Also damahls trawrig sangen
Damon / Halton / hirten beyd!
Mon/ vnd sternen kamen gangen/
War auch jhnen eben leid:
Weinet/ meine sternen/ weinet/
Weinet/ sprach der falbe Mon/
Wer doch hett es je vermeinet/
Daphnis müst zu grabe gohn?


Jak pak smát se, vždyť ty pláčeš vlastně.


Ale nezůstane věčně v hrobě,
Skončí se mu tvrdý smrti sen,
Vrátí nám se v přeradostné době,
Krašší mu zas svitne den.


Gleich war ich im Begrif, die Zunge loszudrücken,
Brach Aesculap heraus, weil mich das Schweigen quält.
Gieb Achtung auf den Trost, den dir mein Mund erzehlt,
Es wird kein Perlentranck dein Herz so starck erquicken.
Minerva zog bisher in angeführter Stadt
Von gut- und edler Zucht vier ungemeine Hähne,
Vor die ihr Cypris oft zwey Tauben und zwey Schwäne
Und Juno gar den Pfau umsonst gebothen hat.


Unde si struze e troppo amore il spoglia
Di quella libertà da cui concesso
Gli fu più larga vita e hora expresso
El fa di martir servo e d'ira e doglia.


Jóság hívséggel öszvebékéllik,
Békeség, igazság egymást szépen
Csókolják, ez földön nevekedik
Az hüt, látszik igazság az égen.
Mindennémő jót ád az Úr Isten,
És sok jó gyümölcs terem ez földen.
Az igazság megyen őelőtte:
És ő járása tart mindörökké.


A jasnilo se, čím šel výš;
vždy nádherněji hvězdy plály,
a mléčnou drahou v dálnou říš
most skvoucí budovat se zdály:
most myšlenkám, že v blahé tuše
hvězd plna každá bude duše,
byť uhnětla ji sporů tíž.


O heil'ge Jungfrau, schick' mir du
Bald einen reichen Emir zu.
Mit Goldagraff' und Seidenkleid,
Smaragden an dem Wehrgeschmeid,
Rubinen an dem Säbelgriff, –
Hat dann die Kling auch schärfsten Schliff: –
Brauchst nicht für mich zu wachen, –
Das andre will ich machen.


leylekler bana yalnızlığımı hatırlatır


Kommt nun der Waidmann mit Hund und mit Bley,
Fürcht mich nicht, fürcht mich nicht!
Liegend ich beyde nicht scheu,
Steht nur der Waizen, und grünet das Laub,
Ich meinen Feinden nicht werde zum Raub,
Aber die Schnitter die machen mich arm,
Wehe mir, wehe mir!
Daß sich der Himmel erbarm.


Durch das Wiesengrün, das linde,
Wandr ich mit dem eignen Kinde
Und es kann an Murmelbächen
Nicht mit stummen Lippen gehn –
Wann die Knospen alle brechen,
Wollen Lippen sich entfalten,
Auf den jungen, auf den alten,
Will ein kleines Lied entstehn.


When to the Margin of the Grave we come,
And scarce have one black painful hour to live.
No hopes, no prospect of a kind Reprieve,
To stop our speedy passage to the Tomb.
How moving, and how mournful is the sight,
How wond'rous pitiful, how wond'rous sad;
Where then is Refuge, where is Comfort to be had,
In the dark Minutes of the dreadful Night,
To chear our drooping Souls for their amazing Flight?
Feeble and languishing in Bed we lie,
Despairing to recover, void of rest,
Wishing for Death, and yet afraid to die:
Terrors and Doubts distract our Breast,
With mighty Agonies, and mighty Pains opprest.


— Révérend, répondit Mardoche, je m'ennuie.
Shakspeare, dans Hamlet, dit qu'on tient à la vie
Parce qu'on ne sait pas ce qu'on doit voir après ;
Ses vers me semblent beaux, mais ils seraient plus vrais,
S'ils disaient qu'on y tient parce qu'une cervelle
A peur d'un pistolet qui s'applique sur elle,
Pour la faire craquer et sauter d'un seul bond,
Comme un bouchon de vin de Champagne, au plafond.
Je ne suis pas douillet ! — Un suicide ! on se damne,
Mon fils ! — Nous n'avons pas, dit Mardoche, le crâne


Recibe, oh sacro mar, una esperanza,
a cuya causa pueblos mil devotos
están hoy ofreciendo justos votos,
porque la restituyas con bonanza.


Seděla dáma v coupé,
a sotva vlak se hnul,
já v apatii tupé
jsem blíž k ní přisednul.


Iliaden, Odysseen
Kündigst du uns prahlend an,
Und wir sollen in dir sehen
Deutscher Zukunft größten Mann.


Zarudlým hájem podzimním
z městečka jedou v kočáře,
s kvetoucím jarem, s písněmi,
a vrací se od oltáře.


Janthe war's, die durch die glatten Pfade
Des Meeres zog im stillen Mondenschein.
Oft pflegte hier am mitternächt'gen Bade
Mit ihrer Schaar die Fee sich zu erfreun,
Denn schattig wob um's friedliche Gestade
Sich hier im Kreis' ein blüthenreicher Hain,
Aus dessen Schooß, von Rosen eingeschlossen,
In diese Bucht viel klare Quellen flossen.


Die töchter neigen sich,
Dich amme 1 der elenden schaar,


Enyhe, tavaszi friss esők után
újult zöld a fák rügyes koronája,
s hol az esővíz gödreit kivájja,
papírhajót ereszt a kisgyerek.


Míg amott a vad Márs, lerakván fegyverét,
Nyugtatja harcra-kész száz meg száz ezerét,
S itélvén a népek s királyok nagy perét,
Másnak osztja mások országát, emberét:


暝色何可爱
为辞白日嚣
非同倦飞鸟
大小归其巢


几见篆烟𦶟茑萝
白星黄石毓灵波
赤松果剩凌云地
尚有彭篯日月多


In quel felice e glorïoso monte,
dove non secca mai fonte né fiume,
divenne una colomba altiera e grave,
tal che più ch'altra ogni impia valle e campo
lasciossi indietro, e 'n su quel colle adorno
n'andò veloce, a me mostrando il passo.


梅试催妆粉
兰披入梦香
迎春占北斗
受福拜东皇


Megérted az őszt... a rövidült napok
susogó alkonyát, levelek rozsdabarna
szinét s a piros estet, melynek leple alá
vonul álom felé ember és minden barma.


A dál zármutku těžký stín
po tváři se jí stele –
darmo jí baba mazala
i nohy u postele!


Aus dem Sessel sprang er, der krachend brach;
Wie dumpfer Donner er also sprach:


»Die schlechte Gesellschaft«, hört man ihn klagen,
»Ist im Exil die schlimmste der Plagen.
Wir müssen verkehren mit einer Schar
Von Ungeziefer, von Wanzen sogar,


Žij jenom rozumem a zašlap každý cit,
cit, toť je místečko, kde můžeš raněn být,
pak nechtěj nalézt poesii v žití;


Zörömbölök fekete lámpán,
följajgatom a síri alvót,
véres pipacs zizeg nyomomba,
és szertartásosan lehajlok
az ismeretlen sírhalomra,
mint hogyha anyám sírja volna.


Az új mulatság új magyart kívánt.
Nem ledübörgő felvonó-hidat,
Nem egy ellenség ellen egyenest,
Fedetlenül kirontó Zrínyiket.


楚岸卸轻帆
停舟曲江曲
日暮塞鸿归
春水平桥绿


端平甲午臣八岁
甲午今年又一周
六十八年多少事
几人已死一人留


Minek neked parányi részlet,
Ha tied az egész világ?
Téged, felséges szép természet,
Oly dicsőnek, mint én, ki lát?


Der Nichtsinn ist der Kehrblick oft
Des Sinns; in falschen Göttern gleißet
Die Menge, weil sie Unsinn hofft,
Den Genius aber kothbeschmeißet –
Dixi et animam salvavi.


Zerreiß sie! Ich klage nicht.
Kein edler Freund
Hält den Mitgefangnen,
Der fliehn kann, zurück.


