt er kecklich schweifen,
Und was er ansieht, scheint er zu ergreifen.


A já jsem mněl, že jejich praví hlas:
„Jen láska dává všeho světa štěstí,
je ona víc než slunce zlatý jas,
květ čarný jest, jenž věčně musí kvésti.
Kdo poznal ji, zda nemá v žití dost?
Jen ona chová nebe zářný stkvost.


Ohromnou zde práci máte všici,
nejtěžší sám každý na sobě,
v bouři ještě mnohé, metelici,


V mém království dnes šílí bakchantický zpěv,
pro příval polibků já nemám kdy ke pláči,
v objetí tělo naše k rozkoši se stáčí,
hlas připozděné doby nechci aby zněl.


Ó králi slavný, slyš, Assoka-mala
má oči velké, modré, usmívavé
jak mahanelu květy, jiskra hrála
a zlatem blýskala v jich tůni tmavé,
a duše, duše bohů z nich se smála.


Wie ich so ehrlich war,
Hab ich gefehlt
Und habe jahrelang
Mich durchgequält;
Ich galt und galt auch nicht,
Was sollt es heißen?
Nun wollt ich Schelm sein,
Tät mich befleißen;
Das wollt mir gar nicht ein,
Mußt mich zerreißen.
Da dacht ich: ehrlich sein
Ist doch das Beste,
War es nur kümmerlich,
So steht es feste.


Máma chce, kaplanem
by jej farář přijal sem.
Stařeček však vrtí hlavou,
latinu že nezná pravou;
směje se mu dost a dost,
až se Honzy chytá zlost.


Dnové tiší, dnové krásní,
Dnové plní blaženosti!
Ach! kam pak jste poděli se,
Svědkové mé nevinnosti?
S vámi pokoj srdce mého
Zmizel se k nenavrácení,
A mých prsou těžké rány
Nejsou více k zahojení!


«Pues vano desear, loca porfía,
a la rabiosa muerte me destina,
mientras la triste hora se avecina,
oye mi llanto tú, Dórida mía.


V tom sem kněžice ta vnadná vchází;
Panoš plesá, srdce se mu mocně hází,
K prsům vyvolenou vroucně tiskne;
Radost oboum z očí svítí,
Ve objetí blaženými se zde cítí.
Budislava zkormoucená sotva piskne.
V tom se zase odvírají dveře,
Panoš Čáslav se sem beře.


Jako rosa oči se jí stkvějí
a ty páže tak mne ovíjejí,
jak výhonky ráje božské révy,
o níž dávno bídné lidstvo neví.


Aquí no dais de conquistar el arte,
virtud que en un hidalgo, honrado pecho,
se estima en mucho más que plata y oro.


Jdu a jdu, Duch Pohrdání,
šerým Městem v podvečeru.
Do bran slunce ještě hází
paprsky své poslední.
Nevím, jaká tajná ruka,
nevím, co mně vzdor ten vnuká.
Všelidské to bolesti.
Zdali hlad či smutná píseň
zimy, v komínech jež zpívá,
nebo slova, z nichž se dívá
lhostejnost mých učitelů,
skrytá v hrůze řemesla?


A vadaknak különbsége,
Fenyös-, császármadárkák
Az ebédnek ékessége:
Fogol, vadkan, fáczánkák,
Tornyos, lapos tortátája,
Pástétom és marczipán,
Mesterséges pogácsája
Megvan nemes asztalán.


Minden éjszakában
Más zsoltár vagy nóta:
Más borért megyek el
Minden siratóba.


Was da steht, ich hab es tief empfunden
Und es bleibt ein Stück von meinem Leben –
Meine Seele flattert ungebunden
Und ergötzt sich drüberhinzuschweben.


Es ist mir schon genug, daß diese Plage
Auf meiner Seelen Wolfahrt zielt,
Und daß im Lauff und Wechsel meiner Tage
Nicht ungefehr ein blinder Zufall spielt.
Die rechte Zeit hat Gott schon abgemessen,
Er will bald seinen Grimm, ich bald mein Leid, vergessen.


Der Lästrer wegen muß kein Geist was löblichs fliehn.


Wird das Lied nun immer tönen
Mit dem ernsten, scharfen Laut?
Und das Feld des heitern Schönen,
Bleibt es forthin ungebaut?


Doch nein! fahr fort! es ist geschehn!
Die Niederlande können sagen,
Was da der Feld-Herr, Prinz Eugen
Vor schöne Palmen weggetragen,
Eugen hat einen Helden-Muth;
Eugen scheut weder Dampf noch Blut;
Fällt gleich sein Roß entkräftet nieder!
So, ists um einen Sprung gethan;
Jetzt, treibt er schon ein frisches an;
Jetzt siegt der Held aufs neue wieder.


Kdo vyšel z domu v této bílé chvíli
a závějemi do pole se vydal,
v rokytí slyšel, kterak vítr kvílí,
sníh uzřel spáti v nekonečné míli:
sníh se sněhem tu před ním jen se střídal...


Slunce zapadlo u věčnosti moře;
Na jeho mohylách žertvy se pálí
V růžovém ohni od hory ku hoře.
Hluboká noc se za sluncem přiválí,
Hlubší než hrob jeho hluboké moře.
Ještě papršlek poslední vysvítá,
Z blankytu modra to temno zahání;
Poslední vzdech to nad námi zakvítá,
Slunce to poslední je požehnání.
Hasne i hasne, uhasne – umírá –
Hrob nade sluncem své brány zavírá.


Ó lekníne, ty květe bílý,
na vodách tůní tiše snící,
obraze touhy, po níž pílí
má duše blahem jásající –
co chladu jeseně a stínů noci vrhá
se na tebe a něhou, krásou tvojí mrhá!


杖头曾入帝王家
合国同瞻又释迦
岁岁谈经今几会
伫看舌本长莲华


Essendo la battaglia in questo stato
l Imperator assalse il retroguardo
dal canto ove Marsilio havea fermato
il fior di Spagna intorno al suo stendardo
con fanti in mezo, et cavallieri al lato
spinse il Re Carlo il suo popul gagliardo
con tal rumor de timpani et de trombe
che tutto il mondo par che ne ribombe


Malicherné, bídné časy!
Zas sem chodí zástup mužů,
davy žen a jejich dětí,
kupují však jenom perník.


Oft fährt's in Busch und Röhricht schaudernd auf,
wie wenn im Halbschlaf sich ein Seufzer löst ...


深院无尘杂
朱门昼不开
阶前嫌客过
只恐破苍苔


Smích jízlivý tě v tvoje nitro bodá,
když po stezkách jdeš, kde tak teklo krve,
ty myslíš si, že vše se ještě podá,
že bude zase, jako bylo prve – – –
že zmůže slovo jedno plamenné
i lidské srdce – srdce z kamene.


Die Welt ist heute verteufelt praktisch,
Verteufelt praktisch mit Mann und Maus,
Und selbst die neun Musen sehen didaktisch
Wie englische Gouvernanten aus!


Sieh her, noch braun sind diese Haare,
Und nicht das Alter schuf mich blaß;
Doch gäb' ich alle meine Jahre
Für einen Tag des Phidias;
Nicht weil des Volks verstummend Gaffen,
Der Welt Bewundrung ihm gelohnt;
Nein, weil der Zeus, den er geschaffen,
Ihm selbst, ein Gott, im Sinn gethront.


O Mensch betracht vnd fleissig merck
Drey Wunder ding in diesem Werck.
Dergleichen Wunder nie geschehn/
Sie vber Menschen Weißheit gehn/ Alleluia.


Dann lobt und kost er seine Meute,
Und was uns zufiel, teilt er ein;
Für ihn der Ruhm; für uns die Beute,
Für uns die Weiber und der Wein!
Da bricht die Lust aus allen Zügeln,
Da flammt die Feuersbrunst ins Tal;
Auf Städteschutt und Leichenhügeln
Beginnen wir das Bakchanal.


