Könnt' ich mein inn'res Feuer dämpfen
Mit Strömen von dem eignen Blut,
Könnt' ich Dich ritterlich erkämpfen,
Dann wäre frei und hoch mein Mut.
Wie wollt' ich dann den Nacken heben
Und rufen stolz und trotziglich:
Jetzt bist Du mein, geliebtes Leben,
Mein, denn ich blutete für Dich!


Su esplendorosa Caleta
la ve mi mente ilusoria
cual calle real de la gloria
al borde del mar sujeta.
Ni el más brillante poeta
pudiera hacer su pintura:
cantara su arquitectura
y sus estilos diversos;
¡más no el mar, porque no hay verso
para tan grande hermosura!


Kívül a hideg szél
Sűrü apró pelyhet csapdoz ablakomba;
Benn fagyott virágok: a szeszélyes télnek
Dús virágu lombja.


Hazánk sorsa, mióta ezt
A félhold letiporta,
Együtt lévén, tárgya vala
Beszédinknek gyakorta;
Egy jó dal jut eszembe itt: -
A szív mélyen érezi,
Hogy, a mit mond, bölcsen mondja, -
A dalt e vers fejezi:


Estas perdido


Und der wohlbekannte Mufti
An der Spitze der Bewegung,
Und die wohlbekannten Schufti
Alle voll von edler Regung!


E' gl'increscea di Carlo quanto puote,
e di Rinaldo dubitava forte,
e per pietà ne bagnava le gote,
che non gli dessi alla fine la morte,
perch'era vecchio, e lui pur suo nipote,
e sa che guasta sarebbe la corte.
Così furno alcun giorno dimorati,
e' Maganzesi morti e chi scacciati.


御水中流外不知
尚遗红叶旧题诗
纵然不放轻流出
犹是君恩未了时


سائلي اليوم كيف حالِيَ في القس
مِ ونظارة القضاة السراة
كلُّ قاضٍ يرى أسيرَ شهودٍ
وأنا شاهدٌ أسير القضاة


Hadd igyam hát! hogy forogjon
Kerekem -
Meg sem állok, csak a kancsó-
Feneken.
Bárha mindjárt - amint Falstaff szólana -
Bárha, mondom, egy mérföldig tartana.


Auf meinem Platz fand ich abnorm
Ein Messer fremd in Sichelform.


Pášovi je dvanáct roků, hezký není, za to však
zocelenou povahou je, má už mužný pevný zrak,
pevný názor na svět, lidi, sobě věren jedině,
silen ve všem, za to běda! v řečích slab, zvlášť v latině.


São cintilantes grutas
que germinam
na obscura teia dos teus lábios


我病死无日
经书更穷年
少年宜若厉
诗酒勿留连


La sombra de los árbores,  buena, dulz e sanía,
en qui ave repaire  toda la romería,
sí son las oraciones  que fas Santa María
que por los peccadores  ruega noch e día.


Jak bodl by jej k srdci...
Jan vztýčil se, ač s bolem
jak vítěz rozhlížel se
po spícím městě kolem.


So ging ich blind im Mittagsglanz
und durch den Flackerschein der Blitze –
und deine Hand auf meinem Kranz
trieb tiefer nur der Dornen Spitze.


Senza costei Bellona e Marte stride,
e, con grave ruina e sevo orrore,
fracassa, turba, lacera ed uccide.


Y así, si de uno solo son amadas
viven de la fortuna querellosas;
porque piensan que más que ser hermosas
constituyen deidad al ser rogadas.


 Chiudi, chiudi le ciglia,
e sogna una quadriglia.
Che importa saper come
del partorir le doglie
ti fan più caro il nome
e di madre e di moglie?


ما بِئرُ جلدٍ دَلوُهُ من عُودِ
وماؤُهُ من حَجَرٍ جُلمودِ
وذلك الحَجرُ لمَّا يطلُعُ
يُسقى به ماءٌ نَميرٌ يَنبُعُ
وبِنتُه أعَزُّ مِن أُمٍّ وأب
وخيرُ ما يُرجى وخيرُ ما يُحَب
وهو أمامك فحقق بالعيان
وحُلَّ لغزاً صاغَه سخرُ البيان
ولا تَتَم ليلكَ وافتِكر أصاح
وحُلَّ كِلمَةً بِآخِرِ الصَّبَاحِ


Énnékem minden szerelem,
az ég, a föld, a felleg
és örök kéjjel szenvedem
ez örökös szerelmet.


So manchem Jüngling war die Dirne schädlich,
Nur mit dem Einen meinte sie es redlich.


Anbetend knie ich hier.
O süßes Graun! geheimes Wehn!
Als knieten viele ungesehn
Und beteten mit mir.


S pásztorifju, furulyáját
Felvivé az ősz királyhoz;
Ki midőn ajkára tette,
Bús keservvel szólt imígyen:
- Fújad, fújad én atyám! ah
Voltam én is király lánya;
De most vagyok jávorfácska,
Jávorfából furulyácska!


O Herr! Laß uns die Feinde schlagen!


ardita assai Tuccella Serisale,
e Biancola Carafa dopo lei
con Caterina, nello andare eguale.


Ma Titta poi che l'avversario vede
per morto riportar ne le sue tende,
passeggia il campo a suon di trombe, e riede
dove la parte sua lieta l'attende;
fastoso è sì che di valor non cede
a Marte stesso, e de l'arcion discende,
e scrive pria che disarmar la chioma,
e spedisce un corrièro in fretta a Roma.


谢安春渚饯袁宏
千里仁风一扇清
歌黛惨时方酩酊
不知公子重飞觥


Da hatten Aller Augen zum Fenster sich gekehrt,
An einer Säule gebunden stand unten ein weißes Pferd.
»Ein herrlich Thier, beim Himmel! Ihr Herrn, aus wessen Stall?«
Da schüttelten die Köpfe und zuckten die Achseln All'.


Doch jetzt beschwör' ich dich, an jenem Tage,
Des Zornes Tage, vor dem Angesicht
Des Gottes, der dich liebt, mich nicht verklage,
Denn, was ich dir getan, ich wußt' es nicht.


si volse al figlio, che seguia la setta
de' gran chercuti, e da quei lo rimosse
cambiandoli el cappello a la berretta.


Dans cette petite chapelle
L'ennui ne vient qu'aux ennuyeux.
Pense un instant et pars joyeux,
Ta maîtresse en sera plus belle.


Století příští ve mně dnes
zemrou, kdybych dnů neunes.
Napni se, srdce moje, směle!
Dej sílu rameni, šíji!
Simeonovu slast žiji,
když spatřil Spasitele...


Chi non è innamorato
esca di questo ballo,
ché faria fallo a stare in sì bel lato.


Minden ismerősid
rád támadtanak,
rád dőltek az ősi
kollégyom-falak,
zargatták a költőt
morc professzorok,
átkokat üvöltött
mindenegy torok.
Te meg mentél, vándoroltál,
száműzött szegény
s veled ment az ősi oltár
veled ment a fény.
Bakony-erdőn ágyat
múzsakéz vetett
s békötözte lágyan
sebhedt szívedet.


Bald faßt der Taumel die ganze Schar;
Sie geben dem Winde das flatternde Haar,
Durchflochten mit Rebenzweigen;
Den Thyrsus schwingend, durch Schluchten und Wald
Hinbrausen sie jauchzend; die Pauke schallt,
Und ringsum hallt
Die Flur von dem wirbelnden Reigen.


Ó redaktore, těcho moje,
tvůj honorář, to měch, jenž dmýchá
v mých citů dým, mé rány hoje,
dnes člověk rád je, když jen dýchá.


Wen weder Frank, noch Merz, noch Fast bekehren kann,
Den schickt zu diesem Grab. Hier ruht ein Wundermann,
Der selbst ungläubigen Meeraalen und Makrelen
Zu predigen nicht unterliess,
Und viel verstockte Häringsseelen
Dem Teufel aus dem Rachen riss.


Nesneseš mne, nesneseš mne,
kamenitou cestou
přišel jiný v dvorec bílý
mladou za nevěstou.


今宵三五月
不照异乡人
笑杀陶彭泽
空裁漉酒巾


Mais que dis-je ? ainsi va le monde.
Comment lutterais-je avec l'onde
Dont les flots ne reculent pas ?
Ferme tes yeux, tes bras, ton âme ;
Adieu, ma vie, — adieu, madame,
Ainsi va le monde ici-bas.


قد طوينا عهد الرجاء بياسِ
بعدما غرَّني بكم وسواسي
خدعتني أبوَّةٌ لك سارت
وظننتُ الفروعَ كالآساس
فرجونا بك القياسَ ولكن
فسد النسجُ من فساد القياسِ
ما توهمتُ أنَّ معدنَ تبرٍ
كائنٌ منه بُرَّة من نحاس
إن نسبنا إلى الكرام سجايا
ك رَقَعنا الحريرَ بالكِرباس
قد غرسنا لك المَلامة في الأن
فُس إذ حُلتَ عن كريم الغِراسِ
إن تناسيتَ أو نسيتَ فلا عُذ
ر فإنَّ المُهتمَّ ليس بناسِ


Však dost již o tom! Slyšelas již dost!“
Tu náhle zamlčel se Robinson
a tichou tmou jen z dálky hučel hvozd;
přec konečně se blížil bouře shon
a silněji z hor duněl rachot hromu.
„Jdi, Vilmo, bouřka táhne, – jdi už domů!
Však nezapomeň slib svůj mně daný!
A zrušíš-li jej, zruším já i svůj,
svou přísahu, již slyšel Svrchovaný, –
víš, na spásu tvé matky! – Pamatuj!“
Jek vichru přehlušil mu další řeč,
a blesk jak žhavý, napřažený meč
sjel mezi něj a Vilmu s černé chmury;
zjev její bíle mlhavý se ztratil
jak větrem odvanutý. Znova s hůry


春风二月到瞿塘
白帝城边春草长
不必桃花满十树
他年人亦比河阳


碧纱窗下水沈烟
香入薰炉禁火天
最是一年春好处
绿杨高映画秋千


pero, aunque sufra tanto, yo no sé todavía
si en un soneto cabe toda la poesía
con que en sólo una hora cupo todo su amor


وأَنا أَغسل الصحون ، أمتلئ بفراغ منعش وأَملأ الوقت بفقاعات الصابون  لماء الحنفيَّة إيقاعٌ يفتقر إلى آلة موسيقي أُصاحبه بصفير متقطّع ، و بمقطع من أغنية شائعة لا شخصية لها  أَلهو بالرغوة الشبيهة بغيمة تلمع فيها ألوانٌ موسميَّةٌ وتنطفئ  أُمْسِك الغيمةَ بيديّ و أوزِّعها على الصحون والكؤوس والفناجين والملاعق
و السكاكين  تَنْتَفِخُ الغيمة كُلَّما سالت عليها قطراتُ الما أحفِنها وأُطيِّرها في الهواء فتضحك لي، و أزداد امتلاء بفراغي  لا أفكِّر بشيء كأني ظهيرة لا مبالي لكن صُوَر ذكريات محايدة تهبط من مكان بعيد إلى حوض الماء ، ذكريات لا تجرح و لا تفرح ، كنزهة في حرش صنوبر، أو كانتظار حافلة تحت المطر، فأغسلها بحرصِ مَنْ يحمل إناء من بلّور أدبي  و حين أتأكد من أنها لم تنكسر تعود سالمةً إلى مصادرها الأولى في حرش صنوبر، و أبقى هن أَلهو برغوة الصابون ، و أسهو عمَّا ليس موجوداً أنظر برضا إلى ذهني الصافي كزجاج المطبخ ، و إلى خُلُوِّ قلبي من الشوائب كصحن مغسول بعناي و حين أحسّ بأني امتلأت تماماً بالفراغ المنعش، أملأ الفراغ بكلمات لا تخصّ أحداً سواي : بهذه الكلمات!


Ich weiß ja, daß auch Luft und Wind
Zu deinem Dienst erschaffen sind;
Wenn du befiehlest, so geschichts,
Dir darff sich widersetzen nichts.


Du weist, ich diene dir mit unverfälschtem Herzen,
Du weist, ich habe stets das böse Volck verflucht
Und blos, das Elendweh im Leben zu verschmerzen,
Ein Kind von frommer Art und gleicher Treu gesucht.


Идутъ ли въ прокъ дела, иль плохо;
Успехъ, задержка-ли въ труде?
Все переходная эпоха
За всехъ отвутствуетъ вездУпившись этимъ новымъ словомъ,
Толкуемъ мы и вкривь и вкось
Какъ будто о явленьи новомъ,
Что неожиданно сбылось;
Какъ будто-бъ новая эпоха
Съ небесъ сошла на насъ врасплохъ;
Но со временъ царя гороха
Непереходныхъ нитъ эпохСъ техъ поръ, что Русь стоитъ, что люди
Въ ней кое-какъ въ кружокъ сошлись,
Варяги будь, или изъ Жмуди,
Иль пожалуй Черемисъ,
Но все-жъ средь общаго сожитья
Жизнь приносила цветъ и плодъ,
И покол?нья и событья
Свой совершали переходВсе переходъ, всегда теченье,
Все волны той живой руки,
Которой русло — Провиденье
И намъ незримы родникВекъ каждый былъ чреватъ событьемъ,
И на себе несъ следъ борьбы,
То явно, то глухимъ наитьемъ
Проходятъ Божіи судьбИ по лицу земли, и въ недрахъ
Ея глубокихъ тайниковъ,
Въ иссопахъ дольныхъ, въ горныхъ кедрахъ,
Разросшихся до облаковъ,
Въ таинственныхъ пучинахъ моря,
Въ таинственномъ броженьи рудъ, —
Все образуясь, строясь, споря,
Проходитъ переходный трудИдетъ повсюду разработка
Зиждительныхъ началъ и силъ,
Отъ хладной жизни самородка
До строя огненныхъ светилСъ неугасаемой любовью,
Такъ и въ духовномъ бытіи
Тому-же следуетъ условью
Жизнь человеческой семьИ у нея своя работа,
То въ потаенной тишине,
То съ быстротой водоворота
И грозами внутри и внБезъ жертвы нравственной свободы,
Но къ цели часто темной намъ,
Идутъ эпохи и народы
По историческимъ путямСледами путь свой обознача
Эпоха каждая жила:
У каждой были цель, задача,
Грехи и добрыя делСобытья льются по порядку
Изъ лона плодотворной тьмы,
Сфинксъ времени даетъ загадку,
Ее разгадываемъ мСфинксъ этотъ не давалъ покоя:
Одну загадку порешатъ,—
Вторая, третья, безъ отбоя,
Одни во следъ другимъ спешатВся жизнь въ приливе и отливе,
Посевъ и жатва чередой
Сменяются на Божьей ниве
Подъ человеческой рукоВпередъ, впередъ моя исторья!
Взывалъ Онегина певецъ,
Когда просилъ отъ музъ подспорья,
Чтобы съ концомъ свести конецСей кликъ труда и упованья —
И человечества есть кликъ,
Онъ съ первыхъ дней міросозданья,
А не съ вчерашняго возникКъ чему жъ, скажите, ради Бога,
Мы векъ свой не въ примеръ другимъ, —
Когда имъ всемъ одна дорога,—
Особымъ прозвищемъ честимъ?
Но вы затемъ, что сами новы,
Что веры въ прошлое въ васъ нетъ,
А верить въ сны свои готовы
Съ слепымъ доверьемъ детскихъ летВамъ, чуждымъ летописи древней,
Вамъ въ умъ забрать не мудрено,
Что съ той поры и светъ въ деревне,
Какъ стали вы смотр?еть въ окнНетъ, и до васъ шли годы къ цели,
Въ деревне Божій светъ не гасъ,
А въ окна многіе смотрели,
Которые позорче вас


Hajunk közt az első
Könnyű, finom dérrel
Fordulni a szép nők után
Megriadó vérrel.


Slouchá matka pozorlivá,
slyší dětské hlásky –
„Sem, mé děti, – člověk neví,
je to dítě lásky!“


Verfolger, Kehret um! Ihr habt mir mehr gedinet,
Als meine Brüder mir zum Gotteswerk gedint.
Mein Wandel war weit über eur begreiffen,
Das ich mein Siben hab aus eurem Geitz gehohlt.
Merkt, wi im friden ich, als Gott verhisch, gefahren:
Als euer fallen kam, ward aller augen blind.
Ihr habt mich nicht im sehen können sehen,
Wi ihr di stachel noch, di ausgesät, nicht seht.
Anfechtung gab mein Volk mir im Verfolgungs erst:
Es zeigte klärlich an des blauen Löwens Freunde.


