Der in jedem Glockenschlag,
Wie mit eh'rnem Hammer,
Du das Herz, das schon zerbrach,
Brichst durch neuen Jammer:


Utrhnu ti růži
jedinou,
abys nikdy nepomyslil
na jinou.


E tu felice e glorioso fiume
esci a le rive a par del ciel beate,
e sì vedrai qual sol d'alta beltate
fa de' cristalli tuoi specchio al suo lume.


يا مانحي طيب مواعيده
حاشاك مولاي من المطل
فأنت ماضي الأمر يا ذا الذي
يزين حسن القول بالفعل
فاشدد بإحسانك أزري وصل
بحبل جدواك عرى حبلي
فكم روت يمناك لي عن عطا
وحدثت في الجود عن سهل
وامدد يدا نحو الوفا طالما
تعودت بالبسط والبذل
ووفنى حق قريضى فما
مثلي يشوب الجد بالهزل
ولا تبعني المدح بالشكر يا
اخا ربيع الجود والفضل
فالمدح نفل والعطا سيدي
فرض وليس الشكر بالنفل
فجد بما شئت فاني امرؤ
ارضى من الوابل بالطل
واستجلها عذراء اوصافها
تغنيك عن نعم وعن جمل
عروسة بالدر قد نطقت
مليحة المظهر والشكل
جاءت الى نحوك من منطقي
تعرب عن جزئي وعن كلي
فحل ما كان بها عاطلا
وخل من بالغ في العذل
لا زلت ترقى في سماء العلا
يا واحد الفضل بلا مثل
ما غردت ورق على ايكة
وجادت الافياء بالظل


„Igazat én láttam fordulni hamisra,
Drága nemes gyöngyöt éktelen kavicsra;
Méhsört savanyúvá, örömet is búvá,
Bátor bizodalmat riadó gyanúvá.


Oj, směšno mi to vědatorů plémě!
s heřmánkem v torbě, s věncem motýlů,
hynoucích trýzní, na klobouku lemě,
když z lesního nám káže pahýlu.
Příroda spasí vás! V té bibli čtěte.
Nuž rcete, vy co zbádali jste v ní?
Kde vajíčka co snáší, jak co květe,
kolika kyvy loutny struna zní.
Nebesa pokryli jste číslic řady,
zem rozdělili v názvů myriady.
Nuž dobrá: spočetli jste bible slova.
Než kde duch posvátný, jejž v sobě chová?
Vzal třísku děd, nasadil okulár
a rozštípal ji třísek na tisíc,
a z každé třísky nových třísek pár,
až nezbylo mu v suché dlani nic.
Prozkoumal světlo zašlých oběžnic
a ví, že řadu let tam svítí nic.
Nuž s mudrcem již rcete z přímých plic,
že ví to každý z vás, že neví nic.
Dál robte stroje nové, šrouby, vesla –
jen kněžím nepleťte se do řemesla.


Ueber Thal und Hügel
Ist Alles belaubt!


Nebude nikdy, jak bývalo dřív.
Už nám buď Pánbůh milostiv!


Dann trat Philinus auf, und sagte mit Bedacht:
Es hats das Pfändungs-Recht im Felde hochgebracht,
Die Schützen pfänden scharf, worbey sie öfters schlagen.
Wie wär es, wenn ein Held und Venus-Ritter käm,
Und sich zum Augenmerk ein fremdes Weichbild nähm,
Um in gehögter Flur ein Stückgen Wild zu jagen?
Darf auch der Herr davon das Schützen-Amt vollenden,
Und seinen Wilprets-Dieb nach eignen Willen pfänden?


Tak dokonala... Tmavé oči ty
studená víčka na vždy uzavřela...
Teď hrob má asi sněhem pokrytý,
a ona přec jen květy ráda měla.


Herr Gott, wir dancken deiner güt,
verkünden deine wunder.
Wir dancken dir mit freyem gmüt,
in gmeyn vnd in besonder.
Dein raach ist nahe, dein gwaltig hand
wirt richter sein in allem land,
muß alls für dir erschrecken.


Sprecht, wie würd' es sich doch schicken,
Wenn ein Fürst sein Fürstlich Haus
Nur von aussen wollte schmücken,
Und nur Koth, Staub, Stein und Graus
In die Zimmer tragen hiesse,
Sie nicht sehn, noch brauchen liesse?
Eben so ist es bestellt
Mit der unterird'schen Welt.


Un alma envuelve Dios en frágil barro,
y la enciende en la lumbre de la vida,
chupa el tiempo y resulta en la partida
un cadáver El hombre es un cigarro


En la casa de las bagatelas,
vi un mágico verde de rostro cenceño,
y las cincidelas
vistosas le cubren la barba de sueño.
Dos infantes oblongos deliran
y al cielo levantan sus rápidas manos,
y dos rubias gigantes suspiran,
y el coro preludian cretinos ancianos.
Que es la hora de la maravilla;
la música rompe de canes y leones
y bajo chinesca pantalla amarilla
se tuercen guineos con sus acordeones.
Y al compás de los címbalos suaves,
del hijo del Rino comienzan las bodas;
con sus basquiñas enormes y graves
preséntase mustias las primeras beodas.
Y margraves de añeja Germania,
y el rútilo extraño de blonda melena,
y llega con flores azules de insanía
la bárbara y dulce princesa de Viena.
Y al dulzor de las virgíneas camelias
van pos del cortejo la banda macrobia,
y rígidas, fuertes, las tías Amelias;
y luego cojeando, cojeando la novia,
la luz de Varsovia.
Y en la racha que sube a los techos
Se pierden, al punto, las mudas señales,
Y al compás alegre de enanos deshechos
Se elevan divinos los cantos nupciales.
Y en la bruma de la pesadilla
Se ahogan luceros azules y raros,
Y, al punto, se extiende como nubecilla
El mago misterio de los ojos claros.


悲语发哀弦
声声道野仙
谁将胡地乐
留作汉人传


Já modlím se, by nevzalo
mi píseň dobré nebe –
Má písni, co mi celý svět,
dokud mám tebe, tebe!


清羸已近百年身
古寺风烟又一春
寰海自成戎马地
唯师曾是太平人


红牙翠袖按清商
瞥见尘飞玳瑁梁
宛转尽能谐律吕
主人无忝蔡中郎


Donne, per me giovent— nasce e muore,
nel vostro volto per me surge e cade
de la bellezza il momentaneo fiore,


Selig durch die Liebe
Götter – durch die Liebe
Menschen Göttern gleich.
Liebe macht den Himmel
Himmlischer – die Erde
Zu dem Himmelreich.


	Compiuti nove dì, si ritornoro,
ma prima tutti quanti gl'informoro


Si el amor al pasar del río Letheo,
Serenísimo Carlos, no se olvida;
Si allá se perfecciona un buen deseo;
Vuelve los ojos de do Dios se anida
A España, madre nuestra y sierva tuya,
De ti tan regalada y tan querida:
Consuela la tristeza grande suya,
Enjúgale los ojos, y no esperes
Que este llanto del todo la destruya.
Mas dile: por lo mucho que me quieres
Te ruego, y si no basta, te lo mando,
Que mejor mi ausencia consideres:
De la divinidad estoy gozando,
Rogándole por ti; más te aprovecho
Que un siglo aprovechara en ti reinando.
Di, ¿qué razón permite, o qué derecho
Que de mi bien y de tu bien te pese?
¿Ni que fundes tu daño en mi provecho?
Yo fío que mi muerte produjese
Más envidia a tus ojos que mancilla,
Si los ojos del alma Dios te abriese.
Mi madre, la Princesa de Castilla,
Carlos, mi dulce abuelo, y su consorte
Me adornan los dos lados de la silla:
Hace mayor ventaja aquesta Corte
A la Corte de allá, que el Norte a Febo
En firmeza, o que Febo en luz al Norte:
Dichosísimo yo, que tan mancebo,
Después de haber gozado humana alteza,
En la divina alteza el alma cebo.
Veo del Trino y Uno la grandeza,
De Cristo y de su Madre el alto asiento,
Y de los nueve coros la belleza.
De los Santos el gozo y el contento,
Y en fin del todo veo mi memoria,
Veo mi voluntad, mi entendimiento
Lleno de aquel, que es gloria de la gloria.


Im schnellen Flug der Horen
Schwand deiner Nähe Glück,
Was wir in dir verloren,
Bringt uns kein Wunsch zurück.


Dans mon âme a fleuri le miracle des roses.
Pour le mettre à l’abri, tenons les portes closes.


Die Welt glaubt zwar gemeiniglich,
Ein Haupt, das Schnee und Silber zieret,
Erwarte nur des Todes Stich,
Und werde bloß von ihm ins finstre Haus geführet;
Man meint, daß der so jung und schön
Und frisch und roth und munter wäre,
Nicht leicht die Todes-Stimme höre,
Es wär vor ihm zu früh aus dieser Welt zu gehn,
Nur Väter, und verlebte Seelen,
Verwechselten die Welt mit jener dunkeln Hölen.


Künftig will auch ich was melden
von den Taten unsrer Zeit
und die ritterlichen Helden,
so man rühmet weit und breit,
in ein solches Buch verleiben,
daß sie sollen ewig bleiben.


Zkazko dávné minulosti
uplynulé zakrátko!


Sok ostort Úristen vete reátok,
Szükségöt, döghalált és pogánságot,
Mindezzel es semmit nem gondolátok,
Immár nemzetségtök vannak mast tirajtatok.


On je myslivečkem,
střelil do srnečka,
střelil do holoubka –
do mého srdéčka.


Und Sagen und Lieder ertönen im Rund,
Wie Spaniens Gärten so blühend und bunt,
Und magische Sprüche für Not und Gefahr
Verkündet die Alte der horchenden Schar.


De vil cosa si formato
et en planto fusti nato


Inclíname a decir: Mi amor, camina,
camina más que le gamo muy ligero,
ligero y sin tardarte, porque espero,
espero que esperando amor se afina


So denk' ich dein zuerst im Totenfeld,
Mein Hellas, blühend Jugendland der Welt,
Wo unter sel'gem Himmel ohne Neid
Der Baum emporwuchs holder Menschlichkeit;
Wo wie im Busen der gewölbten Laute
In jeder Seel' ein tiefer Wohllaut schlief,
Wo jede Trauer den Altar sich baute,
Und jede Lust nach ihrem Gotte rief,
Du heilig Land, an dessen Sonnenküsten
Die Schönheit stieg, da sie das Meer gezeugt,
Und dessen Kinder sie an Götterbrüsten,
Die jungfräuliche Amme, groß gesäugt.


Stoupal jsem těžce, s lopotou
studenou věže temnotou
po točitých a starých schodech.
Na stupni posledním jsem si oddech’.


Aus dem roten, roten Pfühl
Kriecht die Sonne auf die Dielen,
Und wir blinzeln nur und schielen
Nach uns, voller Lichtgefühl.


Du reinster Abglanz reinsten Lichts,
O leuchte durch die Nacht des Nichts,
Durch ihrer Wirren Lügenschein
Mir himmelwärts und himmelein.


Přišel dešť a cvrk,
cvrk,
do mé díry hrk,
cvrk,
a já v koutku teď se krčím,
v louži trčím, smutně mlčím,
nezacvrčím cvrk,
cvrk, cvrk, cvrk.


Отъ несклонности твоей
Духъ во мнѣ мятется;
Я люблю, но въ страсти сей
Только сердце рветсДля тоголь тебя позналИ на толь твой плѣнникь сталь,
Чтобъ вздыхать всечаснИль мя рокъ мой осудилъ,
Чтобъ я вѣчно мучимъ быль
И вздыхалъ напраснКакъ пастухъ съ морскихъ бреговъ
Въ бурную погоду,
Во сраженіи валовъ,
Видя грозну воду,
И смотря на корабли,
Онъ смѣется на земли
Беспокойству свѣт;
Такъ смѣялся я любви,
И огню ея въ крови,
Прежде многи лѣтНынѣ самъ подвластенъ сталъ
Я сей страсти лютой,
И покой мой убѣжалъ
Съ тою вдругъ минутой,
Кая жизнь мою губя,
Мнѣ представила тебя,
Въ первый разъ предъ очВображалася въ тотъ день,
Мнѣ твоя драгая тѣнь,
Ахъ! До самой ночСонъ глаза мои закрылъ,
Ты и въ немь предстала;
Я во снѣ тебѣ былъ милъ,
Ты мнѣ то сказалМысль встревожась красотой
Обольщенна ставъ мечтой,
Стала пуще страстнО дражайшій сладкій сонъ!
Ты мнѣ здѣлалъ пущій стонъ,
Обманувъ нещастнЯ влюбясь единой разъ,
Былъ среди покоТолько тотъ мнѣ щастливъ часъ,
Былъ въ любви съ тобоИль въ забаву ставить то,
Что страдаю ни за что,
Навсегда вздыхаЧто сказала ты во снѣ,
Ахъ! Скажи, скажи то мнѣ
На яву, драгая!


Madre, y ahora! Ahora, en cuál alvéolo
quedaría, en qué retoño capilar,
cierta migaja que hoy se me ata al cuello
y no quiere pasar. Hoy que hasta
tus puros huesos estarán harina
que no habrá en qué amasar
¡tierna dulcera de amor,
hasta en la cruda sombra, hasta en el gran molar
cuya encía late en aquel lácteo hoyuelo
que inadvertido lábrase y pulula ¡tú lo viste tanto!
en las cerradas manos recién nacidas.
   Tal la tierra oirá en tu silenciar,
cómo nos van cobrando todos
el alquiler del mundo donde nos dejas
y el valor de aquel pan inacabable.
Y nos lo cobran, cuando, siendo nosotros
pequeños entonces, como tú verías,
no se lo podíamos haber arrebatado
a nadie; cuando tú nos lo diste,
¿di, mamá?


Wunderlich durch Sträuch' und Bäume
Schleicht des Mondes blaßer Strahl,
Und ein Busch mit blüh'nden Rosen
Winkt von drüben voll und schlank.