Matičko má
přelaskavá,
víš-li co: já Ti jdu přát,
aby Tě každý měl rád,
jako Tě miluju já.


El aire desenvolvía
Sus hojas, y no hallando
Las hebras que ver solía,
Tristemente murmurando
Entre las ramas corría.


Elhiszed Uram, ha vétkezem is,
közel tudlak magamhoz mégis.
Hogy Neked áldozok könnyeimmel
s az én kevés örömeimmel.


Disse Filippo: - Non te lo diss' io,
ch' i' m'avvisavo quel che n'avverrebbe?
Ma una bestia a dirtelo fu' io;
ma i' tel dissi perché e' me ne increbbe.
- Pazzo se' tu - rispose el Grasso - ch'io
so che 'l mie cor ma' non lo patirebbe.
Pensa per te, se la fussi tuo madre,
a patir cose tanto inique e ladre. -


Íme, a szentség! Térdrehullni!


Luh stišil se a niva stměla,
v mez dutou skryl se čmelů roj,
a hvozdu srna osamělá
blíž olšin svěží pije zdroj,
ač druhdy, když se pole bělá,
tak není bez strachu a smělá,
a sova opouští svou chvoj.


ألحقيقةُ أُنثى مجازيّةٌ
حين يختلط الماءُ والنارُ
في شكلها


Botz tausend guten Tag, botz tausend grossen Danck,
Botz tausend nicht zu kurtz, botz tausend nicht zu lang,
Botz tausend in der Menge,
Botz tausend nicht zu breit,
Botz tausend nicht zu enge,
Botz tausend nicht zu weit.


Před jeslemi – ruce spjaté –
prosíme Tě, Kriste, slyš:
„Mučedníky naše svaté
přijmi k Sobě ve svou říš.


Mi triste compañera, la Santa Poesía,
esa madrina trágica y terrible y funesta,
me ha enseñado hace tiempo las lágrimas que cuesta
el tener un instante de olvido y de alegría


Ich werde sein, und wiederum voraus den Völkern werd' ich gehn!
Auf eurem Nacken, eurem Haupt, auf euren Kronen werd' ich stehn!
Befreierin und Rächerin und Richterin, das Schwert entblößt,
Ausrecken den gewalt'gen Arm werd' ich, daß er die Welt erlöst!


Laß in allen Leidenswegen
Deine Leiden stärken mich,
Daß mein Leiden mir zum Segen
Mag gedeihen stetiglich,
Daß mein Herze Auch im Schmerze
Ohne Wanken liebe dich!


Zda vzhledneš k hodinám, je slyšíc bít
se lekáš, – dvéře-li se neotvoří
a já snad přec, – však dobře víš, že moří
tě jenom přelud, že to nemůž být –


Špatná, věru, pro budoucnost těcha,
Když hrad stojí na zlém základě.
Neb když na přestkvoucím na hradě
Děravá jen čumí pořád střecha.


石屏树幄白云端
溪路生苔树石间
闲访禅家问尘世
总言尘事不相干


Tenkráte, když v svatou bral se zem,
panoše dal spoutat řetězem,
vrhnout v mornu, vranám na pospasy,
na krčku že bílém nosíval
v škapulíři jeho paní vlasy.


Adjatok hálákat az Úrnak,
Mert nagy az ő kegyessége,
És nagy volta szent irgalmának
Megmarad most és örökké.
Izráel, bátorsággal mondjad,
Hogy megáll kegyelmessége,
Irgalmas voltárúl azt valljad,
Hogy megmarad mindörökké.


Zda cítíš to také má Jediná, má Anadyomena,
když tvá znavená hlava s rozpuštěnými vlasy
na drsná prsa moje v agonii klesá
a rty mé vášní prahnoucí líbají tvé plné, růžové prsy,
tvé snědé v měsíce záři plající boky –
to celé tvé rozchvělé, obnažené tělo...
Ó, nervosní hodiny němých a vášnivých večerů v osamělém parku!


Přec dalek toho jsem, bych krále vinil,
že pod ortel své jasné jméno zděl;
vždyť vím, že, co můj kníže činil,
jest plodem soků mých a nepřátel.


se in quanto tu sorvoli e in quanto miri,
l'aria, la terra e l'acqua d'odor fume,
là, dove splende il mio celeste lume,
porta parte talor de' miei suspiri.


Už před Tebou já, Panno, nepokleknu!
Před oltářem Tvým klečí mnoho padlých!
Už před Tebou já, Panno, nepokleknu!


Am altersgrauen Baum der Zeit
ist eine Blume abgeblüht,
und eine Knospe tut sich auf.


Komm, meine Seel, wir wollen nunmehr gehn,
Wo Gottes Sohn und seine Diener stehn.
Wir wollen uns gesellen zu der Schar,
Die unverrückt frohlocket immerdar,


Ať děje, co se děje – mlčení!


Wer ist das göttergleiche Paar,
Das, dir zur Seiten, eifrig war,
Der Finsternisse Macht zu schwächen?
Wer stund dir so geschäfftig bey,
Des Aberglaubens Raserey,
Mit sieggewohnter Hand zu brechen?
Er weicht, wie vor des Tages Pracht
Die sonnenscheue Brut der Nacht.


a úsměv jen jí nechal milých vděků,
až figurkou se krásnou z přešlých věků


一点丹心一点忠
竹花难入万花丛
年来不见青松友
独喜晴梅相映红


سرَت سَحَراً والنجمُ للغرب مائلُ
وَلَونُ الدُجى من رَهبة الصُبح حائلُ
وَقَد همَّتِ الظَلماءُ في الأُفق بالسُرى
كَما همَّ بالسَير الخَليط المزايلُ
كأَنَّ النجومَ الزُهرَ عيسٌ نوافرٌ
كأَنَّ الدجى ركبٌ من الزِنج قافِلُ
كأَنَّ الثريّا إذ تَجَلَّت خواتِمٌ
تحلَّت بها من كفِّ خودٍ أَنامِلُ
كأَنَّ سهيلاً للنُجوم مُراقِبٌ
كأَنَّ السُهى صَبٌّ من العشق ناحلُ
كأَنَّ عَريَّ الأفق بيداءَ سملقٌ
كأَنَّ مَبادي الصُبح فيه مَناهِلُ
فوافَت يباريها الصَباحُ مماثلا
وَهَل يَستَوي مثلين حالٍ وعاطلُ
عجبتُ لمسراها وقد حالَ دونَها
شعوبٌ تَسامى للعُلى وَقبائِلُ
وشيمَت لديها مرهفاتٌ بواترٌ
وهُزَّت عليها مُشرعاتٌ ذَوابلُ
كَسا الجوَّ منها نفحةٌ عنبريَّةٌ
فنمَّت بريّاها الصَبا والشَمائِلُ
مهاةٌ لها في كُلِّ قَلبٍ مراتعٌ
وَبَدر في كُلِّ قَلبٍ منازلُ
تبدَّت فَقُلتُ الصبحُ أَبيضُ ساطعٌ
وَماسَت فَقُلتُ الغصنُ أَخضَرُ مائِلُ
تكنَّفها أَترابُها فكأَنَّما
هيَ البَدرُ بين الأَنجم الزُهر ماثلُ
عليهنّ من ضوءِ الصَباح براقعٌ
وَمن غَسق اللَيل البَهيم غَلائِلُ
فَما راعَني إِلّا سَلامُ وداعِها
وأَدمعُها في وجنتيها هواملُ
وَقامَت لضمّي والحليُّ مُرِنَّةٌ
وقد صُمَّ منها قُلبُها والخَلاخلُ
هناك اِلتَوَينا للعناق كما اِلتَوى
قضيبانِ في رَوضٍ وريق وذابلُ
وَراحَت تَهادى في خُطاها تأَوُّداً
كَما يَتَهادى الشاربُ المُتَمايلُ
فَلِلَّهِ وَصلٌ ما أَقلَّ زمانَه
كذلك أَزمانُ الوصال قَلائِلُ


Dies ist die Kron, die ewge Kron,
Die Gott mir auf wird setzen.
Mit diesem Troste wird sein Sohn,
Mein Jesus, mich ergötzen.
Hat auch ein Kaiser solche Macht
Gehabt und je zu Wege bracht
Als meine Macht und Krone?