Na ty pěvce, na ty snílky,
nepřízeň jež honí světem,
na myšlenek velkých lovce,
jichž zrak zoři slunce pil!


وأحورَ في عينيهِ هاروتُ بابلٍ
رمى فاتقينا نبلهُ بالمقاتلِ
يدافع عن ألحاظهِ بجفونهِ
ولم أر جفنا صال دون المناصل
فقيرٌ من الأمثال مثرٍ جمالهُ
وما رقّ من دمع العيون لسائل
تعرَّض لي لمَّا جننت بحبّهِ
فقيَّدني من صدغهِ بسلاسل
ولو لم يكن بدرَ الملاحة لم يكن
تنقَّل في أحشائنا في منازل
يزور فيسري في نجوم قلائدٍ
ودجية أصداغٍ وسحب غلائل
وما عاف دمعي شائماً بارق الحيا
سوى أنهُ يشتاق برد المناهل
أبي الحسن إلاَّ أن أهيم بقدّهِ
فمن أجلهِ أهوى نسيم الثمائل
ولولا تثنيه لما بت سامعاً
إلى كل غصن شائقات بلابلي
إذا أطرب الأسماع نطقُ نطاقهِ
فيا خجلة اللاحي وعيَّ العواذل
وما كلف الأقمار إلاَّ لأنهُ
حثا الترب في وجه البدور الكوامل
ولو كان للظلماء صبغ جفونه
لكان خضاب الليل ليس بناصل
غزالٌ فؤادي في حبائل هذبهِ
متى كان للغزلان نصبُ الحبائل
ولو لم يمت نومي لحيّ صدورهِ
لما خصّ من دمعي الهتون بغاسل
تعلقتهُ نشوانَ من خمرة الصّبا
يهزُّ التجني منهُ أعطاف ذابل
ولولا ابتغاء الحرب لم يك خدُّهُ
بدامٍ ولا ذاك الوشاح بجائل
أهيم إليهِ شائقاً وهو قاتلٌ
ولولا الهوى ما همت شوقاً بقاتل
عدمتُ ضريباً في هوى وصبابةٍ
سوى ابن عليٍ بالعلى والفضائل
أبا الكلمات الشاردات إذا انبرت
فما عقلها إلاَّ عقول المائل
تسير مسير النجم في كل بلدةٍ
وما هي عن آفاتها بأوافل
إذا سار في مغنى عدوٍّ كتابه
فهمت بهِ معنى الضُّحى والقساطل
يغبر بالأتراب في أوجه النُّهى
ويدفع في صدر القرون الأوائل
كليلِ مشوقٍ حلَّهُ طارق المنى
بما ردَّ كيد الطارقات النوازل
حروف حجى لو كنَّ قبلُ لقومهِ
لقد نصّلت منها رؤوس العوامل
جرائد تثني حدَّ كلّ مجرّدٍ
ومعسولةٌ تردي كماة العواسل
تودُّ العيون النجل صبغة نقسهِ
وتحسدها حتى قلوب الأصائل
كأنَّ السويداوات ذابت لعشقها
معانيه حتى نالها بالأنامل
مفصّلة الآيات تنزيل عشره
ولا عجب إعجازها كلّ قائل
إذا جليت سوداً عقائل خطّهِ
فهون ببيض الغانيات العقائل
وما نقّطت إلاَّ وهنَّ عرائسٌ
تزفُّ إلى الأفهام زفَّ الحلائل
وذو القلم العذب اللغى العضب في الوغى
إذا قيل هل من قائلٍ أو منزل
إذا خاف منهُ نبوةً سنّ بالمدى
ولم تتعاقبه أكفُّ الصياقل
ومن عجبٍ يهوى وينحل جسمهُ
وما كلُّ من يهوى سواه بناحل
فهل صدرت عنهُ إلى كل مارقٍ
سطورُ كتابٍ أم صفوف جحافل
جيادُ نزال كفَّهنَّ بشكلهِ
فأيُّ جيادٍ كفَّها أيُّ شاكل
سواكنً إلا في وغى فهي شرَّبٌ
عوادٍ على أعدائهِ بالطوائل
حوت ألفاتٍ كالعوالي مضافةً
إلى كلّ لامٍ أشبهت لام نابل
وليست حواشي طرسه غير ساحلٍ
لبحر بنانٍ كلُّ بحرٍ بساحل
تراهُ لما يحتله من عجائب
كعطف أخيه البحر جمَّ الأفاكل
فلو أمَّ ذاك اليمَّ سحبان وائل
لما كان من ذاك الأتي بوائل
هو الفاضل المرجوُّ فضلاً ونائلاً
إذا لم يجد قوم بفضل ونائل
فدع ذكر قسٍّ في عكاظ وأختها
وما سار عنهُ بين تلك المحافل
فإنك ما أسهبت في وصف غيره
من الأرض غيثت بالغيوث الهواطل
فلله ما ألقت من الخير أمهُ
وما حملت منهُ أكفُّ القوابل
وما قومهُ إلاَّ صدور مجالس
فإن فوخروا كانوا رؤوس قبائل
ملائك نعمى في بطون محاربٍ
وآساد بؤسى في ظهور أجادل
همُ نصروا أحكام كلّ مسجّلٍ
وهم سفَّهوا أحلام كلّ مساجل
لو أنّ وليداً منهم كتم تسمهُ
لدلَّ على أنسابه بالمخايل
همُ الواهبون المال من ملّ مصعب
يجرجرُ في أعقاب عوذِ مطافل
كما أقبلت حمرُ الهضاب حواملاً
يدَ الغيث في شهب السنين المواحل
أتى رافع العلياء منتصب الندى
يعمُّ بخفضٍ كلَّ حافٍ وناعل
ألذَّ من التهويم في جفن ساهرٍ
وأحلى دنواَّ من حبيبٍ مواصل
لو أنَّ جماداً مفهمٌ بحديثهِ
فهمتَ بلقياهُ حديثَ المنازل
قريبُ الندى نائي المدى موضح الهدى
مريرُ مذاق البأس حلوُ الثمائل
حنانيك يا عبد الرحيم شكاية
تهزُّ بعطفِ الألمعيّ الحلاحل
لك لله من كافٍ مرجيك كافلٍ
وعذب حياً هامٍ على الوفد هامل
أاظما وأنتَ البحرُ والعام مخصبٌ
وأخشى وأنتَ السيفُ حتفُ الغوائل
وأحرم من جدواك حتى شفاعةً
تعود بطلٍّ لا تصوبُ بوابل
وقد أخذت مني السنون وحاجتي
مردَّدةٌ ما بين ماضٍ وقابل
وذو الحزم من يمسي كثير اصطناعهِ
نتيجةَ أيام الحياة القلائل
تثَّبت ولا تسمع مقالة كاشحٍ
فأني خليق بالعلى والفواضل
وحمر اللُّهى والبيض مرهفة الظُّبى
وسمر القنا والمقربات الصواهل


Parcelas arrecadou,
mas vai não vai, hesitante,
até o presente instante
ainda está — dou não dou!


Lächelnd jedem Schmerz und jedem Spott
Folg' ich dir seitdem auf deinen Pfaden,
Und du wardst zum Wort, mit dem mich Gott
Zu dem Fest der Seligen geladen.


Je ne viens point jeter un regret inutile
Dans l'écho de ces bois témoins de mon bonheur.
Fière est cette forêt dans sa beauté tranquille,


Eitelkeiten dieser Welt sind der falschen Müntze gleich,
Gelten endlich auch nicht hier, weniger im Himmelreich.


Sonst als einem Freunde bin ich ihm entgegen
Mit einem vollen Becher in der Hand gekommen.


春风吹送笑谈香
玉漏银灯破夜凉
归去东华听宫漏
杏花落尽六更长


隔云穿窦引涓涓
喷玉跳珠亦可怜
心垢本无何用涤
戏将萧洒度流年


月痕寸寸上银钩
心似炉灰热未收
拟负望夫山上土
尽填苦海莫添流


Du reicher Gott in Gnaden,
Schau' her vom blauen Zelt;
Du selbst hast uns geladen
In dieses Waffenfeld.
Laß uns vor dir bestehen,
Und gib uns heute Sieg;
Die Christenbanner wehen,
Dein ist, o Herr! der Krieg.


Než vítěznou lupu výpravou
se dal tou moře dálavou,


Diole el mejor lugar Marte en su Cielo;
La Mosa, el Rhin, el Tajo y el Danubio
Murmuran con dolor su desconsuelo.


Возвестил народу
Уж с горы Афонской
Бэда-проповедник,
Что, быть может, к году
У мадам Полонской
Явится наследни


一击秦车水逆流
当年锐志复韩雠
偶因天地风云合
扶立炎刘四百秋


a druhá zase jako lovec chtivý,
jenž dlouhou pušku na ramenou nesa,
se nahýbá a do dýmky si křesá,
by nezhasil mu jiskru vítr živý.


Das Gelt ist nur ein Last;
Je mehr du hast/
Je minder du
Wirst haben Ruh';
Viel Reichthumm Tag/ und Nacht
Nur Sorgen macht;
Wird ohne Müh
Besessen nie;
Macht den/ der sie besessen/ 22
Gott vergessen:
Sein gantzes Thun nur ist
Zu füllen seine Kist.


La Reina Oronthea fece raccorre
el suo consiglio, e disse a noi conviene
sempre il miglior che ritroviamo, porre
a guardar nostri porti e nostre arene
e per saper chi ben lasciar, chi torre
prova è sempre da far, quando gli aviene
per non patir con nostro danno a torto
che regni il vile, e chi ha valor sia morto


¡Todo aquí es grande! Soledad, tristeza,
horizonte, recuerdos, poesía;
el templo que a los siglos desafía,
la salvaje y feraz naturaleza


Prêts à bondir sur le tremplin
Où vous pousse votre folie,
Affirmant que le vin est plein
De lie et de mélancolie,


قال قلبي إِذ قلت يا قلبُ أَبْشِرْ
قد سَلا الخلقُ كلُّهمُ عن حَبيبي
لم يكن عن مَلاَلِهم ذاك لكن
عن مَلالٍ منه لِسُكْنى القلوبِ


Hümmögőn áhítgat a nép
s házacskák gondolkodnak, ím
zsuppjának zsíros süvegét
lehúzza ablakára mind.


y hechizo del castillo ser solía,
y alguna vez logró de su señora
premio que al servidor no se debía


10. Jch darff nicht mehr ſo thun/ ich habe ſo gethan/
Nimm alles was geſchehn im beſten auf und an/
Und goͤnne mir zuletzt ein freundlich angeſicht/
Doch meine bangigkeit ſiehſt du die helffte nicht.


„I co hledíš ty tam na zem nízkou?“
Řeknou hvězdáři a přátelé:
„Hvězdu novou odkryl sem a blízkou!“


Do okna-li hlídá sousedovi bída,
dárkem svým ji zažeň hned
také laskavý Tvůj ret;
jemu dávej pro těchu
dobrou radu, útěchu;
u něho též časem prodli,
a se za něj Bohu modli;
dar Tvůj, radu, prosbu Tvou,
doplní Bůh mocí Svou.


¿Quién soy realmente no me lo pregunto!
Realmente todo está en que busco y quiero obtener sin dar

o compartir,
y en ello ofendo las circunstancias al no recrearlas para bien común,
por delirios de poder, miedos internos y hurtos sociales.
Me apena mi debilidad por ciertas acciones que cometo.
Odio la pequeñez con que me veo a mí mismo y peor

por cuanto a diario sigo pecando
                    por débil.
Y sigo pecando... ¿por qué?
Realmente todo está en que busco y quiero obtener sin dar

o compartir,
y en ello ofendo las circunstancias al no recrearlas para bien común,
por delirios de poder, miedos internos y hurtos sociales.
Me apena mi debilidad por ciertas acciones que cometo.
Odio la pequeñez con que me veo a mí mismo y peor

por cuanto a diario sigo pecando
                    por débil.
Y sigo pecando... ¿por qué?


In Habsburgs Kaiserhallen Versammelte,
Gott grüß' Euch, deutsche Männer! Geheftet starrt
Des Vaterlandes Aug' auf Euch, ihr
Waltenden Hüter des Seyns und Werdens.


kar eriyivermiş, buz kırılmış;


Hier, Liebwerteste, seht ihr einen kleinen
Dilettantenverein, ungleich an Kräften,
Und teilweise versehn mit Tonwerkzeugen,
Die dem Hörenden bange machen könnten.


Hle, zaskříply teď mříže táhle
a blýskly svitu záplavou,
vnich starci setkali se náhle
shrbeni žití únavou.


As aves sonorizam-te o caminho...
E as vestes frescas, do mais puro linho
E as rosas brancas dão-te um ar nevado...


Geh hin! du Jahr voll Tränen!
Geh, werfe dich zu ihren Füßen hin!
Und wasche sie mit Tränen
Sag ihr, daß ich ihr armer Bruder bin!


Santo Domingo: ataúd de la OEA;
aquí está ya la autopsia de la sucia...
la higiénica asquerosa,
celestina sin pueblo que vende nuestros pueblos.
Mi pequeño país
solo
solitario,
ha tenido el honor
de enterrar enterito ese cadáver.
(Y que apunte el notario:
lo enterró sin ayuda).
Sin embargo,
todavía
la difunta se mueve...
Los huesos dé la
O
de la
E
y de la
A
recorren los palacios sinvergüenzas,
se disfrazan de libertad,
hacen discursos con palabras arrodilladas,
mientras tanto,
legalizadas ametralladoras,
balas sin pasaporte que ponen gringo el aire,
balas con leyes de sonido rubio,
balas extrañas,
signen,
siguen,
violando mi pequeña geografía.
Sin embargo,
los huesos de la
O,
la
E,
la
A,
tranquilos y orgullosos,
llegaron a un acuerdo...
¿A cuál?
A que no ha pasado nada...
Pero los muertos de mi pequeño país
hicieron un esfuerzo,
se levantaron
y están con ellos discutiendo.


So dacht' ich! Und so denk' ich noch,
Und gehe meinen Pfad!
Bin, denk' ich einsam, bin ich doch
Ein ehrlicher Soldat!


Ihr trotzt dem Blitz? Wird euch nicht Regen schrecken,
Wie auf das Haupt des frommsten Weisen floß?
Den Regen scheut und unsre Criticos:
Ihr Dintenfaß - dem weicht Xanthippens Becken.


Lebbenve kelnek a reves fogasról
a gazda-vesztett, elhagyott ruhák.
A hős nehéz bibor-palástja mozdul,
árnyak nyüzsögnek a sötét sarokbul,
s a zongorán egy bús akkord fut át.


La canción del adormido cielo
dejó dulces pesares;
yo quisiera dar vida a esa canción
que tiene tanto de ti.
Ha caído la tarde sobre el musgo
del cerco inglés,
con aire de otro tiempo musical.
El murmullo de la última fiesta
ha dejado colores tristes y suaves
cual de primaveras oscuras
y listones perlinos.
Y las dolidas notas
han traído la melancolía
de las sombras galantes
al dar sus adioses sobre la playa.
La celestía de tus ojos dulces
tiene un pesar de canto,
que el alma nunca olvidará.
El ángel de los sueños te ha besado
para dejarte amor sentido y musical
y cuyos sones de tristeza
llegan al alma mía,
como celestes miradas
en esta niebla de profunda soledad.
¡Es la canción simbólica
como un jazmín de sueño,
que tuviera tus ojos y tu corazón!
¡Yo quisiera dar vida a esta canción!


Doch ich sehe niemand gehn,
Sehe niemand rennen!
Suppe kocht und siedet ein,
Braten will verbrennen.
Ach, wir haben's, fürcht ich nun,
Zu genau genommen!
Hänschen, sag, was meinst du wohl?
Es wird niemand kommen.


Coração, et
Um dia que me afagava,
Zombava, eu bem percebi,
Era por gostar de ver-te
Tape tape, tipe ti:


Morrer — esta palavra toda horror —
Repito-a e re-repito-a para ver
Se aumenta em mim 'té à compreensão
O pensamento e sentimento vagos
Que produz, e dos quais a intensidade
Em contraste com esse vago imenso
Faz dum horror um horror supremo;
Repito sim —  Morrer —  e não obtenho
Uma qualquer nitidificação
Do desolado caos do meu se
Agonia suprema! Suma dor
Não poder eu — sem morte, sem ()
Tornar-me em um estranho inanimado
D'inconcebida essência que encontrasse
O impensável desejo da minha alm
Tudo é mistério e o mistério é tudo
E a mais próxima forma, essa mais nossa
A sua forma mais ()
É a mort
Uns têm — e é sofrer — o duvidar:
Há Deus ou não há Deus? Há alma ou não?


u lože stanula tak, jako byla živá,
s tichoučkým úsměvem, jímž srdce pookřívá,


Aanten int Water,
Wat vœrn Gesnater!
Aanten int Stroh –
Wat vœrn Halloh!