"E o sexto anjo derramou a sua taça sobre aquele grande rio Eufrate"Apocalipse XVI, 12 Somos verdadeiramente pessoas seguras de si Longe de nós - que fará ele aqui? - o pensamento de um dia deixarmos atrás de nós um corpo lembranças nossas em alguém vazios os lugares onde estivemos Quem nos dirá a nós que lá no mar as ondas não venham ainda a precisar de serem vistas para continuar a nascer e a rebentar? Vamos ao ponto de dar nomes de mortos às ruas como se os mortos não pudessem voltar a morrer o que afinal a gente vê todos os dias Escondemos-lhes os osso Algum de nós era digno de saber o que resta do seu grande segredo? Não queiras levantar agora a capa da terra só para os veres dormir seu vasto sono horizontal Trincamos tudo: o pão que nos pertence o pão alheio e o mais que os nossos dentes encontrem à disposição Nem nos perturba essa pesada dignidade de recebermos de pé em plena face as estações e de saudarmos à passagem os homens e o tempo Precisámos que alguém nos ensinasse onde olhar as mulheres de corpos excessivos para algumas pás de terra e que lugar no coração lhes dar? Olhai que bem nos fica andar na rua pelo braço de alguma ideia respeitável ousada sem excessos devidamente garantida Dispomos de nomes para todas as coisas conhecemos todos os cheiros todas as promessas temos na vida uma situação privilegiada É ver quem ao morrer põe mais anúncios no jornal como se de outras tantas vidas dispusesse ou pudesse morrer um pouco mais em cada uma delas Se até há entre nós quem faça versos com todas as licenças necessárias Ao de cimo da pele - da pele sim minha senhora -ainda temos bolsos e canetas nos bolsos e muitos outros pequeninos objectos e soluções nos bolsos para a vida e para a morte Somos verdadeiramente pessoas seguras de siComo vagas rebentam nesta vida as gerações Por elas pelas palavras que não foram proferidas pelos mortos na estrada pelo preto que acaba de saltar dois metros ou mais em altura por quem à despedida quis ouvir a nona sinfonia de beethoven pelas mulheres de leopoldville pelos directores gerais interinos pelo sexo que trouxe até nós que fomos no princípio  apenas dois nossos primeiros pais pelos excessos do estio que obrigam os poetas a escrever em julho os poemas de natal ou na páscoa seguinte aqueles que celebram o pai morto imolando às imagens o que fora delas pereceu por todo o sangue justo derramado na terra depois de abei mesmo depois muito depois de zacarias filho de baraquias morto entre o templo e o altar oh como é digno de louvor o velho que regressa na hora de partir aos seus gestos mais simples ou as crianças que ainda se olham cheias de surpresa no corpo recentemente adquirido Oh como é doce para mim saudar-te a certas horas quando a chuva cai e me é dado adivinhar-te por trás das palavras ditas apenas para orientar o coração Vejo-te então preparada e tensa como um arco e a inclinação com que solícita me atendes acompanha a forma leve e sinuosa do que temos a dizer Tão fresco é o teu riso que quase te direi recém-nascida Enquanto eu mordo contra o muro a cúpula do riso inclinas tanto os vagarosos braços que a tarde desce sensivelmente por eles até configurar-se em tuas mãos E o teu olhar está tanto nos teus olhos profundamente abertos neste vale de lágrimas que em duas gotas negras ele cai nas minhas faces mortais Num sobressalto de pálpebras abriu-se o céu de um poemaDia a dia mal o sol subir pela manhã acima e alcançar conveniente altura escreverei em tua honra esse poema a que a tarde virá pôr um ponto final tão rubro como um poente e chamar-lhe-ei o poema de um diaTodos os dias são poucos para chorar o homem embora ele chame em seu auxílio as árvores  ou se descubra sempre que a tarde passar  O homem que depois do poema não diga «agora já posso morrer tranquilo» nem deseje  ideias regulares como as horas de trabalho  na paz relativa das derrotas adiadas  Seja quem for que nunca peça «depressa um carro o mais descapotável possível»Deixará o poeta anónimas algumas das palavras que deus lhe pôs na boca ou esses longos versos onde cabe a emoção? Quantas vezes nesse obscuro instinto de escrever o poema terá sido para ele mais que o lugar onde ia ver-se livre das palavras que o sobrecarregavam? Estará ele disposto a abandonar o requintado gosto que têm as leituras junto ao vão da janela?Senhores dos planos de urbanização responsáveis pela paisagem cuidado com o poeta na cidade Não há nem pode crescer na rua árvore mais inútil que a palavra do poetaHá salas espaçosas em muitas das palavras Quantos de nós não me dirão andam na vida seriamente à procura de um nome? O mal deve afinal estar em sermos quem somos e não querermos sê-lo Nascemos e morremos e nada acontece da primeira à última palavra sempre que entre nós falamos Não há ideia que não puxemos para de baixo do sol esse sol que de muitos cresta a pele nas exóticas praias das antilhas entre palavras postas onde fora o coração Por vezes nem coração nem palavras sequer apenas mornos sentimentos como gatos bons para nos levar a atravessar o dia Alguém conseguirá ser mais prudente que nós? Houve algum sábado em que não deixássemos a bandeira da repartição a meia haste por aqueles que haviam de morrer só no domingo? Fazemos colecção de impulsos ternos e a vida sobre a terra é uma questão de tempo Demos outrora um nome a cada coisa houvemo-las assim por nossas e opusemo-las dentro de nós à natureza exterior Em cada telefone levantámos uma esperança Passámos nos vidros das montras das cidades e o breve tempo que passámos ficámos Quando o silêncio um dia nos unir então seremos todos nós palavras Ainda hoje há muitos que procuram paz essa paz que se sente ao descer na estaçãozinha de província curiosamente chamada emaús Entremos nos correios ao domingo que talvez certo postal nos leve a dar por ganho o dia A verdade a verdade o que é a verdade? Banhamo-nos às vezes num olhar que faz lembrar aquele antigo rio quando não era ainda o chão o necessário porto onde vão dar as coisas os seres e as folhas e o homem depois de morto Mas permanentemente não nos é possível (um dia outra vez o princípio os telefones tocarão interminavelmente e correrão sem fim todas as fontes pelas imensas manhãs de amanhã) ter a cidade de Jerusalém na frente ó meu senhor da face persistente Inútil nos seria buscar quem aquém do rio de todo em nós jogasse aquela vida que plenamente existe só na nossa voz A verdade meu deus é a cidade que nasce onde e porque os teus olhos e os meus após chorar se olharamE vejo-te mulher sair dos velhos dias e ajoelhar numa nuvem de névoa com os teus joelhos puros sobre a nossa miséria de homens de medos e o nosso ser caído e pelo ferro corroído erguê-lo à altura do teu filho que nem sequer pode estender os braços contra os nossos templos domésticos e até lhe escondemos a face entre paredes E procuras no túnel da grande cidade esse teu filho perdido há já três dias entre as minhas palavras e não o podes encontrar porque elas têm tantos ombros pelo menos como a multidão e porque eu para ti até aqui não tinha mais que algumas palavras primordiais tontas palavras pedidas emprestadas às modernas doutrinas estéticasDois braços dois olhos vinte dedos na melhor das hipóteses eis os limites do sonho do homem Sentado deitado de joelhos de pé eis as suas possíveis atitudes E em caso de necessidade é o mesmo o local onde se irá sentar Ah a grande solidariedade que nos vem da mesma carne de termos iguais braços e de abrirmos os mesmos olhos sobre os telhados e a vida o mesmo ouvido para ouvirmos o trovão na noite em que se isolam todas as palavras O que nós temos é principalmente sono Planetas sem luz própria ilumina-nos pontualmente a auror Novos passos levarão a nossa morte diária vinte e quatro horas mais longe Já na cidade começam os despertadores a disputar o cântico harmónico dos galos Ainda agora havíamos morrido e já saltamos novos dos lençóis da aurora Vai funcionário arranjado e composto inaugurar o teu dia com prateleiras para todas as ideias por estas ruas que começam a movimentar-se Se vês passar a camioneta para a ericeira vai mesmo assim para o emprego e não para a ericeira e afasta a tentação de sempre seres outra coisa porque é de deus este e qualquer outro dia Somos do povo nós ó funcionári Ainda bem Sentimos sob os pés a terra Eles lá nos ministérios porém com tão ampla vista sobre o tejo julgam ter deus mesmo à mão E este o cai Daqui modernos épicos navegações verbais praticaremos a bordo de um conceito ou de um perfume e lentamente ingressaremos no dia e na neblina A mulher que por nós passa tem cara todos nós residentes e domiciliados num corpo temos cara e ter cara é uma responsabilidade enorme Entrarmos na garagem talvez diga alguma coisa a quem mais que em si próprio encontra em nós que assim vistos de costas só por fora somos aquilo que no íntimo tanto foi que nunca o foi Atenção meu amigo às modernas quadrigas que o sol nascente manda pelas ruas Olha uma raça assim de santos e heróis em linha pelas ruas da cidade a alimentar o ritmo regular do trânsito Momentaneamente libertos da noite armamo-nos de coração para o dia que mesmo agora abriu em pássaros Morreu antónio arroio e hoje os meninos da escola antónio arroio são tão estúpidos como todos os meninos e esquecem-se que ali morreu um homem Aqui estamos nós homens sujeitos ao tempo Que lindos corpos temos com que graça os libertamos do inverno e vamos por aí Sabes dizer-me amigo que interesses serve o riso que nasce nas faces das crianças? Não terás quem te empreste um cego lastimável?-  o sábado é o dia em que saem para a rua -talvez assim mereças piedade Longe vai o tempo em que tu homem sem amanhã trincavas à socapa o milho à porta da mercearia na remota aldeia E aí vamos nós cheios de música nostálgicos de ausência ricos de horizontes com o nível de vida expresso no olhar Em quem tem carro dispensa-se a virtude ele afasta de nós qualquer obstáculo-  pensam os intelectuais da venda de automóveis olhando-se no espelho lívido do stand Comamos e bebamos que amanhã morreremos Diverte-te noite e dia gilgamesh desfruta do espectáculo das crianças mais atraente na verdade que o das sombras quando atravessam o rio houbour Oh as falas sem futuro de manhã no autocarro um autocarro de reivindicações Caminhamos para a morte sobre os pés As novas casas vêm apagar em nós a memória das velhas A quem darão estas faces anónimas que passam-  oh este homem de pé um homem velho não no deixes perder senhor tu que o criaste -pequenas alegrias ao chegar a casa? Alegrias sem conto terá hoje a cidade Deixai senhoras que passais para o mercado cair o coração na esquina junto à mulher que sofre entre folhas de outono Ela merece muito mais que os velhos que ali estão completamente ao sol quais crianças ou choupos Somos a solidão onde a chuva acontece e essa gota de água em nós é um acontecimento Tão rápidas vieram as chuvas este ano que conseguiram surpreender ainda pelas ruas os braços das mulhere Já entre as árvores cessou a troca habitual dos pássaros Santa teresa com desejos de comungar e a chuva a não a deixar sair O pecador já com um pé na direcção do mal e a chuva a não o deixar sair Amanhã passaremos sob a água com um chapéu aberto e um cão pela trela e insensivelmente meteremos por paisagens de litografia inglesa Dia de chuva e nós assim tão sós no pórtico do templo há tantos anos: mil, dois mil, novecentos e cinquenta e tantos? A cem séculos de distância meto moedas no saco Não tem nome o mistério do fogo que lambe lábil como o pensamento quem no outro inverno fomos O tempo tem passado extraordinariamente Agora que a aragem fria vem de novo quebrar uma ânfora de memórias na linha dos umbrais e roçar antigas asas contra a nossa pele talvez possamos desfraldar as palavras necessárias à sensibilidade do tempo que ao longo da avenida certas tardes cai tão concentrado como uma pedra a dois passos de nó Alguém arrasta periféricos véus sobre as searas e passa mãos cheias de dedos pelo fumo das casas Alguém passou por aqui decerto alguém passou por aqu Não vedes mortas folhas que não há muito tinham coração e manchado de sangue o caminho que leva à cidade que há para além das montanhas Eu sei que são inúteis os nossos raciocínios e as propostas de caminhos rectos E se ele passar por aqui (ou por outro sítio) dentro de um mês ou de um ano talvez veja em nós as mesmas faces orientadas que insistem suavemente na direcção da cidade Não deu o calceteiro a volta ao quarteirão nem a flor da sacada emitiu catorze folhas- só nove bastariam -sem o inverno vir Quando o tempo traz de novo às árvores o fruto erguemos as cabeças dignamente A primavera sempre quando chega estende sobre nós uma toalha de esperança e o céu começa logo acima das cabeças Não estamos sós há vida sobre a terra Bóia no ar da tarde um assobio e o próprio vento não nos é desconhecido Há um homem à sombra das árvores de junho tem uma certa forma de olhos onde nasce deus e é tão surpreendente tão desprevenido como uma criança O ser que amamos nesses meses enche toda a rua Se uma mão de calor nos mata de cansaço e as planícies se lavam no nascer do sol entregamos os corpos à ventura Não és tu a minha estação ó verão instalado Afastamos com água das árvores o outono Já os dias começam a diminuir ouve-se ao longe o búzio da azeitona- deixa cair agora os gestos mais simples com que te defendias de inimigos como as plantas as crianças e os dias Colheram as maçãs ainda não choveu e o manto da inocência cobre como antes a criança que ainda não quer ver o nome nos jornais: o olhar é para ela só olhar e não possível ponto de partida do poema Iremos até onde as folhas caem é possível que o outono seja lá Que bem estamos em nós nem outrem nos sonhamos são impossíveis qualquer passado ou futuro Enfeitamos com trapos nossos símbolos os paus e aproximamos o pássaro da rosa enquanto fores mandando ao nosso encontro dias e não chegar a hora de sairmos da história como o sol sai agora por detrás do mar E o mar sempre lá no lugar onde está fronteiro à face momentânea dos homens Que mágicos não são prédios em construção abandonados ao anoitecer E outra vez nós temos sobretudo sonoAh o movimento súbito dos carros rente à noite e os amantes a medo preparando as novas mortes de cristo pelos meios que a técnica lhes veio proporcionar As nossas cidades ao cair da tarde Talvez estas estradas consintam jesus cristo um entre nós na nossa freguesia mas dando ao mesmo tempo sentido a tudo isto Tu és senhor um deus verdadeiramente ofendido Andaste nestas regiões de terra para terra é mentiroso todo aquele que te nega o mundo passa é a última hora É inútil repit As ruas da cidade de tão orientadas não vão dar ao coração Os versos que erguemos ao longo dos passeios coagularam em ilhas que a indiferença rodeou de silêncio e ao roçar o asfalto até adquiriram seguras cotações nos mercados onde vendem as palavras Os homens passam de mãos nos bolsos com a despreocupação de quem escarra poentes em bocas rubras comprometendo assim uma esperança municipal em cada esquina Não é possível quando o autocarro passa configurar o sentimento e atravessar com ele pela mão e chamar-lhe mulher como se o fosse Quantos de nós senhor exigimos mais espaço- muito menos decerto bastaria para estar à vontade no teu reino a troco de uma renda razoável Desses-nos tu somente o corpo indispensável para sentir o vento quando passa e para devolver-te o tempo que nos deste Longe do dia definitivo poupamos gestos (no fundo só as crianças os sabem perder) demos a volta à cidade em tardes de domingo todos tínhamos sítios precisos onde ir Afasta-nos senhor do caminho e dos olhos essa cruz lembra-te ao menos da nossa honesta cidade onde todas as ruas têm um sentido e os homens sabem bem aonde se dirigem todos eles o sabem só tu não Olha que acontecimentos nos esperam ao fim da rua ou ao fim da semana Vamos compondo hoje e amanhã a face que havemos de mostrar aos outros na nossa habitual órbita de astros Tem cães e gatos tem espinhas o nosso dia: ousaremos aproximá-lo de ti queimá-lo nesses lábios onde todo o tempo tem oriente e poente nascimento e morte? Terras de zabulon e de neftali mesmo cafarnaum nalguma delas foste assim estrangeiro? Triste destino o teu: morreres na minha boca tu que és o responsável pelo vento que tinhas os teus ombros sem regresso prometidos ao céu sobre Jerusalém És o mais singular dos meus amigos oferecendo ao tempo a arca do teu peito quando ainda limite algum de idade te atingira Quererás tu recolher nossos dias iguais? Olha a pressa com que os dias se sucedem uns aos outros nesta terrível terra que uma vez teus pés senhor pisaram e deixaram Poucos são os que vêem ser vistos por ti único olhar que não se cruza nestas ruas onde todos nasceram e vão desaguar Mas como aproximar-te nestes dias de vento se a vista se nos prende a todos os joelhos desde logo uma altura muito inferior aos teus olhos? Baixássemos senhor o nosso pobre olhar em vez de o deixarmos exceder o nível médio das águas do marComo era o teu rosto? Saberão muitos hoje os caminhos que a ele vão dar? E quantos há que fogem a dobrar diante de ti seu pobre joelho esfolado? Todos fazem render estavelmente o rosto que lhes deste ninguém te ama além do combinado ou fora de um prudente horário de trabalho Raros aqueles que feridos pelos homens regressam findo o dia ao teu convívio E atrás de nós um monstro - uma besta escarlate? - lentamente se elabora também ele beberá do cálice da tua ira Deixámos-te só senhor deixámos-te só de braços estendidos contra os nossos dias abolindo as mais sólidas paredes-  quem não for irmão dos meus irmãos nem mesmo é meu irmão Fomos todos ao encontro de nós próprios se olhamos para o céu é na expectativa do que nos possa trazer alguma lua nova-  já o santo o sabia nesse tempo os homens sempre foram os mesmos Não saberás de algum remédio convincente para abalar um coração tristemente contente? Terás no fim para nós uma morte tão funda que nos separe de todo o mal que fizemos e assim nos aproxime do bem que desejámos? Quando vieres pela estrada de sião então afastarás de nós a impiedade Nós somos os das tendas aqueles para quem não é possível a transfiguração Só duvidam um pouco de si aqueles a quem já tu senhor pediste alguma vez alguém O nosso deus é um deus ofendidoRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pág 58 a 69 | Editorial Presença Ld, 1984


Du freundliche Cythere,
Dein Honig-süsser Mund
Ward mir zu grosser Ehre,
Vor mich einmahl vergunt,
Jedoch der Kuß hat mich gerochen,
Ich habe dich nicht mehr gesprochen.