An die Lippen wollt ich pressen
Deine kleine, weiße Hand,
Und mit Tränen sie benetzen,
Deine kleine, weiße Hand.


وخودٍ ضمَّ مئزرُها كثيباً
يهالَ وبُرْدُها غُصْناً يراحَ
لها قُلُبٌ أبى النطقَ اكتتاماً
وسرُّ نطاقِها أبداً مباح
وقد أمرتْهما بالكتمِ لكنْ
أطاعَ سوارُها وعصى الوشاح


Ztichl hlas a kroky zašly...


Mein Hirn gab ich dem Wahn zum Herrensitze,
Von Truggebilden ist mein Blick umflimmert.
Ich klettre mittags auf die Kirchturmspitze,
Weil sie so golden in der Sonne schimmert.


Ihr Brüder seyd nun lustig, der Bettelvogt ist todt,
Er hängt schon im Galgen ganz schwer und voller Noth,
In der verwichenen Woch am Dienstag um halber neun,
Da haben sie 'n gehangen in Galgen fest hinein.


Cuando todo era flores tu camino,
cuando todo era pájaros tu ambiente,
cediendo de tu curso a la pendiente
todo era en ti fugaz y repentino


Již tedy zase, kouzelnice,
tvé kresby vidím na oknech.
I vyhlídku mou do ulice
již zastřel mi tvůj ostrý dech.
Má jizba temna jest, a není,
čím smutnou chvíli zahnati.
Co zbývá? Chci zas jednou snění
a vzpomínkám se oddati.


Und in Entzückung aller Sinnen
Umarmest den geliebten Mann,
Und sprichst: Ihr Lebensspinnerinnen,
Fangt seinen Faden täglich an –


Opřen o pláňku v něj hledí,
Bujně rybičky v něm skáčou
Jako děti – hůl upustí,
A ty staré oči pláčou.


Jdu, jako když klasy praskají
za noci v žitništi,
v němž sametově se laskají
a paprsky zablyští.


Si können nicht erkennen,
Das wir so eilends rennen,
Zu ihres Babels fall:
Wi solt er nicht geschehen,
Weil Gott erhöhrt mein flehen,
Und ides seufftzens hall?


Ach, Schöne, straf mich nicht und gib mir keine Schuld,
du kennst mich um und an. Rat deiner Ungedult,
um die ich Kranker mich zu Tode noch betrübe.


Ein Morgen war in blassen weiten Gärten,
Von kühlem Duft und Einsamkeit durchzogen,
Die Sonne steigt, es finden sich Gefährten,
Aus Lauben tretend, aus lebendigen Bogen,
Und die Gedanken, die sich funkelnd mehrten
Und aus der Einsamkeit die Schönheit sogen,
Ergießen sich in losgebundenen Scharen
Mit offenen Lippen, Efeu in den Haaren.


Hoje a fadiga, hoje o son
Hoje, trágica e vazia,
A hora de contempla


Neb vy jste věčnost, spřízněny
tím klidně krásným mihotem,
bez sporu, stálé, blaženy
i blažící svým životem.


Terror de' rei e vincitor de l'alme
gioisce, che non può la man che langue
carca di più trofei stringer le palme.


Mihelytt tanácskoztak együtt egy keveset,
Amelly is sok szóval, kevés sóval esett,
És minden bibéjét gyarló szép nemeknek
Illették (de amit a kűlső füleknek
Nem lehet most nékem előtrombitálni,
Szent titkok! mellyeket tilos profánálni): -
Dorottya kiválaszt egyet nagy felhanggal,
Aki a szálába menjen követ-ranggal
S mondja meg az ottan lévő vendégeknek,
Mi a kívánsága a dámaseregnek.
Rebeka vala ez, a tisztes Rebeka,
Kinek ősz a haja, görbe a dereka,
Ki hajdan magának, most pedig másoknak,
Sok próbán általment kerítője soknak.
Ékesenszólóbb ő, mint akármelly kofa,
Meg is van edződve orcáján a pofa.
Ezt választották ki Dorottya s a szépek.
Hogy az ifjak előtt legyen az ő képek.
Ki is állt nyúlbőrös szalupban a dada;
Melléje Dorottya még kilencet ada.


笔底飓风吹海波
榜悬郁郁照岩阿
十年呵禁烦神物
奈尔焚琴煮鹤何


Tu ancor m'arridi. E, quando a i freschi venti
Di su l'aride carte anelerà
L'anima stanca, a voi, poggi fiorenti,
Balze austere e felici, a voi verrà.


Son poi tutte le lingue a narrar mute
come quel dolce infra quest'onde amare
manda a l'infermo cor vera salute.


Peregrino pensier, ch'ardito e solo
traendo ovunque vai l'anima accorta
dietro al vago desio, che ti fa scorta,
dal fondo del mio cor ti levi a volo:


Až i má hodinka bude jednou bíti,
A já budu muset odtud dále jíti,


Když pak loďka naše idyllickým
Dunajem zas dále pospíchá,
Dohoníme tu Lva Jindřicha
S Přibyslavem králem Obodritským;


Však ať jsem kam chtěl tělem svým se hnul,
vždy duši jsem tam v posled zastihnul
v těch místech svého snění;
ať věděl jsem, že pohled ten mne raní,
přec nohy mne tam nesly bez váhání
až dlouho k rozednění.


mit ihm eintrat in die Fensternische
(wo die Parke gleich ins Träumerische
stiegen, wenn er nur nach ihnen wies),
ging er lässig an die Kartentische
und gewann. Und unterließ


Er nahm den Pfriemen aus dem Sack,
Und stach sie in die Köpf,
Er sagt, halt still, ich bin schon da,
So sezt man bei uns Knöpf:
He, he, du Schneiderg'sell,
Geh einmal aus der Höll,
Wir brauchen nicht zu kleiden,
Es geh nun wie es wöll.


Das Elend in deß Lebens Stand
Ist nunmehr weggenommen:
Durst, Hunger und der Sonnen Brand
Kan nicht zu ihnen kommen.
Sie werden von dem Lamm gespeist,
Das ihnen Lebensquellen weist
Und wischt ab ihre Threnen Flut;
Deß Vatters Mut
Erfüllt sie mit dem Höchsten Gut.


Však hle, tam juž ční v moři
Thorgerdy skála děsná:
na skráni hvězdy jí hoří,
patou se v hlubinu noří.
Jen k ní! toť jízda děsná!


Quanto é bela Ulisseia! E quanto é grata
Dos sete montes seus ao longe a vista!
Das altas torres, pórticos soberbos
Quanto é grande, magnífico o prospecto!


门外青山如屋里
嘈嘈虚枕纳溪声
怪来诗思清人骨
欲化西园蝶未成


Sendend ihre Mordgesellen,
Die geschlachtet Alt und Jung,
Ließ sie mit Geschütz umstellen
Unsre Reichsversammelung!
Schweigend saßen unsre Väter
In dem ringsbedrohten Haus:
Sei es früher, sei es später,
Rache sann sich jeder aus!


Auch Steinkohl' und Zechstein und Trias
Entwichen, im Innern gesprengt,
Laut jammert im Jura der Lias,
Daß die Glut ihn von hinten versengt.
Auch die Kalke, die Mergel der Kreiden
Sprachen später mit wichtigem Ton:
»Was erstickte man nicht schon beizeiten
Den Keim dieser Revolution?«


und immer neu mit irgendwelchen Worten
einsetzen, was man trinkt und was man teilt.
Denn da ist keiner, der nicht allerorten
heimlich von hinnen geht, indem er weilt.


