Tus manos son mi caricia
mis acordes cotidianos
te quiero porque tus manos
trabajan por la justicia
  si te quiero es porque sos
  mi amor mi cómplice y todo
  y en la calle codo a codo
  somos mucho más que dos
tus ojos son mi conjuro
contra la mala jornada
te quiero por tu mirada
que mira y siembra futuro
tu boca que es tuya y mía
tu boca no se equivoca
te quiero porque tu boca
sabe gritar rebeldía
  si te quiero es porque sos
  mi amor mi cómplice y todo
  y en la calle codo a codo
  somos mucho más que dos
y por tu rostro sincero
y tu paso vagabundo
y tu llanto por el mundo
porque sos pueblo te quiero
y porque amor no es aureola
ni cándida moraleja
y porque somos pareja
que sabe que no está sola
te quiero en mi paraíso
es decir que en mi país
la gente viva feliz
aunque no tenga permiso
  si te quiero es porque sos
  mi amor mi cómplice y todo
  y en la calle codo a codo
  somos mucho más que dos.


Doch scheue des Greises Silberhaar,
Er ist edel, mild und gut,
Und heilig, wer zur Totenbahr'
Die letzten Schritte tut.«


Strmí k nebi sluncem žíhány
šedé hruboskalské balvany,
časem kavka v nich se začerná
jako z dávna pověst příšerná.


É triste ir pela vida como quem
regressa e entrar humildemente por engano pela morte dentro


O Gott, wie pochte da so heftig
Ihr kleines Herz!
Das braune Haupthaar ward geschäftig,
Stieg himmelwärts.


云寄登登续往盟
苍苔路滑几危坑
山人老分天还铸
起傍独高峰处行


Rinaldo mai si vide sbigottito
alla sua vita quanto a questa volta;
e dice pur che Gan l'avea tradito
per far, or che non v'era Orlando, còlta.
E così tutti hanno preso partito
pigliare in verso Parigi la volta;
e vanno giorno e notte alla stagliata,
non creder sempre per la calpestata:


Svoboda vkuta jesti v okovy,
Již dřímá staroslavný český lev;
Pohlédni po všech vlastech na rovy,
Jež nakupily podlost, vášně hněv:
Co skrývají ty truchlé příkrovy?
Slyšíš!? to z jeho zbitých prsou řev!
A blesk za bleskem, zem se v hloubi třese,
Veškerou Evropou ta bouř se nese
Jak božství samé, vznešený to zjev!


Denn ha! steh ich so an der Ecke
Und hör von weitem das Geschnatter,
Seh das Geflitter, das Geflatter,
Kehr ich mich um
Und brumm,
Und renne rückwärts eine Strecke,
Und seh mich um
Und brumm,
Und laufe wieder eine Strecke,
Und kehr doch endlich wieder um.


Ty ruce mrtvé, studené a bílé
v mé tělo tvrdé prsty vrývají,
je vídám v horečkách za noční chvíle,
s fialovými nehty po kraji.


Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trill den saubern Kerl herum!


Crescy! Die Schlacht beginnt. Kommt heran!
Noch einmal stemmt jeder sich fest in den Bügel.
Ganz vorn zieht der alte blinde Johann,
Zwei Pagen halten ihm Zaum und Zügel.
Wie zum Gebet hält er den Zweifäustler steil in Lüften,
Hoch blitzt sein Flamberg wie Simsons Zorn,
Als wollt er damit den Himmel klüften.
Dann brüllt er: »Los!« Und gibt den Sporn.
Mit flatternden Haaren, vom Helme frei,
Rast er allein, sein Hengst muß es wissen,
Rast in den Feind er mit gellendem Schrei,
Umschlossen von ewigen Finsternissen.


Ma perché con poetica mistura
filosofia è qui ferma e 'ndivisa,
tutte fizion fien fuor d'esta misura.


Hodinky, svrchník, luxus marný,
vše zmizelo do zastavárny
a hrdina se vrátil s šerem,
opatřen krásným revolverem.
Tu noc spal vskutku velmi málo
a o strašidlech se mu zdálo – –


Sie macht das Herz der Schwermuth frühlingsheiter;
Sie bettet uns auf Rosenaun,
Und hebet uns auf eine Himmelsleiter,
Wo wir den Glanz der Gottheit schaun!


Emprima t'òp'è te con Deo ordenare
e da lui prender regula d'amare;
amore saio è forte enn adurare
e mai no esmaglia.


L'ostaria propri fada
a penell per vess lodada,
la reginna di ostarij,
ver modell di polizij,
l'ostaria del coeur content
questa l'è dove semm dent!


Was ein Privathaus that, was Eppia, sollte dich kümmern?


Als wir in vollem Glücke lebten/
Das Friedrichs Tugend uns gebahr;
Als wir in tausend Aengsten schwebten/
Da unser König in Gefahr;
Als wir mit Freuden hörten sagen:
Die Kranckheit habe keine Noth:
So hören wir den Donner schlagen/
Daß Friederich der Erste todt.


Ó luar, dá-me na tua asa branca o seu beijo,
Dá-me a sua carícia, o seu amor e aquela
Doce luz que roubaste aos meigos olhos dela,
Que é toda a minha vida e todo o meu desej
Uma estrela falar-me uma noite assim veio,
Deixando na minh'alma um cristalino rasto:
"É impossível que o luar sendo assim puro e casto
Não lhe tenha roubado a brancura do seio!"


疾病侵凌百不能
只今全是住庵僧
谢安肯为苍生起
早与吾君了中兴


memleketin bir dağını kafamıza yıkıvermek


Als Scaurus ward gewahr, dass er umsonst nachgehe
Der schönen Thestylis, so nam er Sie zur Ehe,
Fand aber keine Freud' im Ehstand, biss zu letzt
Die Unlust seine Frau in eine Schwindsucht setzt',
Und ihm erlaubet war auf ihren Tod zu hoffen:
So falsch und wunderlich sind der Begierde Trieb'!
Lieb' ohne Hoffnung hat die Heyraht erst getroffen.
Und was sie leidlich macht, ist Hoffnung ohne Lieb'.


Toť dupotu, šumotu, poskoku, tlesku,
okna až třesou se v zářivém lesku,
a cymbál jak zvukotá, housle a basa,
jizbu div nestrhne bujará chasa.


أَناخَ بها البارقُ الممطِرُ
ومرَّ النسيمُ بِها يخْطرُ
وأَحْيَا صَبيحُ الْحَيَا نَشْرَهَا
فَأَصْبحَ مَيِّتهُ يُنْشرَ
وأَضرمَت النَّارَ من فَوقِها
ففاح لنا النَّدُّ والْعَنْبرُ
ونبَّه مِنها صهيلُ الرعود
لواحظَ ما خِلْتُها تَسْهَر
وطاش النَّباتُ فهل رَاقَه
ليركبَه ذَلِك الأَشْقَر
وما حملت منَّةً للسحا
بِ إِلاَّ ومِنَّتُها أَكْبَرُ
متى جاءَ مِنْ دمْعِه زائرٌ
تلقَّاهُ من زهْرِها محجَرُ
ولو حلَّ من رَعْدِها خاطِبٌ
لَوافَاهُ مِن سَرْوِها مِنْبَرُ
فكم مقلةٍ ثمَّ مفْضُوضَةٍ
وكَمْ وَجْنَةٍ بالْحيَا تَقْطرُ
وكَمْ من غديرٍ غدَا صَفْوُه
بأَسرارِ حَصْبائهِ يُخْبِرُ
وكَمْ قَدْنَهاه هبوبُ الرِّياح
فظَلَّ بتجعيده يَسْتُر
وكم فيه للقطرِ مِنْ خُوذةٍ
تَدُلُّ علَى أَنَّه مِغْفَر
فيا روضةَ الحسنِ إِنِّي شُغِلتُ
بروضةِ حُسنٍ لِمن يَنْظُر
ويا أَخْضَر اللَّونِ قد ضِعْت فيكَ
كمَا ضاعَ شَارِبُك الأَخْضَر
أَنا لا أَبينُ لِفَرْط السِّقام
وذَاكَ بِلونِكَ لاَ يَظْهر
تخطَّر والرُّمْحُ في كَفِّه
فلم يُدرَ أَيُّهما الأَسْمرُ
ومرَّ الغزالُ على إِثْره
فلم نَدرِ أَيُّهما الجُؤذُر
وأَلبسَ خاتمه خِصْره
فقد صَحَّ مِنْ خِصْره الخِنْصرُ
ولما تَعَمَّمَ قام الدَّلي
لُ على نَقْصِ مَنْ زِيُّها المِعْجَرُ
وحسبُك أَنَّ لها مِعْجَرا
وأَسْعَدُ منه له مِئْزرُ
وقدْ غار مِنْه عَلى أَنَّنِي
وغيْرِيَ مِنْ قبْله أَغْيَر
فيا مَعْدِناً دُرُّه سَالِمٌ
ويا روضةً وَرْدُها أَحْمَر
ويا مَن بِفيه لَنا سُكَّرٌ
ولكِنَّه سُكَّرٌ يُسكِر
يحلِّلُ جَهْراً عقودَ الْعُقُولِ
فمِنْ أَجْلِه حُرِّمَ المسكِرُ
أَصومُ عَنِ الوَصْلِ دهْرِي وقد
رأَيتُ الهِلالَ ولاَ أُفْطِر
وأَنت الهلالُ وأَنْت الهلاَكُ
بِقتْليَ تُفْتِي ولا تفْتُر
أَما خِفْت منْ قِصَّتِي أَنْ تشِيع
فَيُكتَبَ في حَالِها مَحْضر
وسوقُ المحَاضِرِ في ذا الزَّمانِ
كما أَنْت يا بَائِعي تخْسَر
وأَعجبُ مِنْ كُلِّ شيءٍ جَرَى
عجوزٌ تبنَّى بِها مُعْصِر
وهذي القضيَّةُ مَعْكُوسَةٌ
أَرَى العَقْل مِنْ مِثْلها يَنْفِرُ
فواصَلْتُها في كئوسٍ ظننْـ
ـتُ بِها أَنَّ حَارِسَها قيْصَر
وأَحرقتُ مِنْها ظَلامَ الدُّجَى
لما صحَّ مِنْ أَنَّه يُكْفُر
وبات نديميَ لاَ ليْلُه
يَطولُ ولا شربه يَقْصُر
وقام المؤذِّنُ يَنْعى الظلام
فهذاك يَنْعى وذا يَنْعَرُ
وكشَّف عَنَّا قِناع الصَّباح
فأَسْفر لي وجْهُك المسْفِرُ
فلا يعجب الصُّبحُ مِنْ نُورِه
فوجْهُ الرَّشِيدِ أَبي أَنْوَرُ
وأَخبارُ سؤدَدِه مِنْ سَنا
ه أَبْهى ومِنْ حُسْنِه أَبْهَر
هو السَّيِّد المشْتَرِي للثَّنَا
وَقَدْ عَجِز الْقَومُ أَنْ يَشْتَرُوا
ومانِحُ مَنْ جَاءَ يمتارُه
فهم في معاليه لن يمتروا
ويفترّ مدّاحه من لهاه
فهم في المدائح لن يفتروا
وراحتُه قِبلةُ الآملينَ
علَى أَنَّها دِيمَةٌ تُمطِر
فبالجودِ بَاطِنُها مَشْرَعٌ
وباللَّثم ظَاهِرُها مشعَرُ
فإِنْ شِئْتَ قُلْ إِنَّه جنَّة الن
عيم ورَاحَتُه الكَوْثَر
تقصّر إِنْ سابقتْه الرياحُ
وتوجَدُ في إِثْره تَعْثُر
ويُنْسى الرشيدُ بذكرِ الرَّشيدِ
ويُحقَر مِن جعفرٍ جَعْفَرُ
وكيف يسمونه جعفراً
ومن فيض راحته أبحر
وكيف يَلُومُونَ حُسَّادَه
وقَد حَسدَتْ عَصْرَه الأَعْصرُ
من القومِ لا رِفْده للعُفا
ةِ يُحْصَى ولا مَجْده يُحْصَر
فوفدهُم منهمُ مُربحٌ
وفرُّهُمُ مِنْهمُ مخسرُ
بدورٌ إِذا انْتسَبُوا للأَنَام
فَزُهْرُ النُّجومِ لَهُم مَعْشَر
ولا مثل هذا الرئيس الَّذِي
عَلى كُلِّ فَخْرٍ له مَفْخَرُ
ومنزلة أُسُّها في السُّها
تَرى الطرفَ من دونها يَحْسِرُ
ونفس تُنافِس في المأْثرات
وتُؤثِر منها الذي يُؤْثَر
وتُورِدُ في مَنْهَلِ المكرُماتِ
وتَصْدُقُ عن مطلبٍ يصدرُ
فِداهُ مِن السُّوءِ أَعْداؤُه
جميعاً على أَنَّهم أَحْقَرُ
فكم قدَّروا الوضْعَ مِن قَدْره
وتأْبَى المقادِيرُ ما قَدَّرُوا
فحلَّق نَحْو سَماءِ الْعُلا
وهُمْ قبلَ تَحليقهِ قَصَّرُوا
وإِني عَزَمْتُ عَلى سَفْرةٍ
أَرَى وجهَ إِقْبالِها يُسْفِر
وأَحببتُ خِدمَةَ مَنْ دَهْرُنا
لأَغْراضِه خَادِمٌ أَصْغَر
وآثَرتُ صُحبَةَ مولى الأَنامِ
لأَبْلُغ مِنْه الَّذِي أُوثِر
ستَغْبِطُني فيه شَمسُ الضُّحى
ويَحْسُدني القمرُ النَّيِّر
وأُصبحُ لا عيشَتِي عِنْدَه
تُذَمُّ ولاَ ذِمَّتِي تخفَرُ
وأُبْصِرُ دَهْرِيَ مِن ذَنْبِه
يتوبُ إِليّ وَيَسْتَغْفِر
أَودِّعُ مِنْكَ الحَيَا والحياه
وأُودِعُ قَلبي لَظىً تَسْعَر
وأَرحلُ عنكَ وَلي خَاطِرٌ
بتَذْكَارِ غَيْركَ لاَ يَخطُر
ومن كَانَ مِثْلي سَعَى في الْبِلادِ
فيُكْسَى مِنَ العِزِّ أَوْ يُكْسَرُ
ومَا مطلبي غَير نيلِ العُلا
ومِثلي علَى مِثْلها يُعْذَرُ
فلا تَنْسَني مِنْ مُجابِ الدُّعا
فإِنِّي وليدُك يَا جَعْفَر


Du gleichest doch bey weiten nicht
Dem ewig-schönen Vorjahrs Licht
Nach diesem schnöden Leben:
Wir lassen sämptlich deine Zier
Sampt aller Welt, so bald als wir
Von hinnen uns begeben.


Nie noch sah mich die Gedult
über ihrem Bücher-Pult;
auß Qwartanten/ dikk verstäubt/
hab ich mir nichts rauß gekläubt!
Mit dihsem Krantz/ der mich bezihrt/
hat Febus sälbst mich coron irt;
nichts nizzt for ein Teutsch Geticht
Pallas / die blohß Griechisch spricht!


persistamos
em
existir:
é o
que
im-port


Ein Portemonnaie mit fünfzig Pfennig,
Ach, darum macht man ein Geschrei,
Als ob's ein Schatz von großem Werte,
Ein Diamant wie'n Kohlkopf sei.


Minden csókomban meghalok
S ajkaidon kelek újra,
Asszony-szirokkó száz jöhet:
Sorvasztó, édes melegét
Én reám már hiába fujja.


Er sah des Christen Widerstand,
Mit dem er Zweifel überwand;
Er sah des Glaubens hohe Macht,
Die Satans Höllengrimm verlacht;


Až si ho ulovím,
půjdu domů,
poručím vládu zas
pánu bohu.


Da tritt ein tiefes Bild mir still entgegen.
Aus Bildes Augen heil'ge Lichter drangen
Und spannen Netze, nahmen mich gefangen.


A nejstarší děl: Teď juž přijde stěží!
A snědli mísy a vypili číše –
a dívky svrhli před svítáním s věží.


Ich zahle stets, was ich verzehr'
Und wandre hin und wandre her,
Ich bin der alte Ahasver
Und meine Zunge sieht nicht mehr.


هل في النبيذ احتمالٌ لنا
وهل في نحيب الكمنجات منجاتُنا
هاتِها
سوف ندركُ كل اللغات التي فاضَ مقهاك
في لغزها
إنه بيتنا
أيها النادلُ الوردُ
هاتِ الكمنجات  أو هاتن


Se quella che ha di me la miglior parte
Ch'or non è meco, i suoi alti pensieri
Sola spesso con voi divide e parte,


Zahrada druhá. Zasmušilá
v ni bolest křídla zavěsila,
kolen i tváře tam krvavý znak.
Get šemen. Olej na lidstva rány,
útlakem smrti vylisovaný:
Jak Ty chceš, Otče, nechť stane se tak.