三年洗情字
一夕为君新
欲忍临岐泪
人间无此人


Zu Schönbrunn in laub'gen Hallen
Geht des Korseneilands Sohn;
Lauscht sein Ohr den Nachtigallen,
Dröhnt es doch von Schlachtenton;
In das Knopfloch eine Rose
Pflückt die schicksalschwere Hand,
Leise schwebt sein Fuß im Moose,
Wenn er stampft, erbebt das Land.


Erröthe nur nicht erst, du wohlgezognes Kind,
Wenn jezo Mund und Kiel aus Liebe kühner sind
Und, da dein Wesen mir bereits das Herz genommen,
Mit Ernst und Redligkeit nach deinem Herzen kommen.
Es ist kein blinder Schluß noch leichter Eigensinn;
Der Himmel führt mich selbst zu deiner Tugend hin
Und bringt uns auf der Welt kaum einmahl recht zusammen,
So fühl ich alsobald die rein- und edlen Flammen
Der Liebe gegen dich, die ohne Falschheit brennt
Und jedem auf der Welt das gröste Glücke gönnt,
Wenn mich nur Gott und Zeit bald so geneigt bedencken
Und meiner treuen Brust dein Herz zum Lohne schencken,
Zum Lohne vor den Fleiß und vor so manche Nacht,
Die mein Studiren oft mit Wachen zugebracht,
Um dermahleins an Kunst und Wißenschaft zu grünen
Und als ein nüzlich Glied der Republic zu dienen.
Der, so im Himmel wohnt und ins Verborgne sieht,
Mag selber Zeuge seyn, wie starck mein Eifer glüht,
Ein gleichgesinntes Herz und treues Weib zu finden,
Bey der sich Tugend, Wiz und Zärtligkeit verbinden.
So weit nun mein Verstand Gemüther prüfen kan,
So freudig seh ich dich vor meines gleichen an
Und finde, wie mich dünckt, an deinen edlen Gaben
Was mehr als insgemein des Landes Töchter haben,
Und darum hoft mein Geist, wofern er dich erhält,
In recht vergnügter Eh den Himmel auf der Welt.
Die Eintracht soll bey uns in Bett und Tische lachen
Und unsern Lebenslauf voll güldner Stunden machen.
Ich rühme nichts von mir als unverfälschte Treu
Und stelle dir hiermit die Wahl in Demuth frey:
Getraustu dich, mit mir vergnügt und wohl zu leben,
So säume länger nicht, dein Herz an Tag zu geben.
Dein Vater, deßen Geist und Klugheit und Verstand
Ich nur die kurze Zeit zur Gnüge schon erkand,
Wird schon so gütig seyn und unter Wuntsch und Seegen
Sein Jawort nebst der Hand auf unser Bündnüß legen,
Das blos vom Himmel kommt. Ich nenne dich schon mein,
Und du kanst gegentheils gewis versichert seyn,
Daß, ob ich mich gleich nicht mit Blute hoch verschwöre,
Ich dennoch mit Vernunft mich blos vor dein erkläre.
Die Allmacht seegne dich in deines Vaters Haus
Und führe dich zu mir mit Wuntsch und Heil heraus
Und cröne den Beruf, worin er mich gesezet,
Mit allem, was ein Mensch vor gut und glücklich schäzet.
Du aber, werthes Kind, sey immer unbetrübt
Und glaube, daß der Herr, der fromme Seelen liebt,
Uns als ein treues Paar auch hier noch auf der Erde
Den Neidern zum Verdruß mit Wollust träncken werde.
Was wiltu doch wohl mehr in dieser eitlen Welt,
Wo Creuz und Unbestand das Bürgerrecht behält,
Was wiltu, sag ich, mehr in dieser Welt erwerben,
Als blos mit mir vergnügt zu leben und zu sterben?


Zwischen uns sind Wände Trennung.
Spinnetze Sonderbares.
Doch oft fliege ich schmal in meiner sinkenden
Händeringenden Stube, ein blutender Piepmatz.
Wärst du da.
Ich bin so ermordet.
Frida.


Bienlein weidet seine Wangen,
Euch da hänget freundlich an;
Sauget, hauchet, bleibet hangen,
Flieget ihn in Haufen an.
Von den Augen Jesu fallen
Helle Tränen silberweiß,
Von der Stirne rot Korallen
Sind euch beid' gegeben Preis.


Dans Goya, le graveur aux caprices hardis,
On voit se détacher sur un fond de taudis
Près d'une atroce vieille à l'œil d'oiseau de proie,
Une fraîche beauté, tirant son bas de soie,
Avec ces mots écrits : «Toilette de sabbat.»
Pour plus d'un pauvre enfant dont la pudeur combat,
Par une mère au mois, sorcière en tartan rouge,
Cette toilette-là se fait au fond d'un bouge.
A l'Opéra, chaque ange est flanqué d'un démon
Qui lui souffle à l'oreille un ignoble sermon,
Et les gnômes hideux, grâce aux diables femelles,
Trouvent, s'ils ont de l'or, les sylphides sans ailes !


Gedacht, gesagt und auch geschehn:
Des Fürsten Wort ist eingetroffen,
Wer kunte, der dich nur gesehn,
Von dir, o Held! was anders hoffen?
Dein Stahl drang auf die Feinde loß;
Dein Muth und Eifer war so groß,
Daß er Gefahr und Tod nicht scheute.
Dein edles Blut, das dann und wann
Aus deinen Wunden häufig rann,
Gefiel dir mehr als Gold und Beute.


Una vez más, amor, la red del día extingue
trabajos, ruedas, fuegos, estertores, adioses,
y a la noche entregamos el trigo vacilante
que el mediodía obtuvo de la luz y la tierra.
Sólo la luna en medio de su página pura
sostiene las columnas del estuario del cielo,
la habitación adopta la lentitud del oro
y van y van tus manos preparando la noche.
Oh amor, oh noche, oh cúpula cerrada por un río
de impenetrables aguas en la sombra del cielo
que destaca y sumerge sus uvas tempestuosas,
hasta que sólo somos un solo espacio oscuro,
una copa en que cae la ceniza celeste,
una gota en el pulso de un lento y largo río.


Jetzt ist es hier so schön, so schön,
Als wär' es immer Mai!
Jetzt sind in Thälern und auf Höhn
Die Menschen froh und frei!
Eichen, Rosen, Veilchen,
Warte nur ein Weilchen.


Sie schwebet schon nach! Bardenliedertanz
Hascht Pfeile, wie der Jünglinge Bogen sie entfliehn!
Wie rauschet ihr Gefieder! Ereile sie vor mir!
Nossa schwebet schon nach!


Im Krug an scheußlichen Tapeten
Blühn kühlere Violenfarben.
Im Hader dunkle Stimmen starben,
Narziß im Endakkord von Flöten.


كم نعمة تقوية أفضت بها
سور الثنا للحمد والإخلاص
كلُّ الظنون بغيره خرجية
والظنّ في نعماه خاص الخاص


Wir sind, wer weiß es von wem, auf die Welt,
Wer weiß es woher, wozu gestellt;
Es ist ein Gewirre.
Der eine geht seinen Weg gradaus,
Der andre findet nie nach Haus,
Jeder geht einmal irre.


 há quem faça obras
eu apenas
solto as minhas cobras


Ještě dnes kéž ruce
kol mé šíje skleneš,
však Ty dosti záhy
zapomeneš!


«Si tres veces de Dalila burlado
sus engaños no vi, juez, advierte
que ya de ellos estaba despojado».


a hrdý buď,
žes vytrval,
žes neposkvrnil ústa ani hruď
falešnou řečí.


»Ob es jetzt noch Geister gibt?«
Je nachdem dus nun erkennst:
Wenn du Geist und Seele trennst,
Bleibt nur Leib und ein Gespenst.


Der Hencker und die Gicht verschaffen gleiche Pein;
Nur er macht kleine lang, sie lange Leute klein.


Manch Mal gerungen die Hand,
Ganz heimlich wie ein Dieb;
Rot war ihrer Augen Rand,
Todblaß ihr Antlitz lieb.


So must' es, Liebster Jesu, sein,
Solt' uns der Himmel werden:
Dein Leiden, Herr, vermocht' allein
Den Kindern dieser Erden
Vergebung aller Sünd' und Schuld,
Auch deines Vatters Gnad' und Huld
Durch ein so bitters sterben
Gantz völliglich erwerben.


Rád vidím leposť tvou v svém mužném snění,
na čar tvé krásy zírám v zanícení –
leč v citech že jsi měnivá, já dobře vím,
mne nespije tvůj úsměv ledabylý,
z pod svého vějíře jejž vyšleš chvílí,
na potlesk dlaní tvých se ve prach neskloním.


驿程迢遰到齐河
农务森森生意多
圣主每忧民力困
官输犹自急征科


Lelkendezők hangos hadja szaladt
Utánam a nevető Nap alatt,
Jó voltam nekik: dicses és bátor.


Oben steht der reine Himmelsbogen,
Den die trübe Mischung sonst verletzt;
Unten dann die ird'schen Meereswogen,
Auch der Feste wird ihr Ziel gesetzt.


Was ist's, das uns Olympiens hehren Wald
Zum Zaubergarten macht, zum Tempel schöner Freuden,
Zu dem man eilt um zögernd draus zu scheiden?
Sie selbst! – O! würde Sie zu Ihrem Aufenthalt
Der rauhsten Alpe Gipfel wählen,
Der rauhsten Alpe würde bald
Kein Reiz der schönsten Berge fehlen.
Ja, zöge Sie bis an den Anadir,
Wohin Sie gehen mag, die Musen folgen Ihr,
Ihr einen Pindus zu bereiten.
Sie, von Olympien stets geliebt, gepflegt, geschützt,
Belohnen Sie durch ihre Gaben itzt.
Sie schweben Ihr in Ihren Einsamkeiten,
Wenn Sie im Morgentau die Pfade der Natur
Besuchet, ungesehn zur Seiten,
Und leiten Sie auf ihre schönste Spur.
Und wenn Sie, in begeistertem Entzücken,
An einen Stamm gelehnt, mit liebender Begier
Was Sie erblickt und fühlt Sich sehnet auszudrücken,
So reichen sie den Bleistift Ihr.
Sie sind's, die am harmonischen Klavier
Der leichten Finger Flug beleben;
Und wer als sie vermöchte Ihr
Die Melodien einzugeben,
Von denen das Gefühl der lautre Urquell ist,
Die tief im Herzen widerklingen,
Die man beim ersten Mal erhascht und nie vergißt,
Und niemals müde wird zu hören und zu singen?


Sacas del mar del mundo mi ignorancia,
el pie en la cruz, ribera de mi olvido,
para que el cebo de tu sangre sienta.


Lo que conoces
es tan poco
lo que conoces
de mí
lo que conoces
son mis nubes
son mis silencios
son mis gestos
lo que conoces
es la tristeza
de mi casa vista de afuera
son los postigos de mi tristeza
el llamador de mi tristeza.
Pero no sabes
nada
a lo sumo
piensas a veces
que es tan poco
lo que conozco
de ti
lo que conozco
o sea tus nubes
o tus silencios
o tus gestos
lo que conozco
es la tristeza
de tu casa vista de afuera
son los postigos de tu tristeza
el llamador de tu tristeza.
Pero no llamas.
Pero no llamo.


un qualche raro balocco, gli scrigni fatti di valve,
gli oggetti col mònito salve, ricordo, le noci di cocco,


Durch hundert kleine Wassertruhen,
Die wie verkühlter Spülicht stehn,
Zu stelzen mit den Gummischuhen,
Bei Gott, heißt das Spazierengehn?
Natur, wer auf dem Haberrohr
In Jamben, Stanzen, süßen Phrasen
So manches Loblied dir geblasen,
Dem stell dich auch manierlich vor!


拂袖行歌入帝都
灞陵亭上醉相呼
过从赖有任安在
使酒何劳挈灌夫


Créez le rythme et dissipez le nombre
De tous ces ans dont mon âme s'encombre,
Faites un peu du temps que j'ai vécu,
Jusques à toi, ni passions, ni gloire
N'ont fait de moi ni vainqueur ni vaincu
Car j'attendais une plus belle histoire.


An na pole patří rozorané,
Neznámá mu tíseň kalí hled,
Tichá slza z oka jeho kane.


– Wie war die Zeit doch blühender,
Die Zeit der Helme und Koller!
Da waren die Weiber noch glühender,
Die Männer frischer und toller.


Prohlížímli hubu tvou,
Nacházým ji bezzubou.
Jak se tedy může státi,
Že máš zvyk nás na zub bráti?


Jaký to zástup v místa staroslavná
dnes žalmy své a modlitby sem vnes?
Proč vztýčila zde ruka neunavná
ten kalich zas, co dávno byl tu kles?
Ó Horo, Horo, česká perlo dávná,
zda víš, kdo v brány Tvé se vrací dnes?
Toť syni těch, co zmírali pro víru;
toť děti husitských tvých bohatýrů!


Přišel kněz a Alburkerke
netrpěliv naléhal už:
„Skončte zpověď, Garci Laso!
Střelci, rychle, zabte zrádce.“
Stáli střelci jako sloupy,
jeden z nich však řekl králi:
„Z úst jen vašich, pane mocný,
slyšet chceme ortel smrti.“
„Zabte jej,“ řek’ král don Pedro.


Como um vento na floresta,
Minha emoção não tem fi
Nada sou, nada me rest
Não sei quem sou para mi
E como entre os arvoredos
Há grandes sons de folhagem,
Também agito segredos
No fundo da minha image
E o grande ruído do vento
Que as folhas cobrem de som
Despe-me do pensamento:
Sou ninguém, temo ser bo


مرة من يموت فيها شجاعا
ومرارا يموت فيها الجبان


Úcta osob cele jiná zdejší
Jest než na zemi tam minulé,
Neb tu neslyšeti titule:
Veličestvo, Waszmość, Najasnější,


Již první hvězda, anděl nadoblačných světů,
na nebi kmitla se nad vískou rovným směrem,
a vůni vdechnula těch šeříkových květů,
jež vždy tak ráda měla, když šla podvečerem.


O Liebste Schar, denckt nach deß Geistes Gaben,
Daß wir sie nur von Gott empfangen haben.
Ihr wisset wol, daß ihr für dieser Zeit
Ein Götzen-Volck und blind gewesen seyd;
Drumb sollet ihr ja Jesum nicht verfluchen,
Der durch den Geist euch will zum Glauben suchen.


Wenn deine Göttermacht, o Liebe,
Aus der Verbannung Nebelthal
Zur Sternenwelt uns nicht erhübe,
Wer trüge dann des Lebens Qual?


Das auch betrübte Graß beklagt dich bey den Brunnen,
Für das reiche Korn
Wächset Tresp' und Dorn;
Es trauert selbst das Rad der grossen Sonnen
Und hüllet umb sich her der Wolcken schwartzes Kleyd;
Tranck und Essen
Wird vergessen
Von aller Herd' und Vieh' ohn Unterscheyd.


Ma perché il cor vacilla, et perché teme,
Non debbo una fiata uscir d'affanno,
Et vendicarmi innanzi l'ore estreme?


Hadd ne lássak tapsoló kézt,
Hadd ne halljak nyegle művészt,
Hazug költőt, szónokot!
Őrizzen meg ez a távol
Honfidühtől, párttusától,
S ne olvassak hirlapot!


Zasnoubena králi stínů
ticha po jeho dlíš boku,
piješ z rtů mu zapomnění;
snad Jsi šťastná, klid je štěstí, –
leč kdo ptá se po té smutné
Amneris?


»Ich bin rot und hab's erwogen
Und behaupt es unverweilt!
Könnt ich, würd ich jeden köpfen,
Der nicht meine Meinung teilt!«


Spí žár a radost v obzorech.
Ten sen zrát nech,
jímž vůně mojich květin k tobě vála,
když duše má se o tvůj život bála
a šíleli jsme v úzkostech.