Mutattam pogánynak,
Hogy nagy Jehovának
Kedves szolgája voltam,


tu stai nelli occhi ond' amorose vespe
mi pungon sí, che 'nfin qua il sento et ploro,
et vacillando cerco il mio thesoro,
come animal che spesso adombre e 'ncespe:


ARTURO    —En la ciudad celeste de los dioses
conciudadano soy de aquel que mueve
mares y tierras y las gentes todas.
Pues soy, cual veis, la blanca estrella fúlgida,
astro que nace a la debida hora
en cielo y tierra: Arturo me apellidan,
que de noche en el cielo entre los dioses
brillo, y de día entre los hombres ando,
como también acá los otros bajan
lucientes astros, pues aquel que impera
a Dioses y a mortales rey supremo
por partes diferentes nos envía
a observar de los hombres las costumbres,
la fe y piedad, y de qué modo llegue
a la fortuna cada cual; si falsa
litis con falsos testimonios mueva,
o si sus deudas, perjurando niegue;
y de los tales luego el nombre escrito
llevamos al Tonante. Así conoce
al que busca lo malo, o con perjurios
triunfar del adversario solicita
o recabar del juez inicuo fallo
con malas artes. Él lo ya juzgado
juzga de nuevo, y les impone multa
que el valor de la causa que vencieron
excede en mucho. De los buenos lleva
también registro en su estrellado trono,
que no, como el malvado se imagina,
aplaca al Dios con víctimas o dones;
antes el gasto y el trabajo pierde,
porque de las ofrendas del perjuro
no acepta nada Jove, [y a los buenos]
indulgente y benigno oye la súplica.
Parad mientes por tanto a lo que digo
vosotros que, buscáis derechamente
el bien, y vida franca, honrada y pía;
seguid así, y os holgaréis un día.
 Pero decir me cumple a lo que vengo.
Difilo, autor de esta comedia, quiso
que esta ciudad Cirene fuese; y mora
Démones en la misma, en esta granja
que veis a orillas de la mar; anciano
que desterrado vino aquí de Atenas,
hombre de buena pasta. Ni carece
de sus patrios lugares por delito.
Antes, sirviendo a los demás hallose,
perdida en hacer bien hacienda pingüe,
embarazado y empeñado y pobre
de puro liberal... y para colmo
de desgracia, una niña en edad tierna,
hija suya, robáronle piratas,
a quienes un bribón de siete suelas
que habita aquí también, comprola. Un día
que de tañer la flauta
en la vecina escuela
la niña, joven ya, tornaba a casa,
un mozo hubo de verla, compatriota
del dueño de la granja que os he dicho,
Ateniense también, y al mismo punto,
enamorose; ve al rufián; contrata
con él que se la venda como esclava
por treinta minas; diole el joven prenda,
y el trato confirmó con juramento
aquel follón que de la fe jurada
se burla y mofa, y se le da una higa
de lo que más sagrado hay en el mundo.
El caso fue que vino de Agrigento
un viejo igual a él; facineroso
si los hay, fementido y alevoso.
Hospedole el rufián, y como viera
a la doncella, empieza
a ponderar su gracia y gentileza
celebraba asimismo la apostura
de otras mujeres, que el rufián tenía
para su abominable granjería.
Dícele que a Sicilia
se vaya, donde abunda
la juventud alegre y licenciosa
y deja inmenso lucro aquel comercio
de mujercillas, que fortuna grande
había de darle en breve. Persuadiole;
un bajel se fletó secretamente,
y de noche se lleva
todo el ajuar a bordo. Al pobre amante,
dice el rufián que va a cumplir un voto
en el Templo de Venus,
que veis allí, vecino a la ribera
y que después del sacrificio espera
le acompañe a comer. Tras esto vase
furtivamente al mar; el siciliano
y las mujeres y el rufián se embarcan;
se cuenta al joven lo que pasa; al puerto
apresurado corre; a gran distancia
iba la nave ya. Pues yo que miro
que así se van con la infeliz doncella
quise al rufián perder; salvarle a ella.
 Bramé tempestüoso;
olas levanté al cielo
altísimas, horrendas; que si suelo
embravecerme en el nacer, más bravo
mi usado giro en occidente acabo.
La nave dio al través; los malandrines
viejo y rufián arroja, que se amparan
de un pelado arrecife;
y la niña al esquife
con otra joven sierva
sobrecogida de pavor se lanza.
Se lanzan temerosas
y a la playa vecina
la alborotada mar las encamina
no lejos de do mora
Démones, de su patria desterrado
como os he dicho ya; cuyo tejado
hizo pedazos esta noche el viento.
Este que sale esclavo es suyo. Al joven
enamorado, que compró la niña
presto veréis; y concluyose el cuento.
Resta que os diga mi palabra extrema:
Vivid, medrad, y el enemigo os tema.


Tak stál Laokoon, saní
Sevřen – kořisť beze zbrani –
Až zub šelmy veň se vryl,
Čím pak muk svých zproštěn byl.


Immár Duna mellé hogy lassan elértek:
Láp a szarufákból készűle temérdek:
Úszva egyik partról költöznek amarra,
Lófarkon az ember, tutajon a marha.


De le lor donne e de le lor donzelle
si fidâr molto a quella antica etade.
Senz'altra scorta andar lasciano quelle
per piani e monti e per strane contrade;
et al ritorno l'han per buone e belle,
né mai tra lor suspizione accade.
Fiordiligi narrò quivi al suo amante,
che fatto stolto era il signor d'Anglante.


Dieron por competencia los Planetas
en conquistar a Venus amorosa,
Júpiter gran señor, con poderosa
mano, engendra rayos y cometas.


Die Welt ist reich und wohlberaten,
Nur zäume nicht das Pferd am Schwanz,
Wolle die Nachtigall nicht braten
Und nicht singen lehren die Gans.


Nun leb ich recht frey
Und schwöre von Herzen,
Daß Küßen und Scherzen
Ein Narrenspiel sey;
Denn wer sich verliebet, der ist wohl nicht klug.
Geh, falsche Syrene, ich habe genug!


Leb' wohl, du unvergeßliches Felsendorf,
Leb' wohl! Mit heiter scherzendem Lied nicht mehr
Will ich dich preisen, wie's den Kindern,
Göttern und Glücklichen ist gegeben.


Was durch Weisheit und Waffen
Die Großen geschaffen,
Die Helden, die alten,
Das Werk ohnegleichen, –
Die Jungen brauchen es nur zu erhalten:
Gebe Gott, daß sie's erreichen! – – –


Měsíček na vlnách se blyští;
a zlatý pruh se z něho prýští;
měsíčku, vím! to přitéká
tvá útěcha mi z daleka.


Tak špatný Janku jsi, tak chatrný tvůj krám,
Že nehodíš se mi ani na epigram.


Méduses, malheureuses têtes
Aux chevelures violettes
Vous vous plaisez dans les tempêtes,
Et je m’y plais comme vous faites.


Da läßt es sich lieben,
Kein Mensch weiß darum,
Da stehn lauter Bäume,
Die sind still und stumm.


Tu ne vas plus verser ton hymne sur la rose,
Ni retremper ta voix dans le feu qui l’arrose.
Cette haleine d’encens, ce parfum tant aimé,
C’est l’amour qui fermente au fond d’un cœur fermé ;
Sur un barreau sanglant que tu ne peux mouvoir.


Na bílé stezce jasná záře plane,
jak zlatá vlečka krátí se a dlouží,
do listí spadlého se zvolna hrouží
a v hnědých jeho vráskách tiše stane;


Weh mich hatte die Meduse
Mit dem Schlangenblick versteint
Und seitdem hat meine Muse
Nicht gelachet nicht geweint.


Vzbuď se, kraji, snění nech,
bílý den se zvedá,
šedá mlha na ladech
trhá se a sedá;
vzbuď se již a k dílu spěš,
přijmi vzkaz můj vděčně,
či při planých hračkách chceš
spát a hynout věčně?


荒畦草棘暗霜秋
菜饱无期那不愁
去去携蓝问灵照
此间熟处要经由


Jen v nekonečno rozprostřené říši
je peruť svobodna pro ducha věčný let,
jen k Cíli bytujícímu až v Nekonečna Výši
lze výše věčně, věčně výše spět!


Jak celý život byl bych prodlel tu,
mlče u okénka hostinného statku;
jak povždy byl bych rolník ten,
jenž dlouhá léta svá ven zíraje
ví, že kámen, zasazený v dlažbě záspi,
bude se tu v hlíně zračiti
stejným obrysem i v smrti jeho den.


Den solten alle Teuffel haschen/
der Gruben-Ertz gepocht/ gewaschen/
verflucht sey/ der es hat geschmeltzt
und offt im Feuer ümgeweltzt.


Weise Blindheit, nicht zu sehen,
Was Du froh nicht sehen willt,
Nüchternheit, nicht Fehler aufzuspähen,
Die der Liebreiz Dir verhüllt.


„Tresci smrtí jej, o mocný kníže!
Kopaniny naše zavalil,
Všecko zhubil, nad hlavami chýže
Včerejší nám noci zapálil.“
Načež kníže: „Umřeš práva mocí;
Neb jsi spících bratří nešetřil,
Zničiv dlouhou práci jednou nocí.“


数片初飞点砌苔
须臾不觉玉千堆
去年无雪非无雪
留作今年一并来


	Era discosto più d'un grosso miglio
l'abitazion di questo prete pazzo,
contra il qual non ci valse arte o consiglio.