Ich seh' es nicht in dem Versammlungs-Saal;


Der Brimont ist kahl und sein Wald ist zerschroten,
Keine Fichte verschont, dir daraus ein Grabkreuz zu schlagen.
So liegst du stumm in zertrümmertem Boden,
In brustbedrückendem, traumlosen Schlummer.
Nicht Held, noch Führer – Soldat nur, unbekannt.
Gebein im Wind der Verwesung.
Doch des gewaltigen Friedens unzählbare, selige Glanzlegionen,
Wenn ehern und klirrend sie über dein Grabfeld marschieren,
Wirst du erschauernd einst hören,
So horche und harre darauf.


Sur les roches calcinées,
Lorsque la pente des eaux
Entraîne les graminées
Qui nourrissaient les oiseaux ;
Au retour de la corneille,
Quand l'âtre allume ses feux,
Dans les bruyères l'abeille
Prend son miel délicieux.


Mniši jsou dobře dužnění,
to snad ta knihovna dělá,
co dává duši nadšení,
bičem je na hříšná těla.


DER CHAN: 'Pipetoi .


Na Tvůrcově srdci oživla zas,
zda možno to, ve větší ještě krásu.
Víc nesvitne slza jí z hedvábných řas,
a ze zlata oblouk má kolem vlasu.
Kdo více blaha by mohl jí dát?
(Ó nezáviď, panno milostná, ráji:
tam o tobě vědí, tam tebe znají,
a čekají ve svůj blažený řad.)


Trüb' die Sonne hinter Wolken steht,
Feucht der Westhauch über Stoppeln weht,
Herbstesöde ruht auf dem Gefild,
Herbstesöde – meiner Seele Bild!


Er verlästert alle Sachen
Die nicht sein Gehirn gebiert,
Und darff selbst darüber lachen,
Wie dein Arm den Scepter führt.
Wer mag seine Thorheit schelten?
Was er schaffet, das muß gelten;
Und soll, bildt er sichs nur ein,
Uns gleich ein Orakel seyn.


Juž sstoupáš zvolna v život – údolí
a snivě zíráš v dálku mlhavou,
zář úsměvu ti v tváři chvěje se,
zář slunce zlatem plá ti nad hlavou.


Si con ellos no tengo cosa alguna
común de las que el vulgo sigue y ama,
bástame ver común la postrer cama,
del modo que lo fue la primer cuna.


você  é a minha madrugada
é meu carinho em um cão sem dono
é meu sonho em uma estrada de madrugada


أتَزْعمُ يا جاري وسُؤلي ومُنْيتي
بأني عدوّ لا ولكنْ مودتي
تُقَرِّبُني حتى أتيتك زائراً
لرسخ وِدادٍ لا لبُعْدٍ وفرقةِ
أتيتُ بلطفٍ مِثلَ رِيحٍ ضَعيفَةٍ
مُحَمَّلةٍ من نَشْرِ مِسْكٍ مُفَتَّتِ
وقبلتُ أرضَ الدارِ حينَ دَخَلْتُها
وأسْجُدُ فِيها سَجْدةً بعدَ سَجْدةِ
عليّ وقارٌ مَعْ سَكِينةِ هَيْبَة
ومِنْ عَبْرَتِي تِبْرٌ يَسيِلُ بِوَجْنَتي
ولَسْتُ بَمَوَّاجٍ ولا بمعرعرٍ
ألبيكَ أحْياناً وأقْصِرُ خُطْوَتي
وإني لضيفٌ في مَحلَلِكَ نازلٌ
لتُوسَعَتني بُشرى وتَدنُو بقربتي
وَلَستُ براضٍ فيكَ قَطْبي ولا تدع
فؤادَكَ جَنَّاحٌ إلى كلِّ كُربةِ
وما أنتَ ساعٍ فوْقَ ظَهري ومَنَكبي
من المُبْعد القاصي بارفق غبرة


Heraus, ihr Kindlein, nah und fern,
Woll'n ihm entgegen gehn,
Wir müssen doch den strengen Herrn
Ein wenig näher sehn.


Als er später wieder nahte,
War er stumm und sie war gütig,
Ihre Augen voller Gnade,
Nein sie ist nicht übermütig!


„Byl rytíř, slavný hrdina,
a dceru měl on krásnou,
do té se panoš zadíval,
hoch s duchem, tváří jasnou.


tvé jedno rámě kolem hrdla cítím,
co druhé svírá prsty mé jak kleště,
a všechno sdílíce jdem živobytím.


香南山上侨居日
金凤桥西小憩时
虚阁明窗清昼永
云笺留字更留诗


Alter Sänger zarter Minne!
Weibes Schöne, Güt' und Zucht,
Aller Wonne Blüth' und Frucht,
Spähtest du mit Meistersinne.
Deines Spruches ward ich inne
Tief in meines Herzens Grund:
»Weinende Augen haben süßen Mund.«


Tőlem, barátom, messze vagy,
Egy más világnak végiben;
Megfárad a szél, míg elér,
Azon vidéknek rétire.
Egek, hová vittétek el!


»Blaß erscheinest du mir und tot dem Auge. Wie rufst du
Aus der innern Kraft heiliges Leben empor?«
Wär ich dem Auge vollendet, so könntest du ruhig genießen;
Nur der Mangel erhebt über dich selbst dich hinweg.


Hle! již Asur tamo pod šarlatem
na prestolu usadil se zlatém,
zlatohávý, v blesku slávy
rozhlíží se kol.


Noch einmal laß das süße Gift mich saugen,
Fester uns verbünden,
Heißer dich entzünden!
Noch einmal laß in deinen Arm mich sinken,
Daß so umschlungen,
Ganz durchdrungen,
Ein Blitz der Lust belebend beide töte.


Leč duši nevrátil se klid,
zas k loži strach se snes’
a rozhněván ho postavil
v snů rozbouřený les!


Klein ist es, größer könnt' es seyn.
Auch meine Kämmerchen sind klein;
Zwey Musen, Amor, ich und Du,
Mehr, wahrlich! gehen nicht hinein;
Doch, sehn wir uns darin allein,
So schließen wir die Thüren zu,
Und lassen keinen mehr hinein!
Wozu sollt' es denn größer seyn?
Das große Sans Souci gönn' ich
Von Herzen meinem Friederich.
Ihm folgen allenthalben Haufen
Von königlichen Sorgen nach;
Ins Kabinet, ins Schlafgemach
Wird nachgeritten, nachgelaufen;
Geruhig unter seinem Dach
Läßt Eichel 1 ihn nicht Einen Tag;
Couriere kommen angeflogen,
Er liest, ein großes Wetter dräut,
Beweise geben zwanzig Bogen
Voll schändlicher Treulosigkeit.


Jedna, dvě, tři – v tom se jaksi
zapomene,
stádo ovcí nesčítaných
v pastvu žene.


Letěly, letěly,
v dálce jich pruh šedý
ztrácí se, uniká
před mými pohledy;
s nimi však u moře
pod mlhou při zemi
povívá touha má
perutěmi.


Tak duní pralesem, jenž Labské břehy vroubí,
tmy jeho příšerné se lesknou v širé hloubi
břitkými meči, kovanými štíty, mlaty,
a nad Labem jak pochodeň plá západ zlatý.
Hle, v jeho soumraku, kam hledneš, krve proudy
tůň vodní zbarvují, zříš rozmetané oudy,
tu hlavu bez trupu, tam trup, jenž nemá hlavy,
an v černých kořenech se jakby k hrozbě staví,
a v ňádrech zarostlých mu ještě vězí kopí.
Jak želva obrovská tam štít se do vln topí,
je všecek zprohýbán, a vprostřed díra zeje.
Tak padá hloub a hloub štít vraha Tiuseje.
Slyš, v dálce pralesem to praská, stená, úpí,
kdo živ, přes nakácené prchá mrtvol kupy,
nejzáze Tiusej, – ret vztekem rozhryzaný
on okem podběhlým na všecky střílí strany
a nedbá, levici že se štítem tím skvělým
proud řeky odnes’ mu v dál tokem rozkypělým,
a nedbá, krvavým že pahýlem své ruky
sám píše potupu svou na stoleté suky
těch dubů velikých, pod nimiž jásal včera.


千古争传供奉诗
三郎灰烬巳多时
纵无妃子倾城笑
不使花王听旧词


Baschkireneinfall halte von uns entfernt;
Dann beut in Freundschaft deinem erneuten Volk
Das neue Frankreich auch den Handschlag
Über dem heiligen Sarg in Aachen.


How great the Pow'r, who gave those Worlds to roll;
The Thought strikes inward, and confounds the Soul;
Fall down, O Man — Ah fall before the Rod
Of this Almighty, All-creating God:
But hark — from Heav'n there came a chearing Sound;
Now Man revives, and smile the Worlds around:
'Tis Mercy — lo a golden Ray descends,
And Hope and Comfort in the Lustre blends.


Sussurram problemas diários
preço do arroz, sindicato
sucessão presidencial, sucessos do
[rádio
Estou só, na minha lucidez
E embora seja o morto
Me sinto vivo mais do que nunc


Tys má hvězda, perla, Tys mé nebe!
K Tobě svůj já stále vznáším vzhled,
Smrt ukrutnou volím raděj hned,
Nežli žít jedinký den bez Tebe.
Pakli los odloučí nás od sebe,
Peklem bude mi celinký svět!
Přisahalť on za študentských let,
Dokud k tobě nedoploul, o chlebe!
Na venku nastoupil ouřadeček,
Mysl odevrátil od Prahy;
Po letech přistárlý mládeneček
Choť z mladinkých sobě vybral ženských,
Staré zapomenuv přísahy...
Ejhle! konec známostí študentských.


Dich armen lastbeladnen Knaben
Zog oftmals die Melancholie
Zum Gottesacker, wo Dein Vater ward begraben,
Da seufzest Du: »ich kannt' ihn nie.«


Gyertek nagyerősen
Nagyurat tiporni
S én hideglelősen
Játsszam a nem-mozdulót.


Um céu grande e sem gente
Monta em seu globo aos pássaros


– tam ztratil jsem ho. Byl to hodný hoch,
kamarád vzorný, Francouz bez pohany,
a divně zahynul tak: kule cizí
se vyhnuly mu, a když bylo po všem,
tu Osud vzal jej jaksi mimochodem
a dal jej za cíl puškám vlastních bratří...


Then our own Native Land we hate,
Too Cold, too Windy, or too Wet;
Change the thick Climate, and repair
To  or  for Air;
In vain we change, in vain we fly;
Go  mount the Whirling Sky,
Or ride upon the Feather'd Wind;
In vain; If this Diseased Mind
Clings fast and still sits close behind.
Faithful Disease, that never fails
Attendance at her Ladies side
Over the Desart or the Tide
On rolling Wheels or flying Sails.


Durch was für Zauberei mag es doch wohl geschehn,
Daß, wenn ein Bücherfuchs den Titel nur gesehn,
Ihm sein erhitzter Geist den Kragen so beweget,
Daß er ein ganzes Buch mit Donner niederschläget,
Daß ein gelehrter Narr, der voller Mängel steckt,
Doch fremde Mängel stets durch seinen Wurm entdeckt,
Und alles, was er schreibt, so lachend kommt gesprungen,
Ob hätte sein Verstand den Phöbus gar verschlungen?
Was treibt den Wucherbalg, wenn er den Geiz gestillt
Und durch so langen Raub die Kasten angefüllt,
Daß er nach Hofe läuft und sich mit Sorgen plaget,
Das kaum erpreßte Gut auf leere Wechsel waget,
In fremde Schulden sinkt, durch Bankerott verdirbt
Und als ein Märtyrer von Komplimenten stirbt?
Und was sucht eine Frau, die, wenn sie prahlen wollte,
Der Ehre größten Teil vom Manne borgen sollte,
Daß sie nach neuer Art der alten Pflicht vergißt
Und ihren ganzen Ruhm nach fremden Lippen mißt,
Daß sie das Richteramt dem Spiegel anvertrauet,
Aus der geschminkten Haut ihr einen Tempel bauet
Und dann erst ruhig schläft, wenn ihr das halbe Land
Des Herzens erste Kraft zum Opfer zugewandt?


Křesťanský lid zotavil se,
Na pohany obořil se.


Na tebe hledě zatruchlím –
kol hlavy trn se stáčí –
a vidím úsměv na rtech tvých,
a mně je tak až k pláči.


Ob Liebe gleich ist blind, wil Jung doch Alt nicht lieben;
Warum ists dann zu thun? O, um deß Liebens üben.


Esser beata in terra,
Perfetta in ogni parte
Non può cosa mortale.
Di par sovente parte
Colui che mai non erra
Il ben nel mondo e 'l male.
Altro nome immortale
Avrà Liguria, e lode;
Ch'ivi non lunge all'acque
L'alma mia Pianta nacque.
Altro terren la gode;
Ch'al ciel così già piacque,
Ch'ella restasse senza,
Per arricchir Durenza.


O Heyland reiß die Himmel auff/
Herab/ herab vom Himmel lauff/
Reiß ab vom Himmel Thor vnd Thür/
Reiß ab was Schloß vnd Riegel für.


In eine kleine Fliege –
Siehst du, was ich erfand! –
Verwandle dich und fliege
Auf ihrer Schnürbrust Rand.


يسبح في عرض السماء وطولها
ملائكة لِلّه غير ميامين
وفي الأرض انس ثم في الأرض جنة
وفيها عفاريت وفيها شياطين
وأكثر من في الأرض يعصون ربهم
أولئك في الأخرى عذابهم الهون
لقد كفروا بِاللَه جل جلاله
بإغراء إبليس وإبليس ملعون
وإبليس لا يأتي سوى ما أراده
لهم ربهم ذاك الذي دينه دين


Zween Pilger wallten einst nach Rom,
Um sich in dem Sanct Peters-Dohm
Mit Jubelablaß zu versorgen.
Sie hatten, bettelarm an Geist
Und Beutel, Welschland halb durchreist,
Als sich an einem schönen Morgen
Die Hauptstadt wie ein Adlernest
Von ferne zeigte. Welch ein Fest
Für unser Paar! Wie viele Meilen
Sinds noch bis Rom? So frug Protas
Ein Weiblein, das am Wege saß.
»Noch acht« Auf, Bruder! laß uns eilen
Rief sein Gefährte Kasimir,
Es sind für jeden nur noch vier.


Az pogányoknak sok Istenök
Merő bálványok, ha megnézzök,
De Isten mennyet teremte,
Nagy hatalom jár előtte,
Minden dolgai fölségessök.


Velký pán byl, velký slib kdys dal,
ale skutek utek’. Lidé zlatí,
chyťte uprchlíka! Pán se zavázal
do musea nám jej darovati.


Ich schau's an der Alpen
Da hangt so a Duft,
Am Grund streicht die Schwalben
Als hätt' sie kein Luft.


春风一夜到桑麻
嫩叶柔枝渐次加
晓起喜闻童稚语
新移丹荔亦萌芽


Saliendo del colmenar,
dijo al cuclillo la abeja:
«Calla, porque no me deja
tu ingrata voz trabajar.
  No hay ave tan fastidiosa
en el cantar como tú:
cucú, cucú, y más cucú:
y siempre una misma cosa.»
  —«¿Te cansa mi canto igual?
(El cuclillo respondió):
pues a fe que no hallo yo
variedad en tu panal.
  Y pues que del propio modo
fabricas uno que ciento
si yo nada nuevo invento,
en ti es viejísimo todo.»
  A esto la abeja replica:
«En obra de utilidad
la falta de variedad
no es lo que más perjudica.
  Pero en obra destinada
sólo al gusto y diversión,
si no es varia la invención,
todo lo demás es nada.»


Ich weiß es zwar; Du wirst mir widersprechen/
Und sagen: Ach! es ist nur schatten-spiel.
Wer sich die welt mit worten läst bestechen/
Der fällt/ wenn er am besten steigen will.
Ach! aber meine pein
Ist anders weit beschaffen/
Als mancher liebes-affen/
Die voller list und complimente seyn.


Nachdem er dreimal so geweihet,
Hat er den großen Schritt gethan,
Der seines Lebens lange Reise
Geschieden von der Menschheit Bahn.


Ya mis ojos están ciegos,
Por el resplandor de los tuyos.
Ya mis labios quedan mudos
Al besar los labios tuyos.
No sé que es lo que has hecho
En mi desordenada vida,
Pero te amo, te quiero
Y te amaré... toda la vida.
      2
Tu amor me ciega los ojos.
Tu amor me grita en el alma.
Tu amor me trae medio loco.
Tu amor es toda mi alma.