بمدح آل النبي ماذا يفوه فمي
أو كيف يجري بما اختصّوا به قلمي
فالله أثنى عليهم في الكتاب وجب
رائيل قد كان خدّاماً لجدّهمِ
طوبى لهم سادة سادوا الورى فلذا
نور النبوّة بادٍ في وجوههم
فالله أرجو بهم نيل المرام ومن
لا ينتمي لعلاهم فهو في ظلم
فهم شموسٌ بأفق الكون طالعةٌ
من لا يرى ذاك عن سبل الرشاد عمي


Hm, to je divné. Inu, sousede,


辣皱人眉性最良
药中功效不寻常
吾侪自是生无智
夫子何曾食彻姜


Und Wirth und Gäste, Tisch' und Bänke,
Und Flaschen, Gläser, Scherz' und Schwänke,
Wie lag's beisammen da so traulich,
Und wie gemüthlich und erbaulich!


»Wie ist's möglich, daß Ihr
Für so nah verwandte Dinge,
Wie die Prügel sind und Keile,
Zwei der Götter habt statt Eines?«


Ich bin kein Freund von Sterbensehen;
Wenn deine Liebe soll vergehen,
So sterbe sie allein; ich will
Mit meiner sein allein und still.


Allmächtig ist die Treue,
Und jedes göttlich Neue
Tritt langsam in die Zeit;
So duldend mußt' entfalten
Und himmlisch sich gestalten
Die erste Christenheit;
Aus einem Meer von Tränen
Stieg auf das Licht des Schönen.


八寸黄杨惠不轻
虎头光照簟文清
空心想此缘成梦
拔剑灯前一夜行


Zeiten fodern wieder, was die Zeiten gaben;
Drum ists nur gelehnet, was wir Menschen haben.


A espada do membrudo Ferrabraz
Decerto não metia mais horror:
Esse membro é capaz até de pôr
A amotinada Europa toda em paz


A jak motýl měňavý
nad zbujené setí,
černých sosen nad hlavy
vzdech můj k tobě vzletí;
co mu bouře, co mu mrak
honící se světem?
Nebem mu tvůj hvězdný zrak,
ret tvůj čarným květem.


Nechť ti sráží dech ta vřelost’ páry kolem,
vařící nechť mok až k výši stropu stříká,
jen když neoctne se na tvém těle holém.
Smrť by byla hrozná, bídě – člověk zvyká.


云梦擒王终猎狗
芒砀龙子讵蟠泥
前知妇女磨英气
亦率萧公早过溪


皇华使者岭南回
阅遍天涯几树梅
诗卷满床香不断
为君临得一枝来


لقد كان سعد خير قوم مجاهد
ولكن سعدا قد مضى غير عائد
وكان لجيش الحق في مصر قائدا
فخر وظل الجيش من غير قائد
وكان نصير الحق مذ كان يافعا
برغم الرزايا والرقيب المراصد
ولم يعن سعدا ما عدا مصر مقصد
ومقصد سعد من أجل المقاصد
وأكبر ما في نفس سعد أمانة
إلى النيل منها لم يصل كيد كائد
أصاب من المقدار مصر بطعنة
فأنهرها نجلاء أطول ساعد
وقد كان سعد هلكه هلك أمة
وما كان سعد هلكه هلك واحد
لقد مات سعد خالدا منه ذكره
وما خير ذكر لا يكون بخالد
لقد أغمدت مصر الأسيفة سيفها
وقد أسلمته للثرى والجلامد
لقد مات سعد بل لقد مات موثل
وآمال شعب ناهض ذى مقاصد
وقد فقدت كل العروبة سعدها
وما مصر إلا بعض تلك الفواقد
ولم يبق من سعد لها وحياته
سوى كلم فوق الطروس خوالد
ولم يبق من سعد لها غير ذكره
يلوح كطيف الكوكب المتباعد
ولم يبق من سعد على طول وقدم
سوى جسد بعد الحرارة بارد
وما تلكم الآمال إلا خرافة
وتلك الرجايا غير أحلام هاجد
فديتك من ذي كثرة قبل موته
ومن جسد بعد المنية هامد
على الأرض شاد القوم قبرك ساميا
ولو قدروا شادوه فوق الفراقد
وقد اتخذوا من جوفه لك مرقدا
وليس يبالي ميت بالمراقد
وهل حافل بالقبر من كان سيدا
له ألف قبر من قلوب الأماجد
لرزءك لا شمس النهار جميلة
ولا الليل بسام النجوم لشاهد
وما دون مصر في العراق لك الأسى
وإن دموع الشعر بعض الشواهد
ستبكي على سعد عيون جوارحي
وتبكى على سعد عيون قصائدي
وعصماء منها كل بيت كدمعة
على الراحل المبكى من كل واحد
وإني لأرجو أن تكون كزهرة
على قبره أو درة في القلائد
وقد كان فخما موكب النعش كله
له مشهد ما مثله في المشاهد
وداعا لذاك النعش يوم مشوا به
إلى القبر في جمع من الناس حاشد
وما كنت في سيل الجماهير مبصرا
سوى مطرق أو زائغ الطرف واجد
ولا سامعا إلا شهيقا لمجهش
وإلا زفيرا من حشاشة كامد
ومن ناشج يبكي وآخر جازع
وآخر مغتاظ على الدهر حارد
فلا صبر ما لم ينقض الدهر حكمه
وما لم يكن سعد إليهم بعائد
وللحزن دمع في الماصب كلاهما
إذا كبرت ويلاته غير نافذ
وليست عيون الأقربين إذا طمى
مصاب بأولى من عيون الأباعد
ألا أرني من قد يسد مسده
ودع جرح مصر شاغلا للضوامد
لسعد عظيم في الحياة وبعدها
وفوق الكراسي ثم تحت الجلامد
لقد لف ذاك النعش في يوم سيره
براية مصر وهي أثكل فاقد
وقد حملوه والجماهير خلفه
على مدفع ضخم مكان السواعد
وما كان سعد واحد بين أمة
ولكن سعد أمة بين واحد
لقد بات ذاك الوجه في ذمة الثرى
فعل الثرى إذ ضمه غير هارد
وعلى الثرى يا سعد ان عدل الثرى
يصلون قليلا بعد تلك المحامد
وما هي إلا رقدة الموت إنها
تطول فما منها انتباه لراقد
وسيق الذي قد كان عن مصر ذائداً
إلى حضرة عن نفسه غير ذائد
وقد كان قبلا صاعدا غير نازل
فأمسى بقبر نازلا غير صاعد
فيا قبر سعد إنما أنت حفرة
قد احتضنت عن مصر خير مجاهد
ويا قبر سعد فيك آمال أمة
فحافظ عليها ثم حافظ وهاود
وما نمت عن مصر إذا الناس هوموا
يرين الكرى من عينهم بالمعاقد
ولدت لها استقلالها فهو باسم
إليك ابتسام الطفل في وجه والد
ويا سعد لم تفتأ لمصر مناضلا
وما فتى المقدار غير مساعد
إلى أن رغمت الدهر أن يبدى الرضى
ببعض الذي طلبته من مقاصد
وكان رضاء فيك أنك قابض
عليها جميعا واحدا بعد واحد
هل الدهر يولى مصر سابق عطفه
فيوجد سعدا آخر للشدائد
أحبته في مصر الطوائف كلها
وذاك لأن الحب فوق العقائد
فصلت عليه أمة في كنائس
وصلت عليه أمة في المساجد
وقد كان سهلا للذين تساهلوا
وجلمود صخر في وجوه الجلامد
يناضل إن كان الزمان مساعدا
ويربض اما كان غير مساعد
حكيم يرى للقول وقتا وموقعا
ليأتي ما قد قاله بالفوائد
يصوره المثال للناس كاملا
إن استطاع في التمثال جمع المحامد
وقد كان سعد ملء مصر وغيرها
وملء فم الأقوام ملء الجرائد
ويفعل فعل المغنطيس حديثه
فيجذب أشتات القلوب الشوارد
ولم تلد الأيام في مصر كلها
سجاعا كسعد في اقتحام الشدائد
ولا مثله في مصر ذا عبقرية
على ما يراه قومه غير جامد
وليس ببدع في الحياة شذوذه
فقاعدة الأفذاذ خرق القواعد
حست السدى في غاية الفكر موغلا
فشاهدت في مسراي ما لم أشاهد
وجدت بها وجه الحقيقة باردا
وقد كان ظني أنه غير بارد
جهاد على الأرض الحياة جميعها
فلست تلاقى فوقها من محايد
وليس لإنسان من الموت مصدر
وإن كان هذا الحوض جم الموارد
وما الناس إلا كالنبات بأرضهم
وما الموت ان سبهت إلا كحاصد
وأضرحة فيها الرغام وسائد
فما حفلت نوامها بالوسائد
وما ضرها ألا تكون فسيحة
لمن سكنوا فيها سكون الجوامد
ورب جحود باللسان وقلبه
إذا هو ناجي قلبة غير جاحد
وكائن ترى من شاهد مثل غائب
ومنغائب في طنه مثل شاهد
وكل امرئ يعنوا إذا ما قرعته
إلى الحجج البيضاء غير المعاند
ستأتي وإن لم أرض بالموت نوبتي
فأنجوا به من شر أهل المكايد
ومن شر نفاث ومن شر غاسق
ومن شر خراص ومن شر حاسد
وإني سأودي مثل غيري فتنتهي
على الأرض أو طاري وكل مقاصدي
ولست براج بعد موتي إذا أتى
حياتي في المريخ أو في عطارد


少日曾题菊枕诗
蠹编残稿锁蛛丝
人间万事消磨尽
只有清香似旧时


Nun sprechen die Bäume in grünem Gedränge,
Und rauschen Gesänge zur hohen Sonne,
In allen Seelen badet die Sonne,
Alle Wasser stehen in Flammen,
Frühling bringt Wasser und Feuer
Liebend zusammen.


Gutter Wein giebt dieses frey
Daß man länger schwäzt dabey.


Mir wird das Herz so stille
In dieser milden Nacht,
Es bricht der eigne Wille,
Die alte Lieb' erwacht.


Snad možno vyklouznout – snad prázdna dílna!
mi čelem problesklo – i bystřím sluch.
Však uprchla mi naděje ta mylná:
kolkolem podivný se hlásí ruch,
zmatený hovor, nožů, číší znění, –
mráz nové hrůzy po zádech mi jde;
snad ani dílna cukrářská to není,
snad potloukám se s dortem, bůh ví kde!


Zierde wärst du der Gärten; doch wo du erscheinest, da sagst du
Ceres streute mich selbst aus mit der goldenen Saat.


Suave, todo o passado – o que foi aqui de Lisboa – me surg
O terceiro andar das tias, o sossego de outrora,
Sossego de várias espécies,
A infância sem o futuro pensado,
O ruído aparentemente contínuo da máquina de costura delas,
E tudo bom e a horas,
De um bem e de um a-horas próprio, hoje mort
Meu Deus, que fiz eu da vida?


Svítá! Bledne, bledne měsíc.
Vítr šoumá, trávník zvlh’,
od řeky vždy dál se věsíc
táhne řada ranních mlh.


Felette tiszta égnek
Borúl el kárpita,
Áldásként öntve fényét
A völgy virágira.


Se in questi lochi opachi fonti sorgono
limpidi, e io sia necessitato a bevere,
l'intorbido, e ove io sto gli altri s'accorgono.


Boží je to dráha
z milionů hvězd,
do nebeské slávy
cesta prý to jest.
Po ní Bůh, jen letem,
po své pouti světem
domů slavil vjezd.


取赀东海上
梦母为盛妆
今日在路上
明日在母旁


滕六寒无恙
山河信手封
老翁无住著
随意系江风


明月西湖上
清光儗旧时
东风露消息
香雪满南枝


昨夜圆非今夜圆
却疑圆处减婵娟
一年十二度圆缺
能得几多时少年


Geht der Fluß murmelnd durch die Klüfte,
Sucht die Ferne nach eigner Melodie,
Unermüdet sprechend spat und früh:
Wehn vom Berge schon Septemberlüfte.


Die Zeit ist hin, da manchmal noch zum Dank
An eines klugen Helden Seiten
Die Muse Nektar trank,
Durch die er ewig lebt und glänzt durch alle Zeiten.


Keblem csendes és nyugodt
Százak könnyein,
Ah de egy pár kék szemet
Sírni látnom kín!


¿Quién puede soportar cuatro velas
velando a una rosa?
¿Quién puede soportar una mano
arrastrada por el río
cuando iba a alcanzar a otra mano?
¿Quién puede soportar un temblor
en el rostro consagrado de un muerto?
¿Quién puede soportar un tumulto
en el pozo de una noche sin dios?
¿Quién puede soportar que algo termine
mientras todo lo demás continúa?
¿Quién puede soportar el contrapunto
de esta música negra
y estos silencios blancos?
Quien pueda soportar
que pase al frente.
¿Pero al frente de qué?


Da schwebt' ein Traum zum horchenden Ohr;
Und fernher kam's wie Saitengetön,
Tönete näher und näher;
Und die Stimme Dorindens war's.


Tant'alta gloria in sé reserva e regge
questo immortale, invitto e divin titolo,
che comprender nol può l'umana gregge.


Et più pavento allor, ch'io mi ricordo
Che, stando dentro al legno ben non veggio
Come fortuna intorno mi minaccia.


Do quarto à sala
da sala ao quarto


Ja, meine Herren, das ist sicher
Viel edler und viel säuberlicher,
Als, den ich oben erst beschrieb,
Der Heirats- und Versorgungstrieb!


Et, parmi la foule priée,
Hôte inattendu, sous le banc,
Vole à la pâle mariée
Sa jarretière de ruban.


غَضِبتُ عَلى نَفسٍ عَلَيها غَضِبتُمُ
فَلَيسَ لَها جِسمي بِدارِ مُقامِ
سَلِ البَيتَ إِن أَضحى مِنَ الناسِ خالِياً
أَيَسمَعُ مِنّي إِن دَخَلتُ سَلامي


Fénix en fin de un Fénix procediste
(o Montalbán) y en su favila ardiente
el Genio acrisolaste, o excediste


Verruchtes Dilettantenwesen!
Hat einer wo ein gut Gedicht gelesen,
Zerpflückt er flugs den schönen Strauß,
Tut Unkraut, Stroh und Disteln drunter
Und bindet sich vergnügt und munter
Im Umsehn einen neuen draus.


Tú que el pendón católico y cristífero
has puesto sobre el muro mahomético,
honrando al suelo vandalino y bético
de ingenios y armas fuerte y salutífero.


Pasmado queda el pueblo del engaño
en que tan dulcemente le has traído,
con mi nombre y mi rostro y mi vestido
en mil guerras un año y otro año


Um tiro? Um fim asseado?
Fizeste bem em buscá-l
Eras um caso arrumado:
Melhor a morte guardá-l
Razoável tu pensaste,
Soubeste que ias à viola;
E muito a tempo encostaste
À tua fronte a pistol
Antes que tarde já fosse
Em humilhações e desgraça,
O teu traidor acabou-se
Que nascera de má raç
O futuro adivinhaste,
E ao teu pântano fugiste,
Se o pó, meu filho, ganhaste,
ainda há pior, que previst
Não-alma que as almas suga,
Essa história é bem sabid
Aos outros poupaste a fug
Foi de homem teu fim de vida


Lituju vás,
vy, kteří hledáte,
bádáte, skoumáte,
slidíte, pídíte,
z bible a proroků,
z mudrců výroků,
z domyslů, úmyslů
dokázat hledíce,
člověk-li jednice,
dvojice, trojice,
obraz-li temnice
utkaný z přeludů.
Zdali se ze bludu
vznese duch v pravdy říš
zůstavě ve trudu
zemském svou prázdnou číš,
neboli zahyne,
rozpadne, rozplyne,
celý v nic klesne zpět
člověk, ten malosvět. –
Lituju vás. –
Vímť já a cítím to
v každém tom atómu,
z kterého složena
bytost je má,
nic že tu nezhyne.
Svazek jen pomine,
milion věčností,
na čas jimž spjato jest.
Volné pak částky ty
světem se rozletí
k proměně bez konce
u síle věčné.
Věčné jsou atómy
bez změny v útvarech,
útvary do času
v proměně pověčné,
na věky potrvá
každá má část.