Una mano, dos manos. Nada más.
Todavía me duelen las manos que me faltan,
esas que se quedaron adheridas a la barca fantasma que me trajo
y sacuden la costa con golpes de tambor,
con puñados de arena contra el agua de migraciones y nostalgias.
Son manos transparentes que deslizan el mundo debajo de mis pies,
que vienen y se van.
Pero estas que prolongan mi espesa anatomía
más allá de cualquier posible hoguera,
un poco más acá de cualquier imposible paraíso,
no son manos que sirvan para entreabrir las sombras,
para quitar los velos y volver a cerrar.
Yo no entiendo estas manos.
Sí, demasiado próximas,
demasiado distantes,
ajenas como mi propio vuelo acorralado adentro de otra piel,
como el insomnio de alguien que huye inalcanzable por mis dedos.
A veces las encuentro casi a punto de ocultarme de mí
o de apostar el resto a favor de otro cuerpo,
de otro falso plumaje que conspira con la noche y el sol.
Me inquietan estas manos que juegan al misterio y al azar.
Cambian mis alimentos por regueros de hormigas,
buscan una sortija en el desierto,
transforman la inocencia en un cuchillo,
perseveran absortas como valvas en la malicia y el error.
Cuando las miro pliegan y despliegan abanicos furtivos,
una visión errante que se pierde entre plumas, entre alas de saqueo,
mientras ellas se siguen, se persiguen,
crecen hasta cubrir la inmensidad o reducen a polvo el cuento de mis días.
Son como dos esfinges que tejen mi condena con la mitad del crimen,
con la mitad de la misericordia.
¡Y esa expresión de peces atrapados,
de pájaros ansioso,
de impasibles harpías con que asisten a su propio ritual!
Esta es la ceremonia del contagio y la peste hasta la idolatría.
Una caricia basta para multiplicar esas semillas negras que propagan la lepra,
esas fosforescencias que propagan la seda y el ardor,
esos hilos errantes que propagan el naufragio y la sed.
¡Y esa brisa incesante que deslizan de la una a la otra
como un secreto al rojo,
como una llama que quema demasiado!
Me pregunto, me digo
qué trampa están urdiendo desde mi porvenir estas dos manos.
Y sin embargo son las mismas manos.
Nada más que dos manos extrañamente iguales a dos manos en su oficio de manos,
desde el principio hasta el final.


Prostičký farář... Osud vznes jej maně
na stolec Petrův. V římském žáru nyje
a teskliv po lagunách Venezie
nes břímě, pánem dané, odevzdaně.


Né mai Diana, né mai Ninfa alcuna,
né Pane mai, né Satir, né Sileno
si venne a ricrear all'ombra bruna
di questo bosco di spavento pieno;
ma scelerati spirti et importuna
religion quivi dominio avieno,
dove di sangue uman a Dei non noti
si facean empi sacrifici e voti.


Viel Thränen hat Liebe. Doch Freuden noch mehr.
Sie streiten ums Herz sich, ein brüderlich Heer.
Sie streiten und fallen sich friedlich zu Arm.
Da weinet die Freude, dann lächelt der Harm!


Už přešly věky... Popel našich kostí
je dávno po všech koutech rozvát větrem,
a naše chtění, činy, jména, soudy
jsou necitelným zvukem, prázdným mythem
ve vodách minulosti.


Oj, čtyři mládenci, krásní jsou,
na opentlených koních jedou,
se svojí každý družičkou
potajmé jakés řeči vedou.


A imitación de aquel maravilloso
Marqués de Cádiz que la insigne fama
ganó con poderosa y fuerte mano.


Ich bitte seinetwegen
von Gott ihm so viel Segen,
als Stern' am Himmel stehn,
als Zweige sind in Wäldern,
als Kräuter auf den Feldern,
als Fisch' im Meere gehn.


Külvárosokban jártunk, bús ebek közt,
mikor az ősz nyugalmas, tiszta, síma
mosollyal vérzett - áldott heroina -
sírtunk a ködben, mélypiros sebek közt.
Mit tudta a kultúr, fekélyes, úri
népség, mi vagy te, s az a rongy, ki fennen
hordozza a fejét a bálteremben,
karján egy gyémánt-fülű, buta húri.


A stoje silný, pospolu bude zřít
tam zbožně, jaře k východu slavnému,
kde slunce jak tvář boží vzchází,
jediný majestát vzývat bude.


Hodina bez Tebe,
to blín je tmavý,
šerý pln jedu,
krok se tam zastaví
a on vráz otráví,
svět ztracen v šeru,
kde pocel žhavý,
spár bolu dravý
srdce až zkrvaví,
krev z něho vystřebe.
Hodina bez Tebe
život jak tíží
v žalářní mříži,
ach nelze do nebe...
Hodina bez Tebe.