Vstává, hýří, bujně skáče,
podle větru na vše strany
zná se točit, – nejináče
jako český vlastenec.
Jedno s druhým v řad se pojí. –
Jaký rej to nevídaný!
jako když se včelky rojí
kolem květu lilie. –


Deines Lebens schönste Blumen,
Sammle sie am Morgen früh!
Denn je mehr die Sonne steiget,
Welken sie.
Sieh, die Morgenröthe
Und des Hirten Flöte
Wecket schon die Wälder,
Schmücket schon die Felder.
Willst Du Blumen pflücken,
Mädchen, zu entzücken
In der Freude Tänzen,
Mit der Unschuld Kränzen,
Den damit zu krönen,
Dem ja alle Schönen
Gerne schmeicheln: früh,
Mädchen, pflücke sie!
Sieh der Liebe Rose,
Die auf grünem Kloße
Unter Dornen stehet
Und so bald vergehet!
Sieh halb aufgegangen
Hier ein Knöspchen prangen,
Dort die Nelke winken,
Hier ein Veilchen blinken,
Und der Unschuld Sehnen
In der Lilje Thränen.
Huld und Anmuth, früh,
Mädchen, sammle sie!
Anmuth, Lieb' und Freuden
Welken hin und scheiden,
Wie das Lüftchen streichet,
Wie die Welle schleichet,
Und auf allen Auen
Kannst Du Thränen schauen,
Thränen, die Aurora
In den Schooß der Flora
Weint'. Ach, ihre Stunden
Sind so bald verschwunden.


Tak chodíš k dveřím ode dveří;
jen cizota vstříc vychází;
a náhle podvečerní šeří
tě zamrazí.


Do dálek zasněné zraky
snivý hoch v zadumání,
o zemi neznámé kdesi,
o jiném životě sní.
Za modré dálky ho láká
z pohádek podivný zjev,
zázračný zlatého ptáka
tajemný zpěv.


Nebyvši zrozena štíhlá,
pro jednoho milence štíhlého,
stala se’s věčnou milenkou
zástupu nekonečného,


Wie haben den Tag wir uns amüsiert,
Sind viel gefahren und viel spaziert,
Haben gegessen und gut getrunken,
Und sind uns in die Arme gesunken,
Wenn's der Kellner nicht sah, und die werten Gäste
Ihre Gläser verließen und Speisereste.
Und allerlei schenkt' ich dem jungen Blut,
Natürlich zuerst einen neuen Hut.
Den Bädeker hab' ich vergessen wo,
Was schiert's mich, ich war so frisch und froh,
Was soll mir die Kunst heut, die lass' ich stehn,
Was Kirchen, Paläste, Musik und Museen.


Dort senkt sich, so schaurig und still wie die Gruft,
Ein Pfad über Schiefer aus nächtlicher Kluft,
Wo Todesahndungen walten
Um gräßliche Spalten.


لَيسَ عِندي ما أُقَدِّمُهُ
غَيرَ روحٍ أَنتَ تَملِكُها
وَلَقَد أَمسَت عَلى رَمَقٍ
فَعَسى بِالوَصلِ تُدرِكُها


Nur taumelnd, unbewußt schreiten sie weiter,
Krank, tiefbetrübt in buntgemengten Horden,
Nicht sterbend, lebend nicht, ohn' Leid und Wonnen.


An der blut'gen Schlächterbank
Machten ihn zwei Augen krank.
Schlug er Kälber ins Genick,
Leicht trug er den Todesblick.


Non gli parea crudele e duro manco
a dover sopportar tanto dolore,
che se veduto aprir s'avesse il fianco,
e vedutosi trar con mano il core.
Di geloso timor pallido e bianco
per la sua donna, mentre staria fuore,
lei con quei modi che giovar si crede,
supplice priega a non mancar di fede:


Der Ehstand plagt mich offt,
Daß ich mich unverhofft
Ins Wesen nein verliebe,
Denn hab ich lange Zeit,
So denck ich allbereit,
Ach hätt ich eine Frau, die mir die Zeit vertriebe.


Was thust du da, du kleiner Bub?
Was machst du hier im Wald?
Du g'hörst nach Haus in deine Ruh,
Ha ha, ja ja, in deine Ruh,
Die Nacht ist dir zu kalt.


In dem Augenblick gedachte
Ich in meinem Zorne doch
Ihrer armen Seele noch,
Und das Bild der Höllen brachte
Schrecken in mein Herz; doch wachte
Meine Rache noch, und fachte
Meines Zornes Glut; ich sprach:
»Büßen sollst du meine Schmach;


E ferno a scoppiacorpo per un tratto,
e scuffian che parean dell'acqua usciti,
tanto che 'l can se ne doleva e 'l gatto,
ché gli ossi rimanean troppo puliti.
L'abate, poi che molto onore ha fatto
a tutti, un dì, dopo questi conviti,
dètte a Morgante un destrier molto bello,
che lungo tempo tenuto avea quello.


للَّه يوم بذي الفوار كم فتكت
شهب البزاة وصالت فوق ما سلفا
سلت صوارم أظفارٍ مخضبةٍ
تسقي الحجال على تعدادهم لهفا


Ya en ninguna ensenada están cantando
ni tampoco existieron las sirenas?
Ficción de trovador trovadorante,
ficción apenas?
Quién las oyó cantar a esas sirenas,
y dónde y cómo y cuándo?
El viento sopla sobre las arenas,
el mar se rompe contra los cantiles
sollozando!
Qué nenia desolada!
Trovero, trovador, trovadorante:
necesito que enfiles
—a que retocen luego en la ensenada—
trece sirenas... ¿Trece son bastante?


Wir jhm zu lob auff grünem feldt
Je späth/ je zeitig feyren/
Vnd je dan eintzel/ je gesellt
Auch brauchen Harpff/ vnd Leyren/
Wir auch die gelbe seiten schwanck
Mit süsser stimm vermählen/
Wan wir mit reinem brunnen-tranck
Erfrischen halß/ vnd kehlen.


Figliuol di Dio, quanto ben avre' avuto
se la mia donna m'avesse degnato
di volermi per schiavo ricomprato,
come colui ch'a lo port'è venduto!


قلت الراحة في هذا الزمن
إن بقى شيء يكن بطن الخمول
والمتاعب والمخاوف والحزن
كلها بطن المظاهر والفضول
إن ترد كل المواهب والمنن
فاتبع سنة سيدنا الرسول
واترك الناس ومل عنهم وعن
كل ما هم فيه تظفر بالقبول
وبهيبقى لك الظن الحسن
وبه تسلم من جهل الجهول
وبه تحفظ من شر الفتن
وبه تحرس من هول المهول
واطلب العلم وخذ من كل فن
منه ما استحسنه أهل العقول
والعمل بالعلم مشروط لمن
يبتغي القرب ويطلب للوصول
والزم الذكر بسرك والعلن
تحفظ الآن وفي حال القفول
جالب للنور مذهب للدرن
قائد للخير موصل كل سول
يؤنسك في حين موتك والكفن
وكذا في القبر فاذكر ياغفول


طال في خلوة الذنوب انفرادي
وكوت جلوة الغرور فؤادي
كم أنادي واجب أن أنادي
ما لعبد عدت عليه الأعادي
بانتقاد وذنبه بازدياد
تبع النفس في جميع القضايا
ورآها للسير أقوى المطايا
فمضى وهو غافل للبلايا
وطريح على فراش الخطايا
وبعيد عن أهله والبلاد
برقع الوهم بالعيوب طواه
وعن المنهج القويم لواه
ذاب في دائه وعز دوائه
وأسير لميله وهواه
ولجهل يهيم في كل وادي
ترك الحق والصواب وراه
وغدا في ضلاله مسراه
فتراه من سوء فرط غواه
ناكس الرأس خيفة من خطاه
ومساويه وهو صفر الأيادي
غاب عن أمره بنشر وطي
وقضى العمر بين قيس وطي
ميت باطناً بظاهر حي
وضعيف بسعي بزعم قوي
طارق للطريق من غير زاد
سود الدفتر الخفي ودجى
صحفه ثم راح بطلب منجا
ألهذا نيل المآرب يرجى
ما لذاك المسيء واللَه ملجا
بحياة ويوم هول التنادي
ونصير في حال دنيا وأخرى
وظهير في الأمر سراً وجهرا
ومغيث حيث الدفاتر تقرى
غير طاه تاج النبيين طرا
وإمام الجميع في كل نادي
غيث بر من المكارم هامي
وغياث في يوم كرب الحزام
كوكب الأنبياء سامي المقام
كعبة الأمن للخوف وحامي
ظهر لاج عدت عليه العوادي
نعم مولى يحمي الدخيل من الذل
وكريماً مهما أردت به قل
أشرف الخلق خيرهم سيد الكل
صاحب التاج والبراق رئيس ال
مرسلين العظام سمح الأيادي
أصل سر لذات شكل الأنام
وشراع لنشرة الأيام
غاية الانتها لكل ختام
ألف الابتدا بكل مقام
نقطة السر عن ختم المبادي
هيكل الجمع عند فرق المعاني
دورة الفرق سر حرز الأمان
سيد موصل لأقصى الأماني
سبب الكائنات قاص وادان
رحمة للجميع صاد وغادي
شرعة اللَه فيه باللَه قامت
وبه عصبة الرشاد استقامت
منة في الوجود عمت ودامت
نعمة للورى نمت وتسامت
باب وصل لنيل كل مراد
حرم الأمن يوم خوف البرايا
حين حقا تغدو النوايا مطايا
مأمل الناس عند كشف الخفايا
ملجأ العاجزين بحر العطايا
بحر جود طمى على القصاد
وهب السر من بصير سميع
وأتى هادياً وخير شفيع
فك لما انجلى لنا بربيع
كنز غيب مطلسم ببديع
من شؤون الرحمن لا الإرصاد
فجاد الهدى بعزم قوي
وأباد العدا بحزم علي
فهو مضمون كل شأن جلي
وهو مفتاح كل باب خفي
وهو للكل حجة الاستناد
علم طائل على الأعلام
وإمام الهدى لكل إمام


Polské Králce názdravek tu statně,
Její krajance, byl připíjen,
Maří Kazimíře ď Arquien,
Mluvící řeč polskou delikátně:


Quand le soir, pour la danse on va se réunir,
À l'heure où l'on entend lentement revenir
Sans chercher quels atours à ses traits conviendront,
Elle arrive, et la fleur qu'elle attache à son front


Dai-me a casa vazia e simples onde a luz é precios Dai-me a beleza intensa e nua do que é fruga Quero comer devagar e gravemente como aquele que sabe o contorno carnudo e o peso grave das coisa  Não quero possuir a terra mas ser um com el Não quero possuir nem dominar porque quero ser: esta é a necessidad Com veemência e fúria defendo a fidelidade ao estar terrestr O mundo do ter perturba e paralisa e desvia em seus circuitos o estar, o viver, o se Dai-me a claridade daquilo que é exactamente o necessári Dai-me a limpeza de que não haja lucr Que a vida seja limpa de todo o luxo e de todo o lix Chegou o tempo da nova aliança com a vid (Inédito sem data)


superfín


Je vis, je pense, je m'amuse,
Rime d'or, avec ton fuseau ;
Je fais ce que je veux ; ma Muse
Peut ouvrir ses ailes d'oiseau,


ma poich'uopo m'è pur ch'io mi consume
in cieca notte e taccia, in tepid'onde
sfogherò, voi piangendo, il mio gran male.


Wir folgen dir durchs Flügeln unsrer Ruder:
Ein Glückender, Berufer, stürz dir nach!
Ich traue ihm durch Glauben an den Bruder.


tenea la gente sì vilmente oppressa,
ch'ognun piangeva e dicer non osava
la doglia sua, per tema d'altra ressa.


On sterou zkazkou z báby úst
jej krmil, matky písněmi,
a junák cítil křídla růst
a v svět se díval růžemi.


Es ist das Leiden dieser Zeit
Nicht wehrt deß Himmels Herrlichkeit
Die offenbar wird werden,
Wann nach der Noht,
Streit, Creutz und Tod
Zerschmeltzt der Kreiß der Erden.


Auff/ auff/ Gott wil gelobet sein/
Ihr erd- vnd himmel-globen:
Ihn loben alle Geister sein/
Im Tempel sein dort oben.
Fast alles voller seiner macht
Laut vberall erschallet;
Das meer in stäter wällen-jagt
Mit brüllen weit erknallet.


Ba že, meritorně vzato,
kovovým svým plným hlasem,
uměleckým provedením
zcela jistě předčí ji.


Jsem věčný záložník armády, která je všude,
ve všech jsou řečích pochodu slova, jejž hude
našeho pluku hudba.
Položím nástroje, opustím dílnu a lesy.
Kopáč a lopatu sem! Zákopy sděláme si,
a zde je puška a šavle!
Jedinou dobrou ránu vyšlu-li v tomto boji,
dvakráte, země, byli jsme v životě svoji:
v dílně své pro tě jsem pracoval,
v poli jsem pro tě se bil.


Wir glauben all, das Jesus Crist
sei gen himel aufgefaren,
Da er ewig beim vatter ist
und tut gnediklich bewaren
All sein glaubige christen
so sie herzlich zu im schreien
in not, vor irer feinde listen
wil er sie bschützen und freien,
er hat allen gwalt in seiner hent
in dem himlischen regiment.


A tak trvá dále turnaj
pro Boha a pro vyznání,
marné jest však obou soků
vřeštění i nadávání.


Norandino ubidisce; et alla buca
de la spelonca ad aspettar si mette,
acciò col gregge dentro si conduca;
e fin a sera disiando stette.
Ode la sera il suon de la sambuca,
con che 'nvita a lassar l'umide erbette,
e ritornar le pecore all'albergo
il fier pastor che lor venìa da tergo.


– Pan Hladík? – Spí. – Ah, dosud? – Spí.
Zvykli si na to už naši.
Za noci spáti nemůže,
romány jeho ho straší.


Mert ez én nagy gyarlóságim
És bűneim
Fejem föllyülhaladták,
Kiknek nehéz, terhes voltát,
Súlyosságát
Tagaim nem bírhatják.


La vie étant, à la force, à présent,
Douce plutôt aux cœurs atténués,
Nous dit : Enfants vieillis, continuez,


Und als wir uns nun Abschied boten,
Noch war kein Leben sonst erwacht.
Sind Schläfer, dacht' ich, nicht gleich Toten,
Und Nichtsein ist nur eine Nacht?


花满百花潭北庄
无人同出碧鸡坊
因风竹叶浮巾翠
落地松花上屐香


句下无活路
知渠见处偏
君看珠走地
不定始知圆


K tobě se otáčí
mé všecko snění,
rozkoš mi nestačí,
když z tebe není.


Una man sola a mille Briarei
perde s’ella s’oppone; e indarno move
debol Pigmeo contra possenti Antei.


A přes hrob jeho přešli žární dnové,
hvězdnaté noci, vichry, deště, sněhy,
dny, leta, věky, národy a vojska
s vozy a koni.


Uns gibst du: ach! gib darneben
Andren, die auch hungrig sind;
Gib uns allen, die wir leben:
Auch der Arme ist dein Kind.
Laß uns selbst den Nächsten laben
Mit dem, was wir übrig haben.


Mädchensommerkleider drei
Flaggten von den Stangen;
Schönre Fahnen, stolz und frei,
Als je Krieger schwangen,
Blau und weiß und rot gestreift,
Wunderbar beflügelt,
Frisch gewaschen und gesteift,
Tadellos gebügelt.


Setze mir nicht, du Grobian,
Mir den Krug so derb vor die Nase!
Wer mir Wein bringt, sehe mich freundlich an,
Sonst trübt sich der Eilfer im Glase.


Temo o Homem de pouca Fala –
Temo o Homem que Cala –
Ao Orador – posso aturar –
Ao Tagarela – entreter –

Mas O que pondera – Enquanto o Restante –
Esbanja até o derradeiro tostão –
Desse Homem – desconfio –
E temo que seja Grande –


Weichet nicht zur Linken noch zur Rechten
Von den Pfaden, d'rauf euch Jesus wies.
Fackel ist sein Wort in Lebensnächten.
Morgenstern in Todesdüsterniß.


Nicht trübte schon den funkelnden Azur
Der Riesenschlote schmutzigfeuchter Brodem,
Denn unentweiht noch träumte die Natur
Und jeder Windhauch war ein Gottesodem.
Kein Erdgeborner fühlte sich entbrannt
Nach fremden Wundern einer fremden Zone
Und brach mit seiner frevlen Menschenhand
Sich Stein auf Stein aus Gottes Schöpfungskrone.