望帝春心托杜鹃
佳人锦瑟怨华年
诗家总爱西昆好
独恨无人作郑笺


Dnes dodali mi večer lístek malý,
jenž po celé mne hledal Italii.
Ó, kdo si ještě na mne vzpomněl v dáli,
jenž v úkrytu již měsíce tu žiji?
Pár slov jen na něm: „Vřelé pozdravy!“
a „Adrienna trochu churaví“ –
leč v jakou propast bolesti a touhy
a beznaděje zas mě vrhají!
Jen ještě jednou, aspoň na mžik pouhý,
ji moci vidět! Někde potají
zřít její líce, jejím dechem navřít,
ten úsměv stihnout, slyšet hlasu spád
a potom jenom oči rychle zavřít
a s vidinou tou v oku spát a spát!


O volném, přímém, krásném člověku,
jenž Pravdu zbožňuje a Světlo dne,
jenž hlavu hrdě tyčí ku hvězdám,
já ve svých Zpěvech svobodných jsem snil...


De sa tête vouée aux sublimes délires,
Calme, je m'élançai telle que tu me vois,
Et déjà, pour dompter les clairons et les lyres,
Portant les ouragans épiques dans ma voix.


V ruce proutek rozmariny,
z růží věnec kolem čela –
krásnější je než ty růže
její líce uzardělá.


远近青山列画屏
近山浓抹远山轻
高屏已出低屏外
更有孤峰出一层


Fa, giunto ne la patria, il primo volo
a casa de l astrologo, e gli chiede
se la sua bella donna inganno e dolo
o pur servato gli habbia amore e fede
el sito figurò colui del polo
e luoco a tutti li pianeti diede
poi rispose che quel che havea temuto
come predetto fu, gli era avenuto


Én magam csak alig és futva szaladtam
Bizonnyal az bassát s fiát halva láttam
Pécsi olaj-béget kaur kézben hattam,
Mindent megemésztett az kaur kard, uram.”


Nervy jsou ještě zjitřeny, ty otupíme docela;
shasneme světla blýsknavá, jež nejvíc v duších dráždí.
Té staré síly není již – a všechna síla shořela.
Pro život osud rodí nás a pro život nás vraždí. –


diasi a i par miei de i gradi e de gli uffici
et a chi non divora tuttavia
i fagiani, i pavoni e le pernici;


Pianger dunque el vorrei; dimme ove posa,
Che creder non posso io ch'un piccol sasso
Possa tener tanta ruina ascosa.


Dem späten Opfrer öffnet ihr Heiligtum
Die Ruhe selten. Ekel und Schlummer täuscht
Den müden Weltmann, stets von neuen
Wünschen und geißelnder Furcht gestöret.


Tiempo fue ya que Amor no me trataba
con tamaña aspereza como ahora,
tiempo fue ya que puso en mi señora
honesta compasión, que no mostraba;
tiempo fue ya que en parte mejoraba
todo lo que mis daños empeora;
tiempo fue ya del cual una sola hora
con mil veces morir no se pagaba.
Háseme vuelto oscura noche el día,
turbóse el tiempo cuando más sereno,
el sol, cuando más claro, oscureció.
Amor tornó a seguir los que seguía,
y el bien que tuve, como bien ajeno,
de absoluto poder me le quitó.


Gönne dem Baum die Freude, gen Himmel zu wachsen, o Erde:
Was er an Früchten erzeugt, wirft er dir doch in den Schooß!


Leč bouře stromy v zemi zakoření;
ať z ruky bratra nebo z ruky cizí,
probouzí sílu vždy jen břemen tíže.


Ihr Freunde fehlt noch, die ihr mich künftig liebt!
Wo seyd ihr? Eile, säume nicht, schöne Zeit!
Komt, auserkohrne, helle Stunden,
Da ich sie seh', und sie sanft umarme!


Die Ruh, die Gott begehrt, die ist von Sünden rein,
Begier- und willenlos, gelassen, innig sein.


Was ich unterdessen lebe
Leb ich dir und meiner Lust,
Biß ich mich darein ergebe
Daß du mich gesegnen must,
Und wer weiß ob morgen nicht
Mir mein Abschieds Urtheil spriecht.


Blüth' und Ranken
Wehn und schwanken
In der lauen Frühlingsluft;
Und sie möchten gern sich finden
Und in blühenden Gewinden
Liebend mischen Farb' und Duft.


Teus brincos dançam se voltas
A cabeça a pergunta
São como andorinhas soltas
Que inda não sabem voa


Die hergegen einsam sind
Haben hiefür nicht zu sorgen,
Noch wie es umb Weib und Kind
Werde stehn heut oder morgen.


Esperanza inmortal, genio que aguardas
al eterno Mesías, del que sabes
que nunca llegará, tú la que guardas
a tu hija la fe con siete llaves
y que ante la razón no te acobardas
si no haces a los corazones aves
para volar sobre las nubes pardas
de la fosca verdad, ya en mí no cabes.
¡Esperanza inmortal, ave divina!
que es mi alma para ti harto mezquina
y te ahogas en ella, y por tal arte
huérfano me he quedado de tu abrigo,
y ahora lucho sin ti por si consigo
luchando así, a las ciegas, olvidarte.


Do chão,
Se vê o céu
Do sol,
Nos chega a luz
Da cor,
Me lembro o tom
Da música,
Canta-se o refrão
Da poesia,
ficou a palavra


دَعاهُم مَزونِيٌّ فَجاؤوا كَأَنَّهُم
بِجَنبَيهِ شاءٌ تابِعٌ كُلَّ ناعِقِ
لَقوا يَومَ عَقرِ بابِلٍ حينَ أَقبَلوا
سُيوفاً تُشَظّي جُمجُماتِ المَفارِقِ
وَلَيتَ الَّذي وَلّاكَ يَومَ وَلَيتَهُ
وَلايَةَ وافٍ بِالأَمانَةَ صادِقِ
لَهُ حينَ أَلقى بِالمَقاليدِ وَالعُرى
أَتَتكَ مَعَ الأَيّامِ ذاتِ الشَقاشِقِ
وَما حَلَبَ المِصرَينِ مِثلَكَ حالِبٌ
وَلا ضَمَّها مِمَّن جَنا في الحَقائِقِ
وَلَكِن غَلَبتَ الناسَ أَن تَتبَعَ الهَوى
وَفاءً يَروقُ العَينَ مِن كُلِّ رائِقِ
وَأَدرَكتَ مَن قَد كانَ قَبلَكَ عامِلاً
بِضِعفَينِ مِمّا قَد جَبى غَيرَ راهِقِ
خَراجُ مَوانيذٍ عَلَيهِم كَثيرَةٌ
تُشَدُّ لَها أَيديهِمُ بِالعَوائِقِ
إِذا غَطَفانُ راهَنَت يَومَ حَلبَةٍ
إِلى المَجدِ نادَوا مِنهُمُ كَلَّ سابِقِ
لِيَجزِيَ عَنهُم مِنهُمُ كُلَّ مُصعَبٍ
مِنَ الغادِياتِ الرائِحاتِ السَوابِقِ
وَمَنَّ عَلى عُليا تَميمٍ إِلى الَّذي
لَها فَوقَ أَعناقٍ طِوالِ الزَرانِقِ


Li nostri affetti, che solo infiammati
son nel piacer de lo Spirito Santo,
letizian del suo ordine formati.


„„Nedáš jinak, nuže slyš,
tajemstvíli ono zvíš,
že svou paní zahubíš!
Divné kouzlo, divný dar
mžikem rodí zdar i zmar,
láme pouta, ostří sluch,
tajné věci jímá duch:
jemné broučků šeptání,
vonné květin vzdychání,
teskné koní zaržání,
zaržání a pověsti:
Nedbáš, pane, o štěstí!
Darmo si je poboříš,
dvě srdéčka rozdvojíš,
nikdy víc je nespojíš!


Noch seh ich dich im Hauch des Winterbrodems
Herstapfen, wie den irren Heidegeist,
Wenn Tropf' an Tropfen deiner Stirn entfleußt,
Hör' noch das Keuchen deines armen Odems.
Es waren schlimme Wege, rauh und weit,
Die du gewandelt manche Winterwende,
Um des Altares heil'ge Gnadenspende
Zu tragen mir in meine Einsamkeit.


ritta a me mi parve udir sonare.
Io non conobbi lei, posto ch'assai
bella paresse a me nel riguardare:


O des Glückes, das der Glaube
Seiner Gegenwart mich lehrt!
O der Wonne, die im Staube
Meine Seele schon erfährt!


Azért ő azt meg nem tudja,
Hogy te tudod, mit mivelt:
Mert megöli őt a szégyen,
Ha csak távol adsz is jelt.
Gondolj inkább helyet s módot,
Hol s miképen titokban
Ezeket felnevelhessük
Biztos anyakarokban.»


Entweicht von meiner Seele Spiegel,
Ihr Nebel, die ihr ihn umzogt,
Es ist der Liebe Schwanenflügel,
Der über meinem Haupte wogt.
Und sieh: Du kommst dahergefahren,
Frau Minne, durch des Äthers See;
Doch anders bist Du als vor Jahren,
Und strahlender, allmächt'ge Fee!


Ich will der Chloris gern
Den Neleûs überlassen/
Mit ihm nur fort:
Die Phyllis heur/ und fern
Mag auff den Liebsten passen 24
Betrübt alldort.
Ich lasse gern Caßiope 25
Mit Cepheûs tretten in die Eh'.


me chamou compadre


Hier brach ich die duftendste Rose,
Dort sucht' ich in schwellendem Mose
Das blühendste Veilchen für ihn,
Da pflückt' ich im Schatten der Laube
Die reifste, die glühendste Traube
Zu süßem Genusse für Ihn.


Und als er sie besieht, mit ernstlichem Gesicht,
Hört er im nahen Busch ein Jägerhorn erschallen,
Sieht eine Jagd von dem Gebirge fallen,
Erschrickt und flieht! Nun aber hilft ihm nicht
Das prächtige Geweih dem nahen Tod entfliehn,
Nicht sein vollkommner Leib, die Beine retten ihn!
Die reißen, wie ein Pfeil, die prächtige Gestalt
Mit sich durchs weite Feld, und fliegen in den Wald!
Hier aber halten ihn, im vogelschnellen Lauf,
An starken Zweigen oft die vierzehn Enden auf.
Er reißt sich los, er flucht darauf;
Lobt seine Beine nun, und lernet noch im Fliehn,
Das Nützliche dem Schönen vorzuziehn.


O sexo sem
risco não:
sem rabisco não há poema
nem nuvens cúmulus-nimbus no cé
Traçados, medidos os modos
de agir, de gozo,
restam regra e exceçã
A frestra, a nesga, a execraçã
Problema em sexo:
nã
Não
tem esse jeito agressivo de se escrever, ininterrupto, enérgic
Pois sexo n érgico quer


Allor direte: — Infido specchio, or come,
s'io son pur dessa, altra sembrar mi fai?
Dov'è quel bello, ond'io sì altiera andai?
Altro non ho di me che l'ombra e 'l nome!


Gleiche Schafe, gleiche Hirten,
Wählt darnach euern Deputierten,
Und ist er ein Lump und ein Tor,
Stellt er euch um so natürlicher vor.


Stále pro mílkovu ztrátu kvílíš,
Stále naříkáš si na osud,
Po přeludu jedině jen chýlíš;
Vyjasnit hleď ten tvůj temný trud.
Nezplamení mrtvé vroucí vzdechy,
Jaké žití jest tu bez útěchy?


Sprich, Bruder Phöbus! was, beym Styx!
Bringst du für neue Zeitung?
Freund! sprach Apoll nach einem Knicks
Mit Mienen voll Bedeutung,
Ich hab' es hin und her bedacht,
Ich gebe den Parnass in Pacht.


První hvězdy kmitly plaše.
Usneš zas, ó máti naše?...
Ruch se ztrácí pod krovy,
křepčí už jen ostrovy.


Tam kdesi zůstal v nepřátelském roji,
jenž hučí blíž, jak moře ve příboji.
Přec nohu z něho vyloviti musím –
s odvážnou myslí podnik slavný zkusím.
Druh udatný a věrný k mému přání
na záda silná vzal mne bez váhání
a takto dýmu mračnem, deštěm střel,
levicí hrdlo jeho objímaje,
pravicí ocel z pochvy vynímaje
v nejhustší zástup nepřátel jsem vjel.
Sem tam se v jejich mrak můj palaš hřížil,
a jako blesk se s jejich zbraní křížil,
již nohu svoji na zemi jsem shled’
a pod páždí ji bleskorychle zved’.
Však tu – o běda! – druh můj k mrtvol řadu
pode mnou klesl, objat smrti nocí,
a já tu s šavlí, přelomenou v pádu,
na trupu jeho ležím bez pomoci.
Již odevšad se nad mou holou skrání
palašů smrtná blýskavice sklání.


Empor auf stolzen Säulen steigt
Manch' Haus in Marmorglanz,
Von Myrt' und Lorbeer überzweigt,
Im Meere von Byzanz.


Erzählt und ruft den Abendnebeln nach,
Und seine Sehnsucht laut der Liebe Nest aus nichts aufbaut.


Lebewohl! ach, jene Abendstunde
Und mein Glück ist schnell verrauscht,
Wie das holde Wort aus deinem Munde,
Dem mein zitternd Herz gelauscht;
Wie der Wellen dunkle Sprachen,
Die umbrausten unsern Nachen.


Sie meinten baß für mich zu sorgen
Und dachten, mir wär's schon genehm,
Daß ich nicht jeden lieben Morgen
Wie atemlos nach Hause käm'.


Mírala bien y, si juzgares, sea
tu norte su lucero vigilante,
Sol de justicia de la sacra idea.


Noch so muß ich haben viererley Dinge,
Oben eine Platte und darum einen Ringe,
Gleichwie ein Mönch auf Erden soll seyn.


Finge, miente, disfraza o exagera
cada cual su sentir, que es necesario
ocultar las ruindades del armario
con el velo traidor de la quimera


不恋持荷侍玉皇
再从均燕似山堂
世间何物侔清节
照水梅花傲雪霜


Yo en una
doncella
mi estrella
miré...
Y dile,
amante,
constante
fe.
Pero ingrata
olvidóme,
y no sabe
que padezco
cual no puede
nunca, nunca
comprender...
¡Que mi pecho
no suspira,
ni mi lira
tiene acordes
de placer!
Yo vi en la noche
plácida luna
que en la laguna
se retrató;
y vi una nube,
que allá en el cielo,
con denso velo
la obscureció.
Yo vi a la aurora,
bañada en rosa,
dorar la hermosa
faz de la mar...
Y vi los rayos
de un sol ardiente
que rudamente
borraron luego,
con rojo fuego,
su bella faz...
Así vi que bella
naciera en un día,
con dulce alegría,
la aurora luciente
de un plácido amor;
¡mas hoy yo contemplo,
no más en mi vida,
de negro vestida,
la estatua tremenda
de amargo dolor!
¡Hoy sólo me complace
oír la queja amarga,
que al cielo envía tierna
la tórtola del monte
con moribundo son!
Sentir cómo susurra
la brisa entre las hojas...
¡Mirar el arroyuelo
que al eco de la selva
confunde su rumor!
Canto cuando las estrellas
esparcen su claridad:
cuando argentan las espumas;
¡las espumas de la mar!
Canto cuando el ancho río
murmurando triste va...
Cuando el ruiseñor encanta
¡con su arpegio celestial!
Y al ronco mugir de las olas;
la noche con su lobreguez;
y el trueno que silva en los aires,
¡me encanta y embriaga a la vez!
Me place lo triste y lo alegre;
me gusta la selva y el mar,
y a todos saludo contento...
¡Y algunos se ríen al verme!...
Y, a veces, ¡me pongo a llorar!
Yo adoré a una mujer con el fuego
de mi joven y audaz corazón:
mas ya he dicho que aquélla olvidóme,
y que vivo en tremendo dolor.
¿Estoy loco? No sé: lo que siento,
no lo puedo jamás explicar.
Es un rudo y feroce tormento...
Nada más; nada más... ¡nada más!
¿Qué soy? ¡Gota de agua desprendida
del raudal turbulento de la vida!
Soy... algo doloroso cual lamento...
Arista débil que arrebata el viento!
Soy ave de los bosques solitaria!...
Deshojada y marchita pasionaria!...
Pasionaria, ave, arista, llanto, espuma...
¡perdido de este mundo entre la bruma!
¡Felices aquellos que nunca han amado!
¡Felices!... ¡Felices que no han apurado
el cáliz terrible de un fiero dolor!