مَن لِقَلبٍ مُتَيَّمٍ مُستَهَامِ
غَيرِ ما صَبوةٍ ولا أحلاَمِ
طَارِقَات ولا ادِّكار غوان
واضحاتِ الخدودِ كالآرامِ
بل هَوَايَ الذي أُجِنُّ وأُبدي
لِبَنِي هَاشِمٍ فُرُوعِ الأنَامِ
لِلقَرِيبِينَ من نَدَىً والبَعِيدِي
نَ من الجَورِ في عُرى الأَحكَامِ
والمُصِيبِينَ بابَ ما أَاخطَأَ النَّا
سُ ومُرسِي قَوَاعِدِ الإِسلاَمِ
والحُمَاةُ الكُفَاةُ في الحَربِ ان
لَفَّ ضِرَاماً وَقُودُها بِضِرَام
والغُيُوثِ الذينَ إِن أَمحَلَ النَّا
سُ فَمَأوَى حَوَاضِنِ الأيتَامِ
والوُلاَةِ الكُفَاةِ للأَمر ان طَرَّ
ق يَتناً بِمُجهَضٍ أو تَمَامِ
والأُسَاةِ الشُّفَاةِ للداءِ ذِي الرِّيبَ
ةِ والمُدرِكيِنَ بالأَوغَامِ
والرَّوَايَا التي بِهَا يَحمِلُ النَّا
سُ وُسُوقَ المُطَبَّعَاتِ العِظَامِ
والبُحُورِ التي بها تُكشَفُ الحِرَّ
ةُ والداءُ من غَلِيلِ الأَوَامِ
لكثيرينَ طَيّبينَ من النَّا
سِ وبَرِّينَ صادقينَ كشرامِ
وَاضِحِي أَوجُهٍُ كَرِيمِي جُدُودٍ
وَاسِطِي نِسبَةٍ لِهَام فَهَامِ
للذُّرَى فالذُّرَى من الحَسَبِ الثَّا
قِبِ بَينَ القَمقَامِ فالقَمقَامِ
رَاجِحِي الوَزنِ كَامِلِي العَدلِ في
السِيرةِ طَبِيِّن بالأُمورِ الجِشَامِ
فَضّلُوا النَّاسَ في الحَدِيثِ حَدِيثاً
وَقَدِيماً في أوّلِ القُدَّامِ
مُستَفِيدِينَ مُتلِفِينَ مَوَاهِي
بَ مَطَاعِيمَ غَيرِ ما أبرَامِ
مُستَعِفِّينَ مُفضِلينَ مَسَامِي
حَ مراجِيحَ في الخَمِيسِ اللُّهَامِ
ومَدَارِيكَ لِلذُّحُولِ مَتَارِي
كَ وإِن أُحفِظُوا لعُورِ الكَلاَمِ
لا حُبَاهُم تُحَلُّ للمَنطِقِ الشَّغ
ب ولا لِلِّطَامِ يوم اللِّطَامِ
أَبطَحِيِّيينَ أريَحِيينَ كالأَن
جُمِ ذاتِ الرُّجُومِ والأَعلاَمِ
غَالِبِيّينَ هاشِمِيّينَ في العِلـ
ـمِ رَبَوا مِن عَطِيَّةِ العَلاَّمِ
وَمُصَفَّينَ في المَنَاسِبِ مَحضِي
نَ خِضَمِّينَ كالقُرُومِ السَّوَامِي
وإذا الحَربُ أومَضَت بِسَنَا البر
قِ وَسَارَ الهُمَامُ نَحوَ الهُمَامِ
ورأيتُ الشريجَ يَحنِنَّ والنَّب
عَ بِمَكسُورَةِ الظُّهَارِ اللُؤَامِ
فَهُمُ الأُسدُ في الوَغَى لاَ اللَّواتي
بين خِيسِ العَرِينِ والآجَامش
أُسدُ حَربٍ غُيوثُ جَدبٍ بَهَالِي
لُ مَقَاوِيلُ غَيرُ ما أفدَامِ
لا مَهَاذِيرَ في النَّدِيّ مَكَاثِي
رَ ولا مُصمَتِينَ بالإِفحَامِ
سَادةٍ ذَادةٍ عن الخُرَّدِ البِيـ
ـضِ إذا اليَومُ كانَ كالأَيَّامِ
وَمَغَايِيرَ عِندَهُنَّ مَغَاوِي
رَ مَسَاعِيرَ لَيلَة الإِلجَامِ
لا مَعَازِيلَ فِي الحُرُوبِ تَنَابِيـ
ـلَ ولا رَائِمِينَ بَوَّ اهتِضَامِ
وَهُمُ الآخِذُونَ من ثِقَةِ الأَم
رِ بِتَقوَاهُمُ عُرَىً لا انفِصَامِ
وَالمُصِيبُونَ والمُجِيبُونَ للدَّعو
وَةِ والمُحرِزُونَ خَصلَ التَّرامِيـ
ـومُحِلُّونَ مُحرِمُونَ مُقِرُّو
نَ لِحِلٍّ قَرَارَةً وحَرَامِ
سَاسَةٌ لا كَمَن يَرَى رَعيَةَ النَّا
سِ سَوَاءً وَرِعيَةَ الأَنعَامِ
لا كَعَبدِ المَلِيكِ أو كَوَلِيدٍ
أو سُلَيمَانَ بَعدُ أو كَهِشَامِ
رَيُه فِيهِمُ كَرَأي ذَو الثُلَّةِ
في الثَائِجَاتِ جُنحَ الظَّلاَمِ
جَزُّ ذِي الصُّوفِ وانتِقَاءٌ
لِذِي المُخَّةِ وانعَق وَدَعدَعاً بالبِهَامِ
مَن يَمُت لا يَمُت فَقِيداً ومن يَحـ
ـيَى فلا ذُو إلٍ ولا ذُو ذِمَامِ
فَهُمُ الأَقرَبُونَ مِن كُلِّ خَيرٍ
وَهُمُ الأَبعَدُونَ من كُلِّ ذَامِ
وَهُمُ الأَرأَفُونَ بالنَّاسِ في الرَّأ
فَةِ والأَحلَمُونَ في الأَحلاَمِ
بَسَطُوا أَيدِيَ النَّوَالِ وكَفُّوا
أيديَ البَغيِ عَنهُمُ والعُرَامِ
أخَذُوا القَصدَ واستَقَامُوا عَلِيهِ
حِينَ مَالت زَوامِلُ الآثَامِ
عِيَزَاتُ الفَعَألِ والحَسَبِ العَو
دِ إليهم مَحطُوطَةُ الأَعكَامِ
أُسرَةُ الصَّادِق الحَديثِ أبي القَا
سِمِ فَرعِ القُدَامِسِ القُدَّامِ
خَيرِ حَيّ وَمَيّتٍ من بَنِي آ
دَمَ طُرَّاً مَأمُومِهم والإِمَامِ
كَان مَيتاً جِنَازَةً خَيرُ مَيتٍ
غَيَّبَتهُ حَفَائِرُ الأقوَامِ
وَجَنِينَاً وَمُرضِعاً ساكِنَ المَه
دِ وبَعدَ الرِّضَاعِ عِندَ الفِطَامِ
خَيرُ مُستَرضَعٍ وَخَيرُ فَطِيمٍ
وَجَنِينٍ أُقِرَّ في الأَرحَامِ
وَغُلاَماً وناشِئاً ثم كَهلاً
خَيرُ كَهلٍ وَنَاشِىءٍ وغُلامِ
انقَذَ الله شِلوَنَا من شَفا النَّ
ار بِهِ نِعمَةً من المِنعَامِ
لَو فَدَى الحَيُّ مَيِّتاً قُلتُ نَفسِي
وَبَنِيَّ الفِدى لِتِلكَ العِظامِ
طَيِّبب الأصلِ طَيِّب العُودِ في البِن
يَة والفَرعِ يَثرِبِيُّ تَهَامِي
أبطَحِيٌّ بِمَكَّةَ استَثقَبَ الِلَّ
هُ ضِيَاءَ العَمَى به والظَّلاَمِ
وإلى يَثرِبَ التَّحَوُّلَ عَنها
لِمَقَامٍ عَن غَيرِ دار مُقامِ
هِجرَةٌ حُوِّلت من الأوسِ والخَز
رَجِ أهلِ الفَسِيلِ والآطَامِ
غَيرَ دُنيَا مُحَالِفاً واسمَ صِدقٍ
بَاقِياً مَجدُهُ بَقَاءَ السَّلامِ
ذُو الجَنَاحَينِ وابنُ هالةَ مِنهُم
أسَدُ الله والكَمِيُّ المُحَامِيـ
ـلا ابنُ عَمٍّ يُرَى كهذا ولا عَ
مٌّ كهَذَاك سَيِّد الأَعمَامِ
والوَصِيُّ الذي أمَالَ التَّجُو
بِيُّ بِهِ عَرشَ أُمَّةٍ لانهِدَامِ
كانَ أهلَ العَفَافِ والمَجدِ والخَيـ
ـرِ ونَقضِ الأُمُورِ والإِبرَامِ
والوَصِيُّ الوَلِيُّ والفارِسُ المُعـ
ـلِمُ تَحتض العَجَاجِ غَيرُ الكَهامِ
كَم لَهُ ثم كَم لَهُ من قَتِيلٍ
وَصَرِيعٍ تَحتَ السَّنَابِكِ دَامِيـ
ـوَخَمِيسٍ يَلُفُّهُ بِخَمِيسٍ
وفِئَامٍ حَوَاهُ بَعدَ فِئَامِ
وَعَمِيدٍ مُتَوَّجٌ حُلَّ عَنهُ
عُقَدُ التَّاجِ بالصَّنِيعِ الحُسَامِ
قَتَلوا يَومض ذَاك إِذ قَتلُوهُ
حَكَمَاً لا كَغَابِر الحُكَّامِ
رَاعِيَاً كانَ مُسجِحَاً فَفَقَدنَا
هُ وَفَقدُ المُسِيمِ هُلكُ السَّوَامش
نَالَنَا فَقدُهُ وَنَالَ سِوَانَا
بِاجتِدَاعٍ مِنَ الأُنُوفِ اصطِلامِ
وأًشِتَّت بِنَا مَصَادِرُ شَتَّى
بَعدَ نَهجِ السَّبِيلِ ذِي الآرَامِ
جَرَّدَ السَّيفَ تَارَتَينِ من الدَّه
رِ على حِينِ دِرَّةٍ من صَرَامِ
في مُرِيدِينَ مُخطِئِينَ هُدَى الل
هِ وَمُستَقسِمِينَ بالأَزلاَمِ
وَوَصِيُّ الوَصِيَّ ذِي الخُطَّةِ الفَص
لِ وَمُردِي الخُصُومِ يَومَ الخِصَامِ
وَقَتِيلٌ بالطَّفِ غُودِرَ منهُ
بَينَ غَوغاءِ أُمّةٍ وَطَغَامِ
تَركَبُ الطَّيرَ كالمَجَاسِدِ مِنهُ
مَعَ هَابٍ من التُّرَابِ هَيَامِ
وَتُطِيلُ المُرَزَّءاتُ المَقَالِي
تُ عَلَيهِ القُعُودض بَعدَ القِيَامِ
يَتَعَرَّفنَ حُرَّ وَجهٍ عَلَيهِ
عُقبَةُ السَّروِ ظَاهِراً والوَسَامِ
قَتَلَ الأدعِيَاءُ إِذ قَتَلُوهُ
أكرَمَ الشَّارِبِينَ صَوبَ الغَمَامِ
وَسَمِيُّ النَّبِيِّ بالشِّعبِ ذِي الخَيـ
ـفِ طَرِيدُ المُحِلِّب الأحرَامِ
ـوأَبُو الفَضلِ إنَّ ذِكرَهُم الحُلـ
ـوُ بِفِيَّ الشِّفَاءُ للأَسقَامِ
فِيهُمُ كُنتُ للبَعِيدِ ابنَ عَمٍّـ
ـوَاتَّهَمتُ القَرِيبَ أيَّ اتِّهَامِ
صَدَقَ النَّاسَ في حُنَينَ بِضَربٍ
شَابَ منه مَفَارِقُ القُمقَامِ
وَتَنَاوَلتُ من تَنَاوَلَ بالغِيـ
ـبَةِ أعرَاضَهم وَقَلَّ اكتِتامي
وَرَأَيتُ الشَّرِيفَ فِي أعيُنِ القَو
مِ وَضِيعاً وَقَلَّ مِنهُ احتِشَامِي
مُعلِناً للمُعَالِنين مُسرَّاً
للمُسِرِّينَ غَيرَ دَحضِ المَقَامِ
مُبدِياً صَفحَتِي عَلَى المَرقَبِ المُع
لَمِ باللهِ قُوَّتِي واعتِصَامِي
ما أبالي إِذَا حَفِظتُ أبا القَا
سِمٍ فِيهِم مَلامَةَ اللُوَّامِ
ما أبَالِي وَلَن أُبَالِي فِيهِم
أبَداً رَغمض سَاخِطِينَ رَغَامِ
فَهُمُ شِيعَتِي وَقِسمِي من الأُمَّ
ـةِ حَسبِي مِن سَائِرِ الأقسَامشـ
إن أمُت لا أمُت وَنَفسِي نَفسَا
ـنِ من الشَّكِّ في عَمَىً أو تَعَامِيـ
عَادِلاً غَيرَهم مِن النَّاسِ طُ
رَّاً بِهِمُ لا هَمَامِ بي لا هَمَامِ
لَم أبِع دِينيَ المُسَاوِمَ بِالوَك
سِ وَلاَ مُغلِيَاً مِنَ السُّوَّامِ
أخلَصَ الله لِي هوايَ فما أُغرِ
قُ نزعاً ولا تَطِيشُ سِهَامِي
وَلِهَت نَفسِيَ الطَّرُوبُ إلَيهم
وَلَهَاً حالَ دُونَ طَعمِ الطَّعَامِ
لَيتَ شِعرِي هَل ثُمَّ هَل آتِينَهُم
أم يَحَولَنَّ دُونَ ذَاكَ حِمَامي
إن تُشَيَّع بِي المُذَكرَةُ الوَجـ
ـنَاءُ تَنفِي لُغَامَهان بِلُغَامِ
عَنتَرِيسٌ شِمِلَّةٌ ذَاتُ لَوثٍ
هَوجَلٌ مَيلَعٌ كَتُومُ البُغَامِ
تَصِلُ السُّهبَ بالسُّهُوبِ إلَيهِم
وَصلً خَرقَاءَ رُمَّةً في رِمَامِ
ـرَدَّهُنَّ الكَلالُ حُدباً حَدَابِيـ
ـرَ وَحَدُّ الإِكَامِ بعدَ الإِكَامِ
في حَراجِيحَ كالحِنِيّ مَجَاهِي
ضَ يَخِدنَ الوَجِيفَ وَخدَ النَّعَامِ
يكتَنِفنَ الجَهِيضَ ذَا الرَّمَقِ المُعجَلِ
بَعد الحَنِينِ بالإِرزَامِ
مُنكِرَاتٍ بأنفُسٍ عَارِفَاتٍ
بِعُيُونٍ هَوَامِلِ التَّسجَامِ
ما أُبَالِي إذَا أُنِخنَ إِلَيهِم
نَقَبَ الخُفِّ واعتِرَاقِ السَّنَامِ
يَقضِ زَورٌ هُنَاكَ حَقَّ مَزُورِيـ
ـنَ وَيَحبُ السَّلاَم أهلُ السَّلامِ