Tutti eran questi d'armellin vestiti
con fregi d'oro, tutti a pietre e perle,
de' miglior della terra e reveriti,
che grande dignitade era a vederli.
Carlo, vegendo i giovani fioriti,
diceva: — O sommo Idio, come poterle
aver quell'anime a tua santa fede
e rinegar Macone e chi lui crede. —


A rok od roka panna černá,
rok od roka panna bělá.


Však brzy zmužila se, šeptala:
„Své srdce, Bože můj, a lásku svou
co oběť tobě tedy přináším!
I proti vzpomínce se vydám v boj!
Již nebudu jej více milovat!
Hřích vymažu svůj takto, očistím
se od své viny. Bože, vinna ač,
přec zemru nevinně v svém žaláři!“


أَعَبّاسُ هل أبصرتَ مِثليَ فارساً
إِذا الحربُ بالأَبطالِ شَبَّ وَقودُها
ومِثلَ زُبَيدٍ حين يشتجرُ القَنا
وقد قُلِبَت تحتَ السُروج لُبودُها
أَتَتكَ زُبَيدٌ بالرماح كأنها
نَوى القَسبِ عمرو لِلّقاءِ يقودُها
فما ذَرَّ قَرنُ الشمسِ حتى تَوَثَّقَت
سُلَيمُ بن منصورٍ عليها حديدُها


Q—N, from afar, lur'd by the scent of Fame,
A Stage-Leviathan, put in his claim.
Pupil of BETTERTON and BOOTH. Alone,
Sullen he walk'd, and deem'd the chair his own.
For how should moderns, mushrooms of the day,
Who ne'er those masters knew, know how to play?


Die Wölklein ziehen über mir,
Wie Lämmlein, still vorüber;
Du guter Gott! wie dank' ich dir,
Mir gehn die Augen über.
Er, der mein Haus mit Trank und Brod,
Der mir mein Vieh erhält; –
So gut, wie unser lieber Gott,
Ist halt nichts auf der Welt.


Und wie das Naß, gegeißelt vom Nord,
Die Brust und die Stirne mir kühlt,
Fühl' ich mir leise vom Herzen fort
Den Rost des Lebens gespült.


Nimmer lausch ich deiner Waffen Schalle,
Müßig liegt dein Eisen in der Halle,
Priams großer Heldenstamm verdirbt.
Du wirst hingehn, wo kein Tag mehr scheinet,
Der Cocytus durch die Wüsten weinet,
Deine Liebe in dem Lethe stirbt.


Arno vedendo Ombrone, da pietà mosso,
per che el tempo non basta a far risposta,
ritenne l'acqua, et già gonfiato et grosso
da·llungi al corso della bella Ambra osta.
Fu da nuovo timore freddo et percosso
el vergin pecto, quanto più s'acosta:
drieto Ombron sente, et innanzi vede un lago,
né sa che farsi, il cor gelato et vago.


Hinaus, hinüber, wo die Palmen reifen,
Zog es ihn mächtig jeden Lenz von hinnen;
Von des Planeten höchsten Gletscherzinnen
Gelüstet's ihn, den Äther zu ergreifen.


我读精舍篇
梦作山中客
从公夜不眠
寒灯歌白石


خَلُّوا سَبِيلَ الْحَوْضِ
وَفَحِّصُوا عَنْ حَوْضِ
مِثْلَ الُّلجَيْنِ الْمَحْضِ
يَنْسَابُ وَسْطَ رَوْضِِ
ذِي خَلَّةٍ وَحَمْضِ
مِنَ الْجَمِيمِ الْغَضِّ
أَوْ بَارِضٍ لاَ بَرْضِ
فِي مُسْتَوٍ مِنْ أَرْضِ
يَنْعَشُ كُلُّ عِرْضِ
فِي طُولِهَا وَالْعَرْضِ


Aller Erden Fruchtbarkeit
liegt verschneit,
Hornung, unter deinen Füßen:
ihr auch deckt euch in der Ruh'
sanfte zu
und erwärmet euch mit Küssen.


小娃采得白莲还
此个工夫有底难
多少桑间辛苦妇
谁人移向画图看


Žádné štíty, brnění a jiné zbroje,
Žádné hradby sebe podstatnější,
Žádné důstojenství sebe vznešenější
Neochrání srdce od Lelova boje.
Ba co platno brněním se krýti,
Prsy ocelem mít ohražené,
Když hned srdce citné, láskou naplněné,
Při pohledu květné krásy počne zžíti?


Jsem černý chlapec u skály Zélandu,
sedí u hlubokých vod,
tupě loví černé, divné ryby,
nechápe Tichého okeánu,
ani šera jeho mnohopustých dálek.


锦窠何必夺丘迟
毕竟还他蜀锦奇
近日锦官空擅巧
博南山下乞蛮姬


Juž u zdi smělý junák stojí,
A vzhůru zrak svůj napíná,
A vzhůru stírá náruč svoji,
Kde milostná dlí dívčina.
Neb z loďky letné ještě z dáli
Juž zraky jeho po ní plály,
Anať mu šátkem kývala
A čile k spěchu zývala.
Tu junák šeptmo zapíská.
A děva s svého hlediska
Pomizla jako hvězdy svit,
Když s nebes báně její třpyt
V táhnoucím ohni k zemi letí.
Než zvuk, jenž jak zpěv kosův zněl,
Když touží skrytý v husté sněti,
Ve mživé dáli zvolna zmřel:
Tu dívka v nejmilejší vnadě
Na střechy květné balustradě
V milostném žertu vzejde náhle.
Jsou slavíka to zpěvy táhlé,
Když milencové hovoří?
Či růže vzdechy vyslovené,
Když jara v náruči plamenné
V zardění lásky zahoří?...


Vendica presto l'onta tua et la mia,
se la tua fama et la mia vita brami,
pria che socterri questa mortal gonna.


Die Stunde nahete;
Wir flehten hier für sie.
Die Stunde kam, der Herr erhörte sie
Und sandte seiner Liebe Boten
Mit Himmelsfittigen, zu kühlen ihre Stirn,
Zu gießen neue Kraft,
Wie Thau auf Blumen träuft,
In ihres Lebens Kelch.
Und sie genas, umarmete
Die Tochter ihres Lebens
Und schloß sie an ihr Herz.


ربما
ربما


Ó, függöny s színpad! Könnyű selymek,
amelyek sohasem felelnek,


I proprii Farisei Cinghi sortìo,
Amida i bongi di Chami e Fatoche,
l'altro emisfero in empietà finìo.


Wollet ihr sie auch kennen,
Die Jungfrau minniglich,
Gabriel thut sie nennen,
Und spricht gar tugendlich,


Al trasponer de Febo ya las luces
En mejores adargas, aunque menos,
Pisuerga vio lo que Genil mil veces.


Wohl ist die Lilie wunderbar,
Wenn stolz sie sich im Garten wiegt,
In ihrem Kelche sonnenklar
Langsam der Morgentau versiegt;
Doch mag ich gehn und wandern,
So weit nur Lilien stehn:
Ist keine vor der andern
Mit höherm Schmuck versehn!


Laß aber diese Klagen sein,
o mein Geist, o mein Wille.
Auf Regen folget Sonnenschein,
auf Sturmwind sanfte Stille.
Tritt unter dich, hüll' dich in dich,
bis daß das Wetter lege sich.
Was man nicht kan vermeiden,
das muß man tapfer leiden.


Ich will die Mammeluckin meiden,
Und sie nicht mehr vor Augen leiden,
Alecto, du solst Mörder seyn.
Hilff mir den falschen Leib zerstücken,
Und das verfluchte Hertz zerpflücken,
Zur Kühlung meiner Rach und Pein.


Die Rose blüht, und lacht vor andern Rosen,
Mit solcher Huld, und Liebesmildigkeit,
Daß gern mein Sinn sich zu der Pflicht erbeut,
Mit andern Blumen nie mehr liebzukosen,
Weil alle Liebe, die erglüht,
Aus Dir Du Rose blüht!


V tom roztrhla se mlha a my uviděli
sokolskou četu stoupat na temeno hory.
Můj soudruh s ironií rozesmál se celý:
„Toť tedy“ volá – „ony českých reků sbory,
jež probudil už ze sna jara úsměv žhavý!
Ti dovedou lid k spáse? poroby jej zbaví?
A shaslou hvězdu slávy vyvolají z hrobu?
Ti osudu vstříc pevně nastaví svá čela
a odrazí tu jeho věčnou, divou zlobu?
Ti dokáží, že ještě síla nevymřela
i v pážích těch, jež poutá sto let řetěz kletý?“


ما لِلمُروجِ الخُضرِ وَالحَدائِقِ
يَشكو خَلاها كَثرَةَ العَوائِقِ
أَقامَ فيها الثَلجُ كَالمُرافِقِ
يَعقِدُ فَوقَ السِنِّ ريقَ الباصِقِ
ثُمَّ مَضى لا عادَ مِن مُفارِقِ
بِقائِدٍ مِن ذَوبِهِ وَسائِقِ
كَأَنَّما الطُخرورُ باغي آبِقِ
يَأكُلُ مِن نَبتٍ قَصيرِ لاصِقِ
كَقَشرِكَ الحِبرَ عَنِ المَهارِقِ
أَرودُهُ مِنهُ بِكَلشَوذانِقِ
بِمُطلِقِ اليُمنى طَويلِ الفائِقِ
عَبلِ الشَوى مُقارِبِ المَرافِقِ
رَحبِ اللَبانِ نائِهِ الطَرائِقِ
ذي مَنخِرٍ رَحبٍ وَإِطلٍ لاحِقِ
مُحَجَّلٍ نَهدٍ كُمَيتٍ زاهِقِ
شادِخَةً غُرَّتُهُ كَالشارِقِ
كَأَنَّها مِن لَونِهِ في بارِقِ
باقٍ عَلى البَوغاءِ وَالشَقائِقِ
وَالأَبرَدَينِ وَالهَجيرِ الماحِقِ
لِلفارِسِ الراكِضِ مِنهُ الواثِقِ
خَوفُ الجَبانِ في فُؤادِ العاشِقِ
كَأَنَّهُ في رَيدِ طَودٍ شاهِقِ
يَشأى إِلى المِسمَعِ صَوتَ الناطِقِ
لَو سابَقَ الشَمسَ مِنَ المَشارِقِ
جاءَ إِلى الغَربِ مَجيءَ السابِقِ
يَترُكُ في حِجارَةِ الأَبارِقِ
آثارَ قَلعِ الحَليِ في المَناطِقِ
مَشياً وَإِن يَعدُ فَكَالخَنادِقِ
لَو أَورِدَت غِبَّ سَحابٍ صادِقِ
لَأَحسَبَت خَوامِسَ الأَيانِقِ
إِذا اللِجامُ جاءَهُ لِطارِقِ
شَحا لَهُ شَحوَ الغُرابِ الناغِقِ
كَأَنَّما الجُلدُ لِعُريِ الناهِقِ
مُنحَدِرٌ عَن سِيَتَي جُلاهِقِ
بَزَّ المَذاكي وَهوَ في العَقائِقِ
وَزادَ في الساقِ عَلى النَقانِقِ
وَزادَ في الوَقعِ عَلى الصَواعِقِ
وَزادَ في الأُذنِ عَلى الخَرانِقِ
وَزادَ في الحِذرِ عَلى العَقاعِقِ
يُمَيِّزُ الهَزلَ مِنَ الحَقائِقِ
وَيُنذِرُ الرَكبَ بِكُلِّ سارِقٍ
يُريكَ خُرقاً وَهوَ عَينُ الحاذِقِ
يَحُكُّ أَنّى شاءَ حَكَّ الباشِقِ
قوبِلَ مِن آفِقَةٍ وَآفِقِ
بَينَ عِتاقِ الخَيلِ وَالعَتائِقِ
فَعُنقُهُ يُربي عَلى البَواسِقِ
وَحَلقُهُ يُمكِنُ فِترَ الخانِقِ
أُعِدُّهُ لِلطَعنِ في الفَيالِقِ
وَالضَربِ في الأَوجُهِ وَالمَفارِقِ
وَالسَيرِ في ظِلِّ اللِواءِ الخافِقِ
يَحمِلُني وَالنَصلُ ذو السَفاسِقِ
يَقطُرُ في كُمّي عَلى البَنائِقِ
لا أَلحَظُ الدُنيا بِعَينَي وامِقِ
وَلا أُبالي قِلَّةَ المُرافِقِ
أَي كَبتَ كُلِّ حاسِدٍ مُنافِقِ
أَنتَ لَنا وَكُلُّنا لِلخالِقِ


Jak ve květu i v tvých
buď prsou svatý klid,
bys o těch polibcích
kdys mohla blaze snít.


Chci poslouchati tiše v skrytu
s úsměvem věty drtící.
U geniů tří říkali tu?
Hostinský, ještě sklenici!


Si la queréis perder por ser perdida,
alargadle la tienda a la conciencia,
y la veréis en polvo convertida.


den unbeholfne Häuser manchmal nur
verbergen, bis er ganz im Hintergrunde
beruhigt geht durch Buschwerk und Natur.


Egy szó sem volt többé. De ha az asszonyról
Azt hiszed megnyugszik, amikor már nem szól:
Oh akkor hibázol rettenetes-képen...
Pali anyjának is más járt az eszében.


como uma falta de ser
se imagina desejada
ou quanto a letra se quer
mais lida se mais apagada
a consciência propaga
sua força de abafada
que mal ultrapassa a falha
escandaliza o que falta


Ach Archimedes lebet noch:
Wie aber? Bloß zu seiner Schande,
Weil er sich lieber zu dem Koch,
Als nach Apollens Söhnen wande.
Philippus zürnte, da sein Sohn
Den lieblich, zart und sanften Thon
Der Sayten prieß, und selber spielte.
Aemilian uns Scipio,
Und Cato dachten gleich also,
Weil jeder sie vor schändlich hielte.


Aber was mir stets an dir
War von unschätzbarem Wert,
Ward mir unerträglich hier
In das Gegenteil verkehrt.
Jede Zierde deiner Züge
Schien hier eine schnöde Lüge,
Ja verspottet und entehrt!


Die Heyligen dich loben alle/
Dich preysen sie mit grossem Schalle.


Kleobis a Biton, rodní bratří,
matku milovali, jak se patří.
Tato, majíc konat úřad kněžky,
do chrámu se vypravila pěšky,
(nebylotě právě doma koní.)
Co však syni učinili pro ni!
Zapřáhnuvše sebe s matkou jeli.
Kdokoli je takto uviděli,
poctu vzdali krásnému jich činu.
„Jaké štěstí býti matkou synů
takovýchto!“ – ze žen mnohá řekla.
Matka v chrámě před oltářem klekla,
prosíc bohů, aby dětem dali,
co by pro ně za nejlepší znali.
Stalo se jí, čeho sobě přála,
rychle, že se ani nenadála.
Oba syni dopuštěním s nebe
položeni mrtvi podle sebe
s klidnou tváří v jasné záři denní. –


Dem prangenden, dem heitern Geist,
Der die Notwendigkeit mit Grazie umzogen,
Der seinen Äther, seinen Sternenbogen
Mit Anmut uns bedienen heißt,
Der, wo er schreckt, noch durch Erhabenheit entzücket,
Und zum Verheeren selbst sich schmücket,
Dem großen Künstler ahmt ihr nach.
Wie auf dem spiegelhellen Bach
Die bunten Ufer tanzend schweben,
Das Abendrot, das Blütenfeld,
So schimmert auf dem dürftgen Leben
Der Dichtung muntre Schattenwelt.
Ihr führet uns im Brautgewande
Die fürchterliche Unbekannte,
Die unerweichte Parze vor.
Wie eure Urnen die Gebeine,
Deckt ihr mit holdem Zauberscheine
Der Sorgen schauervollen Chor.
Jahrtausende hab ich durcheilet,
Der Vorwelt unabsehlich Reich:
Wie lacht die Menschheit, wo ihr weilet,
Wie traurig liegt sie hinter euch!