(melhor se de Pasmado):


for whom blossoms this Elysian flower?
Abroad they find, who cherish it at home.
, pardon what my love extorts,
An honest love, and not afraid to frown.
Though choice of follies fasten on the great,
None clings more obstinate, than fancy fond
That sacred Friendship is their easy prey;
Caught by the wafture of a golden lure,
Or fascination of a high-born smile.
Their smiles the great and the coquette throw out
For others' hearts, tenacious of their own;
And we no less of ours, when such the bait.
Ye Fortune's cofferers, ye powers of wealth,
Can gold gain friendship? Impudence of hope!
As well mere man an angel might beget.
Love, and love only, is the loan for love.
! pride repress; nor hope to find
A friend, but what has found a friend in thee.
All like the purchase; few the price will pay;
And this makes friends such miracles below.


Saß in Hintergassen,
Nicht mehr in Palästen.
Sittenpolizisten
Jetzt die Luft verpesten.


Ciento por ciento llevaron
Los Inocentes de Orgaz,
Peonzas que a puro azote
Hizo el bederre bailar.
Por pedigüeño en caminos,
El que llamándose Juan,
De noche, para las capas,
Se confirmaba en Tomás,
Hecho nadador de penca,
Desnudo fue la mitad,
Tocándole pasacalles
El músico de Quien tal...
Sólo vos habéis quedado,
¡Oh Cardoncha singular!,
Roído del Sepan cuántos...
Y mascado del varal.
Vos, Bernardo entre Franceses,
Y entre Españoles Roldán,
Cuya espada es un Galeno
Y una botica la faz,
Pujamiento de garnachas
Pienso que os ha de acabar,
Si el avizor y el calcorro
Algún remedio no dan.
A Micaela de Castro
Favoreced y amparad,
Que se come de Gabachos
Y no se sabe espulgar.
A las hembras de la caja,
Si con la expulsión fatal
La desventurada Corte
No ha acabado de enviudar,
Podéis dar mis encomiendas,
Que al fin es cosa de dar:
Besamanos a las niñas,
Saludes a las de edad.
En Vélez a dos de marzo,
Que por los putos de allá
No quiere volver las ancas,
Y no me parece mal.


Du süße Liebe, komm doch bald,
Ich bin so elend, schwach und kalt,
Du sanfter Strom, mich ganz durchdring,
Und deine Lebenskraft mir bring!


Sigmunda dál tepal,
líčil jeho raby,
bídné papežence,
mrzký rod a chabý.


hepimiz kalakaldık


Lo imperador con favelar cortese
dimandò Orlando, ch'era lì presente,
come egli era arivato e in che paese,
quando partissi prima da suo gente.
— Di questi due baron fammi palese
chi sono e donde dimmi il conveniente. —
Orlando disse: — Costui, signor fino,
si è Ugone di Brava, mio cugino.


On pittor d'on cervell tant come el sò,
de faghela a bon patt el s'è esebii;
e lì el gh'ha faa on gigant tutt scrusciaa giò,
ch'el cagava de gust su on praa fiorii,
che col coo el toccava giust la raja,
nient de pù, nient de manch della muraja.


Se o ananás tem coroa,
Decerto bem o merece;
Cousa boa
Me parece,
Pois de adubos não carece.


Ein Sonnenuntergang, der Untergang
Desjenigen Volks, das einst so hoch gestrahlt,
Siehst Du die Streifen, purpurrot und lang,
Den jeder Untergang am Himmel malt –


First Envy, Eldest-Born of Hell, embru'd
Her hands in blood, and taught the Sons of Men
To make a Death which Nature never made,
And God abhorr'd, with violence rude to break
The thread of life ere half its length was run,
And rob a wretched brother of his being.
With joy Ambition saw, and soon improv'd
The execrable deed. 'Twas not enough
By subtle fraud to snatch a single life,
Puny impiety! whole kingdoms fell
To sate the lust of power; more horrid still,
The foulest stain and scandal of our nature
Became its boast. — One Murder made a Villain,
Millions a Hero. — Princes were privileg'd
To kill, and numbers sanctified the crime.
Ah! why will Kings forget that they are Men?
And Men that they are brethren? Why delight
In human sacrifice? Why burst the ties
Of Nature, that should knit their souls together
In one soft bond of amity and love?
Yet still they breathe destruction, still go on
Inhumanly ingenious to find out
New pains for life, new terrors for the grave,
Artificers of Death! Still Monarchs dream
Of universal Empire growing up
From universal ruin. — Blast the design,
Great God of Hosts, nor let thy creatures fall
Unpitied victims at Ambition's shrine!


Mentében jár a huszár,
Trombita megharsan,
Menyecskéktől, lyányoktól
Káplárhoz fut gyorsan.


Boldog vagy te, czifra madár!
A szerelmet énekled;
Bár nincs eszed, - ne bánd, nem kár, -
Párod mégis érdekled.
Forrván a vér ereimben,
A szerelmet éneklem
Én is elmés verseimben, -
Lám! őt még sem érdeklem.
Szerencsés te, örömeket
Énekelsz, - én keserveket! -
Szerencsédért én eszem,
Jer, szívesen leteszem.


诛茅结屋方丈阔
买酒浇肠升斗悭
古寺隔林人阒寂
祗传钟梵到山间


Hněvným Svatogor teď blýskl zrakem:
Ještě nezmohls mne v boji takém,
hle, tu les – jej ruky vzmachem zničím!“
A již duby rval i cedry, sosny,
drtil vše – byl děsný, neúprosný.
Klidně sedlák pravil: „Já jej vzklíčím!“


O ihr Augen! weint und thrähnet!
Weint bey Tage und bey Nacht!
Euch ist schon der Weg gebahnet
Und zum Zähren Luft gemacht.
Ach! mein höchst beklemtes Herz,
Ach was steuret deinem Schmerz?


O nehmt ihn auf, ihr Brüder!
Er stammt aus deutschem Blut,
Den Deutschen bringt er wieder
Der Freiheit altes Gut;
Wie man die heil'gen Boten
Des Himmels nur geehrt,
Sei ihm der Gruß entboten,
Der Gottes Ruf gehört.


Wie aber, schweigen wir vom Wunder-Schall
Der Wälder Königinn, der Nachtigall?
Sie lässet Tag und Nacht, zu ihres Schöpfers Ehren,
Viel tausend süsse Lieder hören,
Womit sie Feld und Wald, Luft, Hertz und Ohren füllt.
Ihr kleiner Hals, woraus ein flötend Glucken quillt,
Lockt, schmeichelt, girret, lacht, singt feurig, schläg't und pfeift:
Erst zieht sie lange, dehnt und schleift,
Dann wirbelt sie den Ton, zertheilet, füg't ihn wieder,
Und ändert Wunder-schnell die angenehmen Lieder.
Fast aller Singe-Vögel Klang,
Manieren, Melodey, Gesang
Hat der Natur-Geist, wie es scheint,
In einer Nachtigall vereint.


Toho uměl Mílek čtverák
Použiti okamžení,
Luk a toul vzal se střelami
A pak ulít’ bez prodlení.


Pourtant je l'aime, ma fatigue.
C'est ton œuvre, et le long baiser
De ta bouche ardente et prodigue
A pu seule ainsi m'épuiser ;


Nikde nenachází světlo meze,
Prudce oko duši v zdálnost veze,
Nepřekáží dalekost mu mil.
Ale noha, ta se brzo zmahá,
Ruka unaveně hmatá, sahá,
A jen zdlouha blíží se jim cíl.
Věda na budoucí ráje svítí,
Ale řídké ještě roste kvítí,
Líný zahradníčku, si připil.


Itt földre hull a könny.
Felszárad.
Fellegfoszlány lesz, szürke pára
és imbolyogva fellebeg
a magas menny falára.


Běda! potopil se oř hned s prvním krokem,
s druhým sedlo zniklo v proudu přehlubokém,
s třetím mládec zmizel ve vlnách. –


Adieu, mein Meister Luzifer!
I wünsch' da wohl zu leb'n:
Für alle Ehr'n, die mir gescheg'n,
So lang i in dein Schloß bin g'leg'u,
Konnst mi auf d' Bänk 'naf heb'n.


né per lei rimaneva ma, sentendo
forse maggior periglio, consentia
che io avanti mi stessi piangendo,


A čížek, švihák luhu,
i žlutý konipas
ptá udiven se druhů,
kde zase meškám as?


Jamais sourire plus narquois
N'a ridé plus hideux visage.
Que ce pâtre à jambe de bois
Est donc vieux malgré son jeune âge !


e se gli spirti mei reasumon lena
(che 'l fanno sol per un picolin riso),
alor no voria esser en paradisso.


A vichr hude doubravou
a sálem hudba hraje,
a každý tón je vzpomínka
na mrtvé – dálné kraje.


ed io, che più che ancudine sto saldo
a' colpi di Cupido disleale
e mille volte il dì mi spezzo e saldo,


偶然洞口一花开
不谓渔郎逐浪来
看得等闲尽好住
无端又欲趁潮回


先生受用晚萧然
日晏厨荒突未烟
说与儿童休懒觅
摘来丹实可加笾


种菱水宜浅
种藕水宜深
白白无人见
淤泥识此心


يا منْ لثغرِ العلى
والعلمُ أضحى يحوطْ
إنْ كنتَ ذا فطنةٍ
ما مثل أحببْ قنوطْ


Dem Herzen Lieb' und Treue
Und Kraft für manche Last,
Dem Geiste Licht und Weihe,
Wohl kamen im Schlaf sie fast!