O Fürst und Mensch! – O Tugendfreund und Weiser,
Der größten Mutter größter Sohn!
Es lohnet Harfe – nein, für einen solchen Kaiser
Hat Harfe keinen Lohn!


Triumph! der hier erscheint
Im rothen Kleide,
Der ist mein weisser Freund:
Eins sind wir beyde.


一片慈云占断峰
海潮随月去溶溶
玉毫光彻三千界
影落斜阳杯渡中


¡Rana, empieza tu cantar!
¡Grillo, sal de tu agujero!
Haced un bosque sonoro
Con vuestras flautas. Yo vuelo
Hacia mi casa intranquilo.
  Se agitan en mi recuerdo
Dos palomas campesinas
Y en el horizonte, lejos,
Se hunde el arcaduz del día.
¡Terrible noria del tiempo!


Nelze, hle, Vltavě, široké, dumné
vinout se zpátky v ten líbezný kraj,
kde jí s hor potoky hravé a šumné
skládaly, spřádaly mladosti báj!


„Není víc Boha! Evoe, není hříchu!
není víc rány!“ – V ranách se Lazar hroutí,
zachránil aspoň jediné co měl: Pýchu,
chatrnou hůl v té k Věčnosti vratké pouti.


Wollen mit Seufzern nichts verderben,
Helden sollen berauscht nur sterben.«


Der Sonne letzter Schein
Umspielt das schwanke Ried,
Der Thürmer bläst sein Lied
Ins Abendroth hinein.


V námitku inverse, anakoluthy, v světě
zda’s hieroglyf braku, k autentické
kdy látce kovu Pierrid ve planetě
určena, v zpěv jež vznikla sám. Z lidské
přírody forma živá, vynucená
z regulí němých sotva, rhytmus, krása
ať v model stálý dítě tance jásá.


Mañana, como un monte que derrumba
De noche y en sigilo su eminencia,—
Como un vaso de aroma roto y hueco
 Caeré sobre la tierra.


落尽群花春已残
忽惊庭下锦新翻
夜深领客穷清赏
一笑开怀倒数尊


修竹青冥山翠合
圆荷枯倒水禽飞
造门休问林塘主
暂借闲窗负暖晖


不学逾垣与闭门
诛茅先卜远人村
钓鱼矶在平如席
坐对青山无一言


Odmlčím se; ale po té řeči
Z duše mé se vyrval bolu tón:
Ach, ta žebrákova chvála svědčí,
Že jsem chudší mnohem nežli on!...


Und tausend andre Menschen
regiert Ein Griff meiner Hand,
tagein tagaus, bei Nacht, bei Nebel,
im Sturm von Land zu Land;
Bahn frei! schreit meine Maschine.


Und solch Gebäu erfüllend zu durchdringen,
Wölb' auch, Musik! der Töne reichen Bau.
Verhältniß aus Verhältniß laß entspringen,
Gesondert, wechselnd, doch vereint genau.
Wie alle Sphären rein zusammen klingen,
Doch jede Kugel aus krystallnem Blau
In eignem Ton: so mußt du in Gewittern
Der Harmonie die Seelen tief erschüttern.


Wenn ich ein Vöglein wär,
Und auch zwei Flüglein hätt,
Flög ich zu dir;
Weils aber nicht kann seyn,
Bleib ich allhier.


Kratičká cesta ze zlata –
ale kdy jitro přichvátá,
pohasne snivý hvězdný svět,
jako když sprchne stromů květ.


Zpívala jsem u jezera,
jako dnes to vím,
notovala se mnou stěna:
„Bude – věčně tvým!“


Hier will ich sitzen und ruhen
An diesem lieblichen Ort,
Will schweifen lassen das Auge
In's Weite von Ort zu Ort.