Ke kávě vonné usedá,
popíjí s lahodou,
dým cigarety modravý
se vznáší nad vodou.


Z Vartenberka, ač nejvyšším
Jmenován byl od Zikmunda
V zemi české purkrabím
Pro svou oddanost a věrnost,
Rozvzteklil se nad tažením
Křižáckým, i chopil péro,
A psal Zikmundovi takto:
„Císaři a králi Uhrův!
Neboť Čechův králem ještě
Nejsi, a jen tehdáž budeš,
Až bys od nich přijat byl,
A korunou korunován
Svato-Václavskou. Již spáchal’s
Na národě českém mnoho
Zločinů. Připustil’s, že se
Hus upálil v Kostnici,
Čím na Češích utkvěla
Hana největší, hana to
Kacířství. I dal’s nedávno
Měšťana pražského vláčet
Po ulicích vratislavských,
A pak nevinného též
Na hranici upáliti.
I štval’s Kutnohorské stále
K neslýchaným ukrutnostem
Proti podobojím, prodal’s
Braniborsko proti všemu
Právu, obsadil’s biskupství
Moravské nám nepříznivým
Člověkem, i způsobil’s,
Že se nyní proti Čechům
Strojí tažení křižácké.
Ó které by bylo srdce
České tak necitlivé,
Žeby neusedalo
Nad takovým tyranstvím!
Pročež posílám řád dračí,
Jímž mne někdy ozdobil jsi,
Tobě zpět i vypovídám
Službu Tobě, poslušenštví.“


idézd fel őket dolgozószobádba,
adj villamosabb életet nekik,
s ha majd megéled a sok néma lárva,
a te szavad ők még megérthetik.


قل لنجمِ الدينِ يا من نهتدي
من مُحيّاهُ بأذكى قبَسِ
والذي أوجبَ عَوْدي راجلاً
بعد أن وافيتفكُم ذا فرَسِ
خلعوا نعليَ لمّا علموا
أنني من ربْعِكُم في قُدُسِ


War das die Sonne, die da hinten sank?


Then hear, O hear, thy Servants cry,
We beg thy saving Hand:
To whom but Heav'n shou'd we apply,
To raise a drooping Land!


Behalt es! wahr in Deiner Brust
Fortan der Herzen zwei!
Wol hauchet eins das andre an
Mit Lieb' und zarter Treu.


Až budu zas žíznit v lese“ –
a vzdech na rtech se jí třese –
„chceš-li o mne lépe dbáti,
nesmíš příliš pospíchati.


Jura Pisuerga a fe de caballero
Que de vergüenza corre colorado
Sólo en ver que de Esgueva acompañado
Ha de entrar a besar la mano a Duero.
Es sucio Esgueva para compañero
(Culpa de la mujer de algún privado),
Y perezoso para dalle el lado,
Y así ha corrido siempre muy trasero.
Llegados a la puente de Simancas,
Teme Pisuerga, que una estrecha puente
Temella puede el mar sin cobardía.
No se le da a Esguevilla cuatro blancas;
Mas ¿qué mucho, si pasa su corriente
Por más estrechos ojos cada día?


Já Západ jsem a říkají mi shnilý.
Co na tom, ukáže se. Ďábly, víly
já ovšem zdeptal, jednou křížem Krista
a podruhé to byla záře čistá,
jež z mého rozumu do temna šlehla,
by lidstvu nejvzácnější skvosty střehla:
vtip s humorem. Nad věků epopejí
bdím stařec zkušený, zrak dlaní kreji
a hledím v příští; rovnám vše a třídím,
sám lidstva duch jen ducha ve všem vidím.
Jdu poslední, však vždycky první budu,
rmut jasním člověku a krátím nudu,
jsem rozvaha, jež časem ztěžka věří
a nechť i vzkypí, vždy vše stejně měří,
jsem výslednice druhých, různě zmítán
nad proudy módy stojím přec jak titan
a mávám pochodní, kde v tmách jdou druzi.
Já s lidstvem prošel všecky tíže hrůzy
a Jeanne Darc dobře jako Jan Hus ví to,
co velké síly v svědomí je skryto,
jež ryzí, čisté všemu hrdě čelí.
Já Kolumbem dal Evropě svět celý,
já nezachvěl se, neb znám lidstva slasti,
já s ním se svíjel v zákeřnické pasti,
již nalíčil mnich, kterou žoldák hlídal.
Já na křik bloudících všech odpovídal
dnes v Erasmovi, ve Komenském zítra.
Vše masky brala na se moje chytrá
a zkušená tvář podle okolností,
však v pravý čas já prostě řekl: Dosti!
A do vrat bastilly jsem pěstí vrazil
a žezla rozmlel, červu, jenž se plazil,
já řekl: Vstaň a uvěř v svoje štěstí,
jež z ňader vlastních jen ti může zkvésti!
Pro fanatismu orgie a skřeky
já šklebu měla ironie léky,
já chechtal se, že mohlo blasfemií
se zdát, co jiným bylo poesií,
však Rabelais ví to jako Musset stejně.
Já v odsouzenců dal se odvést hejně
a s koulí na noze a Huga ódu
na zvadlých rtech já myslil na svobodu
a bratrství všech. Tak jdu klidný dále,
jsem doma dnes na Kapitolu skále,
jak budu zítra na pobřeží Něvy,
jsem jiskra, která okamžitě neví,
ký požár nad Evropou jednou vznítí,
však jistě ví, že vzruch to bude, žití
a volnost všech! Já nepodléhám změně,
já sloužím lidstvu, na osudu stěně
jsem Mene, Thekel, Fares budoucnosti.
Ó zvete vzdorem to anebo ctností,
kdys člověk vstane volný, čistý, silný
pán hmoty, z ducha svého věčné dílny
on kámen mudrců, svou volnost, zvedne.
Pak teprve mne poznáš, lidstvo bědné!


Also das wäre Verbrechen, daß einst Properz mich begeistert,
Daß Martial sich zu mir auch, der verwegne, gesellt?
Daß ich die Alten nicht hinter mir ließ, die Schule zu hüten,
Daß sie nach Latium gern mir in das Leben gefolgt?
Daß ich Natur und Kunst zu schaun mich treulich bestrebe,
Daß kein Name mich täuscht, daß mich kein Dogma beschränkt?
Daß nicht des Lebens bedingender Drang mich, den Menschen, verändert,
Daß ich der Heuchelei dürftige Maske verschmäht?
Solcher Fehler, die du, o Muse, so emsig gepfleget,
Zeihet der Pöbel mich; Pöbel nur sieht er in mir.
Ja, sogar der Bessere selbst, gutmütig und bieder,
Will mich anders; doch du, Muse, befiehlst mir allein.
Denn du bist es allein, die noch mir die innere Jugend
Frisch erneuest und sie mir bis zu Ende versprichst.
Aber verdopple nunmehr, o Göttin, die heilige Sorgfalt!
Ach! die Scheitel umwallt reichlich die Locke nicht mehr:
Da bedarf man der Kränze, sich selbst und andre zu täuschen;
Kränzte doch Cäsar selbst nur aus Bedürfnis das Haupt.
Hast du ein Lorbeerreis mir bestimmt, so laß es am Zweige
Weiter grünen, und gib einst es dem Würdigern hin;
Aber Rosen winde genug zum häuslichen Kranze;
Bald als Lilie schlingt silberne Locke sich durch.
Schüre die Gattin das Feuer, auf reinlichem Herde zu kochen!
Werfe der Knabe das Reis, spielend, geschäftig dazu!
Laß im Becher nicht fehlen den Wein! Gesprächige Freunde,
Gleichgesinnte, herein! Kränze, sie warten auf euch.
Erst die Gesundheit des Mannes, der, endlich vom Namen Homeros
Kühn uns befreiend, uns auch ruft in die vollere Bahn.
Denn wer wagte mit Göttern den Kampf? und wer mit dem Einen?
Doch Homeride zu sein, auch nur als letzter, ist schön.
Darum höret das neuste Gedicht! Noch einmal getrunken!
Euch besteche der Wein, Freundschaft und Liebe das Ohr.
Deutschen selber führ ich euch zu, in die stillere Wohnung,
Wo sich, nah der Natur, menschlich der Mensch noch erzieht.
Uns begleite des Dichters Geist, der seine Luise
Rasch dem würdigen Freund, uns zu entzücken, verband.
Auch die traurigen Bilder der Zeit, sie führ ich vorüber;
Aber es siege der Mut in dem gesunden Geschlecht.
Hab ich euch Tränen ins Auge gelockt und Lust in die Seele
Singend geflößt, so kommt, drücket mich herzlich ans Herz!
Weise denn sei das Gespräch ! Uns lehret Weisheit am Ende
Das Jahrhundert; wen hat das Geschick nicht geprüft?
Blicket heiterer nun auf jene Schmerzen zurücke,
Wenn euch ein fröhlicher Sinn manches entbehrlich erklärt.
Menschen lernten wir kennen und Nationen; so laßt uns,
Unser eigenes Herz kennend, uns dessen erfreun.


Když je k tobě snesla lásky vlna,
poznaly, žes sladkých květů plna,
že skvost přelíbezný nad med chová
ústa tvá i líčka malinová


Dort liegen Herrn Hartmanns Schriften,
Weiss Teufel, der Kerl hat Recht –
Ich möchte die Welt vergiften
Mit meinem Stiefelknecht!


Was denn mehr, das um dich, Veit, alles wie gantz gölden sey?
Hartes Eisen ist dein Hertz, wie dein Sinn ist schweres Bley.


Земли минутный поселенец,
Земли минутная краса,
Зачем так рано, мой младенец,
Ты улетел на небеса?
Зачем в юдоли сей мятежной,
О ангел чистой красоты,
Среди печали безнадежной
Отца и мать покинул ты?


伟岸棱棱似立朝
巍峨冠剑想风标
可怜有貌无肝胆
何用昂然近紫霄


Leč hle! noci této nenapadá jíní;
Což to nebe dobré, což to s vámi míní?


绛罗高捲隔屏帏
一见令人思欲飞
若使风前能解语
何人开口说杨妃


Ich hob es in die Höhe
Und legte meine Hand
Auf ihre dunklen Augen,
Auf ihre kalte Hand!


Até qui de ir a Jaua intento tinha,
Em dous Reis poderosos meus parentes
Posta a vã esperança, vã por minha,
De estorvos sempre cheia diferentes:
Mas já vejo que a vós Deus me encaminha,
Em quem tenha esperanças mais urgentes;
Que obra digna será de vosso peito
O agravo desfazer, que me tem feito.


Meinst du, jenes dunkle, formenlose
Etwas sei der Dorn nur an der Rose,
Flücht'ger Mißklang, der bald ausgebebt?
Nein! als unvertilgbares Erinnern
Wird's zum Gift, das heimlich aus dem Innern,
Glück und Frieden tödtlich untergräbt!


né priego fatto, a chi 'l può far, gli vale,
ricordarti di lui, car signor mio,
cagion fia somma a mitigar suo doglia.


Tenby vtipu zradil ochabělost,
Jábych dílo začal daremné,
Kdyby někdo žádal ode mne,
Abych částky líčil a ne celost:


十里苍崖转碧空
出山云雨细濛濛
只因便是龙湫瀑
溅沫飞流逐晚风


anzi con quella intera caritate
che prossima persona amar si dee,
amo, servo ed onoro sua bontate;


Mit magzatként rejt, éleszt minden órán
Mélységes méhében, miként a volkán...


Nespatříš ho do skonání,
nezvratný má tok;
hruď ve stálém počítání
vadne, mře a nemůž’ dále ani
s touhou krok co krok.


Oh, viva io là fuor di timore e spene,
Lontan rugghiando de' miei fati l'ira!
L'erbe il ciel l'onde ivi d'amor son piene,
E ne l'aure odorate amor sospira.


Svůj stkvostný ukážu ti sad,
v němž žije samý hřích
a roje hříšků rozmarných
si pějí na keřích.


北望路虽遥
出门亦已远
慇勤嘱淮流
为寄愁心返


莫把尘心惹世尘
阿私十格尚沉沦
那知梵释诸天位
原是灵山九地人


Ein jedes Ding und Thun, so Gott gefällt
Und auß ihm ist, das zwingt die schnöde Welt.
Deß Glaubens Macht, der unsre Hertzen regt
Und in uns wohnt, der hat die Welt erlegt.
Wer aber ist's, der endlich siegen kan,
Als welcher gläubt und Gottes Sohn nimpt an?
Er ist mit Blut und Wasser zu uns kommen
Und hat den Koth der Sünden angenommen.


Pěst zaťal. Hle, zde figurka ta planá,
jež plaší sny.
– Zas přichází v té póze Eckermanna
had úlisný.


Lodím tam na moři, těm slavným, v bengálech,
plynoucím navždy, navždy do dáli,
hráli jsme touhu svou v nemocných lásky snech –
oh, jak jsme plakali, oh, jak jsme plakali...


Das Kind zum Tempel kam/
Der Priester es auffnam/
Vnd opffert diesen Schatz
Nach Jnhalt deß Gesatz.


Kind, sag selbst: wozu dies Alles,
Dies Geliebel per Distance?
Heut, im neunzehnten Jahrhundert,
Ist das längst nicht mehr Usance!
Heut, im neunzehnten Jahrhundert,
Kratzt der Mensch sich, wenn's ihn juckt;
Werther's Leiden sind pläsirlich,
Aber nur, wenn sie gedruckt.


О ты, чья дружба мне дороже
Приветов ласковой молвы,
Милее девицы пригожей,
Святее царской головы!
Огнем стихов ознаменую
Те достохвальные края
И ту годину золотую,
Где и когда мы: ты да я,
Два сына Руси православной,
Два первенца полночных муз,
Постановили своенравно
Наш поэтический союПророк изящного, забуду ль,
Как волновалася во мне,
На самой сердца глубине,
Восторгов пламенная удаль,
Когда могущественный ром
С плодами сладостной Мессины,
С немного сахара, с вином,
Переработанный огнем,
Лился в стаканы-исполины?
Как мы, бывало, пьем да пьем,
Творим обеты нашей Гебе,
Зовем свободу в нашу Русь,
И я на вече, я на небе
И славой прадедов горжусь?
Мне утешительно доселе,
Мне весело воспоминать
Сию поэзию во хмеле,
Ума и сердца благодатТеперь, когда Парнаса воды
Хвостовы черпают на оды,
И простодушная Москва,
Полна святого упованья,
Приготовляет торжества
На светлый день царевенчанья,-
С челом возвышенным стою,
Перед скрижалью вдохновений,
И вольность наших наслаждениИ берег Сороти пою!


Fansi far ciel di ricchi coprimenti,
che portan sopra 'l capo, quando vanno,
sì che di sé fan idolo a le genti


Az egyiket betakarja;
Másikat felfogja karja,
Elringatja, elaltatja;
Harmadikat ápolgatja.


Nun auch Carmel sol recht blühen,
Ob ein neues eiferglühen,
Weil das Rom ist anzufeuren,
Um dem Baalespfaf zusteuren,
Das er Gott den Herrn verlassen,
Und di todten wolt umfassen;
Gehen zwei nach Carmels Hügel,
Unter ihres Klosters Zügel.


Doch der Gefahr kann Zagheit nur erliegen,
Der Liebe Muth erschwillt, je mehr sie droht.
Sich innig fest an den Geliebten schmiegen,
Sonst kennt sie keine Zuflucht in der Noth.
Entschloßen sterben, oder glücklich siegen
Ist ihr das erste heiligste Gebot.
Sie fühlt, vereint, noch frei sich in den Ketten,
Und schaudert nicht bei Todten sich zu betten.