Y ¿qué es el amor?
¿Amor?... Germen fecundo de la dolencia humana...
Origen venturoro de sin igual placer...
con algo de la tarde y algo de la mañana...
¡Con algo de la dicha y algo del padecer!
¿No veis a la luna, que brilla fulgente en el cielo?
¿No oís del arroyo el süave y callado rumor?
¡Pues eso que brinda la luna tranquila, es consuelo!
¡Pues eso que dice el arroyo en el bosque, es amor!
¡Y amé! Tal vez mi vida no fuera dolorosa
si hubiera conservado por siempre mi niñez,
si nunca hubiera visto los ojos de una hermosa,
lo rojo de sus labios, lo blanco de su tez!
¡Felices aquellos que nunca han amado!
¡Felices!... ¡Felices que no han apurado
el cáliz terrible de un fiero dolor!
      ¡Qué
amargo es el amor!
¡Qué amargo es el amor! ¡Así exclamando,
yo cruzaré el desierto de mi vida,
mostrando a todos mi profunda herida,
que lágrimas y sangre está manando!
Y al compás de canciones sombrías,
cantaré de mi amor la memoria...
Y sin gloria,
llorando siempre, pasaré mis días
¡entre polvo, entre lodo, entre escoria!
Y al ronco mugir de las olas;
la noche con su lobreguez;
y el trueno que silva en los aires,
serán mi tormento también.
Me place lo triste y lo alegre:
me gusta la selva y el mar...
Yo siempre estaréme contento;
y algunos, reirán al mirarme,
¡y a veces, pondréme a llorar!
Cantaré si el ancho río
murmurando triste va;
si el ruiseñor me encantare
con su arpegio celestial;
cuando mire a las estrellas
esparcir su claridad
sobre las peñas negruzcas
y las espumas del mar.
¿Por qué?... Porque sin amor,
vuelan dolientes, sin calma,
las avecillas del alma
entre el viento del dolor.
¡Daré dulces canciones
a los fugaces vientos,
para que entre sus alas
las lleven lejos, lejos,
del mundo hasta el confín!
Iréme a las montañas...
iréme a los oteros...
y allí tal vez, ¡Dios santo!,
tal vez seré feliz.
¡Y en las alas del viento,
oirá mis canciones
la ingrata!... La ingrata
a quien adoré.
Aquélla que rióse
de ver mi desgracia...
Aquélla a quien dile
mi amor y mi fe!
¡Triste es la noche!
Triste es la selva...
Y del arroyo
lo es el rumor;
pero es más triste
que el arroyuelo
y que la noche,
mi corazón.
Mis acentos,
en los vientos
cual lamentos
moribundos
sonarán,
como el eco
que en el hueco
del árbol seco,
tiernos forman
los Favonios
al pasar.
¡Aprendan
los bardos
mi historia
de amor;
y cántela
todo
el que es
Trovador!
¿Viste
triste
sol?
¡Tan triste
como él,
sufro
mucho
yo!


Až přišlo znavení, až přišlo sesmutnění,
až přisel tichý stesk a duše zaplakala,
že marně hýřila, že nikde blaha není
a marně životu radosti ticha dala.


Seu corpo nu
meus olhos vestidos
seu corpo nu
meus olhos enlouquecidos
seu corpo vestido
meus olhos nu


家住东溟狎巨涛
今年三峡试容舠
瞿塘关下惊危甚
一席巴天浪许高


Du Ragenohr, geh du voran!
Der vorderst thät auch sprechen:
Ich muß dahinten vorne stahn,
Ich schieb, du mußt nur stechen.


Dieß Liedlein, in blühenden Hagen
Sang's einer vom Falkengeschlecht,
Hat oft von den Erntewagen
Sein Futter sich heimgetragen,
Weiß Gott, es schmeckt ihm nicht recht.


Lassan, lassan, jó lovam, lassan járj,
Ez a rosz gondolat elmaradt már,
Egy kökényfa bokrában megakadt,
A bokor tüskéi közt szétszakadt.


Der König baute auch mit Fleiß,
Der Mutter Gottes zu Lob und Preis,


江涛滚滚沸天风
一障回澜砥柱雄
东去六朝流水尽
威灵惟见武安宫


«Urak! (felel Kálmán mester)
Magyar vagyok és nemes!
Nem tud a szív víg nótákat,
Midőn súlya tetemes;
Fáj a szívem, sír, valamíg
Hazámban e fene űl, -
Valamíg egy boldog óra
Néki jobb sorsot nem szűl.


Tú, porque del retiro le resulta
mayor gloria, divulgas diligente
las sutilezas de su lima oculta


Oggi il cupido mondo esca più cara
Del metallo non ha, ricco e lucente,
Che la brama e la voglia in petto avara,
Nel digiuno desio, cibi e sostente.


Über Fürstenmacht und Völker hast du mir Gewalt verliehn;
Wagt zu trotzen mir der Erdkreis, dein Gericht herab auf ihn!«


Mezi Čechy svatý plane zápal,
a již ze všech stran se řady sráží,
vztýčiv otcův nejsvětější odkaz,
by ho neskvrnila ruka Uhrů.
Aj tam Lev a skvělý prapor jeho
přede všemi Uhrům pomstu nese:
„Za mnou, moji milí, za mnou k slunci!“
Tak velí svým mužům. Slovu jeho
mračno černé, z něho krupobití
bouřných mečů na Uhry se sype,
zimu nese na ty jejich údy,
mráz roznáší do těch jejich srdcí,
a Jaroslav v jedné ruce prapor,
v druhé meč doráží na Štěpána.
„Hoj, ty králi černý, já jsem panoš
v Čechách jenom z prachu narozený,
však mám dobrou ocel, urozenou:
holubice krev chce orla píti!“
V pravo Uher, v levo Uher klesá,
třetí rána hráli meč vyrazí,
čtvrtou raněn Štěpán k zemi padá.
Uhři vztekem černí přiskočili,
odnesli si rychle králeviče,
Uhři Jaroslava obklopili,
ze všech stran na něho břitké meče.
V tom Lev prapor Vácslava svatého
vysoko nad hlavou k nebi vztýčil,
a ten prapor zase jako slunce,
od něhož ty hvězdy světlo berou.
Strach vyráží děsný nářek z prsou,
strach je žene k řece nazpět, domů,
a Jaroslav ještě mezi nimi;
prapor jeho zdvihl panoš jiný.


Hlavní tón jest v akkordovém znění,
Ať se hudba přerozličně mění,
Vracejí se k tónu základnímu
Všechny zvuky v sladkém sjednocení.


»Zurück! du rettest den Freund nicht mehr,
So rette das eigene Leben!
Den Tod erleidet er eben.
Von Stunde zu Stunde gewartet' er
Mit hoffender Seele der Wiederkehr,
Ihm konnte den mutigen Glauben
Der Hohn des Tyrannen nicht rauben.«


Komme/ liebste Braut Clorind'/
Komm' von Libano geschwind/
Du bist frey
Von des Unglücks Wüterey;
Hitz/ und Kälte seynd nun ferr/
Keine Nordwind' rasen mehr; 1
Pein/ und Qual
Seynd vergangen überal;
Da ist nunmehr kein Bemühen/
Lieblich blühen
Nun die Blumen allerhand/ 2
Wollust ist in diesem Land.


Was soll ich weiter lang das Heiligste verhüllen?
hängt es doch ganz entblöst vor aller Welt allhier.
Daß allerheiligst' Herz brennt todte von Begier /
recht zuentdecken sich / zu zeigen Gottes Willen.
Das Gott-vereinigt Blut / läst eher sich nit stillen /
bis es ganz ausgeschütt und halb verwässert schier.
Ach diesen weichet erst des Gnaden-Stuhles Zier.
Seht / hier den Sinn-entwurff / und dort das Werk-erfüllen!
die Göttliche Geheim / mit Dunkelheit verhängt
in manchem lebens-Bild der Vätter und Propheten /
in wahre Klarheits-Sonn' ist aus dem Schatten tretten.
Ihr' Vnverberglichkeit hat mich nun auch zersprängt /
reist alle Vorhäng weg der Falschheit / zeigt im Herzen
daß Heiligst Christi Blut / und wahrer Reue Schmerzen.


Sedeva in tribunale amplo e sublime
il re d'Africa, e seco era l'Ispano;
poi Stordilano, e l'altre genti prime
che riveria l'esercito pagano.
Beato a chi pôn dare argini e cime
d'arbori stanza che gli alzi dal piano!
Grande è la calca, e grande in ogni lato
populo ondeggia intorno al gran steccato.


Océano de curvas,
de olas onduladas
que me hacen zozobrar.
Me ahogo en tu cintura,
dulce mi caída,
tus piernas... mi perdición.
Descanso en tus rodillas
varado en tu regazo,
suave lecho de mar.
¡Dame tu boca, niña!
¡Necesito respirar!


So laß mich wandeln, wo ich bin,
Vor deinem Angesicht;
Mein Tun und Lassen immerhin
Sei lauter, rein und licht!


Wie viele denn sind es wohl unter euch allen,
Die freudig gefolgt sind dem Mann ihrer Wahl?
Ist keine von euch vor der Ehe gefallen?
Hat keine von euch je getäuscht den Gemahl?
Verschachert, verkuppelt von Eltern und Tanten,
Wie Tiere im Stalle zusammengeführt,
Die heiligen Flammen, die einst in euch brannten,
Ihr ehrbaren Frauen, sind prostituiert.


Там мастер ювелир работой долгих бдений,
По фону золота вправляя тонко сталь,
Концом своих кистей, омоченных в эмаль,
Выращивал цветы латинских изречениТам пели по утрам с церквей колокола,
Мелькали средь толпы епископ, воин, инок;
И солнце в небесах из синего стекла
Бросало нимб на лоб прекрасных флорентиноТам юный ученик, томимый грезой страстной,
Не в силах оторвать свой взгляд от рук прекрасной,
Замкнуть позабывал ревнивое кольцА между тем иглой, отточенной как жало,
Челлини молодой, склонив свое лицо,
Чеканил рукоять тяжелого кинжал


Arise, great JAMES! thy course of wisdom run!
Image of David's philosophick Son!
He comes! on either hand in seemly state,
Knowledge and Peace, his fondled handmaids wait:
Obscurely learn'd, elaborately dull,
Of quibbling cant and grace fanatick full,
Thron'd in full senate, on his pedant tongue,
These for six hours each weighty morning hung;
For these each string of royal pow'r he strain'd,
For these he sold whate'er ELIZA gain'd;
For these he squander'd ev'ry prudent store
The frugal Princess had reserv'd before,
On pension'd sycophants and garter'd boys,
Tools of his will, and minions of his joys.
For these he let his beggar'd daughter roam;
Bubbled, for these, by Spanish art at home;
For these, to sum the blessings of his reign,
Poison'd one Son and t' other sent to Spain.


A pěvec v struny udeří
a k tonům svůj hlas druží;
tak v modro skřivan zaměří,
tak slavík zpívá růži,
tak bouří v skalách bystřice,
tak víly v svitu měsíce
rej na pažitě vedou.


Что это? — спичек коробок? —
Лучинок из берез?
И ты их не заметить мог? —
Ведь это ж грандиоз!
Бери же, чиркай и грози,
Восторжен, нагл и яр!
Ползет огонь на все стези:
В твоей руке — пожар!
Огонь! огонь, природоцап,
Высовывай язык!
Ликуй, холоп! Оцарься, раб!
Ничтожный, ты велик!
Мыза Ивановк


Im Manne waltet die Gewalt des Strebens;
Des Weibes Füll' umhüllet stille Triebe:
Wo Liebe lebt und labt, ist lieb das Leben.


Wie einst Homer ihm nachgesungen,
Als er des Donnergottes Trieb
Und neue süße Schmeichelungen
Und meines Gürtels Macht beschrieb?


Das ist des Weges Wende!
Nun hebt voll Dank die Hände:
Heil uns, wir stehn am Thor!
Dahinter ist es helle,
Es leuchtet auf der Schwelle
Das junge Licht hervor.


Sie wissen nicht, was sie fragen,
Sie wissen nicht, was sie sagen,
Und ihrer Worte Klang
Ist doch ein tiefes Künden
Aus allen Lebens Gründen;
Wie wird es mir beim Klange der Glocken am Ostern bang.


O Kitty, Kitty denkst Du noch der Stunden,
Da wir zum erstenmal uns ganz gefunden,


Mas mátame, y diré que me despeñas,
porque el peso de un hombre desdichado,
apenas le podrán sufrir las peñas.


Qu'ai-je fait ? qu'ai-je appris ? — Le temps est si rapide.
L'enfant marche joyeux, sans songer au chemin ;
Il le croit infini, n'en voyant pas la fin.
Tout à coup il rencontre une source limpide,
Il s'arrête, il se penche, il y voit un vieillard.
Que me dirai-je alors ? Quand j'aurai fait mes peines,
Quand on m'entendra dire : Hélas ! il est trop tard ;
Quand ce sang, qui bouillonne aujourd'hui dans mes veines
Et s'irrite en criant contre un lâche repos,
S'arrêtera, glacé jusqu'au fond de mes os…


To jedno jediné ti přání nesu:
měj tolik přání vždy, co v lese kvete vřesu,
co po nebesku hvězdiček se zlatých chvěje – –
a dušička tvá nebuď nikdy bez naděje!


Unterm weißen Baume sitzend,
Hörst du fern die Winde schrillen,
Siehst, wie oben stumme Wolken
Sich in Nebeldecken hüllen;


Já skloněn nad srdcem svým v propast srdcí hleděl
a naslouchal jsem toužně všechněch srdcí lkání.
Mně mračno mluvilo i moře v jitra vzplání
i bratr pták, jenž s písní u mé harfy seděl.


Und wie im leichten Reigen
Der Reim den Reim gebar,
Kaum wußt' ich, was mein eigen,
Was nur ein Echo war.


Jak otevřenou bránu zřel,
dal troubiti sic na povel,
a do bitvy se strojí.
Tu po zbrani ves tábor sáh’
a každý ke svým vozům táh’
a šikoval se k boji.


Doch ich mit Erbleichen
Seh': die Priesterinnen
Gebens Todeszeichen, –


Věčnosti zhrdnuv údělem,
domníval být se andělem.


Der Vater spricht: Bleib' hier, mein Sohn,
Und bring' dein Weib herauf.
Das Mädchen spricht: Es kann nicht sein,
Mein Haus ich nicht verkauf'.


Gold und Silber von den Beuten
Sei des Herrn Altar geweiht,
Alle Glocken sollen läuten
In der ganzen Christenheit.
Christensklaven, frei der Bande,
Ruft es aus durch alle Lande
Allem Volk am Ufer weit:
Bei Lepanto mit den Schiffen
Hat den Erbfeind angegriffen
Und gestürzt die Christenheit.


An herbstlichen Mauern, es suchen Schatten dort
Am Hügel das tönende Gold
Weidende Abendwolken
In der Ruh verdorrter Platanen.
Dunklere Tränen odmet diese Zeit,
Verdammnis, da des Träumers Herz
Überfließt von purpurner Abendröte,
Der Schwermut der rauchenden Stadt;
Dem Schreitenden nachweht goldene Kühle
Dem Fremdling, vom Friedhof,
Als folgte im Schatten ein zarter Leichnam


Ach, wie ist die Welt so eitel!
Kleine Flaschen, große Keller,
goldgestickte seidne Beutel
und darin nicht einen Heller –
Ach, wie ist die Welt so eitel!


Ach daß dein starcke Trieb, zu Gottes Ehr',
Auch mir ein reitzend Beyspiel wär'!
Ach möchte doch dein Laub auch mir zur Folge dienen!
Möcht' auch in mir ein reger Vorsatz grünen!
Ach möcht' auch ich so früh auf Gott allein
Der grünen Hoffnung Ancker gründen!
So würd' auch ich den warmen Sonnen-Schein
Von Seiner Gnade frühe finden!
Dein holdes Himmel-blaues Kleid,
Womit der Schöpfer dich so schön
Mit solcher Pracht geschmückt, mit solcher Lieblichkeit,
Erinnert, mich den Himmel anzusehn,
Erinnert mich, den Sinn vom Ird'schen abzulencken,
Und an des Himmels Herrn und Schöpfer zu gedencken.