La stoltizia tua mostrò Sansone
come bambin che nulla ha resistenza,
ché tutta sua potenza
e tutto suo podere abbandonone;
e per seguir tua voglia Salomone
perdé tutta la sua sapienza
e la divina Essenza
volonterosamente rinnegone.
Tu sempre fuggi da ragion, con fone
tenendo presi gl'ingannati affetti,
e sì li tieni stretti:
però dipinto se', come tu pigli,
co' piedi armati di pungenti artigli.


Jistě jedna z nich to bude!
Všecku krev svou srdce sází...
Ustal déšť... již ticho všude,
Svatý mír v mou duši vchází...


Jako mocné nebetyčné skály
v srdci Evropy budete stát,
zdrhat těmi, kdož se Slávům smáli!


Que de la muerte triunfe tu memoria,
y es algo de tu ser, que me has dejado,
el destello bendito de tu gloria!


Wenn Hunger aus der bleich gewordnen Wange,
Gram aus des Mundes Seufzer spricht;
Dann reizet ihn zum Lobgesange,
Die satte Lerche nicht.


Zerbrich das schwere Joch, darunter du gebunden!
O Deutschland, wach doch auf, faß wieder einen Muth!
Gebrauch dein altes Herz und widersteh der Wuth,
Die dich und die Freiheit durch dich selbst überwunden!


¡O Amor! es tu red caña, por más calma,
yo pondré, pues mi yerro fue el anzuelo,
la vida por cedal, por pez, el Alma.


Tvrdé je procitnutí.
Kol nahé jen stěny jsou.
Proč jste mi nevetkli, krutí,
dýku do prsou!


Thus flush'd, the Victor wars with matchless Force,
'Till loud  arrests his Course,
Hoarse-croaking Threats precede! with fatal Speed
Deep thro' the Belly run the pointed Reed,
Then strongly tug'd, return'd imbru'd with Gore,
And on the Pile his reeking Entrails bore.


These were the Natives of this happy Land,
The Sight of whom so fill'd my glowing Breast
With Ecstasy that I awoke: And thus
Their Glories vanish'd, and were seen no more.


„Bende lovag! ez az utolsó nap,
Lakodalmad félbeszakad holnap;
Víni ma még!... ölj meg igazábban;
Mert ha nem ölsz, én megöllek,
Lelkedet ám, én mint lélek;
Az a hűtlen hadd sirassa
Bűnét e világban!”


Повѣрь, мой свѣтъ, люблю тебя,
Лишь только то сказать стыжусь;
Ты знаешь самъ, что всѣ бранятъ,
Когда сердца въ любви горятО свѣтъ! Когда вина любить,
Невольно сей винѣ вдаюсь;
Ково мнѣ духъ велитъ любить,
Тому не льзя злодѣйкой быть:
Ково я этимъ прогнѣвлю,
Когда кому любовь явлю;
Или уже самой
Нѣтъ власти надъ собои?
О звѣри! Жители лѣсовъ,
Вы насъ щастливѣо сто разь;
Вамъ страха и стыда въ томъ нѣтъ
Къ чему природа васъ влечетъ,
А мы вамь въ томъ не сходствуемъ,
Гордясь умомъ безумняй васъ,
И сами то себѣ претимъ,
Чего всѣмъ сердцемъ мы хотимъ;
Что мило намъ, на что ругать,
И хуля то, на что желатКто будеть въ свѣтѣ правъ,
Когда такъ строгъ уставПрестань вздыхать и я люблю,
Оставь, оставь свирѣпство мнѣ,
Въ тебѣ живетъ душа моя,
И вѣрь, что я по смерть твоя:
Ты день и ночь изъ глазъ нейдетъ
Гдѣ ты, и мысли въ той странѣ,
Но зря тебя, я внѣ себя,
По всѣмъ мѣстамъ ищу тебя;
Хожу ли я, или сижу,
Все тайно на тебя гляжу;
Примѣть, примѣть то самъ,
И вѣрь моимь глазам


Pojem pouhý náuky řiď veslo,
Podáním ji chtíti podmaniť
Jest jak nevěstku ji pohaniť
A seť buřeň v její čisté meslo.“


Die Wissenschaft zertrümmert ohne Zagen
Manch dumpfe Schranke, die uns eingehegt,
Der Baum der Freiheit, der schon Blüten trägt,
Verheißt, dereinst uns goldne Frucht zu tragen.


Mint mikor a Tátra kősziklás bércéről
Sűrű felhő száll le Karpatus széléről,
S az éthert megúszván a felszél szárnyain,
Másikba ütközik Mátra kőszálain,
S nem akarván egy is útat adni másnak,
Dühös-tornyosodva rohannak egymásnak,
Rettentő dörgéssel, villámmal, menykővel
Küszködnek az égnek mezején erővel;
Amit csak útjokban a főldön találnak,
Abból irtóztató prédálást csinálnak,
Város, falu, erdő, hegy, vőlgy mind puszta lész,
A réműlt palóc fél, hogy a világ elvész:
Így csap itt a csata öszve a csatával,
A vitéz magyar nép a franc ármadával.
Lángok kavarognak, ahol öszveütnek
Melyek már a Szala bérceire sütnek.
A lárma Pozsonytól Brassó végéig zeng,
Mindenütt a puska csörög, s a szablya peng.
Felkél a nemes nép, pattan paripára,
Hogy hazánkért vívjon Dentmagyar módjára.
Mindenik közűlök hadi lángot lehel,
Mint elhúnyt eleik, Tuhutum vagy Lehel.
Atyjok dicsőségét kívánják nevelni,
S a nemesi nevet duplán érdemelni:
Mert nagy őseihez nem lehet érdemes,
Aki csak azoknak virtusáról nemes.


Bin ich im gelobten Lande? –
Herz, gesteh zu deiner Schande,
Vor dem Juden scheuest du!
Heiß' den Bruder doch willkommen,
Freue dich mit diesem Frommen,
Halte mit ihm Sabbathsruh!


— Il suffit ! Ta demeure, ô sage ! est à mon gré.
Quoi qu'il puisse advenir, cette nuit j'attendrai
Chez toi ce qui doit être et sera !
Chez toi ce qui doit être et sera ! — Ma demeure
A toi, comme aux passants, est ouverte à toute heure.


Přijela chorá z venkova
tvou zmírnit hrůzu poslední,
však líc tvá byla ledová
a klid a mír už dřímal v ní.


كأنما الرعدُ والسحابُ وقد
جدّ هُبوباً والبرقُ إذ لاحا
ثلاثةٌ من عدوّهمْ نفَروا
إليهُم قد غدا وقد راحا
فسلَّ هذا سيفاً له وبكى
هذا وهذا من خيفةٍ صاحا


a ještě cennějším se blouda měl,
jenž drsnou cestou práce bohatýří
a zákonů – vždy dvakrát dvě jsou čtyři –
ku poznání a ku vědění šel.


Triumphierend lächelte die Holde;
Denn das Äußerste zu wagen und ihm
Zu entgehen lieben oft die Frauen.
Doch sie ahnte nicht, daß ihr zu Häupten
Sie belauscht' ein arger Entenjäger,
Den das Glück auf jenen Baum getrieben;
Und ich mußte mich zusammenfassen,
Nicht wie reife Frucht vom Baum zu fallen,
Während ich in meinem Sinn erdauert',
Was zum Heil der Schönen zu beginnen?
Schweigen, fand ich, ist das Heil für alle;
Wenn ich schweig von dem, was ich gesehen,
Ist mir wohl und ihr nicht weh geschehen!«


Strom květ nese, dokud neuchřadne,
lilje voní, dokud neuvadne,
hvězda svítí, dokud nezapadne,
sopka pálí, dokud nevychladne,
sníh se bělí, než se v vodu shlukne, –
pěvec zpívá, než mu slabá struna,
nebo srdce v úzkých prsou pukne.