Disse l'abate: - Il campanil v'è bene,
ma le campane voi l'avete rotte. -
Dicea Morgante: - E' ne porton le pene
color che morti son là in quelle grotte. -
E levossi il cavallo in su le schiene,
e disse: - Guarda s'io sento di gotte,
Orlando, nelle gambe, o s'io lo posso. -
E fe' duo salti col cavallo addosso.


Будешь жить, не зная лиха,
Править и судить,
Со своей подругой тихой
Сыновей раститИ во всем тебе удача,
Ото всех почет,
Ты не знай, что я от плача
Дням теряю счеМного нас таких бездомных,
Сила наша в том,
Что для нас, слепых и темных,
Светел Божий доИ для нас, склоненных к долу,
Алтари горят,
Наши к Божьему престолу
Голоса летя


Yo pensaba en los lechos sin rumbo siempre frescos
para fumar mis versos y contar las estrellas
Yo pensaba en mis nubes
                       olas tibias del cielo
que buscan domicilio sin abatir el vuelo
Yo pensaba en los pliegues de las mañanas bellas
planchadas al revés que mi pañuelo
Pero para volar
es menester que el sol pendule
y que gire en la mano nuestra esfera armilar
Todo es distinto ya
Mi corazón bailando equivoca a la estrella
y es tal la fiebre y la electricidad
que alumbra incandescente la botella
Ni la torre silvestre
distribuye los vientos girando lentamente
ni mis manos ordeñan las horas recipientes
Hay que esperar el desfile
de las borrascas y las profecías
Hay que esperar que nazca de la luna
el pájaro mesías
Todo tiene que llegar
El oleaje del cine es igual que el del mar
Los días lejanos cruzan por la pantalla
Banderas nunca vistas perfuman el espacio
y el teléfono trae ecos de batalla
Las olas dan la vuelta al mundo
Ya no hay exploradores del polo y del estrecho
y de una enfermedad desconocida
se mueren los turistas
la guía sobre el pecho
Las olas dan la vuelta al mundo
Yo me iría con ellas
Ellas todo lo han visto
No retornan jamás ni vuelven la cabeza
almohadas desahuciadas y sandalias de Cristo
Dejadme recostado eternamente
Yo fumaré mis versos y llevaré mis nubes
por todos los caminos de la tierra y del cielo
Y cuando vuelva el sol en su caballo blanco
mi lecho equilibrado alzaré al cielo.


Забудь опять
Свои надежды;
Об них вздыхать –
Судьба невежды;
Она дитя:
Не верь на слово;
Она шутя
Полюбит снова;
Всё, что блестит,
Ее пленяет;
Всё, что грустит,
Ее пугает;
Так облачко
По небу мчится
Светло, легко;
Оно глядится
В волнах морских
Поочередно;
Но чужд для них
Прошлец свободный;
Он образ свой
Во всех встречает,
Хоть их порой
Не замечае


Ben che sol tre fiate bisognolli
e certo in gran perigli usarne il lume
le prime due, quando dai regni molli
si trasse a piu lodevole costume
la terza, quando i denti mal satolli
lasciò del Orca in le marine spume
che devean manicar la bella nuda
che fu a chi la campò, poi così cruda


-nidal de mis románticos lirismos-
haciendo su festín en los abismos,
las devoren los buitres y alimañas


Z parku chvíli nejvýš polohlasem
společnosti šum se v hudbu přimísí;
a jen stranou, zvroucnělí, snad časem
otec můj a matka ruku tisknou si...


Das schlechste Theil den Leib setz ich in Zeit und Welt:
Die Seel ist da: wo sie sich in Ihr unterhält.


نارُ الهَوى تسبكُ القلوبَ وبال
صبرِ عليها تَفاوتُ القيمُ
فثابتٌ في الخَلاصِ منسبِكٌ
وطائرٌ في الخلاصِ منهزِمُ
كُلٌّ لهُ في حبيبهِ أرَبٌ
لو سُئِلوا عن مَداهُ ما علِموا
والحبُّ ما غابَ عنك باطنُه
وما تراهُ فإنَّهُ صَنَمُ
ما أنصفَ الحبَّ من شكاهُ ومنْ
يَشْكُ الهَوى فهو فيه متَّهَمُ
أما رأيت الفَراشَ تأكلُهُ ال
نارُ فيعتادُها ويزدَحِمُ
حاشا لقلبٍ يحلُّ باطنَه
هواكُمُ أن يَمَسَّهُ ألَمُ


tadında bulmadığın,


Wohl lag ich einst in Gram und Schmerz,
Da weint' ich Nacht und Tag;
Nun wein' ich wieder, weil mein Herz
Sein Glück nicht fassen mag.


Fortuna, tu m'hai tolto in dispiacere,
Tutti li piacer mei interrompendo;
Me segui come qualia lo sparviere,
Di terra in terra tu mi vai cacciando.
Non <giovami l'ingegno,> né sapere,
Né contra te andarmi nascondendo.
Oh sorda, oh cieca! tràmmi di tormento!
Meglio è morire, che star sempre in stento.


Poi che si fur posati, un giorno, e dui
venne Ruggiero alla fata prudente
col duca Astolfo, che non men di lui
havea desire tornarsene in Ponente
Melissa le parló per amendui
e pregò quella, e supplicò humilmente
che per sua crtesia desse favore
di tornar luno e laltro al suo signore


Leť, duše zženštilá, má snílko bláhová,
k Princezně v pohádkách k palácům růžovým,
k palácům zčeřeným lehkými vůněmi –
leť, duše zženštilá, má snílko bláhová,
šumnými hvozdy tak, šumnými, šumnými...


Das innre von der Speis erhält dich: Das ist schlecht.
Schlecht: es ist voller Gott, darum gebrauch es recht.


Ich lobe dich von Hertzen
Für alle deine Schmertzen,
Für deine Schläg' und Wunden,
Der du so viel' empfunden.


Jetzt aber, drin im Gebirg,
Tief unter den silbernen Gipfeln
Und unter fröhlichem Grün,
Wo die Wälder schauernd zu ihm,
Und der Felsen Häupter übereinander
Hinabschaun, taglang, dort
Im kältesten Abgrund hört
Ich um Erlösung jammern
Den Jüngling, es hörten ihn, wie er tobt',
Und die Mutter Erd anklagt',
Und den Donnerer, der ihn gezeuget,
Erbarmend die Eltern, doch
Die Sterblichen flohn von dem Ort,
Denn furchtbar war, da lichtlos er
In den Fesseln sich wälzte,
Das Rasen des Halbgotts.


Nach dem Reichthum all' des Süßen,
Und der Blumen Duft und Glanz,
Kommt noch spät dich zu begrüßen
Hier ein Sauerampferkranz!
Ungewöhnlich ist vor Leuten
Solch ein Kranz, man muß gestehn!
Wollt' er gar etwas bedeuten,
Wär' es um den Dank geschehn!


Non gionser gli Argonauti all'aureo vèlo
per cibi, giochi e deliziose piume,
non per solcar onde propizie in fiume,
ma in tempestoso mar per caldo e gelo.


По ступеням древней башни поднимаюсь выше, выше,
Задыхаюсь на круженьи сзади ветхих амбразур,
Слышу шелест легких юбок торопливых, милых дур,
По источенным ступеням узкой щелью, выше, выше,
Лишь затем, чтоб на минуту стать на доски новой крыши,
Где над рыцарскою залой обвалился абажур, —
Вот зачем я, задыхаясь, поднимаюсь выше, выше,
Выше кровель, выше храмов, выше мертвых амбразу


Jen zmar a smrt a zahynutí všem!


Ty uchvacují duši moji,
že písněmi se rozletí
a člověka že s bohem pojí,
když sepínáš je k objetí!


鹧鸪啼望水龙吟
舟过湘江夜雨深
清思满怀无著处
却将墨沼写秋阴


Kalisto, der die Haut kaum an den Knochen hing,
Die traf ich an, als sie vermummt im Grünen ging.
Ich naht' herzu und, gleich als ob ich sie nicht kennte
Und ihr Gesicht zu sehen brennte:
»Die Sonne möcht' ich sehn, die eine Wolke deckt,«
Sagt' ich, als ich die Hand nach ihrer Maske streckt'. –
»Glaubt Ihr«, versetzte sie, »daß insgemein auch meine
Den Thoren wie den Klugen scheine?« –
Erzürnt durch dieses Wort »Ei, ist Euch nicht bekannt,«
Sprach ich, »ein schlaues Weib, Semiramis genannt?
Sie ließ, als sie noch lebt', auf ihren Leichstein graben:
Wer einen Schatz verlangt zu haben,
Der findet ihn gewiß hier unter diesem Stein.
Ein Fremdling fand sich drauf nach vielen Jahren ein;
Er las und dachte: Geld verachten nur die Narren,
Und fing die Gruft an aufzuscharren.
Es kostet' ihm viel Müh', und oftmals schöpft' er Luft,
Eh' er den Sarg entdeckt' in der verstörten Gruft.
Als aber er zuletzt den Deckel aufgebrochen,
So fand er nichts, als – dürre Knochen.«
Ich schwieg; sie aber sprach: Freund, ich versteh' Euch nicht. –
»Nein?« sagt' ich; » ei, so zieht die Maske vom Gesicht! «


Des douceurs de l’amour quoique parfois touchée,
Pourtant nulle tendresse et nuls renoncements
Ne me laissent captive et victime couchée
Dans les puissants liens du sommeil des amants !


Tus ojos son de aguja, que al pasarla,
se pica cualquier sastre por meterla,
pues lo que es tu nariz, si fuera perla,
no tuviera oro Ofir para pagarla


Von Anmuth ist ihr zartes Bild umflossen,
Wie unsichtbar dem Kelch der Duft entquillt;
Kein Thränlein hat dies Auge noch vergossen,
Das nicht auch gleich ein Lächeln schon gestillt;
Wenn in der Brust auch leise Wünsche sprossen,
Noch haben kaum die Knospen sich enthüllt,
Noch ahnt sie nicht, daß auch in ihrem Herzen
Ein Quell sich birgt von Sorg' und süßen Schmerzen.


Odvěkou jim moudrost v duších boří,
v pochybnosti prohlubeň je noří;
ztemňují jim jasný ducha vid,
olupují o ctnost je a klid.


Noc. I v tmách nutno zříti.
Smrt tedy, chcete-li.
Než, souzeno-li mříti,
jen ne tak zbabělí!


A po té zas v protější lebek řadě
haraší rej, a hučí dutý hlas:
„Tam na královském osnovali hradě
náš ortel Lichtenštejn a Marradas.“


Tu disais : Le fou dérisoire
Marche comme un aveugle errant
Qui titube dans la nuit noire.
Pourquoi punir cet ignorant ?


Nehmt den Stolz, ihr frommen Männer! –
Dieser Preis wird nimmer Wahn –
Nehmt den Stolz, ihr ersten Renner
Auf der deutschen Ehrenbahn,
Die der süße Reiz der Tugend
Lockte froh zu Sieg und Tod,
Wie der Bräute Rosentugend
Lockt der Wonnefackel Rot.


Der darff sich keinen Blick in hundert Jahren grämen,
Wer alles kan von Gott aus gleichem Hertzen nehmen.


«Crece, oh de Lerma tú, oh tú de España
bien nacido esplendor, firme coluna,
que al bien creces común, si no me engaña
el oráculo ya de tu fortuna;
Cloto el vital estambre de luz baña
al que Mercurio le previene cuna,
al santo rey que a tu consejo cano
los años deberá de Octavïano».


Wie lieb' ich euch,
Leise schwankende Pappeln,
Die ihr, gesammelten Wuchses,
Zum Himmel aufstrebt!
Freilich wohl
Erreicht ihr ihn nicht –
Aber hoch empor ragt ihr
Über nied'res Gestrüpp nicht bloß
Und den verkrüppelten Fruchtbaum:
Auch die mächtige Eiche,
Die schattenspendende Linde
Laßt ihr unter euch.
Und mit ihnen
Die dumpfen Wohnungen der Menschen,
Deren kurzer Blick, dem Nützlichen zugewandt,
Nur selten an euch, den Nutzlosen,
Empor sich hebt,
Indeß ihr,
Weithin überschauend die Landschaft,
Selig einsam die Häupter wieget
Im ewigen Äther.


Cossì rimase ancora altre donzelle
in giubbette di seta per prestezza;
quali avean giubbe azzurre e dentro stelle
e qual raggi di sol con tal chiarezza.
Lettor, se avessi allor vedute quelle,
accesa t'arìa l'alma lor bellezza,
perché il sol rimanea co' raggi vinto,
tanto avea lor splendore il ciel precinto.


A cítím tisk té ručky malé
i kouzlo lásky neskonalé.


拒马河边驿路长
蜚狐口外又斜阳
春光已过六十日
不见花枝空断肠


Amaryllis.


Ty jediný, jenž smíš
bez průkazů všech existovat,
všem zrakům skryt vše v světě snovat,
nebýti nikde a vše vyžadovat,
a nechat bloudit, nechat pochybovat
a zapírat a boykotovat
i Sebe sám –
ale nám
ó, Bože starý, Bože budoucího dění,
pro vše, co jest, a pro vše to, co není,


Nastal poplach, voláno, že hoří. –
Noční nebe vzplálo rudou zoří,
rozvalil se dýmu kotouč tmavý,
v něm se vznesl jazyk plápolavý,
okamžik – a buchnul z něho plamen.
Žár se šířil. Třeba mnoho ramen
k překonání živlu zběsilého. –
Také císař Josef z hradu svého
přichvátal, jsa soucitností veden,
k žarovišti. Řemeslník jeden,
vida odvahu tu nevídanou,
chopil se ho, unesl jej stranou
z ryzí lásky, kterou k němu cítil.
Sotva se to stalo, dům se sřítil;
kde stál císař před malinkou chvílí,
padly trámy zdrcující síly.
Dobrý císař muži ruku podal:
„Vol si, co chceš! – přívětivě dodal –
po císařsku odměním se tobě!“ –
„„Nečinil jsem toho k vůli sobě –
odvětil muž skromně – mám již dosti
na vědomí svaté povinnosti!
Ale, smím-li prosiť, prosím pouze,
by můj soused vybaven byl z nouze!““
Děl mu císař: „Splním, co chceš míti.
Zlaté srdce, které takto cítí!“


L’empereur de Chine,
Heureux et vermeil,
S’esclaffe, un soleil
Au bas de l’échine,


O Zeit, da Lindaraja hier geträumt
Bei Bülbüls Flöten an dem Rosengitter,
Da Musa hier sein Berberroß gezäumt
Zum Kampf mit Manuel Leon, dem Ritter!


Zu Frankfurt kam ich am Schabbes an,
Und aß dort Schalet und Klöße;
Ihr habt die beste Religion,
Auch lieb ich das Gänsegekröse.


Sein Schatz ist nicht hienieden,
Drum kann es hier nicht ruhn.
So nimm es ein zum Frieden –
O ja! Du wirst es thun.


Mehr gutt ist eines Tod: Denn gantzer Völcker sterben.
Doch muß durch dises Gutt Profet und Volck verderben.


Ó hrozný Jana stětí den,
ó hrozná sudba s výše...
Král Ludvík ztratil život jen,
leč svobodu dvě říše!


Wann ich will Lerchen Fressen
So mag sie unterdessen
Im Käse lustig seyn,
Geh ich zu Wein und Biere
Alsdann so jubilire
Sie übern Gänse-Wein.