Wie? hielten schwere Träume mich befangen?
Die Lerche singt, der rote Morgen glüht,
Ins rege Leben treibt mich neu Verlangen.


Jak byl by umřel hrdina
a našich srdcí kníže,
jak by se tepna přetrhla,
jenž vnuky k dědům víže.


九转金丹九月圆
木金胎旺好安禅
纯坤月里纯乾足
手把仙瓢酌醉仙


Abend-rot schon gegen Westen
lenkt die Sonne ihren Lauf,
immer neue Gipfel aber
steigen vor dem Wanderer auf!


Fény és homály közt, mint az est órája,
Körűlem mely tündér szín nyíla fel?
Mely ég, minő táj, s mely szél hint reája
Ámbrás fúvalmat hűs lengésivel?
Látok, de többet érzek, égi bája
E helynek mély örömbe sűlyeszt el,
O pillantás, o rég táplált reményim,
Váró gyönyörben függnek érzeményim.


房相西亭鹅一群
眠沙泛浦白于云
凤皇池上应回首
为报笼随王右军


Vorgerückt war schon die Uhr,
Müde wurde die Natur
Unsres guten Konstantins.
Denn man geht in der Provinz
Früh ins Bett als ein honetter
Bürgerlicher Ingolstädter.
Seine Augen fielen zu,
Er ergab sich seiner Ruh.
Erst ein tiefer Atemzug,
Der ihn hin zu Morpheus trug,
Dann ein Ton, der das Gepräge
Einer schlecht gefeilten Säge
Hatte. Dann begab es sich,
Konstantin schnarcht fürchterlich.
Dieser Ton war das Signal,
Und nun kam von überall
Eine jugendfrohe Schar,
Der die Sache komisch war.
Eine Flasche! Noch 'ne Flasche,
Alles geht aus seiner Tasche!
Pepi rief's und schwang ihr Glas.
Kinder, kommts, da kriegt ihr was!
Pfum! Wenn nun ein Propfen knallte,
Hob der gute brave Alte
Mühevoll ein Augenlid,
Aber rührte sonst kein Glied,
Und sein Haupt sank wieder tiefer
Auf das Frackhemd, und dann schlief er.
Tsch.. sch! Das schäumte frisch und froh:
Vivat jeder Domino,
Vivat auch der edle Greis,
Der es zahlt und gar nicht weiß!
Immer dreister, immer toller
Und dabei auch immer voller
Wurde hier der Übermut
In dem leichten jungen Blut.
Wenn sich Lipp' an Lippe fand,
Wurde kühner jede Hand.


Getta l'ancora, amor mio;
non un'onda in questa baia.
Quale assiduo sciacquìo
fanno l'acque tra la ghiaia!


Sob os sons das estrelas,


Comme le fauve qu’il rappelle,
Lyon porte beau, par un temps clair ;
Mais Marseille ! est une « bien belle »
Qu’on salue, an bord de la mer ;


L'onta irrita lo sdegno a la vendetta,
e la vendetta poi l'onta rinova;
così sempre al ferir, sempre a la fretta
stimol novo s'aggiunge e cagion nova.
D'or in or più si mesce e più ristretta
si fa la pugna, e spada oprar non giova:
dansi coi pomi, e infelloniti e crudi
cozzan con gli elmi insieme e con gli scudi.


O trojím věštím slově, síle jedné,
Světlu o trojím, ale slunci jednom,
O trojím čerstvém zdroji, studni jedné,
Věčně nevyschlé.


Sei wohl gegrüßet, guter Hirt,
Und ihr, o heilgen Hände
Voll Rosen, die man preisen wird
Bis an des Himmels Ende.
Die Rosen, die
Ich mein allhie,
Sind deine Mal und Plagen,
Die dir am End
In deine Händ
Am Kreuze sind geschlagen.


Da wird von tausend Seligkeiten
Mein staunend Herz erfaßt, entführt,
Und klingt wie einer Lyra Saiten,
Wenn sie geweihte Hand berührt!


A Bucolica moje přec jen napsal
Theokrit lépe... A s tím slepým starcem,
jenž opěval svět hrdin, Olymp bohů,
zápasím marně... Jaký poklid kolem!
Hle, moře modrostí svou předčit touží
oblohy klenbu! Zlatý úsměv leží
na zahradách a nivách, na vinicích,
jež po Vesuvu bocích vystupují!


Froh bin ich, daß ich aufgetaucht
In deinem runden Kranz;
Zum Dank trüb ich die Quelle nicht
Und lobe deinen Glanz!


Nehmt euch in Acht, ihr Freunde des Scherzes und der Satire!
Dort die ehrliche Haut ist ein durchtriebener Schalk.
Satirisiert er euch nicht die Satir' in seinen Satiren,
Daß noch keiner so weit je sie herunter gebracht?


Papa ist heute furchtbar aufgeschwemmt.
Er blinzelt müde in die Morgenzeitung.
Mama im Morgenrock und ungekämmt,
Befaßt sich mit des Kaffees Zubereitung.


Tak minul rok a řadu eminenců
si nesl domů od mus zasvěcenců
a znal to všecko, v písmě co je psáno;
na druhý den a to hned časně ráno
se sebrav pěšky ku domovu letí
a na kněze se v duchu ve vsi světí,
že nežli oběh’ Apollo půl kola,
už známým krajům pozdravení volá
a líbá otce, matku na potkání.
Ta prostá matka nechce věřit ani,
že syn by mohl kolár nosit bílý
a kleriku a boty a co více;
radostí slza zvlažuje jí líce
a líbá ho jak svatý obraz milý.
A což ten otec, nemá ani slova,
by řekl teď, co ve svých prsou chová,
jen jako z úcty na svou krev pohlíží
a jeho nízkost, zdá se, že ho tíží,
však přejde to a tiskne syna k sobě,
a že si zůstal stejným ve podobě,
jen o to víc, že teď už jako svatý
a že mu tváře říkajíc’ jen kvetou,
a což až uvidí se s starou tetou,
co sloužívala kdysi u pantáty.
A což pak mezi sousedy až vkročí,
ti na něm všickni nechají své oči
a že to možná, ani neuvěří;
pak v duchu každý svého kluka změří,
zda snad i on by páterem moh’ býti –
jen kdyby tolik škol nemusel míti.
A což pan farář, bože ty můj milý!
To bude tatík slávou celý spilý
a bude myslit, že je víc než jiní,
a září syna všecko kol zastíní,
a bude myslit, že má boha v domě,
ostatní pak že bloudí ve Sodomě,
a bude myslit, nad něho že není –
nu, toť je radost – sotva k povědění!


鬓犹点漆面桃红
乾道淳熙辈行空
不是修身存养力
自缘方寸与天通


Es herbstet schon; ich denke still der nimmer fernen Zeiten,
Da auf das kahle Stoppelfeld die weißen Flocken gleiten;
Die Tage werden trüber stets, die Nächte dunkler, länger,
Der wolkenschwere Himmel schmiegt ans Erdenherz sich enger.


Daß ich hier in Ruh kan singen
Und das wilde Mord-Geschrey
Nicht wie vormahls that erklingen,
Rührt von Gott und Deiner Trew,
Welche, Herr, mit aller Macht
Uns zu kröhnen ist bedacht.


Ha pénzem nincs, rátekintek
S mindjárt kincset látok;
Ha megölel, bú, baj gondok!
Nevetek reátok.


Duélete de esa puente, Manzanares;
mira que dice por ahí la gente
que no eres río para media puente,
y que ella es puente para muchos mares.


Ich hab mir lang den Kopf zerbrochen,
Mit Denken und Sinnen, Tag und Nacht,
Doch deine liebenswürdigen Augen,
Sie haben mich zum Entschluß gebracht.


¿Por qué censuras tú la lengua griega
siendo sólo rabí de la judía,
cosa que tu nariz aun no lo niega?


Da quillt's von Liedern aus der Berge Spalten,
Da wird zum Rhythmus aller Meere Toben,
Harmonisch rauscht der Schwung der Sonnengloben,
Und Melodie ist in des Sturms Gewalten.


Z těch růží, děvo má, jež májožhavé
Se na západu v květu vidíš skvíti,
Z těch růží věncem jasným chtěl bych tmavé
Tvé vlasy kadeřavé ti ovíti.


Drum sitzen wir lieber im Kämmerlein
Beim Freund, dem treuen, dem alten Wein,
Wohl, der ist in allen Dingen zu Haus,
Er hat uns getröstet Jahr ein Jahr aus.


Lieto ch’omai la sua senza fatica
potrà guardar, si sveglia il mastro, e truova
che ‘l dito alla moglier ha ne la fica.


Byl papežencem, s pány jedl z mísy,
čas kázal – honem vale papeži,
a již se mezi pražské čety mísí
a bojuje, jak reku náleží,
a zas čas kázal, rek se znovu křísí
a s kališnickou táhne mládeží,
a čas-li přijde: rudý prapor zvedne –
je v povaze tak jeho předůsledné –


Der goldnen Sonne Schöpferstrahl
Belebet wieder Berg und Thal,
Und ihre neue Wärme schafft
Der Erde wieder Jugendkraft.


Laßt mir das Boot in die Salzflut hinein,
Steuer nicht brauch' ich noch Ruder –
Nun lebe wohl, du Geliebte mein,
Vater und Mutter und Bruder.


Trabajador en surcos inmortales,
pido salario cual obrero pobre.
A la orilla del mar prisma salobre
y en las selvas intensos romerales.
Es para mi familia de zorzales.
Les dará mi trabajo lo que sobre
de alguna estrella. Y que la brisa cobre
después por mí los tímidos jornales.
Para implorar ocupación levanto
súplica azul humildemente escrita:
en esta casa de escondido encanto
un ruiseñor de oscuridad habita.
En cada amanecer muere su canto,
pero todas las noches resucita.


With dreary black hung round the hall appears,
The thirsty saw-dust strews the marble floor,
Blue gleams the ax, the block its shoulders rears,
And pikes and halberts guard the iron door.


ارنو الى زهر النجو
م فلا يفارقني سروري
فكأنها حور من ال
جنات تسبح في غدري


Pero el hombre intuye su soledad
y desde la proa de la nave exhala humo de una pipa
(Ya en su corazón se adivina la tristeza de la luna)
Pronto habrá amanecido
y el horizonte flotará en el recuerdo...
Rubio mar enciende las nostalgias
y Las Nereidas sonríen su deleite,
cuando rugiente sol amonesta los sentidos
y se apagan las distancias...
¡Quedará sólo este amanecer y ningún otro
será igual!
¿qué son mil días para un marino
que en el amor ha naufragado ?
Vistiendo su impecable uniforme azul
con la insignia de capitán
el marino se acuclilla sobre la cubierta
y luego de rezar
toma su navaja y corta sus venas
Y hay un Martín Pescador
que consiguió escapar de los esteros
para hacerse ave de mar
y canta una canción de marineros
«No le pido espumas a las mareas
ni tampoco ondinas a la mar
quiero sólo tu permiso ¡Oh, Señor!
para esparcir mis cenizas...¡cuando muera!»


A Bůh jí vdechl sladké kouzlo žití,
i povzdechla. A on ji vodil rájem
a jmenoval jí zvířata a stromy,
a ona po něm učila se mluvit.
Pří každém slově plesalo mu srdce.


Monarchisch herrscht und schreckt, zu schwächrer Nachbarn Weh,
Der Adler in der Luft, der Schwertfisch in der See,
Ein königlicher Löw', ein kriegerischer Tieger
Ist, Alexandern gleich, ein Haubt, ein Held, ein Sieger,
Und waget sich gewiß mit größerer Gefahr
An einen kühnern Feind, als dort Darius war.
Wird manche Muschel nicht an Schätzen mehr verwahren,
Als Polidor verspielt, und Cleons Aeltern sparen?
Belebt die Buhlerei nicht jeden Sperling mehr,
Als alle Lüsternheit den traurigen Tiber?
Es mag ein Sybarit auf weichen Rosen liegen,
Die leichte Spinne kann sich zehn Mal sanfter wiegen.


Des Pharons fall wird Moses Lobespsalm:
Und Israels erquikkungsvoller Qualm.
Es ist ein schertz der Pharons Krig:
Gott wird gerühmt vor solchen sig.
Gepreiset. Aber wi? was höhr ich? Ich erzitter!
Murrt Israel, das es Ägypten lis?
Es rufft nach fleisch und Brod! di wasser sind zu bitter!
Itz mangelt alls! Nichts ist, wi Moses pris.
Si meinen strakks di Länder einzunehmen:
Nun sollen si zuvor sich Gott bequemen.


preséntale a la luz, y no desueles
por esto tu inquietud, que mi cuidado
copia en tan breve tiempo mil pinceles.


A szófára vonván derűlő orczával
a kegyes Asszonyság, s tudakozásával
ostromolván, hallya nagy contentumával
az egész frígykötést a bölcs Poétával.


Eu amo a empo lada frase
com que o pregador comum
o entusiasmo me abrase,
embora eu fique em jejum.


笑杀仙源避世翁
洞门犹与世人通
临流莫种桃花树
惹得春来着处红


Das ondas um vento solto,
E o mar se torne revolto;


华构翚飞一望中
颜间篆墨飏秋风
休矜百步穿杨巧
未及当年射虎功


Sind Liebende recht eng vereint, so siehe


Snad slyšela v něm na šalmaje
své štěstí hrát,
jež v lepší volalo ji kraje
z chvil žalných ztrát
a líbalo ji v usmívání –
tož, hýle, nech tě všickni haní,
já mám tě rád!


Wie herrlich strahlt dein Angesicht
Im Sonnenlicht, im Freudenlicht,
Im Siegesglanze,
Du Königslanze.


Когда Красовского отпряли парки годы,
Того Красовского, который в жизни сам
Был паркою ума, и мыслей, и свободы,
Побрел он на покой к Нелепости во хра— Кто ты? — кричат ему привратники святыни —
Яви, чем заслужил признательность богини?
Твой чин? твой формуляр? занятья? мастерство?
— Я при Голицыне был цензор,- молвил оИ вдруг пред ним чета кладет земной поклон,
И двери растворились сами!


Az Helka tüzei nékem kegyelmessek,
Nékem Késmárk kövei engedelmessek,
Az Dráva vizei nékem nem sebessek:
Csak az te szép szemeid nem kegyelmessek.


Oj, jak jsi líbezna, jak něžna, krásna!
Jak slunce skvoucí, jak studánka jasna
jsi, mateřská ty zlatá řeči má!
Když první lásky první klíčí květy
a v mladém srdci nové rostou světy,
a dětský věk se náhle vydřímá:
tvá zaznívají líbezněji slova,
nežli ta letní píseň slavíkova.


Ah ! madame, il n'est pas besoin
De vous faire des plaidoiries
Qui nous entraîneraient trop loin.
Voyez, s'il vous plaît, nos soieries.


A devolver sonrojo por sonrojo
al nuevo cielo, voluntad y brío
previene airado su rencor tremendo;


Tarrik.


九曲遥岑更郁然
板桥渔市引长川
唤回白马宾云梦
来看桑麻万里天


Hast Du darum mich verstoßen,
Weil ich Deinen Eltern fern?
Schau, ein unbekannter, fremder,
Aber glänzend heller Stern.


Jestli ještě strunu vzbudí, puklou dávno v jeho hrudi,
úhoz ruky bílé,
zachvěje-li celým tělem v mrákotě let obestřelém
něžné cantabile.


»Nimm hin für die Mühe! der Apfel sei dein!
Das Leckere wuchs nicht für Prinzen allein.
Er ist ja so lieblich von außen zu sehn;
Will wünschen, was d'rin ist, sei zehnmal so schön.«


XII


‚V lodi běhouna tvůj důvtip sotva tuší.
My jej popem zovem; sudím také slove.‘


Mas hoy amo la noche, la galana,
de dulce majestad, horas tranquilas
y solemnes, la nubia soberana,
la d'espléndida pompa americana:
¡la noche tropical de tus pupilas!
Hoy esquivo del alba los sonrojos,
su saeta de oro me maltrata,
y el corazón, sin pena y sin enojos,
tan sólo ante lo negro de tus ojos
como el iris del búho se dilata.
¿Qu'encanto hubiera semejante al tuyo,
oh, noche mía? ¡Tu beldad me asombra!
Yo, qu'esplendores matutinos huyo,
¡dejo el alma que agite, cual cocuyo,
sus alas coruscantes en tu sombra!
Si siempre he de sentir esa mirada
fija en mi rostro, poderosa y tierna,
¡adiós, por siempre adiós, rubia alborada!;
doncella de la veste sonrosada:
¡que reine en mi redor la noche eterna!
¡Oh, noche! Ven a mí llena d'encanto;
mientras con vuelo misterioso avanzas,
nada más para ti será mi canto,
y en los brunos repliegues de tu manto,
su cáliz abrirán mis esperanzas...