Pracně z dola na zelený břeh
sítěmi je zvedli strhanými.
Hrůzou starcům zatajil se dech.
„Slečna!“ vzkřikli. V bílém šatě leží
z vlasů voda proudem kane jí,
dosud jako živa však je svěží.
Oči jenom vpadly hlouběji,
tváře sesinalé zprůhledněly,
mezi rty se drobné zoubky bělí.
U nohou jí v hadrách přikrčen
blázen Jakub. Stuhlé ruce jen
jakoby šat dívčí chytat chtěly.
Starochové hrůzou roztřásli se,
čapky maně smekli, – hlavy lysé
v ramena jim vpadly. Mistr sám
naklonil se spěšně k mrtvolám.
„Eh, tu všechno marno!“ hučel temně,
„srdce dobušila, život zhas!“
Hlavu dívčí zvedl s chladné země,
s čela odhrnoval vlhký vlas.
„Jak je milá, skoro ještě dítě!
Čím jsi hřešila, ty ubohá?
proč ty černé vlny zalily tě?
co se dělo s tebou, pro Boha?“
Šeptal Martin, zuby drkotaje:
„Tak vše sesouvá se v temnoty, –
světské statky, štěstí, životy.
Co je lidské žití? hloupá hra je!“
Kovář hučel: „Zanech kázání, –
před osudem kdo se uchrání?
bouř i nejkrásnější kvítek zláme. –
Spěšte raděj! lidi přivoláme –
Starý Závěta! ah, tvrdý kmen,
však ta rána padne na kořen!“
I sám Hrouda vzdechl: „Těžce věru
opláče svou milovanou dceru!
Ale chudák Jakub! Kdo že ho
bude želet, ďasa chudého?“


Ton haleine égale et sonore,
Dans le froid cadran ne bat plus ;
Tout s'éteint-il comme l'aurore
Des beaux jours qu'à ton front j'ai lus !


Zde náhrobky. Co duše dumek roní,
co vzpomínek tu v ticho hrobů tryskne,
v hrobové ticho náhle z duše výskne
a táhle spadá zpátky zase do ní – –


أقولُ لهُ وأنضاءُ المِهارِ
طلائحُ قد ونينَ من السِّفَارِ
تعزَّ أخا العُرَيْبِ فما بنجدٍ
لنا أخرى الليالي من قَرارِ
أتطمعُ في شَميمِ عَرارِ نجدٍ
وهل بعدَ العشيّةِ من عَرارِ
ستطْلُبُ منهُمُ داراً بدارٍ
وترضى دونَهم جاراً بجار
وما فارقتُهمْ طوعاً ولكنْ
قضاءٌ ما ملكتُ لهُ اختياري
همومٌ قد مُنِيتُ بها طِوالٌ
لأيام مَضَيْنَ به قِصارِ


Bringt es! Ach, wenn ich der Ketten,
Dieser Ketten los noch würde
Und mein Vaterland noch sähe,
Ach, der Sklave wär' ein Konig!


Любовь явила зренье Иоланте,
Когда судьбой ей послан был Бертра…Я размышляю об одном таланте,
Незрячем в безлюбовии пера…
Его-то кто же вызрит? Что за рыцарь?
Не поздно ли на старости-то лет?
О, злая и сварливая царица,
Яд у тебя на письменном столе!
Взамен чернил ты пишешь им и жалишь
Всех и подчас — подумай — и Меня…
Но ты сама почти уже в опале, —
О, пусть тебя все рифмы сохраняОстерегись, прославленная! Рано
Иль поздно ты познаешь суд судьбМоли у неба своего Бертрана:
Еще прозреть есть время, может быть!


银海流光濯缟衣
九霄风劲快高飞
生来便是神仙侣
浪说千年化令威


Po slavných pak šesti stupních
V tichém s sebou hovoru
Podél lvů velebně kráčí
Král ku stolci z mramoru.


All die Bäche und die Quellen
Und die Wiesen gelb und grün,
All die Knospen, die da schwellen,
Und die Düfte, die da ziehn?


Bald wirst du Trug auf Thronen sehn,
Und Frevler an Altären;
Wirst Waisen vor Palästen flehn,
Und Reiche spotten hören.


日日行舟穿乳窦
时时濯足弄萝川
青山两岸花相接
花里泉声应暮蝉


Buď kdo buď, i Homer tvorný,
třený Virgil, Ovid hbitný,
Lukrecius nehovorný,
Horác, dvořan krásocitný,
nevyklouzne haně,
jako dravé saně
krásu vyškubáme
a si pocty daně
křikem vynutkáme.


Výš k srubům kvapí Míšně sbor,
ba k příkopům již leh’!...
Je lest či slabost? Vše, co v nich,
lze sčítat na prstech,


Pak těla sňavše v kment je ovinují,
jak matka robě. – Ví-li ubožáci,
že údům vlastním kříže upravují?!


Darum öffne ihrem kurzen Glücke
Willig und geniessend Geist und Herz;
Aber will es wankelmüthig weichen
Trauere dann – doch halt es nicht zurück!


Nad hrobem mojím rostla řídká tráva,
pár zvonků kvetlo, hrstě netřesku,
hrob pomalu se slehá, propadává,
a nad ním skřivan vzletá k nebesku.


Rien, ni l'Etna qui semble en braise se dissoudre,
Ni le passage vaste et fuyant de la foudre,
Ni la lune, ébauchant quelque sacré contour,
Pas même l'évidence éclatante du jour,
Pas même le feu noir qui dévore Sodome,
Rien ne peut éclairer l'intérieur de l'homme.


Foi dessa forma que te  resisti,
sem que percebess
Não suportava te amar,
se te cedess


Es backt sich von Blumenmehl Himmelsbrot,
Daß es auf Erden nicht leidet Not;
Es bräut sich aus Tau sein Tränklein frisch
Und schickt sich in allem ganz haushälterisch.


FARTHER, we are by  told
This  is extreamly cold,
So cold, that put it in the Fire,
'Twill make the very Flames expire,
Beside, it Spues a filthy Froth,
(Whether thro' Rage or Love, or both)
Of Matter Purulent and white
Which happ'ning on the Skin to light,
And there corrupting to a Wound
Spreads Leprosy and Baldness round.


Como demonstrar afeto no espaço contido?
É preciso muita sutileza
Olhares vagos
Palavras tímidas
Gestos quase gestos


Múltra jövőre tekints, ha magas bért nyerni törekszel:
A jelen áldásit lágy kebel érzi maga.


Er greift zu mit beiden Händen,
Leda tut vor Wonnestöhnen –
Es war nicht mehr abzuwenden,
Er muß ihrer Liebe fröhnen.


Van a cerrar el parque.
En los estanques
nacen de pronto amplias cavernas
en donde un tenue palpitar de hojas
denuncia los árboles en sombra.
Una sangre débil de consistencia,
una savia rosácea,
se ha vertido sin descanso
en ciertos rincones del bosque,
sobre ciertos bancos.
Van a cerrar el parque
y la infancia de días impasibles y asoleados,
se perderá para siempre en la irrescatable tiniebla.
He alzado un brazo para impedirlo;
ahora, más tarde, cuando ya nada puede hacerse.
Intento llamar y una gasa funeral
me ahoga todo sentido
no dejando otra vida
que ésta de cada día
usada y ajena
a la tensa vigilia de otros años.


I poslechl, se z lože zved’,
za stínem kráčel, kam jej ved’,
šli do hvozdů přes tes i sráz,
až králi po těle šel mráz.


A v té knize věci nové,
Neb aj, zde to takto slove:
„Kradl-lis, již více nekraď,
O to raděj usiluj,
By se s tvého sytil stolu
Nestatečný bližní tvůj.“


Hányszor hallók: életet, vért
Megtámadt hazánkért!
S ősink néha meg is adták
Dúsan e nehéz bért.


Ihr Väter und ihr Seraphinen
Du grosse Himmels-Bürgerey
Ihr die ihr theils durch grosse Trew
Den Menschen euch bemüht zu dienen
Theils Gott ohn Ende loben müsst,
Ihr Wahrheit-Zeugen seyd gegrüsst.


Bald, wie die Blumen auf der Au,
Thut sie auf Schmuck Verzicht,
Und es beschämt der Augen Blau
Nur das Vergißmeinnicht.


Himmelblau,
Hellbegrünte Frühlingsau,
Lerchenlieder
Zur Erde nieder,
Frisches Blut,
Zur Liebe Muth;
Beim Gesang
Hüpfende Schäfchen auf Bergeshang.


»En tablas dividida, rica nave
besó la playa miserablemente,
de cuantas vomitó riquezas grave,
por las bocas del Nilo, el orïente.
Yugo aquel día, y yugo bien süave,
del fiero mar a la sañuda frente
imponiéndole estaba, si no al viento
dulcísimas coyundas, mi instrumento,


Hle, pestrá skvrna v obdélnících polí
a černých louží zahrad,
proťatých světlou stužkou řeky –
toť rodiště tvé.
A tamo druhá skvrna,
toť město, kde jsi rostl, vkročil do života
a začal milovat.
Ten čtverec v černi,
to je ten zámek se zahradou,
kde vzdychalo a kde se milovalo –
vy mladé lásky, sladce pošetilé,
vždyť hoch ten nevěděl,
zda miluje ji
či parfum její –


„Ó Michale, již rychle leť,
tebe ta spřež se lekne,
a pořádek hned udělej!
To by tak bylo pěkné!“


Steht im Walde Geronimo,
Und klirrend zieht aus der Scheide
Er das Meſſer, ſo und ſo
An der Sohle wetzt er die Schneide;
Gleitet dann in die Dämmerung,
Dem Feinde auf Tod und Leben
Mit des Thieres Verſtümmelung
Ein corſiſch Cartel zu geben.