Klar doch ward der Botschaft Sinn dem Jungen,
Dessen Herz ihr süßer Blick bezwungen;
Dem's noch nie gelang zu ihr zu kommen,
Jetzt wohl weiß er's: Magdgewand wird frommen!
Händeküssend spricht er zu dem Pater:
»Frommer Mönch, ihr, unsres Heils Berather,
Sagt der Maid, wie tief mich's schmerzt zu weichen,
Ihr Gebot doch ehr' ich; deß als Zeichen
Bringt zurück dieß Armband ihr von Golde,
Das mir einst als Huldpfand bot die Holde.« –
Ei, wie ist der Knabe schlau nicht minder,
Doch wie blieb der Mönch ein Blöd' und Blinder,
Denn sonst müßt' ihm's selbst dieß Armband sagen,
Daß nicht Männer solchen Goldreif tragen!


Hunderttausend Kugeln pfeifen
Über meinem Haupte hin –
Wo ich fall', scharrt man mich nieder,
Ohne Klang und ohne Lieder,
Niemand fraget, wer ich bin.


V tom někteří z Mistrova průvodu
již chopili se pák a nástrojů,
by společně pohnuli balvanem – –
I ustoupily ženy zděšené,
a do hrobu vchod objevil se všem
teď otevřený – – Děsno popatřit!
Ze středu hrobu – Lazar na ně zřel –


Seltsam Gefühl auf solchem Riffe
Von freiem Schweben ob der Kluft,
Als wandle sich die Burg zum Schiffe
Und treibe schwankend durch die Luft:
Als Mast der Turm mit hohen Rüstern,
Als Deck des Felskamms schmaler Horst,
Als Wellenschlag des Hochwalds Flüstern,
Als Meer der weite grüne Forst.


Und ist der Schmerz, um den es weint,
Dem Herzen noch so heilig -
Der Vogel singt, die Sonne scheint,
Vergessen ist er eilig.


Seinem vielgeehrten Herrn und treuverbundenen Freunde/ übersendet dieses von Wedel auß Holstein.
Johannes Rist Prediger daselbst/ und
von der Röm. Räis. Majest. Hofe
auß Gekrönter Poet.


bych mohl ženu obejmout ještě,
než na vždy půjde na hřbitov spát –
chytit ji v náruč, přitisknout k hrudi,
poslední vřele „s bohem“ jí dát.


Liebe kommt zum Menschenherzen,
Regt die goldnen Saitenspiele,
Und die Seele spricht: ich fühle
Was das Schönste sei, wonach ich ziele,
Wehmuth, Sehnsucht und der Liebe Schmerzen.


Doch is de Sünn man ünnergan
Un hier un dar de Lichten an,
So kumt he ruter lis' und sacht,
En Schattenbild vun Dod un Nacht,
Op leddern Slarren, lank un dünn,
Un lurt na alle Ecken hin;
Denn witscht he anne Hüs' hentlank
Un glupt in jeden düstern Gank,
Un makt um jeden Minsch en Bagen,
As gung en Gaudeef ut opt Jagen.


A co tvor víc milovat má skumný,
Či vlast malou, mertvou, bezdušnou,
Čili národ velký, živý, umný?


As ondas que a maré conta
Ninguém as pode conta
Se, ao passar, ninguém te aponta,
Aponta-te com o olha


Звенели ландыши во мху,
Как серебристый колокольчик,
И белки в шубках на меху,
Сгибали хвостики в колечкО, красота пушистых кольчек!
О, белок шустрые сердечки!
И было красочно везде
В могучий, бравый полдень мая;
И птички трелили в гнезде,
Кричали утки, как китайцы,
И, хворост радостно ломая,
Легко попрыгивали зайцБыла весна, был май — сам сон!
Любилось пламенно, но строго…
Был пышнокудр еще Самсон!Коляска, тройка и бубенчик…
К тебе знакомая дорога…
О май! о белочка! о птенчик!


Quinci sete, ricami, argento ed oro,
gemme, porpora, e qual è di più pregio
si pon in adornarne alto tesoro;


Nač starat se dnes o cizí stesk,
o lidí nářky, vražednou bídu,
o poplach bojů, o zbraní třesk,
jež starou Evropu vybouří z klidu?


A když mním, jak divě
Jsem byl oklamán,
A pak zoufanlivě
Patřím na svou zbraň.


明月但照雪
不照世人心
雪深惟一色
人心种种深


Dein Wort ist helle, klar und rein,
Es kan mit Recht die Leuchte unsrer Augen,
Und unser bester Führer seyn,
Wir können Trost und Heil aus diesem saugen.
Den Frommen ists ein Licht, den Bösen bleibts verdeckt,
Den Glaubgen ists ein Trost, wenn es die Sünder schreckt.
Nur diese, die verlohren gehen,
Die können dessen Grund nicht sehen.


Fogytán van a hold, úgy ballag lefelé
A megé a messze kéklő hegy megé.
A fogyó hold talán az én bánatom,
Oly halvány, hogy már csak alig láthatom.


Verderben brütet auf der Erde,
Am höchsten Leben zehrt der Tod,
Der auch der Glut auf Vesta's Herde
Den Untergang im Sturme droht.


空濛水气湿溪烟
闪烁沙星照客船
一片西风吹酒醒
秋容多在雁云边


云𫐌一去远难追
丹鼎埋光固不疑
承露仙人辞汉后
几重深杳隔瑶池


Stranou v sadě bujná tráva
kyprá, svěží nad brčál,
choré děvče z trávy vstává,
matce na hruď hlavu dává.
„V hlavě stesk mám, v srdci žal.“


Marguerite paraît, plus belle que l'espoir
Du ciel, dans son habit de clinquant et de rose,
Et l'un des Polonais dit : « Comme je suppose,
Onc n'admira Vénus tels yeux dans son miroir !


An des Coytus jähem Strand
Lag trotzig, gleich dem Höllengotte,
Im Eingang einer Lavagrotte,
Des Cato Schatten. Sein Gewand,
Noch starr von seinem Heldenblute,
Bedeckte halb nur seine Hand,
Die traulich in der Wunde ruhte,
Durch die sein Geist die Freyheit fand.
Da kam ein Zwerg mit leerer Stirne
(Denn rauchend triefte sein Gehirne
Noch über seine Schläfe hin)
Den schwarzen Wall hinaufgeklommen,
Und drängte keck sich neben ihn.
Ah, Bruder Cato, sey willkommen!
Schlag ein, rief er, auch hier ist Kraft.
Hum, sprach der Römer, sachte, sachte,
Wie kommen wir zur Brüderschaft?
»Ey kennst du mich denn nicht?« – Hier lachte
Zum erstenmal der ernste Held. –
»Ich bin ein Enkel Teuts, und machte
Doch Lerms genug in jener Welt:
Für meines Freundes Weib entbrannte
Wie ein Vulkan mein Löwenherz.
Nichts glich Elmiren; ich bekannte
Ihr auf den Knien meinen Schmerz:
Sie ließ mich schmachten, sie verbannte
Mich als den Mörder ihrer Ruh,
Mit hohem Ernst von ihrer Schwelle,
Und ich verschloß mich auf der Stelle
In mein Gemach und – starb wie du.«
Das ist zuviel, selbst für die Hölle
Zuviel! rief Cato wüthend aus,
Ha, Cäsar, komm und überwinde
Mich noch in einem zweyten Straus,
Erdroßle mich gleich einem Kinde
Und schleudre mit Triumphgeschrey
Mein Haupt in eine Schindergrube;
Nur rühme sich kein Lotterbube,
Daß er wie ich gestorben sey.


遗男婚娶最关怀
垂死叮咛尚百回
今夜香烟灯影裹
可知新妇点茶来


Né ch'io parli così crediate adesso
con altro fin, che di mostrarvi quanto
l'offender donne sia peccato espresso.


Vi luego la importuna infantería
de poetas fantásticos noveles,
pidiendo por, principio más laureles
que anima Dafnes y que Apolo cría.


Vio una monja celebrada
tras la red, el niño Amor,
tan quebrada de color
cuanto de mil requebrada;
ser su devoto le agrada,
y a ella no el recibillo,
aunque fuera de membrillo,
tan en carnes por enero.
Mandadero es el arquero,
y sí que era mandadero.


Welch ausnehmendes Entzuͤcken
Macht ſich itzund offenbar!
Ja! man wird in frohen Blicken
Paradieſes-Luſt gewahr,
Stifter dieſer wahren Freude!
Gnaͤdige verbundne Beyde!
Vorbild der Zufriedenheit!
Was die Welt nicht kann gewaͤhren,
Sucht die Liebe zu beſchehren,
Sie gebiehrt Gluͤckſeeligkeit.


Und liebend grub ich einst in Deine Rinde
Den Nahmenszug, der in mir brannte, ein,
Auch darum wirst Du mir, Du stille Linde,
Vor allen Bäumen ewig theuer seyn.


»Wohin wir bei unsern Gebresten
Uns im Augenblick richten sollen?«
Denke nur immer an die Besten,
Sie mögen stecken, wo sie wollen.


smích ostrý zazněl, jak by ze vší síly
a z plna hrdla chechtal se kdos v skrytu.
Smích příšerný zněl ostře, bez soucitu,
zněl z kamení, zněl bez ohlasu, suše,
jak chtěl by říci: Co mi vaše duše!
jen hezky mřete, přepychem neb hlady,
jste přece mými všichni dohromady.
A v kamení zněl stále smích ten dutý,
leč každý kámen zůstal nepohnutý.


Felix Guide, tua talis dum vivet in aula
Princeps, dum monitis illius aequus eris.


Es war hie zu finden
Kein David, der bald
Auch kont' überwinden
Deß Riesen Gewalt
Noch muhtig in Nöhten
Den Belial tödten;
Kein Josua konte den Starken bestehn
Und lassen ohn' Harnisch und Waffen Ihn gehn.


TO pamatujte: Svět je krásný
a život sladký přes svůj žal,
když pohled mužný, čistý, jasný
i v chmurný den, – a byť jen za sny,
kams v nadpozemskou upřen dál.


Pâle implacablement avec des fois la rose,
Sur la joue et le front, de vingt ans pas encore,
Et, séduisante aussi par-dessus toute chose,
Cette vivacité, mercure, éther, phosphore !


Leiht mir euern Pinsel, eure Farben!
Meines Geistes heit're Bilder starben,
Alle seine Blüthen sind verschwunden,
Wie die Geister längst entflohner Stunden.


Myšlénky se ztrácí, v krvi city plovou,
upír černý krev mi vyssává;
a tou září očí, září fosforovou
poslední dech žití uspává...!


Die Zwitter und die Zitterer
Sie disputirten leise;
Sie schloßen Thür und Fenster zu,
Und das war äußerst weise.


Gott zürnt auff uns zusammen,
Wer ist der bleiben kan
Für seines Eiffers Flammen?
Er greifft die Cedern an,
Die Berge müssen beben,
Das gantze Land erschrickt
Vnd hat in ihm kein Leben
Nun er es angeblickt.


Wann die Abendröthe
Dorf und Hain umwallt,
Und die Weidenflöte
Hell zum Reigen schallt:
Deine Lenzgefühle
Wähn' ich dann erneut,
Du, der Knabenspiele
Süsse Blumenzeit!


Váhavý a líný
nezbaví se špíny.


Vorwärts! Kanonen rechts und links,
Kanonen in Front , gewärtig des Winks,
Selbst die Feinde sehen's verwundert.
Schrapnell und Kartätschenschuß,
Todesgruß und Todeskuß,
Falle, was da fallen muß,
In den Höllenrachen, ins Todestal,
Noch voll in Zahl,
Reiten die Sechshundert.


Er schwang in seiner Rechten zart
Die Tulpenblum seltsamer Art,
Wie er sie auf und nieder regte
Ein farbig Feuer sich bewegte,
Und lichte Sterne kreisten, welche
Sich schüttelten aus goldnem Kelche,
Sie flogen wie die Vöglein munter
Mir um das Haupt, herauf, herunter,
Und neckten mich mit Flammenleuchte,
Wie ich auch bang sie von mir scheuchte.
Ich sprach halb zornig: wer bist du,
Der mich gestört in meiner Ruh,
Du Knäblein laut, vorwitziglich,
Daß du also bespöttelst mich,
Und willst, weil du ein Kindlein frei,
Daß alle Welt auch kindisch sei?
Ich habe mehr gelernt, erfahren,
Bin auch jetzund was mehr bei Jahren,
Daß Spiel, unnützer Zeitvertreib
Nicht mehr gefallen meinem Leib,
Auch ist umher die ganze Welt
Auf Ernst, Nachdenklichkeit gesiellt,
Daß der nur Thor jedwedem scheint
Der sich nicht höherm Zweck vereint,
Du aber, Knäblein, bist inmitten
Der Bildung nicht mit fortgeschritten,
Meinst noch, daß man nach Blum' und Kraut
Und all den Kinderei'n ausschaut,
Das hält man jetzt für Rauch und Dunst,
Mein Sohn, die Zeit ist nicht wie sunst.


Sie brauchte nur den Fuß zu regen,
Wuchs Glück gleich Unkraut an den Wegen.


Ez Időből maradjon meg az:
Mégis voltunk itt némi jobbak,
Kiket népünknek bűneiért
Nemes túszokként ostoroztak
Nemtelen, kínzó végzetek.


Wie du gibst, gibt man dir. Gib mir geneigten Blick,
Vielleicht versiht man dir auch ein versehnes Stück.


Co vše jest ukryto v té Vaší útlé dlani,
co blaha, rozkoší, Vám tane pod hrudí,
co žíti můžete, dnes netušíte ani –
až jednou život Vás snad slzou probudí.
Leč prosím, odpusťte – chtěl pravdu jsem Vám říci
o štěstí budoucím, jež papa vyzkoumá:
a vdá Vás boháči, jenž masitých je lící
a roků čtyřicet a hlavu holou má!...


Das Denken sucht sich nach außen Raum,
Im Fühlen sind wir daheim,
Und all unsers Wissens stolzer Baum
Hat im Herzen den fruchtbaren Keim.


Weil zwei Schritte vor deiner Tür
Nichts vom Leben mehr dein ist,
Laß das Klügeln und forsche dafür,
Wo der feurigste Wein ist.


onde si può sperar che torni in vita
il gran Ferrando e Karlo inclito e chiaro,
a giunger gloria a lor gloria infinita.


Ich weiß, daß mein Erlöser lebt,
Drumb darff ich nicht erschrecken.
Er ist der Held, der mich erhebt,
Er wird mich aufferwecken
Und als sein' ausserwehlte Braut
Mit Adern, Sehnen, Fleisch und Haut
An jenem Tag' umbgeben.
Da wil ich dan verkläret stehn
Und Gott mit meinen Augen sehn.
O wundersüsses Leben!


在德何夷险
观风复往还
自能同善闭
中路可无关


De már félek, nincsen célja semmi
célja lenne legalább pihenni.
De már félek, nincsen semmi vége
nincsen a szívemnek menedéke.


世间谁号最闲忙
强健收身意自凉
春去扫花时汲井
客来剪韭旋炊粱


Vamos mengana a usar la maravilla
esa vislumbre que no tiene dueño
afila tu delirio / arma tu sueño
en tanto yo te espero en la otra orilla
si somos lo mejor de los peores
gastemos nuestro poco albedrio
recupera tu cuerpo / hacelo mío
que yo lo aceptare de mil amores
y ya que estamos todos en capilla
y dondequiera el mundo se equivoca
aprendamos la vida boca a boca
y usemos de una vez la maravilla.


伐木丁丁谷响传
楩楠朴樕共成烟
扶桑不是人间树
因见沧溟变稻田


Sichtbar nur der Unsterblichen Aug', in des Himmels Abgrund,
Lag auf der wandelnden Erde Jerusalem. Todesengel
Schauten hinunter und wandten von ihr zu dem Thale Gehenna
Ihre Blicke. So sangen mit ernstem Trauren des Todes
Engel, indem, wie aus Fernen der Donner, ihrer Posaunen
Ausruf scholl, dumpf scholl wie das Meer an Felsengestade.


Bůh to suď!“ A ponejprve v boji
sedlák u vítězství dál se rojí, –
a za kovanými náhrdelci
kvapí Hanuš s lidem ku Kostelci.


Immer langsam voran! Immer langsam voran,
Daß der deutsche Michel nachkommen kann.
Meinen Schwager, den haß' ich seit Jahren schon,
Der bekennt sich zu einer andern Confession!