Rosto nu na luz direct Rosto suspenso, despido e permeável, Osmose lent Boca entreaberta como se bebesse, Cabeça atent Rosto desfeito, Rosto sem recusa onde nada se defende, Rosto que se dá na duvida do pedido, Rosto que as vozes atravessa Rosto derivando lentamente, Pressentindo que os laranjais segredam, Rosto abandonado e transparente Que as negras noites de amor em si recebem Longos raios de frio correm sobre o mar Em silêncio ergueram-se as paisagens E eu toco a solidão como uma pedr Rosto perdido Que amargos ventos de secura em si sepultam E que as ondas do mar puríssimas lamenta


Y en todo desnuda tú.


Nézd: én eszembe vettem okos fejednek rajzát.
Elmém kinyilt szemednek, mint termő női test.
Minden szép és tökélyes vonalad megszereztem
szerelmeim közé.


Prudce děvy tenká obočí tu vzletla,
oko zaplálo, tvář mákem planým zkvetla.
Leč zas čelo klesá – pod brvou svit rosný –
smutku stín tvář halí – ret se chvěje, šeptá:
,Ne dost, že jim šíje krutě ve prach deptá,
i svůj posměch mísí zhoubce neúprosný
v jejich ston... Což klesli! Lidé přenešťastní –
rodem, řečí blízcí nám jak bratří vlastní – –‘


To sny tvé jsou, tvé touhy a tvá přání
– jich přelud nestělesněn spěje v dál.
A obzor spust. Ty, zdá se, nemáš ani
už síly, bys je znovu přivolal.


Passa com mil Ligores Aranteio
Galhardo, e belo, quanto em armas forte
D’el-Rei de Ceilão, que era negro, e feio;
Alcifira o pariu, adversa a sorte:
Como alvo, e louro o viu, teve receio
De nota infame, e de infame morte;
E dando o seu lugar a Infante indino,
À morte entregar manda ao Real menino.


Uf d' Wiese
Bin i gange,
Lugt i Summer-
Vögle a;
Hänt gesoge,
Hänt gefloge,
Gar z' schön hänt s'
Getan.


„K čemu dlíme zde tak ve zahálce,
Jako v nějaké tak kolotavé pitvě?
Prodlíváním neurčíme konec válce.
Připravme se raděj k přeosudné bitvě,
Ní jen dobudeme zprávy širovládné,
Bez úsilí nezískáme slávy žádné:
K půtce osud ošťastněný sám nás volá:
Kdo z nás po vítězství neplápolá?“


Und mögen sie dichten und singen
Vom alten deutschen Rhein.
Mein Lied soll der Weser erklingen,
Soll ihr gewidmet sein!


Sonett
Schon liess der rauhe Nord die Flügel wehen,
Rings waltete des Herbstes Düsternheit,
Der Harfe Klang war stille Traurigkeit,
Und was einst Wonne schuf, im Untergehen;
Da winkte mir von ihren Stralenhöhen
Die Phantasie im goldnen Feierkleid,
Und reiches Leben sprosste weit und breit,
Ein junger Frühling war im Auferstehen!
Mir ferne war, im Land der Ideale,
Des Herbstes neues Licht, der Sänger Ruf:
Da tönt' es hold, wie aus dem Maienthale:
»Sieh, was des Freundes Genius erschuf!«
Froh eil' ich drum nach jenem Zaubergarten,
Wo Geist, Gemüth und Freundschaft mich erwarten!
K.W. Justi
Der 29ste Oktober


Atento ya el Varón, varón perfeto,
Corra en la prensa con veloz carrera,
Y váyase hasta doce continuando;


Egy télestén a földet csöndesen
Betakarta a fáradtság, a szent,
Az én szavammal együtt, hisz az is
Végtelen hideg világban kereng.


Es kann die Welt noch nicht erlösen
Von ihres Winters harter Zeit,
Sie dient noch neben ihm dem Bösen,
Zur Prüfung dient ihr noch der Streit;


Que grande número de homens
Não se desvia da es trada
Dos deveres e da honra,
Por demais abandonada?


独上黄坛几度盟
印开龙渥喜丹成
岂同叔夜终无分
空向人间著养生


„Co s Paolem máš tady stále,
dej pozor raděj, dále spěš;
neb veď ty řeči nedozralé –
a plavat nikdy nebudeš!“


Nu nu kumt Zeit kumt Rath, ufs Neujahr hast du mich,
Gewißlich wieder hie, nu Goot bewahre dich,
Bleib hübsch gesund.


Mne milost tvoje prozařuje,
ať raduje se, ať jen lká,
mě vesmír celý pozdravuje
a Maria zve „Panenka“!


Valor y cortesía ¿qué se han hecho?
honestidad y gracia ¿se han perdido?
belleza y discreción ¿dónde han huido?
La muerte lo dirá, pues lo ha desecho


Denn wer ein bös Gewissen hat,
Dem stehn die Engel bei;
Auch hindert es noch Kirch und Staat,
Daß man des Teufels sei.


při každé chybě zlostně pěstí mával,
klel neustále, někdy hlasně vzkřik’
a zřídka jenom mručel: Hoši, bravo!


Aus deinen Burgen und Bergen
Da schweben durch Hallen und Thor
Mit Nixen und Elfen und Zwergen
Viel alte Gestalten empor.


Infante posto con to' membra e modi
semplice e ignudo, con pungenti artigli,
velati ha' i occhi de cui cieco godi,


Spi, děťátko, sklop očinky,
Ty modravé fijalinky
V spánku tichý stín:
Kolébka tvá lokty moje,
a pokojné lůžko tvoje
Měkký matky klín.


adabı beşerde haddimizde durducanlar


Vzor ženy chceš a toužíš po ní v muce?
Chceš perlu? Sáhni v moře bouřný vír,
snad některá ti maní utkví v ruce.


Der Freude Götterchen, die sie gedrängt umschließen,
Belauscht ich jüngst an diesem Ort.
Von ihr allein, hieß es, gilt jenes alte Wort:
Sie sehen oder sie vermissen!


Volt eggy jó barátném menyecske koromban.
Részesítse Isten a nyugodalomban!
Te akkor tanúltál a Váczi klastromban,
mikor ő kiadta lelkét e karomban.


Ich bin erkranket
An Liebespein,
Mögt' nur genesen,
Wollst du mein seyn.


Vlast se třese,
Neb jí nese
Válka zhoubu věčnou –
K vlasti pílí,
Pálí, střílí,
Všecko vraždí zbrojí sečnou:
Vzhůru tedy všickni k boji,
Kde jste koli, bratří moji!


Na hlavě baret s korunkou
měl s bílým pérem v před,
a vlnícím se národem
jak bouřným mořem břed’.


Nicht mehr in dem Spiegel ich sehe
Mein lieblich Gestalt,
Und wende mich abwärts und flöhe
Gern tief in den Wald.


und schlief und träumte von Blumenblühn,
von Wogenrauschen und Waldesgrün,


Čas občas sukovatý kyj
ve svalnou zaťal pěst
a vážně hlavou zakýval
k zdem obklíčených měst.


Da kam das Stöckelein,
Und schlug das Hündlein,
Das da hat gebissen das Kätzlein,
Das da hat gegessen das Zicklein,
Das da hat gekauft mein Väterlein,
Um zwey Schilling Pfennig,
Ein Zicklein!


Wie mein Schmerz entbrenne
Um mein Töchterlein,
Fort ist er geflogen
Schon mit meinem Gut.


Os olhos se fecham
As bocas se calam
Quando ele pergunta
Só insultos colhe
O rosto lhe viram
Seu longo combate
Silêncio daqueles
Em monstros se tornam
Tão poucos os homens


Kommt mit mir zum Sehnsuchtslande!
Ach im Brande
Laßt die ganze Seele glühen,
Strahlen aus und einwärts ziehen,
Lilien werden auferblühen,
Nacht und Dunkel schüchtern fliehen
Von dem Lande,
Wo das Kreuz in Thränen stande.