هَيجَت وَجدي يا نَسيمَ الصَبا
إِن كُنتَ مِن نَجدٍ فَيا مَرحَبا
جَدِّد فَدَتكَ النَفسُ عَهدَ الصِبا
بِذَكرِكَ الحَيَّ وَتِلكَ الرُبا
إِنَّ المُقيمينَ بِسَفحِ اللِوى
مَن لا أَرى لي عَنهُم مُذهَبا
أَبقوا الأسى لي بَعدَهُم مَطعَماً
وَالدَمع حَتّى نَلتَقي مَشرَبا
واحَرَباً مِن طولِ يَومِ النَوى
وَذو الهَوى يَعذرُ أَن جرَّبا
حَلّوا قُباً داراً فَمِن أَجلِ ذا
أَضحَت نِهاياتُ الأَماني قُبا
وَاِستَصحَبوا قلبي غَداةَ النَوى
فَعَزَّ مَصحوباً وَمُستَصحَبا
فَآهُ مِن يَومٍ عَلى حاجِرٍ
رُحتُ لِحَتفي فيهِ مُستَعذِبا
كانَت بِهِ وَقفَتُنا لِلنَوى
نَسكُبُ دَمعاً عَزَّ أَن يَسكُبا
لا هَجَعَت وَرقاءَ بَعدَ الحِمى
وَلا سَرَت فَيحاءُ ريح الصِبا
وَبَلَّغَ الاَهُ المُنى نازِحاً
بِالخيفِ مِن قَلبي الأسى قَرَّبا
ما زِلتُ أَبكي الشِعبَ مِن بَعدِهِم
حَتّى غَدا مِن أَدمُعي مَعشَبا
أَهوى رُبا الجزعِ وَلَولاهُم
بِالجَزعِ لَم أَعشَق تِلكَ الرُبا
كانَ الهَوى حَيثُ النَقا منزِلُ
يَجمَعُنا وَالعَصرُ عَصرُ الصِبا
وَالدَهرُ قَد قَصَّرَ باع النَوى
وَمَدَّ بِالوَصلِ لَنا أَطنبا
لِلَهِ بَينٌ جارَ في وَقعِهِ
عَقلي وَلُبّي قَد غَدا مُعجَبا
كَيفَ اِحتِيالي في هَوى شادِنٍ
ما رُمتُ مِنهُ الوَصلَ إِلّا أَبا
ظَبيٌ مِنَ التُركِ وَلَكِنَّهُ
أَضحى لِحَتفي فيهِ مُستَعرِبا
جَبينُهُ الفَتانُ بادي السَنا
وَطَرفُهُ الوَسنانُ ماضي الشَبا
وَيلاهُ مِن صدغٍ بَدا كَالدُجا
عَقرَبُهُ في الصدغِ قَد عَقرَبا
يا مُعرِضاً عَرَّضَ بي لِلرَدى
ما كُنتُ لِلإِعراضِ مُستَوجِبا
حَمَّلتَ قَلبي فيكَ ما لوغدا
بِالجَبَلِ الشامِخِ أَمسى هَبا


Slovem dotknouti se obáváte
nejpodlejší lidské havětě,
pranic nedbaje, že pozbýváte
úctu slušných lidí na světe.


Valaki őrzi most a képedet,
Valaki most magánál tartogat,
S te, aki szelíd, jó fiúcska voltál,
Te jól viseled nála magadat.
Maradj vele hát, s el ne hagyd soha,
És vigasztald, ha kell, s szeresd nagyon,
Könnyét töröld le, álmát édesítsd meg,
Gyermek, te nálam nagyobb hatalom.


Zde tě zavěsím! Tvůj smrtný lesk
rozptyluj mé hrudi žal a stesk,
zbrani vítězná, již ukul k boji
dalekých mých bratrů svatý hněv!
Nestyď se, že na čepeli tvojí
bledým ruměncem hrá lidská krev.
Řeka ještě do prachu jí steče,
nad sledním než vrahem, jehož meče
v srdci rodu slovanského tkví,
poslední se handžár pozaskví.


Rinaldo allor dal degno stuol è cinto
e supplicato a tôrsi via l'elmetto,
tal che da' prieghi lor forzato e vinto
di compiacerli è mal suo grado astretto.
Si scioglie al fin que' lacci ond'era avinto
l'elmo, e scopre la chioma e 'l vago aspetto:
né men bello e leggiadro or si dimostra,
ch'apparso sia possente e forte in giostra.


Und so pflanzt über die ganze Welt,
So weit Adler und Nordwind streichen,
So weit der Himmel die Erde hält,
Siegvater in allen Reichen
Der Germanen Siegeszeichen.


Fugge tra selve spaventose e scure
per lochi inhabitati: ermi: e silvaggi
el muover de le frondi e di verzure
di cerri: d olmi:abeti: pini: e faggi:
fatto le havea con subite paure
trovar di qua e di la strani viaggi
che d ogni ombra veduta o in monte o in valle
temea Rinaldo haver sempre alle spalle


Was thun die Bürger und die Bawren?


Um ihretwillen heben Mädchen an
und kommen wie ein Baum aus einer Laute,
und Knaben sehnen sich um sie zum Mann;
und Frauen sind den Wachsenden Vertraute
für Ängste, die sonst niemand nehmen kann.
Um ihretwillen bleibt das Angeschaute
wie Ewiges, auch wenn es lang verrann, –
und jeder, welcher bildete und baute,
ward Welt um diese Frucht, und fror und taute
und windete ihr zu und schien sie an.
In sie ist eingegangen alle Wärme
der Herzen und der Hirne weißes Glühn –:
Doch deine Engel ziehn wie Vogelschwärme,
und sie erfanden alle Früchte grün.


Čím je Tobě národ blahý,
že mu množíš běsné vrahy?
Neví-li Tvůj bludný duch.
čím jej mít chce věčný Bůh?
A kým Ty sám činíš sebe,
na očích-li nemáš nebe?


武陵春色片云红
红绽功归暖日烘
青帝也应长作主
莫教随水又随风


Ať řvou ti svůdci bohopustí
Svých věrných Kristus neopustí;
jsouť Církvi Božské sliby dány,
ji nepřemohou pekla brány;
vždy proste: „Pane, s námi buď,
Tvé rámě štváče od nás puď!“


How many loved your moments of glad grace,


Für mich wil ganz kein Licht, als nur das eure, taugen.
Der Mittag wird zur Nacht. Ihr, ihr habt Schuld daran,
daß ich sonst keinen Glanz, denn euren, sehen kan,
und dessen Kraft von euch, als Brunnen, aus muß saugen.


quante grazie e virtù l'eterno Bene
e don del ciel fra' tuoi bei rami asconde,
Silva, che adombri del gran Tago l'onde,
via più chiare per te, che per l'arene.


I zvítězil; dnes prvně vystoupiv
již na sta duší k mistru obrátil. – –
V přitmělé jizbě nyní v modlitbách
apoštol trvá, Pánu děkuje,
že ústům jeho zdarem požehnal. – –


Was uns in der weiten Ferne
Suchen hieß ein eitler Traum,
Zeigen uns der Liebe Sterne
In dem traulich kleinen Raum.


云别青山马踏尘
负才难觅作闲人
莫言馆驿无公事
诗酒能消一半春


Am Himmel wächst der Sonne Glut,
Aufquillt der See, das Eis zersprang,
Das erste Segel teilt die Flut,
Mir schwillt das Herz wie Segeldrang.


Skon trudů, snah, map blány – bludné listí.
Hnět jeden tíží hruď všem plavcům spolu,
hrob na dně záhuba jim k hrůze jistí.
A stihnout pÓl jim bylo do úkolu!


Es ist der alte große Drach
Doch allzeit ohne Ruh,
Wohin wir gehn, da geht er nach
Und setzt uns heftig zu.


Čas se válí klidně po lidstvu,
milý člověk umy svoje střádá,
do sáčku je klade na sebe,
o jich qualitu se po věk hádá.


K potoku pak sešli. Blízko mlýn,
ale ještě ukryt do olšin...
Stisknuv v rukou svoji hlavu bědnou
Závěta děl: „Ó, já netušil,
že se takto domů vrátím jednou!“
Slova změnila se v pláč a kvil.
Křížovou šel cestou...
Náhle z křoví
vystoup na záhybu cesty mlýn.
Střecha pobourána, spadlé krovy, –
ze zdí starých trochu zřícenin.
Jaká změna! všechno zvráceno je,
jako v hrůze zuřivého boje
rozvalena pevnost dobytá, –
i ta půda kolem rozryta.
Závěta se nazpět zapotácel.
„Bože věčný!“ vykřik uděšen,
pěstí oči promnul. „Jaký sen!
Kdo tu moji rodnou střechu zkácel?
Lidé! lidé! řekněte mi jen:
v bolestech se zdá mi strašný sen?“


Ich ward verstarret/ kalt/ erblaßt/
wie/ dem die Seele kaum sich reget:
biß/ auß Erbarmnüß sie beweget
mich in die schlanken Arme fasst'/
Ach! da ward mir gemach das Leben/
Kraft/ Geist und Wärme wieder geben.