Er ruft: »O sage, was dich kränkt?
Was dich so tief beweget?«
Doch wie der Mönch das Antlitz senkt,
Die bleichen Lippen reget,
Das Ungeheure sagen will:
Ruft er entsetzt: »Sei still! sei still!« –


Und aus der Ferne nahen,
Auf stolzem blankem Roß,
Die feuchten Augen sahen
Gismund mit keckem Troß.
»Gib mir mein Koller wieder,
Gib mir mein stählern Hemd!«
So ruft er treu und bieder,
So spricht er stolzzergrämt.


Co ze sopečných černých kamenů Gehenny podzemské jsme stavěli,
ať padne do ssutin! Krásnější města, nežli naše jest,
viděly zraky proroků. A přece dýmem jejich ohňů budoucích
v extasi otevřené oči krví plakaly!


¡Mujer! mariposa, en la puerta azul de la vida
tocaste y, abriéndose, estás en regiones soñadas.
¡Mujer, entorna tus ojos a luz engañosa,
rasga a la vez los tu pidas telones del alma!
Sedientas las carnes están de tu espíritu rosa;
tú bosarás como fuente colmada en verano;
yo, seco tronco de selva cerril y bravía
seré la esponja que empape tu hiel o tu bálsamo.
Tundir, flagelar quiero muslos de nácar y raso;
muslos cálidos, propios de entraña divina;
con el asta más fuerte que tiene mi tronco cenceño
descargaré tu tesoro, porque eres un árbol de olivas.
¡Ven así! Ven a mí como ciega palpante y medrosa.
¿Te sorprende que tenga corteza selvática el cuerpo?
¿Te sorprende que lleve en el alma la fibra roqueña?
Ven a mí, soy el hombre y el árbol, los dos complementos,
Mi canción has oído en tu fondo sellado de virgen;
te sedujo mi voz y mi gesto en los mudos espacios;
yo tendré para ti las ternuras del novio islamita,
por lo mismo que estoy de rudezas y fiebre pasado.


Ausser den Schranken der Zeit,
Ohn' Empfindung des Augenblicks,
Dem der Augenblick folgt, schauet er nun
Deine Herlichkeit, Heiliger! Heiliger! Heiliger!


Pasan los colibríes por los vergeles
y se clavan sus picos como saetas
en las bocas rosadas de los claveles
y en los ojos azules de las violetas.


Kterak bystří pozor, když malátné poledne zdřimlo
a ona sama tu s přiboudlým pachem varku, který k zabití dráždí.
Neúnavná! Vraždila šest dní, a v nastalém sedmém vraždí
dvojnásob dovedně.


Come vede talor torbidi sogni
ne' brevi sonni suoi l'egro o l'insano,
pargli ch'al corso avidamente agogni
stender le membra, e che s'affanni invano,
ché ne' maggiori sforzi a' suoi bisogni
non corrisponde il piè stanco e la mano,
scioglier talor la lingua e parlar vòle,
ma non seguon la voce o le parole;


Trojka, zvonek na dřevěné duze
ztratily se, též i vozataj –
sám tu stojím v širém stepním luze.


Ich bin ein Turner wohlgemuth,
Mit vollen Backen, rothem Blut,
Mir ist der Wüstling stets verhaßt,
Der seiner Eltern Gut verpraßt.


De most Laura - - - - - -
Nem oly hévség - - -
Nincsen semmi, ah, - - -
Mely óltsa e meleget,


Liebe wölbte ihren Bogen,
Schmückt' ihn lieblich wundervoll;
Liebe steht als Zöllner droben,
Küsse sind der Brückenzoll.


¿Por qué alejáis del viejo navegante,
cuando es mayor su triste desamparo,
la arribada a la tierra prometida?


With wonder, blessing ev'ry shrine,
I drew the well-worn blade,
"One moment yet," I cried, "is mine —
" Deserve, or lose the Maid. "


dav tónů neznámých a nových, jež se tříští
jak o skalinu příboj! Propadlých věků hlas,
dlát rozžhavených zvuky, v tmách praskající klas,


Tiembla el sol, de la tarde, con sus lloros extraños
de brillanteces flavas y de carmín profundo;
y en la penumbra miro, después de obscuros años,
la capilla ruinosa del valle moribundo.
Hoy al santuario vuelvo de la remota hacienda,
vetusto, colonial, florido en otros días;
y antes que el alma vida al meridión descienda,
vislumbro sus paredes, sus bóvedas sombrías.
Y volutas verdosas de metálicos lustres,
azules hornacinas, santos de luenga manga
tallados en madera, antiguos balaústres,
y Vírgenes piadosas de piedra de Huamanga.
Veo el retablo triste de pálidos reflejos,
atriles, santorales, en muerta sinfonía;
miro rondar los mustios, incoloros vencejos,
la capilla cercando de su melancolía.
Esta bóveda de arte, que hoy declina ruinosa;
este primor de antaño que triste amarillea,
la oración repetía de la campiña hermosa,
en las mañanas dulces que el colorín platea.
A los alegres niños en albas estivales,
nos brindaba la gloria del brillor campesino
cuando en la lenta misa, tras de los ventanales
mirábamos la cumbre del monte azul marino.
Este altar en los velos y la hermosura de oro
la ilusión brilladora de encanto prometía;
y en su rezo florido, el capellán sonoro
nos traía el preludio venturoso del día.
Hoy al mirar las mustias, descoloridas aras,
su ventanal obscuro y pavorosa puerta,
añoro de mi infancia mis ilusiones claras,
y, con pesar, me alejo de la capilla muerta.


Ihr Leben ist so wirr, voll trüber Plagen.
Erbarm’ dich Gott der Frauen Höll’ und Qual,
Und dieser hoffnungslosen Todesklagen.
Einsame wandeln still im Sternensaal.


In allen Nöthen eilet
Das Kind zum Mutterschooß,
Wo jede Wunde heilet,
Und wär' sie noch so groß.


Ma ben porrò sì carco andar mille anni,
Et altretanto stretto al fiero laccio,
Tremando, ardendo, calcitrando invano:


Sí, los dioses la linfa bullidora
cegaban de esos puros manantiales,
espejos de las hadas y de Flora,
y juntaban la noche con la aurora
como pasa en los climas boreales.
Los dioses nos robaron el tesoro
de esas almas de niños que se abrían
a la vida y al bien, cantando en coro...
Allí fue... la mañana era de oro,
Septiembre estaba en flor... ¡y ellos morían!
      II
Como renuevos cuyos aliños
un viento helado marchita en flor,
así cayeron los héroes niños
ante las balas del invasor.
No fue su muerte conjunción febea
ni puesta melancólica de Diana.
sino eclipse de Vésper, que recrea
los cielos con su luz, y parpadea
y cede ante el fulgor de la mañana.
Morir cuando la tumba nos reclama,
cuando la dicha suspirando quedo,
"¡Adiós!", murmura, y se extinguió la llama
de la fe, y aunque todo dice.. "¡Ama!",
responde el corazón: "¡Si ya no puedo...!";
cuando sólo escuchamos donde quiera
del tedio el gran monologar eterno,
y en vano desparrama Primavera
su florido caudal en la pradera,
porque dentro llevamos el Invierno,
bien está... más partir en pleno día,
cuando el sol glorifica la jornada,
cuando todo en el pecho ama y confía,
y la Vida, Julieta enamorada,
nos dice: "¡No te vayas todavía!";
y forma la ilusión mundos de encaje,
y los troncos de savia están henchidos
y las frondas perfuman los boscajes,
y los nidos salpican los frondajes,
y las aves arrullan en los nidos,
es cruel.... mas, entonces, ¿por qué ahora
muestra galas el Bosque y luce aliños?
¿Por qué canta el clarín con voz sonora?
¿Por qué nadie está triste, nadie llora
delante del recuerdo de esos niños?
Porque más que la vida, bien pequeño;
porque más que la gloria, que es un sueño;
porque más que el amor, vale, de fijo,
la divina oblación, y en una losa
este bello epitafio: "Aquí reposa;
dio su sangre a la Patria: ¡Era un buen hijo!"
      III
Como renuevos cuyos aliños
un viento helado marchita en flor,
así cayeron los héroes niños
ante las balas del invasor.
Descansa, Juventud, ya sin anhelo,
serena como un dios, bajo las flores
de que es pródigo siempre nuestro suelo;
descansa bajo el palio de tu cielo
y el santo pabellón de tres colores.
Descansa, y que liricen tus hazañas
las voces del terral en los palmares,
y las voces del céfiro en las cañas,
las voces del pinar en las montañas
y la voz de las ondas en los mares.
Descansa, y que tu ejemplo persevere,
que el amor al derecho siempre avive;
y que en tanto que el pueblo que te quiere
murmura en tu sepulcro: "¡Así se muere!",
la fama cante en él: "¡Así se vive!".
      IV
Como renuevos cuyos aliños
un viento helado marchita en flor,
así cayeron los héroes niños
ante las balas del invasor.
Señor, en cuanto a ti, dos veces bravo,
que aquí defiendes el hollado suelo
tras haber defendido el suelo esclavo,
y hoy en el sitio dormirás al cabo
donde el águila azteca posó el vuelo;
Señor, en cuanto a ti, que noble y fuerte,
llegaste del perdón al heroísmo,
perdonando en tu triunfo a quien la muerte
dio a tu padre infeliz, y de esta suerte
venciéndote dos veces a ti mismo:
¡ven, únete a esos niños como hermano
mayor, pues que su gloria fue tu gloria,
y llévalos contigo de la mano
hacia el solio de Jove soberano
y a las puertas de bronce de la Historia!