Ich fragt: wer bist? sag an.


Den Dampf der Erde sah empor ich streben
Und ballen sich zu Mensch- und Tiergestalt;
Sah es sich schütteln, tasten, sah es leben
Und taumeln dann und schwinden alsobald.


„Byť y, což mi do života,
Otče! nevidímli tebe?
Pro těli mne ztrýzní slota,
Láskou vykvete mi nebe;
Popřej, ať tvé hrozné bídy
Dělím každé třídy!“


E dico ch'a voler bene onorallo
e' si raguni tutto il concestoro,
e che si facci sùbito scultallo,
non di marmo o di bronzo, anzi sia d'oro
con la corona sopra un gran cavallo
come ferno i Roman d'alcun di loro,
e lettere scolpite etterne e salde
della sua gloria e fama e pregio e lalde;


Sin sujetarme a rígidas escuelas,
y nunca nunca con placer nacidas,
y siempre siempre de amargura henchidas,
cuajo en tu nombre yo mis cantinelas


Neb Řím a Vídeň – není v dějinách
dvou jiných měst, jichž čepel by tak sáh
na naše srdce – po Římě já bloudil
s tím českým hořem, potom Řím jsem soudil.


Wie glücklich sind der Nymphen Sinnen,
Die einen Dichter lieb gewinnen!
Wer sollte dich, Euridice,
Wer, schöne Nemesis, nicht kennen,
Wer Lalagen nicht glücklich nennen,
Wer preißt dich nicht, o Galathee?


Nemluví, stojí... Zdá se, čeká...
z kamene oheň vyvěrá...
Teď hlavu sklání, zvolna kleká...
S ním dole obec veškerá...
Toť obřad tajný – mysterie –
však z bohů – kdo tu ukrytý je?
Což ukáže se tvorům všem
na voze slávy ohnivém?
A oheň roste... Všechno klečí...
I delfín nějak modlí se,
tuňáci v hloubkách tratí se,
vzduch zase zvoní tajnou řečí,
jež chvílemi zní jako vzlyk
a jako prosba... jako dík...


ey deniz ne demek istersin


Beschicke dein Hauß! die bleichenden Haare/
Die streichenden Jahre sind Leiter zur Bahre/
Schwindel im Haubte/ Beklemmung und Schmertzen
Drohen mit tödlichen Stössen dem Hertzen.


tolle richeçça; ma la vera loda
de l'opra fatta nel tempo felice
remane, ché l'aire bandendo la diçe.


Bandin conte e Gualteri,
non poco volonteri
verria con voi congiunto in tanto amore;
ma de grande a menore
convene benvoglienza: io non la saccio;
unde amor comun taccio
e chero, se piace voi,
che sia sempre infra noi
ciò che dea da bon servo a ben segnore.


Kam do okna, kam po tmách by se díval!
Tam siná mrtvá tvář, tam černé šaty –
kdos jak by hlavou vyčítavě kýval.


O Herr, erhöre mein gebette!
mein Gott, mein flehen doch vernim!
Nicht das ich solchs verdieuet hette,
dan ich mich dessen gar nicht rüm,


Kolik und Infaulentia,
Die Wassersucht, das Podagra,
Für Gallenstein, für Hüfteweh,
Für alles hilft der Fliedertee.


香浮帘外疑花笑
影到窗前喜月来
独有苦吟人未睡
三更移步点苍苔


Бог, отмщений господь
Снесись на вихрях, мщений царь!
Воссядь на громах — тучах черных,
Судить строптивых и упорных;
Ступи на выи непокорных
И в гордых молнией ударДоколь вздымать им грудь надменну
И подпирать пороков трон,
Правдивых гнать из света вон?
Доколь твой презирать закон
И осквернять собой вселенну?
Куда ни обращусь, внемля,
Везде их меч, везде угрозТам на невинности железы,
Там льются сирых кровь и слезы;
Злодейством их грузна землТак, проливая крови реки,
Заграбя мир себе в удел,
Твердят они на грудах тел:
Господь не видит наших дел
И не познает их вовекБезумец! где твой ум и слух?
Стряхни невежество глубоко;
Скажи, хоть раз взнесясь высоко:
Ужели слеп создавший око,
И сотворивший ухо — глух?
Скажи, оставя мудрость лживу,
Без света ли — творец светил?
Бессилен ли — создатель сил?
Безумен ли — кто ум в нас влил?
И мертв ли — давший душу живу?
Блажен, о боже, в ком твой свет:
Он соблюдется цел тобою,
Тогда как, окруженный мглою,
В изрытый ров своей рукою
Злодей со скрежетом падеКто? Кто с мечом? Со мною рядом
Кто мне поборник на убийц?
Кто на гонителей вдовиц?
Никто — всех взоры пали ниц —
И всех сердца страх облил хладоНикто — но бог, сам бог со мной;
Сам бог приемлет грозны стрелы,
Вселенной двигнет он пределы,
Разрушит замыслы их смелы
И с широты сметет земно


Is thus my Love, my easy Love betray'd?
Such Scorn we may expect, nay we deserve,
When wanton Souls from steddy Vertue swerve.
But ah! inconstant , and ingrate,
When Love was ceas'd, you might have shown your Hate;
You might have kill'd me with those faithless Hands,
Rather than leave me thus on parching Sands.
Well may you follow the inconstant Sea,
The Waves are false, and you are false as they.
By both betray'd, with gnawing Hunger pin'd,
I must unpity'd die, and — die for being kind.
Farewell, ye Sister-Nymphs, believe no more,
Nor trust the Youth, nor trust the hated Shore.
Farewell ye distant Waves; you I forgive,
Well might you fickle prove, and  leave,
When he, who lov'd so much, yet cou'd deceive.
Farewell ye sportive Fish, and beauteous Shells,
And shining Pearls, that grow in rocky Cells,
Whose polish'd Orbs on Twigs of Coral strung
Around my Neck the perjur'd  hung.
Farewell, ye Songs, that once were thought to please,
My Voice shall calm no more the list'ning Seas.
Unhappy Fate of the soft yeilding Maid!
Whoever loves, is sure to be betray'd.


Z chvíle zas těžce vyrůstá chvíle
jak z propasti propast,
již v podzemních sklepeních
horstva vápencového
staletí klenou:
ztracená řeka, ze světla zřícená do tmy,
vráží tam, zpěněná, v tisíce slují
a hledá a volá žhavého milence svého,
slunce!
Celý svět kvílících zvuků,
jak bázeň kleneb se sesouvajících,
hřímá ohlasem jejího pláče,
marně:
zapadlo slunce, zapadlo v studených lesích
stalaktitových...


Luftig aus Aether gewoben, wenn du den Kulissen entschwebtest,
Lieblicher Jüngling erschien mir deine Sylphengestalt.
Nicht so der schönen Laide, die heut' in der Loge mit Bleistift
Dir ein Entreebillet schrieb, zeigbar dem Kammermerkur.


Im Geigen entzückt uns ein künstliches Greifen,
Das vielerley Stimmen und Tacte vermengt;
Denn daß oft der Bogen die Quinte zersprengt,
Macht, weil die Finger so lange drauf schleifen;
Und daß auch der Ehstand die Liebe vergällt,
Macht, weil er die Freyheit im Kercker behält.


V dnů změnu člověk málo změněn kráčí vpředu,
co v žití naučil se, zná i hlásá též,
živ z víry stranické i z nenávistných jedů,
ať pravda krvavá, ať podvodná to lež,
ne lepší, ani horší, takový, jak býval,
jen v novou masku skryt a v umíněnost svou,
by dalek bratrství se ve svá hesla skrýval,
v lacinou revolučnost žurnalistickou.


أرجوك بعد شتات
يا خالق الخلق جمعا
وخفض عيش بدهر
من أهله ضقت ذرعا
هم يحسبون ولكن
لم يحسنوا بي صنعا


Můžli co krásného býti,
Jako jest zahrádka má?
Kdo tak čistou rozkoš cítí,
Jako tu zahradník já?


Egyebet, mint lelked s példád, reá ne hagyj!
Tedd hűvé, nemessé, - tedd azzá, mi te vagy!
S ha majd egykor meghűl fején áldó kezed:
Ő boldog lesz, - boldog, ki hisz, remél, szeret!


Falta só licença vossa,
E juro, Senhor, que vem;
Como podeis Vós negá-la,
Se sabeis que ela é um bem?


Wer ist Der dort vor dem Lager,
Jenes steinerne Gesicht,
Jener Reiter, hoch und hager? –
Was? Du kennst den Tilly nicht?


بِخَدّي مِن قَطرِ الدُموعِ نَدوبُ
وَبِالقَلبِ مِنّي مُذ نَأَيتُ وَجيب
وَلي نَفس حَتّى الدُجى يَصدَعُ الحَشا
وَرَجعُ حَنينٍ لِلفُؤادِ مُذيب
وَلي شاهِدٌ مِن ضَرِّ نَفسي وَسَقمِه
يُخبِرُ عَنّي أَنَّني لَكَئيب
كَأَنّي لَم أَفجَع بِفِرقَةِ صاحِب
وَلا غابَ عَن عَيني سِواكَ حَبيب


تنكَّرَ تنكزّ بدمشقَ تيهاً
فقاسوا منهُ أنواعَ العذابِ
وقالوا للضفادع ألفُ بشرى
بميتتِهِ فقلتُ وللكلابِ


Auf, auf, mein Sinn! und du, mein Fuß!
Ich kann nicht länger hier verziehen;
Mein Warten bringet mir Verdruß;
Ich wünsche, von der Welt zu fliehen.
Ich mag nicht Scepter, mag nicht Gold;
Man sei mir feind, man sei mir hold,
Es soll mich Beides gleich erquicken.
Die Liebe, so uns närrisch macht
Und uns bezwingt mit dicker Nacht,
Soll mir den Compaß nicht verrücken.


Non vede il sol, che tutto il mondo vede,
sì bella donna, né tanto piacente,
e, se le mie parole mertan fede,
sì costumata, vaga ed avvenente,
quanto colei la cui buona mercede,
più ch'altro vivo allegro veramente.
Lodato sia Amor che mi fé suo,
e similmente il buon servigio tuo.


Zář jitra zvolna vchází
do jizby přitmělé.
Na stěny květy hází
a bílé hvězdy sází
v ty chmury na čele.


يروون في ضيعتنا  أنت التي أرجح
شائعةٌ أنا لها مصفقٌ  مسبح
وأدعيها بفمٍ مزقه التبجح
يا سعدها روايةً ألهو بها وأمرح
يحكونها  فللسفوح السكر والترنح
لو صدقت قولتهم  فلي النجوم مسرح
أو كذبت  ففي ظنوني عبقٌ لا يمسح
لو أنت لي  أروقة الفجر مداي الأفسح
لي أنت  مهما صنف الواشون ، مهما جرحوا
وحدي  أجل وحدي  ولن يرقى إليك مطمح
***
لي ميسة الزنار  والخاصرة الموشح
وكل ما فتح في الصدر  وما يفتح
لي ميسة الزنار  والخاصرة الموشح
والخال لي  والشال لي  والأسود المسرح
وكل ما فتح في الصدر  وما يفتح
أنت  ويكفيني أنا الغرور والتبجح


Leskődtem őszi estben,
Míg az ablak sötétre vált
S aztán betakartam a szívemen
Két illetlent: Csókot és Halált.


Ton corps a l’imprécis contour
Des flots souples aux remous vagues,
Et tes attitudes d’amour
Se déroulent, comme les vagues.


洞户花阴浅
天阶日景迟
粽成八九子
缕结就千丝


Or lei con dolci e tepidi sospiri
mormorando lusinghi, or da' bei fiori
de le sue guance i più soavi odori
volando involi insidioso e spiri.


أَحِلُّ بِالأَرضِ يَخشى الناسُ جانِبَها
وَلا أُسائِلُ أَنّى يَسرَحُ المالُ
فَهَيبَتي في طِرادِ الخَيلِ واقِعَةٌ
وَالناسُ فَوضى وَمالُ الحَيِّ إِهمالُ
كَذاكَ نَحنُ إِذا ما أَزمَةٌ طَرَقَت
حَيٌّ بِحَيثُ يَخافُ الناسُ حَلّالُ


Jetzt verbindet er sie, horcht nur bangem Erwarten
Donnernde Worte die Ludewig schilt,
Doch nun kennet der Hof endlich, daß er mit Grimme
Alle Götter erfüllt,


O Freudigkeit! wie ich da ungesehn
In einem Forst von Weihnachtsbäumchen spielte,
Dicht um mein Haar ihr zartes Wipfelwehn,
Das überragend mir den Scheitel kühlte.


Das hat schon Rom erkennt/
Und sinnreich eingewendt/
Indem' es auffgeführt
Ein Hauß/ sehr schön geziert/ 2
Woraus es wohl bedacht
Zwey Tempel hat gemacht;
Der Arbeit einer zwar/
Der andere der Ehr geheiligt war'.


Kudy stoupal, mu po boku šel,
Každý se divil průvodci tomu,
A když vládyka poselství zděl,
Následoval jej do Čech domů.


Clear frost succeeds; and thro' the blue serene,
For sight too fine, th' ethereal nitre flies:
Killing infectious damps, and the spent air
Storing afresh with elemental life.
Close crowds the shining atmosphere; and binds
Our strengthen'd bodies in its cold embrace,
Constringent; feeds, and animates our blood;
Refines our spirits, thro' the new-strung nerves,
In swifter fallies darting to the brain;
Where sits the soul, intense, collected cool,
Bright as the skies, and as the season keen.
All nature feels the renovating force
Of  only to the thoughtless eye
In desolation seen. The vacant glebe
Draws in, abundant vegetable soul,
And gathers vigour for the coming year.
A strong glow sits on the lively cheek
Of ruddy fire: and luculent along
The purer rivers flow; their sullen deeps,
Amazing, open to the shepherd's gaze,
And murmur hoarser at the fixing frost.


Wer sich auf Ruhm begiebet,
Und freie Tage liebet,
Der liebt Aurorens Licht;
Dann Gras muß Blumen bringen,
Der Vögel leichtes Singen
Durch alle Lüfte bricht.


»Wehr' es ihr, riegle sie ein!« Doch wer wacht über die Wächter?
Vorsicht brauchet die Frau, und mit diesen macht sie den Anfang.
Und bei Hoch und Gering sind jetzt die Gelüste dieselben,
Und nicht besser ist sie , die auf schwarze Kiesel den Fuß setzt,
Als die tragen sich läßt vom Genick langwüchsiger Syrer.
Wünschet die Spiele zu schaun Ogulnia, miethet sie Kleidung,
Miethet Begleiter und Stuhl und Kopfpfühl, Freundinnen, Amme
Und noch ein Mädchen, blond, um Bestellungen ihr zu besorgen.
Was ihr irgend jedoch noch blieb vom Silber des Vaters,
Und ihr letztes Geschirr, sie schenkt es glatten Athleten.
Knapp geht's Vielen zu Haus'; allein das Bescheidne der Armuth
Ist bei Keiner zu sehn, noch mißt sich eine nach dem Maß,
Welches ihr die einräumet und setzt. Was nützlich, bedenken
Manchmal Männer doch noch, und einige haben es endlich
Von Ameisen gelernt, sich vor Frost und Hunger zu fürchten:
Eine verschwendende Frau merkt nicht des Vermögens Verschwinden;
Und als sprossete neu auflebendes Geld in dem leeren
Kasten, und würde von voll stets bleibendem Haufen genommen,
Rechnet sie niemals nach, was ihr die Vergnügungen kosten.


Wie das klare Wasser steiget
über sich und quillt herfür/
Wie Kristall in voller Zier;
Dahingegen unten schweiget
Der Morast und liebt den Grund;
Also steigt auch unser Mund/
Will dem Himmel ähnlich werden/
Da der Neidhart bleibt auff Erden.