春光又到小楼东
几日春花烂漫红
细想别离缘底事
鲈鱼刚要待秋风


A před námi zástupové ponesou paládium –:
odboje a pomsty Satana krvavého!


Byl tam taky jeden,
šedivý a něm.
Řekli: Kuš a lež a počkej,
až si zapísknem.


Meggyilkoltak,
Eltemettek,
Meg nem holtam!
Feltámadtam
Nem maradtam
Koporsómban;
Élek, élek, élek!!!


Ty krásná, bledá dívko,
nehledej písní proud,
do hlubin srdce mého
nepřej si nahlédnout.


Másfelől mit csinál, és mit nem keserög,
Szép szemü Cumilla, kinek az szüve ég;
Szörnyü jüvendőket elméje forgat még,
Végre ura előtt nyelvért igy nyitá meg:


Der Kaufmann, Krämer, Fabrikant,
Gelehrt' und Besenbinder,
Der Polizist und Officiant,
Der Censor und der Schinder.
Leider Alles, Alles, Alles ist für Geld,
Doch für Geld zu haben.


Kdo ví o všech trpkých slzách
V této válce plakaných? –
Kdo se dozví o všech srdcích
V této válce strhaných?


Treib unsern Willen,
Dein Wort zu erfüllen,
Lehr uns verrichten heilige Geschäfte,
Und wo wir schwach sind, da gib du uns Kräfte.
Lobet den Herren!


Durch die Wellen steuert ein Schwan so einsam,
Hell und blank, wie die schimmernde Wasserlilie,
Wie im Azur die ziehende Silberwolke,
Blume der Erde zugleich und Bote des Himmels.
Von Balkonen herab und Blüthenterassen
Streuen ihm weiße Hände nährende Brodsaat.
Feierlich schwebt er heran, fast ohne Regung,
Stäte Bewegung doch in seliger Ruhe,
Gleich dem rückenden Zeiger auf dem Uhrblatt,
Gleich dem reisenden Mondesnachen im Aether.


幽居装景要多般
带雨移花便得看
禁奈久长颜色好
绕阶更使种鸡冠


Und manche Leute weinen
Vor Glück.


Ma 'l cielo e la mia sorte
Mi trasse alfin là, dove
Al varco m'attendeva Amore e Morte,
Però che, lasso, andai
Colà sott'altro ciel, sotto quel cielo,
Ch'ha maggior luce da due luci belle
Che dal sol, da le stelle.
Temei ben io l'incontro
De le luci omicide, e volli altrove,
Presago del mio mal, volger le piante,
Ma se tema e ragion mi ritenea,
Il desio mi traea;
E come il ferro cede,
Quantunque immoto e grave,
A l'occulta virtù d'indica pietra,
Così l'anima mia,
Cui la ragion facea
A l'invito d'Amor lenta e restia,
Mentre il senso vuol pur ch'ella trabocchi,
Fu vinta da virtù di duo begli occhi.


Wie groß, O Gott, ist deine Macht,
Die du läst sehn und hören,
Wen dein ergrimter Donner kracht,
Wen sich die Blitz' empören!
Wie schreklich bist du von Gewalt!
Dein Herligkeit ist mannigfalt:
Wir arme Sünder wissen nicht,
Wie das geschicht,
Ob Himmel, Luft und Erde bricht.


Ich bin entbrannt in Liebe zu dir,
Ich lodre wie die Sonne,
Ich glühe wie ein Schwert
In sausenden Feuern.


Máj deštivý je, nebe mdle se klene,
má cela tone v stínech pochmurných...
Však když se přece jaro rozpomene
a sálá trochou cudných lesků svých,


Jen já stál blíž a chvěl se: v chvíli jedné
zpit její krásou, moře bůh se zvedne.


Du, den Germanien mit klagenden Gesängen
Von dem Olympus niederzog!
Laß dich das Laster nicht verdrängen,
Das für dem Kriege nicht entflog;
Laß keinen Griff nach einer Krone
Und keinen Fürsten-Geiz nach einem leeren Throne
Dich kränken, daß du wieder fliehst
Und von den Himmeln den zerstörten Weltkreis siehst.


Lelkem szabad. Feloldva minden,
Mi szárnyait leszegezé.
Repülhet már a magas égig
Vagy egy kopár temetőn végig -
Most ásott, néma sír felé...


Meu coração é uma barca
Que não sabe navega
Guardo o linho na arca
Com um ar de o acarinha


Die Frau die sprach mit Züchten:
»Herr, das ist alles wahr;
Im Brief habt ihr geschrieben,
Von eurem Kummer gar,
Das lasset euch nicht reuen,
Traut lieber Herre mein,
Ich durft dem Boten nicht trauen,
Ich fürchtet der Ehren mein.«


Srdce, lidské srdce!
Ty jsi tajné moře;
Hluboké tvé blaho,
Hluboké tvé hoře;
Blažen, kdo v svém srdci
Chová svoje nebe;
Žebrák, kdo ho marně
Hledá mimo sebe.


Ma i cari studj a lui compagni annosi,
E a i popoli ed all'arti
I beneficj sparti
Son del suo corso splendidi riposi.
Vedi ampliarsi alterno
Di moli aspetto ed orti ed agri ameni,
Onde quei che al suo merto accesser beni
E il tesoro paterno
Versa; e dovunque divertir gli piaccia,
L'ozio da i campi e l'atra inopia caccia.


Nehleď na leb, jestli bělí, lisí;
Od té ničehožnic nezávisí.
Pozoruj, zdaž šíp můj srdce vnadí?
Necit k nadšení jen navždy vadí.


Én is emlékezetednek
Eggy könnycseppet szentelek
S hol több szemek keserednek
Fel elegyítem velek


Mientras Batilo canta
con alto y dulce acento
los años de Ciparis,
muchacho, llena el cuenco,
que quiero celebrarlos
con el licor lieo,
brindándoles alegre
y a su salud bebiendo.
¡Eh!, brindo por la tuya,
Ciparis: quiera el cielo
que de tan digno amante
goces por largo tiempo.
A tu salud va estotro
Batilo... Llena presto,
muchacho... Plegue al numen
que tiene culto en Delos
hacer que de tu canto
resuene el dulce acento
desde uno al otro polo
por siglos sempiternos.


the Man, who void of Care and Strife,
In silken or in leathern Purse retains
A : He nor hears with Pain
New Oysters cry'd, nor sighs for chearful Ale;
But with his Friends, when mighty Mists arise,
To , or  repairs:
Where mindful of the Nymph, whose wanton Eye
Transfix'd his Soul, and kindled amorous Flames,
or ; he each circling Glass
Wisheth her Health, and Joy, and equal Love.
Mean while, he smoaks and laughs at merry Tale,
Or  ambiguous, or  quaint.
But I, whom griping Penury surrounds,
And Hunger, sure Attendant upon Want,
With scanty Offals, and small acid Tiff
(Wretched Repast!) my meagre Corps sustain:
Then solitary walk, or doze at home
In Garret vile, and with a warming Puff
Regale chill'd Fingers; or from Tube as black
As Winter Chimney, or well-polish'd Jet,
Exhale , ill-perfuming Scent:
Not blacker Tube, nor of a shorter Size
Smoaks  (vers'd in Pedigree,
Sprung from  and , Kings
Full famous in romantick Tale) when he
O'er many a craggy Hill and barren Cliff,
Upon a Cargo of fam'd  Cheese,
High over-shadowing rides, with a design
To vend his Wares, or at the  Mart,
Or , or the ancient Town
Ecleap'd , or where  Stream
Encircles , fruitful Soil,
Whence flow nectareous Wines, that well may vie
With , or renown'd .


Ach sprichst du es sind Personen,
Den ich mehr verpflichtet bin,
Die in andern Gassen wohnen,
Da gedenck ich lieber hin,
Andern armen Leuten sey
Ich zum blossen Possen treu.


Egyformának lenni mindenkihez:
Emberfeletti nagy szív kell ehhez.


vetkne jak žhavá žíhadla
v krystalná slzí zrcadla,
pablesk každý – šíp plamenný
vbodne se v srdce přadleny.


l'onor non sta ne' boschi, ove a ventura
dietro alle bestie bestie diventate;
gli uomin degni si fanno alla cittate,
né uom può dirsi chi non si misura.


Jiskrou padne, požár vznítí,
proudy slz ho neuhasí,
a ta touha vzpomínkami
denně duši zavolá si.


Esta es, amor, la rosa que me diste
el día en que los dioses nos hablaron.
Las palabras ardieron y callaron.
La rosa a la ceniza se resiste.
Todavía las horas me reviste
de su fiel esplendor. Que no tocaron
su cuerpo las tormentas que asolaron
mi mundo y todo cuanto en él existe.
Si cruzas otra vez junto a mi vida
hallará tu mirada sorprendida
una hoguera de extraño poderío.
Será la rosa que morir no sabe,
y que al paso del tiempo ya no cabe
con su fulgor dentro del pecho mío.