Má duše smutna je a dnes mi toho žel,
že jsem, svět utvořiv, den pouze v práci ustal,
bych v duši člověka teď věky pohlížel,
jak viny tmavý červ v ní na ještěra vzrůstal.


مولدُ الخلود
مرثية لأمي الغالية


Szóla s menni akart; de, kezét megfogva,
Felelt neki a szász, gúnnyal mosolyogva:
„Bizony, képes volnál, a nagy hűség miatt,
Gyanúba keverni legjobb barátidat.


že volný jsem, jak bůh jsa připraven
vždy z žití – dobrodružství vyjít ven;


V oku děvy slity máte
Země, nebe slasti,
Hleďte do nich, tam uzříte
Najednou dvě vlasti.


Einst, tränend Auge! sahst du so hell empor!
Einst schlugst du mir so ruhig, empörtes Herz!
So, wie die Wallungen des Bächleins,
Wo die Forell am Gestade hinschlüpft.


Y ahora que la vieja no está —Dios la tenga—
me puedo lamber solo. Y a vos, que la garúa
te refresque el balero. Pa' mí ya no hay mamúa
mejor que esta piantada que me hago en pata renga.
Hasta más ver, che negra; perdón por el rezongo,
atenti a la estrolada... y que te aguante Mongo.


Noc... zdá se mi, že šumí tma ta
a vlévá hrudi volný mír...
spí všechno... kolem mne jen chvátá
svým křivým letem netopýr...


五龙兄弟古英名
今日拿舟过悦城
莫向草茅久盘屈
早施霖雨活苍生


Drum fasse deine Seel ein wenig mit Geduld,
Fahr immer fort, tu recht, leb außer Sündenschuld;
Halt, daß den höchsten Schatz dort in dem andern Leben
Des Höchsten milde Hand dir werd aus Gnaden geben.


O miseranda donna, o core afritto,
oggi come sostengon gli occhi tuoi
vedere in alto il tuo Figliuol confitto?


Těsněj’, než bratry z jedné rodiny
cit krve poutá k životnímu svazku –
dvě srdce mladá pohled jediný
jak divem sloučí v nerozdílnou lásku!


Gallo, del tuo Signor, di più possente
Omero assai del mio è degno pondo,
ché fra tante sue lodi io mi confondo,
sì gran copia di lor mi sta presente;


天门独步踏雄雷
一啸生风万壑来
尔病岂能飞食肉
道心坚未化牛哀


Folhas de romance
, esquiva papelaria:
seios na janel


Er sprachs und geistiges Getön
Wie sanft gerühreter Kristalle,
Ertönt in leiser Lüfte Wehn
Zu linder Aeolsharfen Halle.
Hier tanzet Oberon und Mab,
Dort Elf und Elfin auf und ab,
Und Edwin schwinget sich im Reihen
Mit Nuk, der lieblichsten der Feien.


Sum dat es est, et edo dat es est: genus unde, magister,
Estense? an quod sit dicitur, an quod edat?


Ô parfum modeste et suave,
Épanché du front maternel,
Qui laves ce que rien ne lave,
Où donc es-tu, parfum d'autel !


bir kusur işledik bağışlar mı kimbilir


Tam nedosáhne matná zář,
již rozumem my zveme,
ty říše mluví Bohu jen
a nám jsou věčně němé.


Ist der Prinz emporgesprungen,
Hat er hoch sein Schwert geschwungen,
Zugelacht dem Freunde dann:
»Hackbrettschläger, jetzt ans Hacken!
Hack' den Zopf mir aus dem Nacken!
Heute solln die Zöpfe dran!«


Der hielt dich vest 7 , daß Gott erbarm!
Und dem starken die jungfrau nahm.


A dobrý mladý muž ti praví
– na tváři úsměv lehynký –,
že mrtvý jazyk vyplazuje
víc než dvě včera slečinky.


نزّه الطرف بمجرى بركةٍ
تمنح الدر بشهدٍ وحبب
شجرة الدرّ عليها نصبَت
شبكة البلور تصطاد الطرب


Ein süsses Wohl
Durchdringt mit Gottes Kräfften/
Und bey den Liebs-Geschäfften
Darauß ich Labsahl hol/
Man weiß sich nicht zu lassen/
Und macht frembd Feuer hassen
Die reine Liebes-Kohl
Vom süssen Wohl.


Jenom ta touha, ta jedna, barvy nejvíce choré...!


Tvé první bázlivé vzdání... Večer byl červencový.
To mělo prabídnou staffáž! Nebylo šveholu ptáků,
ni tmavé zeleně mechu, šelestu vonného křoví,
ni směsi chrp něžných a rudých, divokých máků.


Di Marter ist vorbei! Das grab ist voller leben!
Di Wächter flohn, als Jesus Christ erscheint!
Der hauffen fürchtet Uns, der Uns zuvor umgeben!
Der Tod trifft si, der vor auf Uns vermeint:
Das Kreutz und grab hat Uns allein ger(h)eint.


نارُ الشُموعِ تَوَقَّدَت
في اللَيلِ أَم نورُ الشَموسِ
شُهُبٌ تُبَشِّرُ بِالسُعو
دِ وَلَيسَ تَقضي بِالنُحوسِ
شِبهُ الذَوابِلِ قُوِّمَت
لِلطَعنِ في صَدرِ الخَميسِ
شوسُ النَواظِرِ وَهيَ في
غَيرِ الدُجُنَّةِ غَيرُ شوسِ
إِن طالَ فَضلُ لِسانِها
فَجَزاؤُها قَطعُ الرُؤوسِ
وَإِذا تَجَلَّت لِلنَوا
ظِرِ رَجَّحَت رَأيَ المَجوسِ
في حَضرَةِ المَلِكِ الَّذي
جَعَلَ الصَنائِعَ كَالغُروسِ
الصالِحِ السُلطانِ وَه
هابِ النَفائِسِ لِلنُفوسِ
فَضَلَ المُلوكَ بِأَصلِهِ
فَضلَ الرَئيسِ عَلى الرُؤوسِ
وَغَدا ثَناهُ غُرَّةً
في جَبهَةِ الدَهرِ العَبوسِ


V parnech líhal na prohnilé slámě,
zmíral žízní na blízku studny,
k donesení kapky vody rámě
lenilo, v psí koutek osudný.