Il n'est point de serpent, ni de monstre odieux,
Qui, par l'art imité, ne puisse plaire aux yeux ;
D'un pinceau délicat l'artifice agréable
Du plus affreux objet fait un objet aimable.
Ainsi, pour nous charmer, la Tragédie en pleurs
D'Œdipe tout sanglant fit parler les douleurs,
D'Oreste parricide exprima les alarmes,
Et, pour nous divertir, nous arracha des larmes.
Venez en vers pompeux y disputer le prix,
Voulez-vous sur la scène étaler des ouvrages
Où tout Paris en foule apporte ses suffrages,
Et qui, toujours plus beaux, plus ils sont regardés,
Soient au bout de vingt ans encor redemandés ?
Que dans tous vos discours la passion émue
Aille chercher le cœur, l'échauffe et le remue.
Si, d'un beau mouvement l'agréable fureur
Souvent ne nous remplit d'une douce terreur,
Ou n'excite en notre âme une pitié charmante,
En vain vous étalez une scène savante ;
Vos froids raisonnements ne feront qu'attiédir
Un spectateur toujours paresseux d'applaudir,
Et qui, des vains efforts de votre rhétorique
Justement fatigué, s'endort ou vous critique.
Le secret est d'abord de plaire et de toucher
Inventez des ressorts qui puissent m'attacher.
Sans peine du sujet aplanisse l'entrée.
Je me ris d'un acteur qui, lent à s'exprimer,
De ce qu'il veut, d'abord, ne sait pas m'informer,
Et qui, débrouillant mal une pénible intrigue,
D'un divertissement me fait une fatigue.
J'aimerais mieux encor qu'il déclinât son nom,
Et dît : « Je suis Oreste, ou bien Agamemnon »,
Que d'aller, par un tas de confuses merveilles,
Sans rien dire à l'esprit, étourdir les oreilles.
Le sujet n'est jamais assez tôt expliqué.
Un rimeur, sans péril, delà les Pyrénées,
Sur la scène en un jour renferme des années.
Là, souvent, le héros d'un spectacle grossier,
Enfant au premier acte, est barbon au dernier.
Mais nous, que la raison à ses règles engage,
Nous voulons qu'avec art l'action se ménage ;
Qu'en un lieu, qu'en un jour, un seul fait accompli
Tienne jusqu'à la fin le théâtre rempli.
Le vrai peut quelquefois n'être pas vraisemblable.
Une merveille absurde est pour moi sans appas :
L'esprit n'est point ému de ce qu'il ne croit pas.
Ce qu'on ne doit point voir, qu'un récit nous l'expose
Les yeux, en le voyant, saisiraient mieux la chose ;
Mais il est des objets que l'art judicieux
Doit offrir à l'oreille et reculer des yeux.
À son comble arrivé se débrouille sans peine.
L'esprit ne se sent point plus vivement frappé
Que lorsqu'en un sujet d'intrigue enveloppé,
D'un secret tout à coup la vérité connue
Change tout, donne à tout une face imprévue.
N'était qu'un simple chœur, où chacun, en dansant,
Et du dieu des raisins entonnant les louanges,
S'efforçait d'attirer de fertiles vendanges.
Là, le vin et la joie éveillant les esprits,
Du plus habile chantre un bouc était le prix.
Thespis fut le premier qui, barbouillé de lie,
Promena dans les bourgs cette heureuse folie ;
Et d'acteurs mal ornés chargeant un tombereau,
Amusa les passants d'un spectacle nouveau.
Eschyle dans le chœur jeta les personnages,
D'un masque plus honnête habilla les visages,
Sur les ais d'un théâtre en public exhaussé,
Fit paraître l'acteur d'un brodequin chaussé.
Sophocle enfin, donnant l'essor à son génie,
Accrut encor la pompe, augmenta l'harmonie,
Intéressa le chœur dans toute l'action,
Des vers trop raboteux polit l'expression,
Lui donna chez les Grecs cette hauteur divine
Où jamais n'atteignit la faiblesse latine.
Fut longtemps dans la France un plaisir ignoré.
De pèlerins, dit-on, une troupe grossière,
En public, à Paris, y monta la première ;
Et, sottement zélée en sa simplicité,
Joua les Saints, la Vierge et Dieu, par piété.
Le savoir, à la fin dissipant l'ignorance,
Fit voir de ce projet la dévote imprudence.
On chassa ces docteurs prêchant sans mission ;
On vit renaître Hector, Andromaque, Ilion.
Seulement, les acteurs laissant le masque antique,
Le violon tint lieu de chœur et de musique.
S'empara du théâtre ainsi que des romans.
De cette passion la sensible peinture
Est pour aller au cœur la route la plus sûre.
Peignez donc, j'y consens, les héros amoureux
Mais ne m'en formez Pas des bergers doucereux
Qu'Achille aime autrement que Tircis et Philène ;
N'allez pas d'un Cyrus nous faire un Artamène ;
Et que l'amour, souvent de remords combattu,
Paraisse une faiblesse et non une vertu.
Toutefois, aux grands cœurs donnez quelques faiblesses.
Achille déplairait moins bouillant et moins prompt
J'aime à lui voir verser des pleurs pour un affront.
À ces petits défauts marqués dans sa peinture,
L'esprit avec plaisir reconnaît la nature.
Qu'il soit sur ce modèle en vos écrits tracé
Qu'Agamemnon soit fier, superbe, intéressé ;
Que pour ses dieux Énée ait un respect austère.
Conservez à chacun son propre caractère.
Des siècles, des pays étudiez les mœurs
Les climats font souvent les diverses humeurs.
L'air ni l'esprit français à l'antique Italie ;
Et, sous des noms romains faisant notre portrait,
Peindre Caton galant, et Brutus dameret.
Dans un roman frivole aisément tout s'excuse ;
C'est assez qu'en courant la fiction amuse ;
Trop de rigueur alors serait hors de saison
Mais la scène demande une exacte raison.
L'étroite bienséance y veut être gardée.
Qu'en tout avec soi-même il se montre d'accord,
Et qu'il soit jusqu'au bout tel qu'on l'a vu d'abord.
Forme tous ses héros semblables à soi-même ;
Tout a l'humeur gasconne en un auteur gascon
Calprenède et Juba parlent du même ton.
Chaque passion parle un différent langage
La colère est superbe et veut des mots altiers,
L'abattement s'explique en des termes moins fiers.
Ne vienne pas pousser une plainte ampoulée,
Ni sans raison décrire en quel affreux pays
« Par sept bouches l'Euxin reçoit le Tanaïs ».
Tous ces pompeux amas d'expressions frivoles
Sont d'un déclamateur amoureux des paroles.
Il faut dans la douleur que vous vous abaissiez.
Pour me tirer des pleurs, il faut que vous pleuriez.
Ces grands mots dont alors l'acteur emplit sa bouche
Ne partent point d'un cœur que sa misère touche.
Chez nous pour se produire est un champ périlleux.
Un auteur n'y fait pas de faciles conquêtes ;
Il trouve à le siffler des bouches toujours prêtes.
Chacun le peut traiter de fat et d'ignorant ;
C'est un droit qu'à la porte on achète en entrant.
Il faut qu'en cent façons, pour plaire, il se replie ;
Que tantôt il s'élève et tantôt s'humilie ;
Qu'en nobles sentiments il soit partout fécond ;
Qu'il soit aisé, solide, agréable, profond ;
Que de traits surprenants sans cesse il nous réveille,
Qu'il coure dans ses vers de merveille en merveille ;
Et que tout ce qu'il dit, facile à retenir,
De son ouvrage en nous laisse un long souvenir.
Ainsi la Tragédie agit, marche et s'explique.
Dans le vaste récit d'une longue action,
Se soutient par la fable et vit de fiction.
Là, pour nous enchanter, tout est mis en usage ;
Tout prend un corps, une âme, un esprit, un visage.
Chaque vertu devient une divinité :
Minerve est la prudence, et Vénus la beauté ;
Ce n'est plus la vapeur, qui produit le tonnerre,
C'est Jupiter armé pour effrayer la terre ;
Un orage terrible aux yeux des matelots,
C'est Neptune en courroux qui gourmande les flots ;
Écho n'est plus un son qui dans l'air retentisse,
C'est une nymphe en pleurs qui se plaint de Narcisse.
Ainsi, dans cet amas de nobles fictions,
Le poète s'égaye en mille inventions,
Orne, élève, embellit, agrandit toutes choses,
Et trouve sous sa main des fleurs toujours écloses.
Qu'Énée et ses vaisseaux, par le vent écartés,
Soient aux bords africains d'un orage emportés,
Ce n'est qu'une aventure ordinaire et commune,
Qu'un coup peu surprenant des traits de la fortune.
Mais que Junon, constante en son aversion,
Poursuive sur les flots les restes d'Ilion ;
Qu'Éole, en sa faveur, les chassant d'Italie,
Ouvre aux vents mutinés les prisons d'Éolie ;
Que Neptune en courroux, s'élevant sur la mer,
D'un mot calme les flots, mette la paix dans l'air,
Délivre les vaisseaux, des Syrtes les arrache,
C'est là ce qui surprend, frappe, saisit, attache.
Sans tous ces ornements le vers tombe en langueur,
La poésie est morte ou rampe sans vigueur,
Le poète n'est plus qu'un orateur timide,
Qu'un froid historien d'une fable insipide.
Bannissant de leurs vers ces ornements reçus,
Pensent faire agir Dieu, ses saints et ses prophètes,
Comme ces dieux éclos du cerveau des poètes ;
Mettent à chaque pas le lecteur en enfer,
N'offrent rien qu'Astaroth, Belzébuth, Lucifer…
De la foi d'un chrétien les mystères terribles
D'ornements égayés ne sont point susceptibles.
L'Évangile à l'esprit n'offre de tous côtés
Que pénitence à faire et tourments mérités ;
Et de vos fictions le mélange coupable
Même à ses vérités donne l'air de la fable.
Que le diable toujours hurlant contre les Cieux,
Qui de votre héros veut rabaisser la gloire,
Et souvent avec Dieu balance la victoire !
Je ne veux point ici lui faire son procès :
Mais, quoi que notre siècle à sa gloire publie,
Il n'eût point de son livre illustré l'Italie,
Si son sage héros, toujours en oraison,
N'eût fait que mettre enfin Satan à la raison ;
Et si Renaud, Argant, Tancrède et sa maîtresse
N'eussent de son sujet égayé la tristesse.
Un auteur follement idolâtre et païen.
Mais, dans une profane et riante peinture,
De n'oser de la fable employer la figure ;
De chasser les Tritons de l'empire des eaux ;
D'ôter à Pan sa flûte, aux Parques leurs ciseaux ;
D'empêcher que Caron, dans la fatale barque,
Ainsi que le berger ne passe le monarque :
C'est d'un scrupule vain s'alarmer sottement,
Et vouloir aux lecteurs plaire sans agrément.
Bientôt ils défendront de peindre la Prudence,
De donner à Thémis ni bandeau ni balance,
De figurer aux yeux la Guerre au front d'airain,
Ou le Temps qui s'enfuit une horloge à la main ;
Et partout, des discours, comme une idolâtrie,
Dans leur faux zèle iront chasser l'allégorie.
Laissons-les s'applaudir de leur pieuse erreur ;
Mais pour nous bannissons une vaine terreur,
Et, fabuleux chrétiens, n'allons point, dans nos songes,
Du Dieu de vérité faire un dieu de mensonges.
Là tous les noms heureux semblent nés pour les vers,
Ulysse, Agamemnon, Oreste, Idoménée,
Hélène, Ménélas, Pâris, Hector, Énée…
Ô le plaisant projet d'un poète ignorant,
Qui de tant de héros va choisir Childebrand !
D'un seul nom quelquefois le son dur ou bizarre
Rend un poème entier ou burlesque ou barbare.
Faites choix d'un héros propre à m'intéresser,
En valeur éclatant, en vertus magnifique
Qu'en lui, jusqu'aux défauts, tout se montre héroïque ;
Que ses faits surprenants soient dignes d'être ouïs
Qu'il soit tel que César, Alexandre ou Louis,
Non tel que Polynice et son perfide frère :
On s'ennuie aux exploits d'un conquérant vulgaire.
Le seul courroux d'Achille, avec art ménagé,
Remplit abondamment une Iliade entière :
Souvent trop d'abondance appauvrit la matière.
Soyez riche et pompeux dans vos descriptions.
C'est là qu'il faut des vers étaler l'élégance ;
N'y présentez jamais de basse circonstance.
N'imitez pas ce fou qui, décrivant les mers,
Et peignant, au milieu de leurs flots entr'ouverts,
L'Hébreu sauvé du joug de ses injustes maîtres,
Met, pour le voir passer, les poissons aux fenêtres ;
Peint-le petit enfant qui « va, saute, revient, »
Et joyeux, à sa mère offre un caillou qu'il tient ».
Sur de trop vains objets c'est arrêter la vue.
Donnez à votre ouvrage une juste étendue.
N'allez pas dès l'abord, sur Pégase monté,
Crier à vos lecteurs, d'une voix de tonnerre
« Je chante le vainqueur des vainqueurs de la terre. »
Que produira l'auteur, après tous ces grands cris ?
La montagne en travail enfante une souris.
Oh ! que j'aime bien mieux cet auteur plein d'adresse
Qui, sans faire d'abord de si haute promesse,
Me dit d'un ton aisé, doux, simple, harmonieux :
« Je chante les combats, et cet homme pieux »
Qui, des bords phrygiens conduit dans l'Ausonie, »
Le premier aborda les champs de Lavinie »
Sa Muse en arrivant ne met pas tout en feu,
Et, pour donner beaucoup, ne nous promet que peu ;
Bientôt vous la verrez, prodiguant les miracles,
Du destin des Latins prononcer les oracles,
De Styx et d'Achéron peindre les noirs torrents
Et déjà les Césars dans l'Élysée errants.
Que tout y fasse aux yeux une riante image :
On peut être à la fois et pompeux et plaisant ;
Et je hais un sublime ennuyeux et pesant.
J'aime mieux Arioste et ses fables comiques
Que ces auteurs, toujours froids et mélancoliques,
Qui, dans leur sombre humeur, se croiraient faire affront
Si les Grâces jamais leur déridaient le front.
Homère ait à Vénus dérobé sa ceinture.
Sort livre est d'agréments un fertile trésor
Tout ce qu'il a touché se convertit en or ;
Tout reçoit dans ses mains une nouvelle grâce ;
Partout il divertit et jamais il ne lasse.
Une heureuse chaleur anime ses discours ;
Il ne s'égare point en de trop longs détours.
Sans garder dans ses vers un ordre méthodique,
Son sujet, de soi-même, et s'arrange et s'explique ;
Tout, sans faire d'apprêts, s'y prépare aisément ;
Chaque vers, chaque mot court à l'événement.
Aimez donc ses écrits, mais d'un amour sincère ;
C'est avoir profité que de savoir s'y plaire.
N'est pas de ces travaux qu'un caprice produit :
Il veut du temps, des soins ; et ce pénible ouvrage
Jamais d'un écolier ne fut l'apprentissage.
Mais souvent parmi nous un poète sans art,
Qu'un beau feu quelquefois échauffa par hasard,
Enflant d'un vain orgueil son esprit chimérique,
Fièrement prend en main la trompette héroïque.
Sa muse déréglée, en ses vers vagabonds,
Ne s'élève jamais que par sauts et par bonds ;
Et son feu, dépourvu de sens et de lecture,
S'éteint à chaque pas, faute de nourriture.
Mais en vain le public, prompt à le mépriser,
De son mérite faux le veut désabuser ;
Lui-même, applaudissant à son maigre génie,
Se donne par ses mains l'encens qu'on lui dénie ;
Virgile, au prix de lui, n'a point d'invention ;
Homère n'entend point la noble fiction…
Si contre cet arrêt le siècle se rebelle,
À la postérité d'abord il en appelle,
Mais, attendant qu'ici le bon sens de retour
Ramène triomphants ses ouvrages au jour,
Leurs tas, au magasin, cachés à la lumière,
Combattent tristement les vers et la poussière.
Laissons-les donc entre eux s'escrimer en repos,
Et, sans nous égarer, suivons notre propos.
Dans Athènes naquit la Comédie antique.
Là le Grec, né moqueur, par mille jeux plaisants,
Distilla le venin de ses traits médisants.
Aux accès insolents d'une bouffonne joie
La sagesse, l'esprit, l'honneur furent en proie.
On vit par le public un poète avoué
S'enrichir aux dépens du mérite joué ;
Et Socrate par lui, dans un chœur de nuées,
D'un vil amas de peuple attirer les huées.
Enfin, de la licence on arrêta le cours :
Le magistrat des lois emprunta le secours,
Et, rendant par édit les poètes plus sages,
Défendit de marquer les noms et les visages.
Le théâtre perdit son antique fureur ;
la comédie apprit à rire sans aigreur,
Sans fiel et sans venin sut instruire et reprendre,
Et plut innocemment dans les vers de Ménandre.
Chacun, peint avec art dans ce nouveau miroir,
S'y vit avec plaisir, ou crut ne s'y point voir :
L'avare, des premiers, rit du tableau fidèle
D'un avare souvent tracé sur son modèle ;
Et, mille fois, un fat finement exprimé
Méconnut le portrait sur lui-même formé.
Auteurs qui prétendez aux honneurs du comique.
Quiconque voit bien l'homme et, d'un esprit profond,
De tant de cœurs cachés a pénétré le fond ;
Qui sait bien ce que c'est qu'un prodigue, un avare,
Un honnête homme, un fat, un jaloux, un bizarre,
Sur une scène heureuse il peut les étaler,
Et les faire à nos yeux vivre, agir et parler.
Présentez-en partout les images naïves ;
Que chacun y soit peint des couleurs les plus vives.
La nature, féconde en bizarres portraits,
Dans chaque âme est marquée à de différents traits ;
Un geste la découvre, un rien la fait paraître.
Mais tout esprit n'a pas des yeux pour la connaître.
Chaque âge a ses plaisirs, son esprit et ses mœurs.
Est prompt à recevoir l'impression des vices ;
Est vain dans ses discours, volage en ses désirs,
Rétif à la censure et fou dans les plaisirs.
Se pousse auprès des grands, s'intrigue, se ménage,
Contre les coups du sort songe à se maintenir,
Et loin dans le présent regarde l'avenir.
Garde, non pas pour soi, les trésors qu'elle entasse ;
Marche en tous ses desseins d'un pas lent et glacé ;
Toujours plaint le présent et vante le passé ;
Inhabile aux plaisirs, dont la jeunesse abuse,
Blâme en eux les douceurs que l'âge lui refuse.
Un vieillard en jeune homme, un jeune homme en vieillard.
L'une et l'autre est toujours en modèles fertile.
C'est par là que Molière, illustrant ses écrits,
Peut-être de son art eût remporté le prix,
Si, moins ami du peuple, en ses doctes peintures,
Il n'eût point fait souvent grimacer ses figures,
Quitté, pour le bouffon, l'agréable et le fin,
Et sans honte à Térence allié Tabarin.
Dans ce sac ridicule où Scapin s'enveloppe,
Je ne reconnais plus l'auteur du Misanthrope.
N'admet point en ses vers de tragiques douleurs ;
Mais son emploi n'est pas d'aller, dans une place,
De mots sales et bas charmer la populace.
Que son nœud bien formé se dénoue aisément ;
Que l'action, marchant où la raison la guide,
Ne se perde jamais dans une scène vide ;
Que son style humble et doux se relève à propos ;
Que ses discours, partout fertiles en bons mots,
Soient pleins de passions finement maniées,
Et les scènes toujours l'une à l'autre liées.
Aux dépens du bon sens gardez de plaisanter
Contemplez de quel air un père, dans Térence,
Vient d'un fils amoureux gourmander l'imprudence ;
De quel air cet amant écoute ses leçons
Et court chez sa maîtresse oublier ces chansons.
Ce n'est pas un portrait, une image semblable,
C'est un amant, un fils, un père véritable.
J'aime sur le théâtre un agréable auteur
Qui, sans se diffamer aux yeux du spectateur,
Plaît par la raison seule, et jamais ne la choque.
Mais, pour un faux plaisant, à grossière équivoque,
Qui pour me divertir n'a que la saleté,
Qu'il s'en aille, s'il veut, sur deux tréteaux monté,
Amusant le Pont-Neuf de ses sornettes fades,
Aux laquais assemblés jouer ses mascarades.


Ó ztuchlá vůně balšámu i máty
jak stopa plachá po ztraceném štěstí,
kam v moře trpké žaloby i ztráty
sled ráje zašlého se může snésti!


Wie blinkte durch die Nacht
Um deinen Hals gewunden
Der goldnen Kette Pracht!
Wie flogen uns die Stunden!


Egy ucca nevét dúdolom,
ahol sok kedves bútoron
a kezem nyoma él még...


Si la busco del soto en la ribera,
entre los verdes álamos se esconde;
si va a la plaza, y la pregunto adónde,
con la cesta me rompe la mollera.


Travka koníkovi třeba život vrátí;
počne-li z ní ssáti med k novému žití,
záhy posilněn zas dále skáče! –
Ale druh můj nedbá mého pláče,
nedbá hasnoucího žilobití...
trpkou smrt mi ale přece neukrátí.


tövbe kapısı, senden aslına açık olan


¿Quién llenará este vacío
de cielo desalentado
que deja tu cuerpo al mío?


Also des Herrn hochheilig Gebet. Sanft sprach nun der Lehrer:
»Meine Kindlein, empfaht andächtig den Segen des Herrn Herrn!«


Diebstal kan man wieder geben; abgenummen Jungferschafft
Kan man also wieder geben, wie dem Todten seine Krafft.


Serait-ce ?… Serait-ce ?… Serait-ce ?
Minerve ? Après tout, la Sagesse
Est bien capable de rougir ;
Mais ce n’est qu’une mijaurée,
Les trois quarts du temps éplorée
Et qui tremble au moment d’agir…


Das ist ein schlechter Jäger,
Der sich das Wild verstört,
Der ohne Ziel und Beute
Sich gerne knallen hört.


Podoben německému básníku,
který chtěl nejvyšší sosnu
zažehnout v sopečném jícnu
a na obloze tímto olbřímím pérem
napsati žhavé vyznání:
Anežko, miluji Tě,


A snad já – Tvůj obraz – by měl lenit?
S přírodou bych neměl plésati,
A můj příbytek již také změnit?


i̇çinde yaşadığın her ne ise


Jako ta lidská myšlénka:
po věcích teprv hřímá,
po věcích lidstvem zachvěje –
myslitel dávno dřímá.


al contemplar ch'el cor esparte
d'onne assaio amaricato.


Gezwungen zu dem, was ich stets gehaßt,
Der blühendste Wunsch zerstört,
So hab' ich die Schicksalsstunde verpaßt
Und fruchtlos mich empört.


Das Schäflein, das der Hirte,
Als es noch irrte,
Gar liebreich an sich kirrte,
Ward sonst geregt;
Ihm ward auf grüner Myrte
Lust eingelegt;
Das Welt-Getöse klirrte,
Der Feind verwirrte;
Doch hats der gute Hirte.
Seht, wie Ers trägt!


Kézen fogá a kisfiút az asszony,
Követte őt az aggodalmasan
S reszketve, szinte eszméletlenűl,
Nem tudva, hogy mi történik vele?


Ten prostý je a z černé kůže,
bez ozdob v rohu, po stranách,
však otevřeš, v něm číst se může
ve lapidárních literách:


Ha pedig a télnek süvöltő szelei
Zugnak, s fehérülnek Pomona kertyei,
Árván marad Flóra s Ceres telekei,
Mert városra futnak világ gyermekei.


En los pinares de Júcar
Vi bailar unas serranas,
Al son del agua en las piedras
Y al son del viento en las ramas.
No es blanco coro de ninfas
De las que aposentan el agua
O las que venera el bosque,
Seguidoras de Dïana:
Serranas eran de Cuenca,
Honor de aquella montaña,
Cuyo pie besan dos ríos
Por besar de ellas las plantas.
Alegres corros tejían,
Dándose las manos blancas
De amistad, quizá temiendo
No la truequen las mudanzas.
¡Qué bien bailan las serranas!
¡Qué bien bailan!


estás perdido


Y luego, sosegada,
el paso entre los árboles torciendo,
el suelo de pasada
de verdura vistiendo
y con diversas flores va esparciendo.


Můj úsměv, to jsou díky,
že Pán mne poslal k Vám,
že mám tu chléb a lásku,
proto se usmívám.“


Egli era tondo, e 'n mezzo d'esso aveva
fermata una colonna piccioletta
che diamante in vista mi pareva,


Spolu šli jsme, půjdem spolu
úvalem tím slz a bolu
tam, kde klid je každé práci,
kam se na vždy žití ztrácí...


Jak ptáček nebeský byl chud...
Je chudý, tolik dát kdo může?
Skřivánek vylít’ kdesi z hrud,
a chytej! – Démanty a růže...


烟树忽纵横
风叶屡偃仰
一榻卧山中
静听秋雨响


势路权门不负人
林亭花竹且藏身
山禽地瘴嘲啾叫
又使无明动一尘


Sieh, wie er im Frühling
Lichtgrüne Blätter schlägt!
Ihr Orangenduft
Ist dem Geschmeiße Gift.