Fratel mio caro, io veggio essere in questa
Nostra misera età, lasciva e frale,
Che la virtù giù scende e 'l vitio sale,
Vener nimica e Pallade molesta.


金鼓轰轰百里声
绣旗宝马照川明
王师仗义从天下
莫道南兵夜斫营


A po kuse kus metá v oheň rudý,
jenž v hrudi jemu plodí děsné trudy.


Os que amei, onde estão? Idos, dispersos,
    arrastados no giro dos tufões,
    Levados, como em sonho, entre visões,
    Na fuga, no ruir dos universos…


Kde stávala osada, vlní se lán,
a v lidu tam pověsť jde stálá,
že Hradisko v soumraku, obrovský pán,
v němž srdce jest tvrdá jen skála.


黄柑时候曲堆村
长忆篮舆到荜门
恰是今年去年日
野萤衰草吊寒原


Was ist die gegenwärtge Zeit?
Ein Raub der Uppigkeit.
Mein Leben ist verkehrt/
Und mein Verstand bethört.
Mein edles Leben will sich enden/
Ich reiße mir die Adern selber auf/
Und kan des Blutes Lauf/
Zu meinem Tode sehn
Doch endlich will mir das Gesicht vergehn.
Ich muß das Haupt nach jener Seiten wenden/
Wo man die künffte Zeit erblickt/
Was war/ was ist/
Daß ist ein Stein/ der mein Gewissen drückt.
Doch was noch werden kan/
Diß schau ich voller Glauben an.
Aus einem Kinde dieser Erden/
Kan ich ja wohl ein Kind des Lichtes werden.


Als größer ward der Knabe
Zeigt' er viel bösen Sinn,
Er droht' und plagte alle,
Der Meister furchte ihn:


耳声眼色总非真
物我同为一窖尘
蝴蝶不知身是梦
花间栩栩过青春


Der Himmel ist blau! Wir sind noch jung,
Viel Lieder verborgen fluten;
Wer läßt nicht gern die Begeisterung
In klingender Woge bluten! –
Laß weinen die Harfe unter der Hand
Ein Grablied, törichter Knabe,
Sie schleppen indes Dein Vaterland
Zu Grabe, zu Grabe!


Er riß vor Füll'! Im Blüthenkuß nicht küssen
Misenums und Minervens Kap sich mehr!
Wie einzle Blumen liegen losgerissen,
Zerstreut, die schönen Inseln bunt umher!


Dona Rosa, Dona Rosa,
De que roseira é que vem,
Que não tem senão espinhos
Para quem só lhe quer bem?


Les derniers dieux sont morts, et morte est la prière.
Nous avons renié nos héros et leurs lois.
Nul espoir ne reluit devant nous ; et, derrière,
Ils ne renaîtront plus, les rêves d'autrefois !


Im Himmel werden Viel vor langer Weile gähnen,
Der wird sich nach Taback, und Die nach Karten sehnen;
Ein Jeder mißt wohl dort, was er am liebsten sah;
Für mich sind ganz gewiß doch kleine Mädchen da.


Die Sonne wollte nicht untergehen,
Die hohe, sie wollte heut Helden sehen.


Ein Freund der Freiheit – mit dem Maul,
Und der sie auch gerufen,
Doch als sie kam, vermorscht und faul,
Sich barg an Thrones Stufen.


Наш медик Клит
Совсем людей не любит:
Кого лекарствами не заморит,
Того он ябедой погуби


Hernach hat er auch seine macht
in Istria in mancher schlacht
mit solcher dapferkeit erwisen,
daß ab ihm die geschlagne feind,
wie seine wol beschützte freind,
sich selbs verwundrend ihn geprisen.


That shrine! where Nature with presaging aim,
What time her friendly aid Lucina brings,
The snowy nectar pours, delightful stream!
Where fluttering Cupids dip their purple wings:


Di Reis ist gros, noch mehr ihr Werk:
Ich brauch und brauch als imals stärk,
Zu Meer und Land durch tausend nöthen,
Mit denen sich di Welt wil tödten.


E voi, Amor, pur acolto m'avete,
e de vostra masnada ormai segnato;
però merzé; le man vostre mettete
ne la zambra del figlio vostro onrato,
e me fornite voi ben sofficiente,
che, non mancando, fornir pote ogn'omo.
O donna mia, non mi faite carizia
di sì tragran devizia;
né, perch'eo sia for merto, amor sdegnate,
ma stringavi pietate,
che pria vi strinse for mertar eo nente.
E se ch'io merti, Amor meo, pur volete,
di che darmi dovete,
ché null'aggio, savete,
ma' che miseria e male; unde ben faite
se, ch'eo vo dia, me date,
non per me, ma per voi; ché s'eo non merto,
voi pur mertate certo
ciò ch'eo mertar vorria; ma posso como?


Die Osterblume blühte rings im Wald,
Und regenfeuchte, weiche Frühlingsluft
Spielt leise über grüne Wintersaat.
Am Heck des Holzes standen ich und du;
Das erste Stelldichein: Ein Bursche noch
Von fünfzehn Jahren ich; sie vierzehn alt.
Errötend und so junger Liebe voll,
Sah sie zu Boden, und ich wußte nicht,
Was nun beginnen ... Mit verlegnem Mund,
Errötend, und so junger Liebe voll,
Sah ich zu Boden; und dann ging mein Blick
Fernab. Und meine Linke hob ich hoch,
Wie unbewußte Scheu vor süßem Glück.
Sie aber lächelt, und betroffen ganz
Schielt sie mich zaghaft von der Seite an –
Das Alles fiel mir wieder ein, als ich
Den holden Hirtenknaben sah Böcklins.


Wie schöne glänzt der Schnee, wenn ihn der Sonnen Strahlen
Mit himmelischem Licht bestreichen und bemalen.
So glänzt auch deine Seel, so sie ist weiß wie Schnee,
Wenn sie beschienen wird vom Anfang aus der Höh.


Ach Chloris hast du denn gehört,
Wie scharff der Wind durch das Gebüsche fährt?


Mais la dormeuse file une laine isolée ;
Mystérieusement l’ombre frêle se tresse
Au fil de ses doigts longs et qui dorment, filée.


Denn wärt ihr stets bei einer geblieben,
Wie könntet ihr noch immer lieben?
Das ist die Kunst, das ist die Welt,
Daß eins ums andere gefällt.


Gott hat dir's gegeben,
Und die Bäum' erheben
Auf Sein Wort ihr Haupt.
Einst nach diesem Leben
Müssen sie uns geben,
Was sie uns geraubt.
Sterb' auch ich,
Dann heben sich
Ueber meiner todten Hülle
Blumen auch in frischer Fülle.


Z papíru duše, papírem jsou živi,
a inkoust místo krve v žilách mají,
o papír, inkoust jsou jen starostlivi
a pak, zda z papíru jim pomník dají.


Můj Bože, jak ta promenáda šílí!
To klouzání a mihotání,
to houpání a kolíbání,
jež laská tak, až zabije –
roj motýlů, svou krásou zpilý –
však motýlek můj černobílý
zde není přec – tož Adije!


Felsen zwingt zu trauten Mitgefühlen
Tausendstimmiger Naturgesang,
Aber süßer tönt von Saitenspielen
Allgewaltiger ihr Zauberklang;
Rascher pocht im angestammten Triebe,
Bang und süße, wie der jungen Braut,
Jeder Aderschlag, in trunkner Liebe
Findt das Herz den brüderlichen Laut.


Er war ein grundgescheiter Mann,
Sehr weise und hocherfahren;
Er trug ein graumeliertes Haar,
Dieweil er schon ziemlich bei Jahren.


Ich will, wie einst mein Heiland tat,
Am Anblick der Kinder mich laben;
Laß zu mir kommen die Kindlein, zumal
Das große Kind aus Schwaben.«


Voluntarioso autócrata, que oficio
hace en la tierra de ominosa plaga:
príncipe de memoria tan aciaga
que a nuestro Redentor llevó al suplicio


Szeretem a világi lármát,
Hol elkábúl az öntudat,
Ha vérező szivembe vágják
Unalom, kétség karmukat.


Szemed fénylő és homlokod sima,
Hangod tiszta s zöngelmes, mint az érc.
Eszméidben bátorság, friseség,
Itéleted mély és igaz, ha mérsz!
S minő cifrátlan, ódon, tiszta nyelv...!
Mint a vasáért becses régi kard;
S minő képek...! szó, eszme, színezés
Mind összeillő, mind egy célra tart.


Mein Seelichen, ermuntre dich,
Hör' einmal auff zu schreyen.
Dein Gott, der zürnt nicht ewiglich,
Er wil dich bald befreyen.
Was ist doch unser Lebensgang?
Ein Augenblick, ja kaum so lang;
Es ist sehr bald geschehen,
Daß wir nach dieser kurtzen Zeit
In übergrosser Herrlichkeit
Den Herren Jesum sehen.


O que dói na solidão
é essa batalha que não acaba mais
entre guerreiros invisíveis
enquanto um boi passeia nas nuvens
e uma bicicleta muge
já que os verdes anos foram nulos
para quem nasceu maduro
para quem perdeu o ciso
na primeira dentição
e o cordão umbilical
nos bicos de um galo cego
Ia prás bandas da Cipaúba


Convien che torni insieme ogni elemento,
poi che muta il suo corso la Natura:
non è più stella in ciel che stia secura,
né Cynthia tua riman senza spavento.


Ha durcás kis arcod
Egészen az arcomra
Fekteted, Te, én kicsi lyányom:
Nem bánom:
Csak a könnyeink folyjanak össze.


Der mehr alß Winter wich/
die Täubgens schnäbeln sich/
der Hahn/ der Hühner-Mann/
tukkt seine Klokk-Hän rann.
Das Späzzgen drukkt sich schlau
an seine Späzzgen-Frau/
kortz/ alles was blohß bihbt/
ist itzo scharff verlihbt.


Всегда свои кладемъ на Бога мы вины,
Дурачество свое въ судьбину премѣняемъ,
Какъ будто воля намъ и разумъ не даны:
Что худо здѣлаемъ удобно извиняемО всемъ мы бредимъ такъ: то дѣло не отъ насъ,
Не мы виновны тѣмъ, то воли Божьей часМужикъ готовился на праздникъ дѣлать пиръ,
Хотѣль повеселить колико можно душку;
И яшной квасъ сваривъ, на квась зоветъ весь миръ,
А гдѣ былъ квасъ, забылъ покрыть онь ту кадушкВъ чуланѣ много крысъ, упала крыса въ квасъ;
Не онъ виновенъ тѣмъ, то воли Божьей часБылъ пьяница холопъ и ходитъ на кабакъ,
Послѣднюю свою копѣйку пропиваетъ,
А въ бѣдности кладетъ за губу онъ табакИ часто на грязи напившись почиваетъ:
Онъ высѣченъ за то, и ужь не въ перьвой разъ;
Но онъ ли виненъ тѣмъ? То воли божьей часъ
Женился старой хрѣнъ на дѣвкѣ молодой,
И хочетъ быть любимъ, хотя нельзя, насильно,
Сталъ послѣ называть женитьбу ту бѣдой,
Молодушка не съ нимъ обходится умильнОшибся прелестью невѣстиныхъ онъ глазъ;
Но онъ ли виненъ тѣмъ? То воли Божьей часРазбойникъ умертвилъ полдюжины людей:
Подкравшись съ стороны завоевалъ удобно,
И мужа и жену и малыхъ ихъ дѣтей:
Какъ волкъ губитъ овецъ, такъ онъ губитъ ихъ злобнЗарѣзавъ говоритъ: хоть я зарѣзалъ васъ,
Не я виновенъ тѣмъ, то воли Божьей часНа Бога не клади своихъ безпутныхъ дѣлъ,
Не тщись употреблять во зло своей свободы:
Часъ воли Божіей всѣ вещи произвелъ;
Да онъ и основаль источники природКогда посѣетъ лукъ, а взойдетъ ананасъ,
Тогда скажу и я, то воли Божьей час


Hle! teď v šerém stínu lesa,
Tolosu jenž obepíná,
Bohu svému žaluje to,
v modlitbách dlaň k němu vzpíná.


Flammen lodern, Fahnen wehn,
Und es wird mit Gott geschehn,
Was der Weisen Muth erkor,
Was der Treuen Herz beschwor.
Lebet wohl, ihr heil'ge Mauern,
Siegeslust wird bald euch kund,
Und der neue deutsche Bund,
Soll euch Steine überdauern.


Antes seja afastado do que já alcancei que o seja daquilo para que vo A posse é um declíni
Antes um pássaro a voar que dois na mã Dois pássaros na mão são o que já não falt Um pássaro a voar: é ir com os olhos a voar com ele; ir sobre os montes, sobre os rios, sobre os mares; dar a volta ao mundo e continuar; é ter um motivo de viver — é não ter chegado aind


Ma rispondemi Amor: Non ti rimembra
che questo è privilegio degli amanti,
sciolti da tutte qualitati humane?


De hogy jobban megismerém:
Foltot találtam kék egén.
S uj hajnal fénye szállt felém.


Der Jüngling an zu reden fing,
Verehrt ihr einen goldnen Ring;
»Schau da, mein' Braut zum Liebespfand,
Tragt diesen Ring an Eurer Hand.«


¡Oh, delicada llama, ardor primero
velado en llanto y celestial mirada,
par del trino, la fuente y la azucena!


Wie billich fing ich dich/ du süsses Wunder-Kind/
Durch dessen kräfftig Wort der Welt-Kreiß ward gegründt/
Die Finsterniß erleucht/ der Himmel ausgebreitet/
Das Wasser abgetheilt/ die Sternen angebrennt/
Die Erde mir zum Schloß und Garten zubereitet/
Mit Thieren ieder Art besezt ihr Element.


né men del Can rabbioso la stagione,
quand'ei pi` l'altra fa le forze streme;
ma a un nuovo Mongibel ceder il loco.


manantial cariñoso de clemencia,
nunca jamás olvides ¡oh, Señora!
a tus devotos hijos de Valencia


Od vesnice k vísce,
přes ty bílé dvory
ležíte tu klidná, svatá
až v modravé hory.


Nebe nemá odpovědi,
v srdci hlas však odpovídá
sladký, vážný, tajný víry:
Pokvěte zas, pokvěte!


Ihre Banner wehten von Schloß zu Schloß,
Bleicher Schrecken lief gen London hin,
Da aber ward der Schrecken zu Wut
Im Herzen unsrer Königin.


Qué m'importe que Paris dorme,
Dans la brume épaisse et sans forme


Světlo mám rád. To chléb je, kterého Bůh dal jísti,
okem je celé mé tělo, kterým záři střebu,
a díky ze mě prýští. Zapíjím jimi k chlebu
a nemusím orat, ni set, ni sklízet, ni hnísti.


Bysi mne poslouchal,
řeči mé rozuměl,
v odpověď vlnami
po česku zašuměl!


„Můj Bože – nikde hvězdičky!
Juž pláčou oči matičky,
a syn jí bloudí v temné noci.
Ty, jenž jsi poslal světlo své,
by našli Tě tři králové –
ó přispěj ku pomoci!“


Die Jungfrau schrack gar sehre,
Ihr Herz war Leides voll,
Sie wollt kein Freud mehr hören,
Die Botschaft schmerzt ihr wohl,
Ein Hemd thät sie umschnüren,
Ein Hemdlein, das war weiß,
Den Knaben sie erblicket,
Ihr Herz vor Freud erquicket,
Gehrt ihn mit ganzem Fleiß.


雨过池面鱼应乐
秋入林间鸟不惊
亭上主人何处去
我来门径觉全生


A teď, když opět svítil jasný den,
hle, před divoucím zrakem objevil
se mnichům zázrak, ze všech nejkrasší,
jež byli zřeli posud na vodách.
Jak deset věží vysoký stál strom
na skalách modrých z lapis lazuli
a bílý byl jak z jíní, mramoru,
a světlo dne své zlaté paprsky
ve chvějících se listech lámalo,
jak v rose růžově, a od vršku,
jenž v nebe sahal, dolů do moře,
kam jeho dlouhé větve visely,
a vůni šířily a chlad a stín,
byl pokryt ptáky, zářícími tak,
že mnichům zrak přecházel, rukama
že brániti se lesku musili.