Café-expresso — está escrito na port
Entro com muita press Meio tonto,
por haver acordado tão ced
E pronto! parece um brinqued
cai o café na xícara pra gente
maquinalment
E eu sinto o gosto, o aroma, o sangue quente de São Paulo
nesta pequena noite líquida e cheirosa
que é a minha xícara de caf
A minha xícara de café
é o resumo de todas as coisas que vi na fazenda e me vêm à memória
[apagad
Na minha memória anda um carro de bois a bater as porteiras da
[estrad
Na minha memória pousou um pinhé a gritar: crapinhé!
E passam uns homens
que levam às costas
jacás multicores
com grãos de caf
E piscam lá dentro, no fundo do meu coração,
uns olhos negros de cabocla a olhar pra mim
com seu vestido de alecrim e pés no chã
E uma casinha cor de luar na tarde roxo-ros
Um cuitelinho verde sussurrando enfiando o bico na catléia cor de
[sol que floriu no portã
E o fazendeiro, calculando a safra do espigã
Mas acima de tudo
aqueles olhos de veludo da cabocla maliciosa a olhar pra mim
como dois grandes pingos de café
que me caíram dentro da alma
e me deixaram pensativo assi
2


Aj, co chmel ten uvadá,
Co se k zemi kloní?
Co ta krásná děva lká,
Slza slzu roní?


O Liebe / der nichts zu vergleichen /
die alle Welt-Lieb' übertrifft!
es kan dein Lob ja nicht erreichen
mein ungeschickte schlechte Schrifft /
wird mir mein Herz von dir getränkt:
viel Seufzer / statt der Wort / es schenkt.


Mal o riso se fecha o peito dói
Há choros que esbarram em gargalhar
De vez em quando a mágoa que corrói
À porta da alegria vem chorar


Ich sprach: »Was ist die Lippe?« Er sprach: »Ein Lebensborn.«


Dem Afrikaner Scipio, dem jungen
Pompejus und dem Sieger über ihn,
Dem Cäsar selbst, ist niemahls eine That gelungen,
Die mehr des Lorbeers würdig schien


Der König wird mehrere adeln,
Und mancher wird bei der Reserv'
Ein Leutnant, der nichts mehr tadeln
Und's Maul nicht mehr aufreißen derf.


Y para cierto honor del suelo Hesperio
hiciste ahora con matarle el toro,
que no se huya Europa de tu imperio.


Ký div, že v zmatku zapomněli,
jak na majáku osamělý
as na chléb čeká strážce s dětmi!
Již buší jim na dveře vychrtlý hlad,
již matka tak úzkostně sousta jim dělí,
že bezvolně strážce, vždy oddaně bdělý,
je v pokušení... Jestli maják se setmí,
pak přichvátá mu pomoc odevšad...


Co smím a řeknu, povím podle pravdy.


Lám-lám, nevetve jöttök, nem tudva, hogy ti vagytok Az, ki eligazitja
az üres keretekben a képeket, melyek hanyag
alakzatai alighogy élnek, máris tubusaikba
surrannának vissza a festékek, a nem-lett multba az ősi anyag.


Nyní flétny povzdech nyvý,
tklivý, snivý...
třicet dívek jde jim v sled,
plných ňader, útlých boků,
plamen divé vášně v oku,
v kroku, skoku
s mladíky se daly v let.


Das Zeitungsgeschwister,
Wie mag sich's gestalten,
Als um die Philister
Zum Narren zu halten?


Wie schändlich du gehandelt,
Ich hab es den Menschen verhehlet,
Und bin hinausgefahren aufs Meer,
Und hab es den Fischen erzählet.


腊雪连朝冷气严
喜闻宜麦更宜蚕
老夫正为苍生幸
冻死穷庐分亦甘


Akkor megifjodol,
Vén bőröd leveted,
S öltesz sas-szárnyakat
Köszvényes láb helyett,
És messze, gyorsan szállasz el
Az élet örömeivel.


Pastucha dole v údolí
skráň snivou vzhůru zved’.
Roh teskně v skalách hlaholí,
nad hlavou mračen let.


碧落仙官侍玉除
至今遗迹在匡庐
当时兄弟俱年少
他日归荣比二疏


Wie er heißet? Ihr fragt mich zuviel. Einen Namen zwar, glaub ich,
Gab ihm der Vater: der Ruhm? Davon verlautete nichts.


Ein neues »Werde!« – es kam über mich,
Und gottgewaltig klang es mir zu Ohren:
Was ich besaß, das habe ich verloren –
Doch was ich bin, besitze ich!


vagy tán segítsük is azokat pénzünkkel,
nádlóra ültessük ál dicséretünkkel,
kik pogányúl bánván srófra tett nyelvünkkel,
kénnyekre koczkáznak zsengő ízlésünkkel?”


Und wie wir so stehen,
Ein jedes für sich,
Und schauen, der Entrich,
Mein Pudel und ich,


Vom Nachglanz der gesunknen Sonne
Die einst den Praxitelen schien,
Sieht euch mein Geist mit Schmerz und Wonne
In jedem Traum der Sehnsucht glühn:


Mein Mädel hälts Bändel,
Wir tanzen durchs Ländel
Hurr her und hurr hin;
Sprung, Reihen und Wende!
Oh gütige Hände,
Wie selig ich bin!
Es klingt bis ans Ende
Der fröhliche Sinn:
Mein Mädel hälts Bändel,
Wir tanzen durchs Ländel
Hurr her und hurr hin.


Que
seja de luar a fonte
gota a gota sorvida,
sede inesgotável só amansada…


ma perché vede esser di lui sorella
la sua cara e fidissima consorte
ch'ognior scrivendo stimula e martella,
come colei ch'è ingiuriata forte.
Or s'alle vecchie offese aggiunge quella
d'entrare in campo a porle il frate a morte,
se la farà, d'amante, così odiosa,
ch'a placarla mai più fia dura cosa.


Полно вамъ мысли въ любви летати,
Кинь сердце нынѣ всѣ суеты,
Не дай дни прежни воспоминати,
Не мучьте больше мя красотПлѣннымъ не будВольнымъ по всюду,
Вольность мя веселитъ,
И любить не велитъ;
Та моя часть,
Ужъ мой духъ знаетъ,
Какъ сердце таетъ,
Коль зло терпѣти,
Когда горѣти
Чрезъ ту напастПриятны очи другимъ скажите,
А меня взоры уже не пробьютъ,
Крѣпкое сердце не прострѣлите,
Пущенны стрѣлы разпропадутИ доставъ рану,
Травить не стану;
Пусть плѣненъ вами свѣтъ,
Но въ числѣ томъ меня нѣтъ;
Зло жить любя,
Хоть и лишаюсь,
Кѣмъ сокрушаюсь,
Я сердцемъ вѣкъ моимНа что владѣть чужимъ,
Свое сгуб


Selbstmördern streng den Stab zu brechen,
Wenn man warm sitzt im hohen Rat,
Von Feigheit und Verirrung sprechen,
Ist, wahrlich! keine Heldentat.


Tak jako kdys, viď... Tvoje mama
ti svatební dá šíti šat
a vyhledá ti muže sama,
jenž bude tě mít také rád,


(Рифмы дактиле-хореические)
Высоко над городом,
В перелете гордом,
Словно птицы странные,
Реют монопланА под ними, парами,
Грязным тротуаром,
Словно тени жуткие,
Бродят проституткМожет быть, воочию,
Этой самой ночью,
Тем же девам — летчики
Поднесут цветочки;
И в позорных комнатах
Волю неба вспомнят,
Ах! склоняясь ласково
Над застывшей маской!
Первый, в лете сниженном,
Кажется недвижным…
Не к земной улике ли
Монопланы сникли?


Sie liefen ihm sein Vorkastel entzwei.
»Trauen, sprach sich Gödte Michael,
Die Zeit ist nun gekommen,
Daß wir müssen fechten um unser beider Leib,
Es mag uns schaden oder frommen.«


Wolan mein Glücke schlaff nur fort,
Ich werde zwar indessen
Noch manchen lieben Ort
Vnd manche Lustigkeit vergessen,
Ich werde noch der Pein
Der Ungewißheit dienstbar seyn.


Dann taucht man ins schwarze Gallelement
Sein Selbstberäucherungsinstrument;
Träumt sich nach Memphis, Korinth und Walhall
Und gebiert einen mächtigen Phrasenschwall.


Dem Marggrafen von Baden kam neue Maͤhr,
Wie man ihm ins Geleit gefallen waͤr,
Das thaͤt ihm ſehr verdrießen.
Wie bald er Junkern Kasparn ſchrieb:
Er ſollt ihm ein Reißlein dienen.


Fair promis'd sunbeams of terrestrial bliss,
Health's gallant hopes, ... and are ye sunk to this?
For in life's road though thorns abundant grow,
There still are joys poor Poll can never know;
Joys which the gay companions of her prime
Sip, as they drift along the stream of time;
At eve to hear beside their tranquil home
The lifted latch, that speaks the lover come:
love matur'd, next playful on the knee
To press the velvet lip of infancy;
To stay the tottering step, the features trace; ...
Inestimable sweets of social peace!


傍邑曾为劫火尘
独兹犹是太平民
儿时所历今三纪
便唤溪山作故人


Jak v modrých mlhách se mu zjevila
teď ve vzpomínkách tichá dědina
zapadlá v lesích, rodný stateček,
kde dny své trávil s matkou churavou,
až přišlo léto, které vůní svou
ni zpěvem ptáků, ani paprsky
již nemohlo jí síly navrátit.


Noche con paz de luna; también fuiste
noche más que ninguna tormentosa;
tus horas de martirio florecieron
en mi jardín, como sangrienta rosa.
Todo lo evoco, Padre: tus quejidos;
tus palabras postreras; la voz triste
con que te habló tu hermano sacerdote;
la mañana de otoño en que moriste;
los cirios —compañeros de velada—;
la madre y los hermanos, todos juntos;
el ataúd que sale de la casa;
el sollozante oficio de difuntos;
y ¡oh infinita bondad la de los padres!
los ojos muertos de tu faz piadosa
que me vieron por último con lástima
en las orillas de la negra fosa.
Supe después lo enormemente triste
que es la trsiteza del hogar vacío
y lloré con la marcha de la madre
para tierras del norte. Mas confío
que te he de ver, oh Padre, para siempre
con mis pupilas de resucitado.
Aquel buen ángel que guardó el sepulcro
de Jesucristo, y que miró extasiado
la tierra redimida, y a las santas
mujeres que buscaban al Amado,
las consoló, verá concluir su oficio
cuando el último Adán encuentre abiertos
los eternos lugares de victoria
y no haya quien pregunte por sus muertos.


Das fünffundachtzig klährt voll licht sein fünfundachtzig/
Welchs dreiundsechtzig Jahrso klar der Welt wird dar!
Zweitausend fünfundzwantzig lehrt des Daniels sein fünfundzwantzig/
Des Kotters blauen Löwens Sig!
Drum ist unmöglich nur den hüttern vom Pilatus/
Daß si beschwärtzen mehr den aufgestandnen Jesum!
Nun zehnt mein zehn sein zehn/ vor ider stund mehr Sonnvoll:
Sonnvollerer/ imehr di Jesussonne sonnt!
Lucifer fühlt Jesus Ernst/ weicht vom Sonnenpunct zum Abgrund:
Jesuel wird neu bethrönet/ stets im Sonnenpunctelichter.


Jó, hogy itt van, most már maradjon is vélek.
Férfi lesz a háznál, legalább nem félnek.
Majd kiadja őt is közeli rokonnak.
Különben mit bánja, akármit is mondnak?


يا أُمَّ طَلحَةَ إِنَّ البَينَ قَد أفِدا
قَلَّ الثَواءُ لَئِن كانَ الرَحيلُ غَدا
أَمسَى العِراقيُّ لا يَدري إِذا بَرَزَت
مَن ذا تَطَوَّفَ بِالأَركانِ أَو سَجَدا


幽栖谢俗缘
僻性耽清赏
醉后步苍苔
东林月初上


桃小未开春意浓
梢头绿叶映微红
君家歌管相催急
枝弱不胜花信风


Confunde la altivez y la maldad.


Daß unser Schöpfer alles wisse,
Und daß man Ihn bewundern müsse;
Daß Er so liebreich, als Er groß:
Dieß weis ich bloß!


A steré vášně zápasí a sváří
se v jeho nitru, jako kotouč zmijí;
kde slunce jest, jež do tmy jeho září?


Der Wind zieht seine Hosen an,
Die weißen Wasserhosen!
Er peitscht die Wellen, so stark er kann,
Die heulen und brausen und tosen.


Je pozdě... větrů nenávist
rve svadlý květ i žlutý list,
a tím, co z keřů zbylo ještě,
co vichry, mrazy, bouře, deště
dnes ušetřily rukou zlou,
bych vystlal sotva rakev svou...


Erasi la dolente in sul suo letto
stesa gittata, piangendo sì forte,
che dir non si poria; e 'l bianco petto
spesso batteasi, chiamando la morte
che l'uccidesse, poi che 'l suo diletto
lasciar le convenia per dura sorte,
e' biondi crin tirandosi rompea,
e mille volte ognor morte chiedea.


V přízemním okně záclony se zdvihly
a zvědavá tam zjevila se očka...
Za chvíli doktor, zdravý, mladý, štíhlý,
svou žínku vedl, která záhy dočká
se největšího štěstí každé ženy,
jež miluje a v lásce život nový
dá krvi z krve své... On přeblažený
k ní cestou mluvil nejsladšími slovy.


– »Vorwärts, ihr Knechte! die Stunde rinnt!
Mein Mahl bereitet das Ingesind;
mein Weib umrauscht ein seidener Flor – –
und der Jude wartet am Gartentor.«
Die Halme fallen!


Dech přítmí byl tak smutný –
Ten, jenž mi všechno kdysi dal,
mrznoucí, hladový a smutný
na prahu dveří stál.


Que tu m’offres, je rentre. En Bas.
Bon pour ton Dieu. Je ne suis pas


Můj kostelíček rozbil hrom,
když šel jsem díky činit,
budu-li dále živ jak strom,
mne z toho nelze vinit,


Jak ty hory zemi svoji
objímejme láskou vřelou,
buďme všichni stráží bdělou
jíž nic v světě neodzbrojí.


—¿Y su boda, señor?
                    —Cállate, anciano.
—¿Será para el invierno?
                       —Para entonces,
y si vives, aún cuando su mano
me dé la Muerte, campanero hermano,
haz doblar por mi ánima tus bronces.


CANÇÃO ABRUPTA


Ich tat wie sie und griff ein Zeitungsblatt
Und käute, was schon Hundert wiederkäuten;
Das will, so seufzt' ich bald und hatt' es satt,
Ein deutsches Meer, ein deutsches Volk bedeuten?


Gelobt sei Gott mit Freüden,
Der uns besuchet hat,
Als wir in Angst und Leiden
Doch funden nirgends Raht,
Da Niemands Witz noch Pracht
Uns Arme konte schützen
Noch aus der Höllen Pfützen
Erlösen uns mit Macht.


I počal na vorku si hospodářství vésti:
tu květy skládá v komoru, tam rákos klestí
a váže v otýpky, tu stodolu si dělá,
tu chlévy, špýchary, že chalupa to celá,
není-li statek. On pak sedě ve světnici
sám s sebou rozmlouval, co jinému chtěl říci,
a pomalounku jal se kapsy vyprazdňovať
a přemýšlel vždy dlouho, kam kterou věc schovať,
a dlouho trvalo, než obě prázdny byly.
Tož nejprv provázky se v ruce objevily,
když sáhl do kapsy: „Tak, ty dám do postele,“
pošeptnul ukládaje svazečky jich celé.
Pak vyndal kaménky, papírky přeložené,
namáknuv různobarvé potom kousky sklenné
je opatrně sčítal: „To se schovať musí,
to nesmí nikdo viděť; všechny čtyři kusy
dám za komín. A hleďme, mám tu samé kůrky,
ty uschováme pěkně semhle do komůrky,
však dřív se podíváme, nejsou-li tam myšky.“
A podíval se. Potom různé vyndal plíšky,
knoflíky, čamrdy vše rozkládaje ladně,
až naposledy hrábnuv do kapsy až na dně
svou kudlu našel grošovku. Hned ostří její
jal zkoušeti se, říznuv mistra dovedněji
do dlouhé tyče, potom sřízl na píšťalu
kus rákosu a počal z toho všeho žalu,
jak uměl, pískati. Kdo po břehu v tu dobu
se ubíral a pískot ptačím po způsobu
zaslechnul v rybníce, ten stanuv vrtí hlavou
a nemyslí, že slyší ptačí píseň pravou,
leč obrátiv se zpátky v pravo, v levo hledí
a hlavu s uchem nachýliv zas do popředí,
teď posmekne, jak chtěl by setříti pot s čela,
to jen by k čelu dostal prst, a křížek dělá.


Ich bin ja reich genug, wenn mir nur Jesus bleibet,
Man nehme Gut und Blut und Erd und Himmel hin!
Ich bin auch stark genug, wenn mich die Liebe treibet;
So ist mir Kreuz und Not und Sterben nur Gewinn.


Buď s námi v bídácké té psotě,
buď s námi – družný je náš lid!
A zahynem-li o samotě,
tož věčný míti budem klid.