»Vedi com'è soave il su' valore!
ch'agli occhi nostri apertamente mostra
come tu dèi aver gran gioi da lei».


أهل الزمان تميّزوا
وتقاطعوا إلا قليل
إن كنت ترجى أو تخا
ف فأنت عندهمُ جليل
فمتى خلوت عن الجمي
ل فأنت مهجور ذليل
والحظ كونك في الخمو
ل عساه ينفعك الخمول
وتمام حظك أن تفا
رقك العلائق والفضول
ويكون فيك عن استما
حة فضل نائلهم عدول
فهناك يشكرك الجوا
د ولا ينافرك البخيل


Zwar/ mein Urtheil beyzulegen:
ihr ſeit Sonne/ ſeit auch Regen.
Weil ihr Herzen zuͤndet an/
liebe Aeuglein! muß ingleichen
eure Quelle Loͤſchung reichen/
gieſſen manchen friſchen Thran.


Sobre la negra caja se rompían
los pesados terrones polvorientos...


أستغفر اللَه إن اللَه غفّارُ
وما على عاشقٍ إثمٌ ولا عارُ
بالنار خوَّفني قومٌ فقلتُ لهم
النارُ ترحم مَن في قلبه النارُ
ما ضاعف اللَهُ للعشّاق محنتهم
إلا وليس على العشّاق أوزارُ
لولا الحياء من العذّال يسترنا
إذَن تهتَّك للعشّاق أستارُ
ومن بلائي أنّي عاشق لكُمُ
عبدٌ وحَوليَ كل الناس أحرارُ


In Träumen scherz ich schon mit dir,
Und mein so redliches Verlangen
Erhizt die sehnliche Begier,
Dich gar und gänzlich zu umfangen.
Ihr Stunden eilt und bringt den Tag,
An dem sie mich erquicken mag.


Már a kard kevés volt, buzogányra keltek,
Hangos ütésekkel egymásnak feleltek.
A cseh Béla pajzsát sűrüen verdeste,
Béla meg amannak csak a fejét leste.


كَيفَ أَصبَحتَ كَيفَ أَمسَيتَ مِمّا
يَنبتُ الوُدَّ في الفُؤادِ الكَريمِ


Amore meo, se Deo m'alongi noia,
e gioia – en voi me dia,
a la stagion ch'eo foi
talentoso de voi, – lo tempo mio
sì picciol era, – no m'è viso fiore,
amore, – che de voi pria
nulla cosa vedesse
ni poi, che meve stesse – in tal desio
de servire e d'amare;
ché donna, ch'ha bellezze
più de voi ed altezze,
mi darea di sé gioi senza penare.


De Köster, de tummelt taum Hus' herut,
Föllt up de Snut
Un schinn't sick af dat Gesicht.
»So geiht dat nich«, seggt'e, »ick möt mi holl'n;
Bald wir ick foll'n.«
Un durt nich lang', wedder hei liggt.


河滨古驿辟重门
雉兔纷纷黍酒浑
吾辈岂应徒醉饱
会倾东海洗中原


Almaͤhlich hub er an,
Sich naͤher an zu drehen.
Doch noch blieb ſie nicht ſtehen.
Der Krep wuchs ihr bergan.
Auch ward ihr in die Laͤnge
Die Schnuͤrbruſt maͤchtig enge.


Ach sehet doch und schmekket,
Wie Freündlich daß Er ist,
Wie fein Er uns bedekket
Für Satans Macht und List!
Er wachet üm uns her;
Wol dem, der auf Ihn bauet
Und seiner Gühte trauet,
Dem fält kein Kreütz zu schwehr.


– Kdybych byl mlád, ach, ba pravda, mlád,
neseděl bych tu, nerozprávěl;
v sibiřské Klondyce právě snad
teď zlatokopův stan bych stavěl.
Člověče dobrý, řekni však,
zda vědělo by moje mládí,
co muži vypráví starý vrak,
jejž příboj bije, dráždí, hladí?


Schon als ich noch ein Knabe war, zog es mich hin zu ander'm Stern,
Tiefheißes Sehnen faßte mich, doch blieb mir die Erfüllung fern.
Ich fieberte all' meine Tag'. Oft stürmt' ich in das Feld hinaus ...
Der brünstige Leib verkühlte sich in Regenschaum und Sturmgebraus.
Der Seele Schrei: ich hörte ihn in tausendstimmigen Melodien,
Ich sah auf dunklen Fittichen die todten Leidgenossen zieh'n.
Die ewige Dämmerung zerstob: die Nebel theilten sich zu Hauf',
Lichtfremde Welten thaten sich vor meinen Geisteraugen auf.
Nicht Lust noch Schmerz barg mehr die Brust: zu Ende war gekämpft die Schlacht,
Das All war ich: ich war das All: so ward mir Friede in der Nacht.


Wann einst die Flaschen größer werden,
Wann einst wohlfeiler wird der Wein,
Dann findet sich vielleicht auf Erden
Die goldne Zeit noch einmal ein.


Nun übe dein Strandrecht, Helgoland,
Befrachte die Körbe und fülle die Flaschen!
Die Alten zechen, die Jungen naschen
Und spielen Granatenball am Strand.
Ein Zauber verwandelt das Inselland,
Daß wie ein Orangenhain in Düften
Es schwimmt, umhaucht von italischen Lüften.


Als nun der Abend kam herbey,
Von neuem ging Trommetenschrey,
Als sie zu Hof gegessen hatten,
Den fürstlichen Tanz sie allda thaten,
Des Königs Base schön geziert,
Den ersten Dank in Handen führt.


Mein Herz auf einmal stille stand,
Das Körblein fiel mir aus der Hand;
Ich hörte singen den gold'nen Hahn,
Der kündet junges Sterben an.


Veze, veze zboží z perníku,
z medu, cukru radosť poutníků!


 sol dell'Arte ho paura,
quando, orgogliosa in toga,
la sapiente Natura
d'addottorar s'arroga,
e l'animo divelle
per adular la pelle.


Budovali dnes jak včera
od rána až do večera
sobe pěkný příbytek;
kos pak vida krásu hnízda
s poblízkého stromu hvízdá,
slavně jako chrabrý rek.


Und der Wald war dicht und schwarz das Grün,
Und prächtig des Palmdachs Baldachin,
Durch das Rankengewirr, da kam es gesetzt,
Und es schnarchten die Pferde und standen zuletzt,
Den Odem zogen die Krieger.
Und der Fürst hielt vorn, in den Bügel gestemmt;
Doch die Zunge heraus und den Schweif geklemmt,
Das gelbliche Fell schwarzrot gestreift,
Und das gelbliche Aug' blutrot gereift,
Ansprang den Kaiser der Tiger.


Der Baum, der mir den Schatten zittert,
Der Quell, der mir sein Mitleid rauscht,
Der Vogel, der im Baume zwittert,
Und, ob ich ihn auch höre, lauscht;
Die ganze freundliche Natur
Nimmt mich umsonst in ihre Kur.


Elmondom. S várom (várni kell),
ki fut, hogy dolga van;
megnézem, ki tünődik el;
ki retteg boldogan.


Pourquoi nos soirs d'amour n'ont-ils toute douceur,
Que si l'âme trop pleine en lourds sanglots s'y brise ?
La Tristesse nous hante avec sa robe grise,
Et vit à nos côtés comme une grande sœur.


祖帐高歌易水滨
风波萍梗旧雷陈
明年定有归来日
共醉青湖玉带春


Wonnethränen weihen jede Blume,
Wo mein Willy schläft, zum Heiligthume,
Zum Altar der Mutter-Zärtlichkeit
Hat der Rührung Opfer sie geweiht.


Tu boca como lirio, que derrama
licor al alba; de marfil tu cuello;
tu mano el torno y en su palma el sello
que el alma por disfraz jacintos llama.
¡Ay Dios!, ¿en qué pensé cuando, dejando
tanta belleza y las mortales viendo,
perdí lo que pudiera estar gozando?
Mas si del tiempo que perdí me ofendo,
tal prisa me daré, que un hora amando
venza los años que pasé fingiendo.


Una novia sin tetas más que novia es un amigo.


نَفسي فِداءُ مُحَمَّدٍ وَوِقاؤُهُ
وَكَذَبتُ ما في العالَمينَ فِداؤُهُ
أَزَعَمتَ أَنَّ الظَبيَ يَحكَي طَرفَهُ
وَالقَدُّ غُصنٌ جالَ فيهِ ماؤُهُ
أُسكُت فَأَينَ ضِياؤُهُ وَبَهاؤُهُ
وَكَمالُهُ وَذَكاؤُهُ وَحَياؤُهُ
لا تُغنِ أَسماءُ المَلاحَةِ وَالحِجى
فيمَن سِواهُ فَإِنَّها أَسماؤُهُ
عَرِيَ المُحِبُّ مِنَ الضَنا فَقَميصُهُ
طولُ التَأَوُّهِ وَالسَقامُ رِداؤُهُ
لَو قيلَ سَل تُعطَ المُنى كانَ المُنى
أَن لَو رَأى مَولاهُ كَيفَ بُكاؤُهُ
أَحبابَهُ لِم تَفعَلونَ بِقَلبِهِ
ما لَيسَ يَفعَلُهُ بِهِ أَعداؤُهُ
مَطَرٌ مِنَ العَبَراتِ خَدّي أَرضُهُ
حَتّى الصَباحَ وَمُقلَتايَ سَماؤُهُ


Before a swan, behind a crow,
Such self-deceit ne'er did I know.
Ah! cease your arts — death knows you're grey,
And spite of all, will keep his day.


因循两月未还家
门掩苍苔一径斜
春意不教长寂寞
群芳开到是山茶


Doch jetzt heißt es: mit den Zielen,
mit den Wegen sich beraten!
Zwar den Jüngling ehrt sein Fühlen,
doch dem Manne ziemen Thaten!


Ječmínek jel tich a něm,
tušení mu smutek vnuklo;
zatím však, než dojel sem,
poupě v ústech v růži puklo,
v plnou růži zkvetlou bělo,
srdce však mu krvácelo.
Nechtěl zkázy, lásku nes’,
otci by byl v náruč kles’,
cítil, že se všecko maří,
a že i té lásky služby,
čistých citů svaté tužby
častěji se nepodaří.


A snivě můj těká zrak v nesmírné dáli –;
hle, tmavý mrak vstoupá tam, obzor můj kalí
a hrozivé bouře mi zvěstuje let,
jež rozkotať můj má snad čarovný svět,
mých zlatých snů zaplašit roje.


Dort hinein, und nicht hinaus,
Trägt man mich ins Grabeshaus,
Habs gesehen in der Nacht,
Hats ein Traum mir kund gemacht.


Ach, die Lieb hält kein Geboht!
Er vertrawet sich der Noht,
Leget mit standhafftem Sinn
Seine Kleider von sich hin.


Ha mikor ágyában őtet feköték,
Az szép sátor ajtaját bététeték,
Az szép asszony Juditot ott rekeszték,
Hogy Olofernessel együtt nyugodnék.


Wie der Weg sich senkt,
Steigen Inseln, Felsen aus dem Wasser,
Sanft verschmolzen,
Lieblich erhellt,
Als wenn der violblaue Duft
See und Insel und Fels
Löste in lieblichen Traum.


Zu üben eine gute That vermeinst du,
Dem Dürftigen eine kleine Spende reichend,
Zu üben eine gute That zugleich,
Mir Armen eine kleine Labe weigernd.


Muß wieder von ihm gehen,
Dem schmerzlich theuren Ort,
Doch was mir dort geschehen,
Wirkt muthig in mir fort!
Daß so du in mir lebest
Für alle Ewigkeit,
Zum Höchsten mich erhebest –
Dies ist Unsterblichkeit!


Любви томительную сладость неутолимо я люблБлагоухающую прелесть слов поцелуйных я люблЛилею соловей прославить, — в прохладе влажной льется трелА я прославлю тех, кто любит, кто любит так, как я люблОб утолении печалей взыграла легкая свирелЛегко, легко тому, кто любит, кто любит так, как я люблПлясуньи на лугу зеленом, сплетаясь, пляски завелГирлянды трель, влекомых пляской к лесным прогалинам, люблУлыбки, ласки и лобзанья в лесу и в поле расцвелЗемля светла любовью, — землю в весельи милом я любл


Come e piu appresso lo sfida a battaglia
che crede ben fargli vuotar larcione
quel che di lui non stimo gia che vaglia
un grano meno: e ne fa paragone
lorgogliose minacce: a mezo taglia
sprona il destriero: e lhasta al scudo pone
Sacripante ritorna con tempesta
e corronsi a ferir testa per testa


Músculo da treva músculo da carne
Isso dá no mesmo

E o que faremos agora

Convocaremos os ossos de todos os tempos
Subiremos até o sol

E então o que faremos

Cresceremos então limpos
Continuaremos crescendo à vontade

E depois o que faremos

Nada um vagar de cá para lá
Seremos um eterno ser ósseo

Espera só o bocejo da terra


Má ji každý, kdo chce býti
věrný Krista Pána.
Je to milost. Ale u nás
je to též zlá rána.


Válts utat: arra jöjj, amerre én!
Bozótos sziklaszakadék peremén!


Václave! ó Bože! stůjte při mně,
Nespouštějte slabého se tvora!
Muži můj! tvá žena s tebou smrt y
Zdělí. Praví, na zem kleká, k Bohu
Spíná ruce, ducha vysýlá, a
Zbrojí láskou srdce. Vstává, syna
Vidí, k němu spěchá: Synu můj, ó
Hrůzo naše! ach! ty k potěšení
Neporosteš, oko tvé střel jedy
Do svědomí vrazý. Ach! ó Bože!
Co to matka mluví? Odpusť synu,
Zlatá nevinnosti! kdož tě, duchu,
S nebes škvrnou hanebnosti může
Očerniti? Tys čist jako nebe.
Řekla, políbivši s srdečností
Dítě umírnila vírné vášně.


„Ó vzácná paní, snad že touhou mřete?
Jsem troubadour, už síň mi otevřete,
vím, že je smutno opuštěné vdově,
líp v Kostnici vám bylo na Rychnově.


فالفضل يُعزى إليهِ
إذ انتشيت لديهِ
اذكر رضاع لُميَه
ولا تشقَّ لديهِ
ألم يجدك يتيما


Damals trat kein gräßliches Gerippe
Vor das Bett des Sterbenden. Ein Kuß
Nahm das letzte Leben von der Lippe,
Seine Fackel senkt' ein Genius.
Selbst des Orkus strenge Richterwaage
Hielt der Enkel einer Sterblichen,
Und des Thrakers seelenvolle Klage
Rührte die Erinnyen.


江上垂杨覆白苹
斜阳啼鸟断吟魂
朱楼翠箔金何在
一带寒城锁暮云


Jako my, jsi přeubohý:
náhodou jsi k žití vstal,
náhodou jsi povypučel,
náhodou jsi měl snad účel,
náhodou jsi opadal.


— Кто живет под потолком?
— Гно— У него есть борода?
— Д— И манишка, и жилет?
— Нет…
— Как встает он по утрам?
— Са— Кто с ним утром кофе пьет?
— Ко— И давно он там живет?
— Го— Кто с ним бегает вдоль крыш?
— Мыш— Ну, а как его зовут?
— Скру— Он капризничает, да?
— Ни-ког-да!


Snad jsy ve škole byl milý brachu!
V právních věcech u Piláta.
Přiřkneš tomu, kdo dal zlata
Aneb nahnalli ti hodně strachu.


Ach, den Sünder tödte nicht!
Schreck' ihn nur mit dem Gericht;
Daß er bang zusammen fährt,
Buße weint, und sich bekehrt.