声满衡阳月正明
相呼相唤总关情
人当客夜孤眠处
听此能无忆弟兄


Ejhle tam dva mráčky růžové
Skvělé, zlatorudé rámě své
Přes zapadající kouli pnuly,
Jakoby tam lásky anjelové
Slunce svaté vroucně obejmuli,
Prosíce, by ještě více
Blahoplodných lesků lilo
Na nebohé země líce,
By ji dále štítem světla krylo.
Marno! slunce níž se uchýlilo,
Teď se v černých vlnách potopilo.


Stáh’ caesar tlusté rty své ku pošklebku
a protáh’ údy, zavrávoral spilý,
jen stěží nesa ohromné své tělo
na tenkých nohách. Kopnul do eunucha,
až na mramor pad’ čelem, stopy krve
kde zableskly se. – Do Tartaru s celým
tím krámem bohů asijských i řeckých,
jsem bohem sám, nač třeba mi jich masky?
Já nechci býti olympických bláznem,
já bohy vypovím! Dnes na Selenu,
jsem čekal celou noc jak Endymion,
a nepřišla, pak v ucho Jovišovo
jsem šeptal otázky své – kámen, kámen
se nehnul na podstavci. Vyženu ho!
A všecky s ním! Jdu k villám u Lamie,
jak satrap asijský chci jíti městem,
plát jako slunce, dýchat vůní ambry!


„Bože! co se semnou děje?
Můjli milý v hrobě leží?
Jak květ vadnu bez naděje,
Mráz již po těle mi běží;
Bídná duše! vyjdi z těla,
Ach! má rozkoš umrtvěla.“


Jak volnosti duch v pouště vyhostěný
v oblačné říši orel poletuje,
přes balvanů a přes pralesů kmeny
proud Orinoka pod ním k moři pluje,
hle, v jeho víru jícen tmavé sluje!
Tam rod Aturův slavný spánek dřímá,
skal hradba jemu k stráži vystupuje,
stříbrným pláštěm proud ho obejímá
a nad ním vodopád volnosti písně hřímá.


Erst, wie die Zwietracht sie entfernte,
Die Sprossen des schuldbelasteten Bettes,
Des eigenen Vaters Söhn' und auch Brüder,
Dann wie die Furie eifriger schon
In Haß und Wuth den Widerwillen wandelt.
Endlich beginnt der tödtliche Kampf,
Jeder bereit den blutsverwandten Gegner
Zu den Schatten hinab zu senden.
Panzer und Schilde schirmen zuerst
Das Bruderherz gegen des Bruders Schwerdt,
Doch endlich fängt der Leib
Die rothen Wunden auf,
Keiner will merken wie mit dem Blut
Die Kraft ihm entströmt,
Jeder trotzt der eignen Schwäche und höhnt den Schmerz,
Facht doch des Feindes Augenglanz
Den matter brennenden Haß,
Daß er nicht erlösche.
Der tödliche Stahl hat schon sie durchbohrt,
Der jüngere stürzt zuerst,
Der ältere ihm nach, mit Lächeln im Antlitz,
Als hätt' er gesiegt,
Regungslos liegen sie da,
Zwei athmende Leichen,
Kein Schwerdt erreicht das andere mehr,
Kein Arm mehr zuckt,
Die Blicke suchen sich feindlich im Todesdunkel,
Und nur der Wille noch schlägt und mordet,
Der Seufzer verwünscht noch;
Jetzt athmen sie das letzte Röcheln,
Und die beiden Blutströme
Rinnen in einander,
Nur Eine Röthe:
Ist es neuer Kampf und nach dem Tode Wuth,
Ist es die Sühne des Bruderherzens?


Wo schon die Sonne selbst den Beutel hat geleert?


Ich wollte seh'n, wie süß die Blume war,
Und brach sie ab: er blieb an seinem Ort;
Ich flocht sie der Geliebten in das Haar:
Er sog, wie aufgelös't in Wonne, fort!


Wer Andacht hat zu behten,
Reich, Arm, sampt Jung und Alt
Komm' jetzt vor Gott getreten,
Und öffn' Ihm mannigfalt
Die heimlich' HertzensPforten,
Der kleinen Kinder Schaar
Soll mit zerbrochnen Worten
Ihm klagen die Gefahr.


Nyár-éjszakán a grófi szérün
Reccsen a deszka-palánk
S asztag-városban pirosan
Mordul az égre a láng.


石室有金丹
山神不知秘
何必露光芒
夜半惊童稚


Ah ha e sovár tünődés
Tán a szerelem;
Akkor jaj szegény leánynak,
Akkor jaj nekem!
Aki engem úgy szeressen,
Élve, halva hív,
Amint én szeretni tudnék,
Nincs oly férfiszív.


弧矢暗江海
百万化为鱼
帝子留遗恨
故园莽丘墟


Ich selbst weiß nicht, was ich gesungen
Von Liebeslust und Liebeslicht;
Es floh mir stammelnd von der Zungen,
Was ich gepriesen, ward mir nicht.


Ofters denck ich dran und nach, was doch Menschen sind für Thoren,
Die da wissen, daß die Welt durch den Tod wird gantz verloren;
Wagen dennoch alles drauff und sich selbsten auch wol dran,
Daß ein ieder destomehr dergestalt verlieren kan.


Helfer meiner armen Seele,
Tröster in der Trauerhöhle,
Jesu, Jesu, du allein,
Mußt nur meine Hilfe sein.


Der Fuchs bellt unten im Grunde,
Die Eule gibt keine Ruh,
Der Abendwind rührt an den Zweigen,
Der Schnee fällt immerzu.


O Lielgen so zart/
Wie schön ewer art/
Die Farb mancherley/
Doch so schön darbey/
Daß der helle glantz/
Vns erquicket gantz.
Die Sanfftmuth so groß/
Die Armuth so bloß/
Die Lieb also hell/
Gehorsam so schnell/
Schön die Reinigkeit/
Starck die Dapfferkeit.
Auff Erden habt jhr/
Mit grosser begier/
Gottes Ehr allein/
Durch viel Müh vnd Pein/
Dem Nechsten zu gut/
Gsucht mit festem muth.


Io rimasi com’huom ch’alte e novelle
dolcezze sogna, e desto anchor s’appiglia
al falso, e col penser torna a vedelle.


V té době Napoleon armádu
pouštěmi vedl, místy hrůznými,
nad nimiž rudé nebe měděné
se klenulo a slunce obrovské
pekelnou výhní žhnulo, pouštěmi,
kde vlny písku lesklé, třpytivé,
se v nedozírno táhly k obzoru,
jenž jako moře končil čarou světla,
svítící ostřím šavle tasené.
A nikde stopy života, jen ticho,
děsivé ticho, které svíralo
vojákům srdce. Pouštěmi je ved
jak Mojžíš v bibli, aby naposled
před Akkou stanul. Bylo k večeru,


Baum vieler Aeste!
Es traf die jüngsten Blüthentrieb' am Aste;
Womit sollst du nun blühn am Frühlingsfeste?


村酒向人虽是薄
寒梅于我未全疏
山斋独酌已半醉
自看小童寻晚蔬


تعلم ففي العلم الشريف فوائد
يحن لها القلب السليم الموفق
فمنهن رضوان الإله وجنة
وفوز وعز دائم متحقق
وعن زمرة الجهال إن كنت صادقاً
بعلمك تنجو يا أخي وتسمق
فكن طالباً للعلم إن كنت حازماً
وإياك إن رمت الهدى تتفوق
ففي العلم ما تهواه من كل مطلب
وطالبه بالنور والحق يشرق
فإن رمت جاهاً وارتفاعا ورتبةً
ففي العلم ما تهدي له ويشوق
وإن رمت مالاً كان في العلم كسبه
ففز بالرضا واختر لما هو أوفق
وأحسن في الدارين عقباً ورفعة
فبادر فإني صادق ومصدق
وفي الجهل قبل الموت موت لأهله
ويوم اللقى نار تلظى وتحرق


Hned pan otec zmlád,
zas klepot veselý v mlýně.
I poskočil rád,
kdo snům dřív oddal se líně!
I na faře jaro:
o nebohá faro!
kde tvá hospodyně!


Indem der strom das sünder herz berühret, so wird es in das braut-revier geführet.


Mira quel cerchio che più li è congiunto;
e sappi che 'l suo muovere è sì tosto
per l'affocato amore ond'elli è punto".


Kaum ging Königin aus dem Haus,
Da wollt' ich selber auch hinaus.


Sentado a la sombra inmortal de un sepulcro,
o enarbolando el gran anillo matrimonial herido
     a la
manera de palomas que se deshojan
     como
congojas,
escarbo los últimos atardeceres.
   Como quien arroja un libro de botellas tristes
     a la
Mar-Oceáno
o una enorme piedra de humo echando sin embargo
     espanto a
los acantilados de la historia
o acaso un pájaro muerto que gotea llanto,
voy lanzando los peñascos inexorables del pretérito
contra la muralla negra.
   Y como ya todo es inútil,
como los candados del infinito crujen en goznes
     mohosos,
su actitud llena la tierra de lamentos.
   Escucho el regimiento de esqueletos del
gran

crepúsculo,
del gran crepúsculo cardíaco o demoníaco,
maníaco
     de los
enfurecidos ancianos,
la trompeta acusatoria de la desgracia acumulada,
el arriarse descomunal de todas las banderas,
     el
ámbito terriblemente pálido
de los fusilamientos, la angustia
del soldado que agoniza entre tizanas y frazadas,
     a
quinientas leguas abiertas
del campo de batalla, y sollozo como un pabellón
     antiguo.
   Hay lagrimas de hierro amontonadas, pero
por dentro del invierno se levanta el hongo infernal
     del
cataclismo personal, y catástrofes
     de ciudades
que murieron y son polvo remoto, aúllan.
   Ha llegado la hora vestida de
pánico
en la cual todas las vidas carecen de sentido,
     carecen de
destino, carecen de estilo y de
     espada,
carecen de dirección, de voz, carecen
de todo lo rojo y terrible de las empresas
     o las
epopeyas o las viviendas ecuménicas,
que justificarán la existencia como peligro y como
     suicidio;
un mito enorme,
equivocado, rupestre, de rumiante
fue el existir; y restan las chaquetas solas del

ágape inexorable, las risas caídas
     y el
arrepentimiento invernal de los excesos,
en aquel entonces antiquísimo con rasgos de santo
     y de
demonio,
cuando yo era hermoso como un toro negro y tenía
     las
mujeres que quería
y un revólver de hombre a la cintura.
   Faltan las glándulas
y el varón genital intimidado por el yo rabioso,
     se recoge
a la medida del abatimiento
     o
atardeciendo
araña la perdida felicidad en los escombros;
el amor nos agarró y nos estrujó como a limones

desesperados,
yo ando lamiendo su ternura,
pero ella se diluye en la eternidad, se confunde
     en la
eternidad, se destruye en la eternidad
     y aunque
existo porque batallo y "mi poesía
     es mi
militancia",
todo lo eterno me rodea amenazándome y gritando
     desde la
otra orilla.
   Busco los musgos, las cosas usadas y

estupefactas,
lo postpretérito y difícil, arado de pasado
     e
infinitamente de olvido, polvoso y mohoso
     como las
panoplias de antaño, como
     las
familias de antaño, como las monedas
     de
antaño,
con el resplandor de los ataúdes enfurecidos,
el gigante relincho de los sombreros muertos,
     o aquello
únicamente aquello
que se está cayendo en las formas
el yo público, la figura atronadora del ser
que se ahoga contradiciéndose.
   Ahora la hembra domina, envenenada,
y el vino se burla de nosotros como un cómplice
     de
nosotros, emborrachándonos, cuando nos
     llevamos
la copa a la boca dolorosa,
acorralándonos y aculatándonos contra nosotros
     mismos
como mitos.
   Estamos muy cansados de escribir
universos
     sobre
universos
y la inmortalidad que otrora tanto amaba el corazón

adolescente, se arrastra
como una pobre puta envejeciendo;
sabemos que podemos escalar todas las montañas
     de la
literatura como en la juventud heroica,
     que nos
aguanta el ánimo
el coraje suicida de los temerarios, y sin embargo
     yo,
definitivamente viudo, definitivamente solo,

defnitivamente viejo, y apuñalado de

padecimientos,
ejecutando la hazaña desesperada de sobrepujarme,
el autorretrato de todo lo heroico de la sociedad
     y la
naturaleza me abruma;
¿qué les sucede a los ancianos con su propia
     ex
combatiente sombra?
se confunden con ella ardiendo y son fuego
     rugiendo
sueño de sombra hecho de sombra,
lo sombrío definitivo y un ataúd que anda llorando
     sombra
sobre sombra.


Ach aber Freundeshand bringt mir
Den Kelch des Todes, und von dir,
Von dir, von dir, mehr als der Tod
Was überm Grabe schlimmer droht.


Was hilfft der Socotriner Safft!
Er kan die Schönheit nicht erhalten.
Worzu der scharffen Myrrhe Krafft?
Er läst die Glieder doch veralten.
Ist diß/ was Palästine schickt
Asspalt wol/ oder Fleisch zu nennen?
Wenn wir die Beyner nicht erkennen/
Wird eins fürs ander, angeblickt.


Co jsem kdy miloval, co jsem měl rád,
zahřej a zadýchej, nech mi to vzplát!


虚斋要使暑天寒
移得扶疏惬静观
不但好风生殿角
已应春笋斗春阑


Io penso talvolta che vita, che vita sarebbe la mia,
se già la Signora vestita di nulla non fosse per via...


Que foi sempre a primavera
a estação de se gozar
se todo mundo o assevera,
eu não devo analisar.


Jí dobrodruzy v kotrbě nevězý,
V zakletých hradech chotě sy nehledá,
Čtením čistotu mravů,
Stálost a nevinnost neporuší.


„Blesky boží! Bodrá chasa, ti smíření moji páni!
Ó jak mě to pálí v hrudi, o jak mě to bodá v skráni!


Má panenka věru není marnivá.
Jenom někdy pohněvá se,
dá-li počest cizí kráse
vroucnou písní moje duše blouznivá.


Mas não! Chora! Teu mal é sem remédi
Serás mártir sem palma,
Pregada numa cru na cruz do tédio!
Fria Carlota! Cobre-te de pej
Mataste à sede um’alma!
Fizeste o crim de negar um beijo!
Chora! Que este remorso é sem remédio!!


Denk an seine Trauerode!
Doris ringt noch mit dem Tode:
Folge dieser Doris nach,
Sprich, was einst ihr Schatten sprach:
Nur drei Worte darf ich sagen,
Ich weiß, daß du traurig bist.
Folge mir. Vergiß dein Klagen,
Weil dich Doris nicht vergißt.


Nach einer Zeit von sieben Tagen
War Meister Affe so beherzt,
Sich an den Leuen selbst zu wagen,
Und nun war seine Gunst verscherzt.
Die Majestät, anstatt zu lachen,
Befahl ihm den Proceß zu machen.


Ее уж нет, но рай воспоминаний
Священных мне оставила она:
Вон чуждый брег и мирный храм познаний
Каменами любимая страна;
Там, смелый гость свободы просвещенной,
Певец вина и дружбы и прохлад,
Настроил я, младый и вдохновенный,
Мои стихи на самобытный лад —
И вторились напевы удалые
При говоре фиалов круговых!
Там грудь моя наполнилась впервые
Волненьем чувств заветных и живых,
И трепетом, томительным и страстным,
Божественной и сладостной любвЯ счастлив был: мелькали дни мои
Летучим сном, заманчивым и ясныА вы, певца внимательные други,
Товарищи, как думаете вы?
Для вас я пел немецкие досуги,
Спесивый хмель ученой головы,
И праздник тот, шумящий ежегодно,
Там у пруда, на бархате лугов,
Где обогнул залив голубоводной
Зеленый скат лесистых берегов?
Луна взошла, древа благоухали,
Зефир весны струил ночную тень,
Костер пылал — мы долго пировали
И бурные приветствовали день!
Товарищи! не правда ли, на пире
Не рознил вам лирический поэт?
А этот пир не наобум воспет,
И вы моей порадовались лире!
Нет, не для вас! — Она меня хвалила,
Ей нравились: разгульный мой венок,
И младости заносчивая сила,
И пламенных восторгов кипятоКогда она игривыми мечтами,
Радушная, преследовала их;
Когда она веселыми устами,
Мой счастливый произносила стих —
Торжественна, полна очарованья,
Свежа, и где была душа моя!
О! прочь мои грядущие созданья,
О! горе мне, когда забуду я
Огонь ее приветливого взора,
И на челе избыток стройных дум,
И сладкий звук речей, и светлый ум
В лиющемся кристалле разговорЕе уж нет! Все было в ней прекрасно!
И тайна в ней великая жила,
Что юношу стремило самовластно
На видный путь и чистые дела;
Он чувствовал: возвышенные блага
Есть на земле! Есть целый мир труда
И в нем — надежд и помыслов отвага,
И бытие привольное всегда!
Блажен, кого любовь ее ласкала,
Кто пел ее под небом лучших лет…
Она всего поэта понимала —
И горд, и тих, и трепетен, поэт
Ей приносил свое боготворенье;
И радостно во имя божества
Сбирались в хор созвучные слова:
Как фимиам, горело вдохновень


秋风满天地
塞上最悲凉
树声和暮角
尽捲入离肠


Co jak paša slyší, k vévodovi
obrací se, vévody se táže:
„Jakým stíhal zločince bys trestem,
takého jenž dopustil se čeho?“


jak měl skolit nepřítele,
nemoh’ však pro srdce v těle.


Ed in un s'inargenta, e in un s'indora
Con spume il mar, con sciolte chiome e bionde,
E gemiti d'amor mandan talora
Da le candide palme aperte l'onde:
Spingonsi destre, e fan lor moto ancora
Le man, le gambe alabastrine e monde,
Vaghi remi d'avorio ai vivi legni
Di merci di bellezza onusti e pregni.


Se após a fadiga por vales e montes,
licor me oferecem as límpidas fontes,
o puro refresco me fala de Deus.


Le tiembla al cantar la voz.
Ya no le silban sus coplas,
que silba su corazón.


Az asszonyok között te drága, ritka;
Lemondás, béketűrés angyala!
Te ringatódzol legszebb dalaimba’,
Szivem legédesb, eleven dala;
Egyetlen csillag távol mult homályán,
Átcsillanó fény a jövő ködén:
Viharba’ békét hirdető szivárvány,
Szelíden omló fény a csend ölén.


Matthäus schrib sein Buch als Christi sein Apostel,
Nachdem begrif, den ihm sein Christ gegeben.
Marcus schreibet als ein Jünger von den Jüngern,
Voll Warheit, was er hat gehöhrt aufs allerkürtzte.
Lucas redt geschichte als ein treuer Schreiber;
Fänget deutlich zuerzählen, was ihm deutlich ward erzählet.
Johann schwingt tiffer sich voll Christuskrafft und weisheit:
Spricht das vergesne aus nach seinem Lichtverstand.
Denn kein Evangelist beschrib, was ihm vom Geist ausdrükklicb gedictiret,
Weil di geschehne sach erfodert kein solch schreiben.


Na cestě se podivením staví,
Kdo to s bojovníky kvetoucými
Zpěvem prudkým Otokara slaví?
Vyvolává zvuky sladnoucými
K boji jádro panstva, lid y zdravý?
Jindřich Valdštajn s syny mužnoucými;
Mocné vojsko ku králi se spojí,
Srdnatostí svou všech srdce trojí.


Herr, ich will dein gedenken,
So lang ich Luft und Leben hab,
Und bis man mich wird senken
An meinem End ins finstre Grab.
Ich sehe dein Verlangen
Nach einem ewgen Heil,
Am Holz bist du gehangen
Und hast so manchen Pfeil
Des Trübsals lassen dringen
In dein unschuldigs Herz,
Auf daß ich möcht entspringen
Des Todes Pein und Schmerz.


Trink' lauter'n Wein und sei vergnügt dabei;


Die flachen Gründe sind der Brunnen kühle Stelle,
Worein sie hat gepflantzt dein unerschöpffter Sinn;
Hier sucht ihr freyen Gang die Flut der reichen Quelle,
Hier rauscht der Flüsse Strom an rauen Bergen hin.


(La superbe simplicité
Demande d’immenses égards !
Sa transparence de regards,
Sottise, orgueil, félicité,
Gardent bien la belle cité !
Sachons lui créer des hasards,
Et par ce plus rare des arts,
Soit le cœur pur sollicité ;
C’est là mon fort, c’est là mon fin,
À moi les moyens de ma fin !)


Jener liebet den Hof, liebet das Stadtgeräusch,
Und französischen Modewiz,
Küßt den Damen die Hand, mischet den Potpourri,
Kocht Pomaden, und dreht Filet.
Zieht die Säle voll Tanz Wiesen des Frühlings vor,
Den Kastraten der Nachtigall,
Lebt vom Lächeln des Herrn, dreht, wie ein Wetterhahn,
Nach dem Winde des Hofes sich.
Dieser liebet den Prunk gleißender Wissenschaft,
Thürmet Bücher auf Bücher auf,
Und begaffet den Band, und den bemalten Schnitt,
Und sein gläsernes Bücherschrank.
Jener beuget sein Knie vor dem Altar des Golds,
Stopfet Beutel auf Beutel voll,
Schließt sein Kämmerlein zu, schüttet die Beutel aus,
Und beäugelt den Seelenschaz. –
Mich entzücket der Wald, mich der entblühte Baum,
Mich der tanzende Wiesenquell,
Mich der Morgengesang, oder das Abendlied,
Meiner Freundin, der Nachtigall.
Dämmert endlich mein Traum heiter zum Leben auf,
Giebt der Himmel das Mädchen mir,
Deßen lächelndes Bild mir um die Seele schwebt,
Dann, dann bin ich ein Erdengott.
Wie ein mächtiger Gott, flieg ich den Himmel durch,
Reiße Sterne, wie Blumen, ab,
Und bekränze mein Haupt, trinke die Quelle leer,
Die durch Rosen der Engel fleußt.


Nevýzkumně lupič tajemný
na smetanu do sklepa se vkrádal
opatrné paní hospodské;
její ostrovtip ho nevybádal
ani oko její prorocké.
Záhada tím hlubší obetkává
tajně každou zločincovu stopu,
smetana že na polici stává
vzdušně zavěšené ode stropu,
na provazech vždy se houpající,
jížto těm, jimž křídla odepřena,
jistě na věky jest nedosíci!
Police, jak sama okřídlená,
míhá před bědnými zeměšlapy
jako plody ráje před Tantalem.


Těmi tóny tichý oheň plál,
nes mě v světa honbu, děsnou seč,
uspala mě zas ta sladká řeč,
jíž se sklání k tvoru tvor co brat,


Kommt nur der rechte Regentropf
Und wäscht die Nummer ihm vom Kopf,
So ruft gewiß ein jeder:
Herrgott, ein Kerl von Leder!


丛生闲得把檀栾
岂待修治结束看
笑倒街头夸卖者
陶家真意已摧残


Stehst du darunter in dem Blumenkleide
Aus Indiens buddhabunter Seide,
Dann ist der ganze Garten ein Geschmeide.
Und, träume ich denn, was ich da seh?
Wen seh ich dort in Signor Bardis Haus
Vor seiner Staffelei im Türgevierte sitzen? –
Frate Giovanni da Fiesole!


"Crucifige, crucifige!
Omo che se fa rege,


Und dein arm alles für ihn thut;
Die mit sein'm blut geweyhet seyn.


Was auch das Herz mit Glut entflamme,
Was auch von Freiheit wir geträumt,
Verließen wir dich in dem Stamme,
Der dein Gewand mit Blut umsäumt:
Dem Dränger dann, dem nächsten, besten,
Käm' er aus Osten oder Westen,
Verfielen wir zu schnödem Raub;
Ein Thon, nicht wert, daß man ihn knete,
Ein Wurm, wert, daß man ihn zertrete,
Du selbst – ein Name nur, ein Staub!


Furcht des Herren kan allein
Rechter Weißheit Anfang seyn.
Gott gehorchen/ Gott recht kennen
Muß man wahre Klugheit nennen/
Wer diß lernt mit allem Fleiß/
Dessen Lob kein Ende weiß.


"Nui avemo una regina
e simo de sì alto affare.


Father! the fatal Vision's here! —
Mark what her trembling lips shall say! —
She sinks — a horrid mass deform,
See! see! she slowly melts away.


In stillen Nächten weinet
Oft mancher aus den Schmerz,
Und morgens dann ihr meinet,
Stets fröhlich sei sein Herz.


避地移家不记时
碧桃流水自幽居
衣冠旧物今馀几
藏得先秦数卷书


Pod klenbou štíhlých bříz se v tiché snění hrouží,
nach v zlato mění se na bledém západě,
co stíny vzpomínek se v táhlé sloupy dlouží
a zmlká pěnic kvil v hasnoucí zahradě.
A stíny vzpomínek jsou rázem klenbou tmavou
a mlčenlivým jsou a chladným vězením,
v něm vězeň si hvízdá píseň lkavou
o volném živote a všem, co prchlo s ním.
A s nebe modrého sem chladná maska shlíží
se smíchem ještěřím na marné úsilí,
po bílých korunách se zvolna k zemi plíží
smích těch, již dožili, pláč těch, již dosnili.


»Komám, eltévedtünk.
Nagy ez a sötétség,
Fölgyujtottuk a világot
S nem látunk egy lépést.«


seit den noch so nahen Mädchenjahren
wie mit einer anderen vertauscht:
müde unter den getürmten Haaren,
in den Rüschen-Roben unerfahren
und von allen Falten wie belauscht


سنَّ الزمانُ شريعةَ البؤ
سِ فدانَ الخلقَ اجمعْ
لكنني مع من أحبُّ خر
جتُ عما باتَ يشرعْ
وقضيتُ أياماً رأيتُ الش
ملَ فيها كيفَ يجمعْ
وعرفتُ لذاتِ الوصا
لِ وعرفتُ كيفَ أن الحبُّ يصرعْ
فتنبهَ الدهرُ الخؤو
نُ وغاظهُ ما كنتُ أصنعْ
وقضى علينا ثمَّ شت
تَ ذلكَ الوصلَ وقطَّعْ
وأشدَّ ما يلقى الفتى
إذا كانَ بعدَ العزِّ يخضعْ


Zde teprv slyšel pověst kolující,
jíž každý ulek se jako hromu,
jenž z blankytu se náhle vynořil:
že Windischgraetz již Prahu pokořil.


Der weiß nicht viel, der mehr als andre wissen wil,
Erkennen, was ihm fehlt, das ist des Weisen Ziel.


El lienzo vacío de un pintor
¿Cuál ilustración hay en su cerebro?
Será un dios redentor
O simplemente un viejo enebro.
La piedra del escultor, aún no es nada,
¿Pero, cual busto será luego?
Será un cuerpo de hembra barahúnda
O simplemente jugará con su ego.
Vibra el soneto entonces
Al ver que todo a muerto,
Querrá matar a lo Herodes
O pondrá "Fin" al cuento.


Ich seh' es wohl, was hilft mir, daß ich's sehe?
Daß Vater, Mutter, alle deine Leute,
Wohl wissend, was mein Gehn und Kommen deute,
Doch freundlich drein sehn, wenn ich komm' und gehe.


Deh!, se fra tanti poggi,
che al vaso del tuo seno gittan l'acque,
onde si lavan, pur che piova o fiocchi,
vi fusser quegli, Aufìdo mio, che tocchi
dal bianco piè vid'io (mentr'a lei piacque),
de la mia ninfa, ed oggi
son dal bel guardo suo fatti sereni;
quanto dolci sarian l'onde che meni,
qualor nevica o piove!
Il nettare di Giove,
e ciò che all'altrui gusto aggradò mai,
foran de l'acque tue men dolci assai.


Muera feliz mil veces, que sin duda
siglos ha de lograr más su memoria,
que frutos ha heredado la montaña.


Wenn ihr nun ihr zuruft
In Freudenerguß,
So bringt ihr auch meinen
Verspäteten Gruß,


Kams k močálu se cesta tratí, úží.
Co jasmínů tu bylo dřív.
Co fial nočních a co bílých růží –
teď plevel tu a jetel niv.


Du ſeyeſt Gottes Stimme, ſo ahndet' ich
In heil'ger Jugend; ja, und ich ſag' es noch. —
Um meine Weisheit unbekuͤmmert
Rauſchen die Waſſer doch auch, und dennoch


Vy mějte si své panství nad vesmírem
a letouny se dotýkejte hvězd –
je s námi Bůh, jenž vládne svatým mírem
a věků v budoucnost skví naše čest!


Oh, zapomenout chvíli, chvíli,
že noc se plazí z dálek temně.
Jedinou chvíli, krátkou chvíli.
– Což nemožno se zbavit země?!


Neb to, co bylo, schováno leží
v těch našich srdcích; ve tvém síla moje,
v mém tvoje mládí.


Vor deinen Angen, Überwinder Daun! –
Wie? oder hörst du lieber andrer Fabius
Dich nennen? – lagen wir unangezwackt
Sechs Wochen lang; und, alle Tausende,
Die du beliebetest, durch einen Strich
Im Buche deiner Thaten, in das Reich
Der Schatten zu versetzen, lebten hoch
Und ließen deiner schönen Kaiserin
Tockayer, nach der Krieges Arbeit, sich
Gutschmecken, tranken auf des Helden Wohl,
Der Friederich ist, nicht Hannibal, ein Glas;
Und rühretest du dich in deinem Nest,
So jagte dich der tapfere Husar,
In deine hochverschanzte Felsenburg,
Auf welcher du, mit deinem Vetter Daun,
Ein Graf wie du, der deine Thaten thut,
Betrachtend uns, und deinen Hannibal,
Oft standest, dachtest, nie ersahest, wie
Von dir ein Streich ihm zu versetzen sei.


Da hebt vom Predigthefte
Der müde Pfarrer sich;
Wohl war er unverdrossen,
Und endlich ist's geschlossen,
Mit langem Federstrich.


ورجعتُ أذكرُ في الربيع عهودَنا
أيامَ صُغناها عبيراً للزهر
والأغنياتُ الحالماتُ بسحرِها
سكرالزمانُ بخمرها وغفا القدر
الليلُ يجمعُ في الصباح ثيابه
واللحنُ مشتاقاً يعانقه الوتر
العمر ما أحلاه عند صفائهِ
يوم بقربك كان عندي بالعمر
إني دعوت الله دعوة عاشق
ألا تفرقنا الحياةُ  ولا البشر
قالوا بأن الله يغفر في الهوى
كل الذنوب ولا يسامح من غدر
***
***
ولقد رجعتُ الآن أذكر عهدنا
من خان منا من تنكر  من هجر !
فوجدتُ قلبك كالشتاء إذا صفا
سيعودُ يعصفُ بالطيور  وبالشجر
يوماً تحملت البعادَ مع الجفا
ماذا سأفعلُ خبريني  بالسهر ؟!
***
***
ورجعتُ أذكر في الربيع عهودنا
سألتُ مارس كيف عُدتَ بلا زهر؟
ونظرتُ لليل الجحود وراعني
الليلُ يقطع بالظلام يَدَ القمر
والأغنياتُ الحائراتُ توقفت
فوق النسيم وأغمضت عين الوتر
وكأن عهدَ الحب كان سحابةً
عاشت سنين العُمر تحلم بالمطر
من خان منا صدقيني إنني
ما زلت اسأل أين قلبُك  هل غدر ؟
فلتسأليه إذا خلا لك ساعة
كيف الربيع اليومَ يغتالُ الشجر ؟!


Io vo' lasciare canti, balli e feste
a questi più felici e lieti amanti,
perché il mio cor d'un tal dolor si veste,
che a lui conviensi dolorosi pianti.
Chi è contento si rallegri e canti,
perch'io vo' pianger sempre a tutte l'ore.


Ich wartete den Zufall ab,
Der sich zum drittenmal begab.


Hab' ich gestrauchelt hie und da
Und will verzagen fast,
So spür' ich dein Versöhnblut nah,
Das nimmt mir meine Last.


»Auch ist so viel Ehrenpreiß darinnen,
So werdet ihr des Wohlgemuthes innen;
Der Kranzbügel ist mit Ehren gewunden,
Ein treues Herzelein hat ihn gebunden.«


Ch'e' pur convien ch'i' soccorra Durante,
Chéd i' gli vo' tener sua promessione,
Ché troppo l'ò trovato fin amante.


Erloͤſch du Sonnenſtrahl!
Nacht! komm empor geſtiegen,
Daß uͤber Berg und Thal
Wir wieder froͤhlich fliegen!


Had I but the torrent's might,
With headlong rage and wild affright
Upon Deïra's squadrons hurled,
To rush and sweep them from the world!


Fehlen mir auf ihre Namen
Reime zum Gedicht,
Und zum Ungereimten brauchen
Sie den Dichter nicht.


أَبصَرتُهُ في المَنامِ مُعتَذِراً
إِلَيَّ مِمّا جَناهُ يَقظانا
وَلانَ حَتّى إِذا هَمَمتُ بِهِ
نُبِّهتُ عِندَ الصَباحِ لا كانا