Fand's noch im Ärmelfutter hängen
Und weiblich waren seine Längen.


Wie mit innigstem Behagen,
Lied, empfind ich deinen Sinn!
Liebevoll du scheinst zu sagen:
Daß ich ihm zur Seite bin.


Doch wenn Miezel in dem Baume,
Wo sie meistens hin entwich,
Friedlich dasitzt wie im Traume,
Dann ist Molly außer sich.


Pán Bůh ti dej štěstí!
Slyš, žežulka věstí
z lesa: kuku, kuku,
kuku, kuku, kuku!


Formani dováželi
k ránu již fůry obilí.
Celníci vybírali clo,
voraři platili své groše
jak jindy, jak loni.
Tancovali pak s holkami
v krčmě na Výtoni.


Schwebt dorten nicht weiß Gespinnst?
Ach, Silberhaar, schweifende Wehmut
Ist all meines Sommers Gewinnst.


Versprach er fleh'nd dem Werthen:
Siegfried nichts sagte wieder,
Das Haupt warf er zur Erden
Und schlug den Meister nieder.


Sind alle eure Schiffe denn zerschlagen:
Sieht man die heil'ge Flagge dich aufrichten,
Vom Liebessturm, der jene mußt vernichten,
Dein junges Schiff siegreich hinweggetragen.


„Povězte pak, milá panno, zdali
Ještě daleko jest do Prahy?“
Tak se mne tu střetlé průtahy
Mnohých vozů, s těžkým zbožím, ptali;


V kříž bílé ruce tuhnou na panenské hrudi.
Sen lilije, dnů znojných neovanut smouhou.


¿De qué cielo caído,
oh insólito,
inmóvil solitario en la ola del tiempo?
Eres la duración,
el tiempo que madura
en un instante enorme, diáfano:
flecha en el aire,
blanco embelesado
y espacio sin memoria ya de flecha.
Día hecho de tiempo y de vacío:
me deshabitas, borras
mi nombre y lo que soy,
llenándome de ti: luz, nada.
Y floto, ya sin mí, pura existencia.


甘石书存懵不知
老来更与世相违
夜凉天雨清如水
尝欲因君识少微


hiçliğine rağmen varlıkta gezindi,


طرقتْ ريحَ الصّبا ميثاءَ وهنا
فانثنتْ حاملةً أنباءَ لبنى
نقلت عنها أحاديث هوى
أفهمتْ من غير أن تسمعِ أذناً
تصف الأوجهَ بيضاً كالضحى
في الفروع السود والأعطافِ لدنا
بمعانٍ في الشَّذا خافيةٍ
فهي لا يفهمها إلاّ معنّى
ذكرٌ هاجتْ حنيناً كامناً
وأخو الشوق إذا ذكر حنّا
ما على الصادح في أفنانهِ
سبَّةٌ في كتمه لو مات حزناً
وكلانا مفردٌ منْ إلفهِ
غير أني بحتُ وجداً وتغنَّى
عجبي من متجنَّ ظالمٍ
أبداً يهوى على ما يتجنّى
فضح الغصنَ رطيباً أهيفاً
عقبَ الوابلِ والظبيَ أغنّاً
هازئٌ بالبدر في الجنح بدا
وقضيبِ البان في الدعص تثنَّى
سمهريُّ القدِّ ما ثقّف ضماً
فلماذا لان أعطافاً ومتناً
لم أكن لولاه أبكي ذاهباً
لا ولا أقرع بعد البين سناً
أتمنّاه على شحط النّوى
وقصارى عاشقٍ أن يتمنّى
يا مناخ الحي من كاظمةٍ
جادك العارضُ ذو البارق هتنا
أخبرت عنك خيالاتُ الكرى
ولأمرٍ هيَ لا تخبر عنّا
رقأ الغيثُ وما نهنهت دمعاً
وسجا الليل وما أغمضت جفناً
ما على صرف زماني فيهم
وعلى الأيام لو أصدقُ ظنّاً
أوحشوا الطرف وهم جار الحشى
آه ما أبعدهم مني وأدنى
قد بلوتُ الدهر حاليه وقد
قلّبتهُ راحتي ظهراً وبطناً
وهو ثاني الطيف أن لأن قسا
أو دنا منك نأي أو جاد ضنّاً
وسبرتُ الخلق حتى لم أجد
للعزيز الملك غير الغيث خدنا


A buscarse en la resumante especificidad
y exquisita consistencia
en tal constelación y refriegue
humanísimos
al principio aflora el acaponado
y florece luego el bragazas
y no nos damos cuenta y pisamos un poquito
al floripondioso cagón
Sí avisamos al de confiada evidencia:
en el fabuloso jardín no faltará el escamoteado
el fogueteiro, el gótico flamígero
en sus macetas, sin salirse, predestinados
retoñantes, en sus canteros, con las respectivas
y confusas o epigramáticas traducciones alpima-papago
al familia ges, al charrúa, al familia tupí-guaraní
en carteles retorcidos por el sol
expuestas las variedades a miradasserviocroatas y rumanas
y tropezones escoceses, indodravídicos y suahelíes
en venta, en alquiler y hasta en conquista losvariopintos
hurtables, coleccionables
para eventualmente exhibirse en paquetas vitrinas
Aun el más suburbano
cada cual un espejo florido
hiperclorhídrico
inasequible al desaliento allí lo posee
si sociable, el jonjabero
(podrá con él reírse a sus anchas)
si conciliador, el krausista
si olfateable, el lavándula
Hay variantes de las variaciones
castizos desde luego muchos
y con motes tales: meapilas
(y van por lo menos dos con deyecciones)
nazi, ñiquiñaque, otorrinolaríngeo, porusucapión
o prescripción adquisitiva
Ya lo veis, nadie podría quedarse sin alguno
nadie podría quedarse sin ser por accidente,alguno
alguno es vuestro o alguno sois
por transparencia o por desidia
o por tantas y tantas
hay que encontrarse
insisto, estetas
podéis recrear modelos, tomar de aquí y de allá
añadir, comprimir, suturar
Trazo para los cronistas este mapa gentil
conoceréis más tarde el exhaustivo
que encararéis lineal o atravesadamente
libres sois para pecar y comprender
(atados por vuestra inalienable condición)
sois vosotros mimados en este jardín interesante
que devino museo por el quiritario, elreconcomido
el susceptible de contagio de amor
el tránsfuga del buen sentido
para obsequiar a celosos y celados osrecomiendo al ultra
(en dosis morigeradas)
el vivalavirgen (por ese no sé qué de equívoco)
el wagneriano (señero)
el xifoide (ver página doscientos siete)
el yambo (ver página doscientos once)
y el zurriburri (ver página doscientos dieciséis).


Die Gäste grüßte froh der Alte,
Sie nahmen Platz an seinem Mahl;
Aus reich gefüllten Bechern wallte
Der Duft ambrosisch durch den Saal;
Er aber goß die Opferspende:
»Ihr Himmlischen, nehmt dies zum Dank!
Noch einmal nun wird vor dem Ende
Das alte Herz mir froh beim Trank.«


Jak skvrny prostá socha mramorová,
jež ze rtů vonný zvuk a květná slova
svých písní ladným zdrojem dýše ven,
tak zdáš se mi, a září tvého oka
déšť jisker padá ňader do hluboka,
jak hvězdná krása v noci temný sen.


E per mezzo gli fende la visiera;
buon per lui che dal viso si discosta:
poi calò su l'arcion che ferrato era,
né lo difese averne doppia crosta:
giunse al fin su l'arnese, e come cera
l'aperse con la falda sopraposta:
e ferì gravemente ne la coscia
Ruggier, sì ch'assai stette a guarir poscia.


Szemükben égő, olthatatlan örvény,
arcuk fakó, de nem könnyharmatos,
s mellükre Themis en-jóvolta örvén
hízott, fehér lábával rátapos.


Ei, du verzagst?
Laß es gewähren,
Bis du's erjagst,
Kannst du's entbehren.


A země jako vdova sirá
a opuštěná tajíc dech
s výčitkou k nebi žalně zírá
ve rosných tonouc brillantech.


鹤羽鸾绡事已空
奉华遗寺对高松
宫斜凤去无人见
且看门前粉壁龙


Proč zlobí se ti lidé na tě?
Proč bijí do tebe tak zprudka?
Cos udělal jim, že jsi v blátě? –
„Nic. Já jim vidím do žaludka.“


苟禄劳生不为身
强颜来此算征人
莫将朝市轻分别
等是低回一鬨尘


Je těšil deštík májový,
neb chleba přidal kousek.
Nu, časem byla špatná žeň
a chléb pak jako brousek.


Tak tiché bylo, milé, skromné
a ihned vším se skonejší,
že pozděj’ jsem si myslil, pro mne
že mohlo by být smělejší.


Richt unſer ganzes Herz muß am Vergnuͤgen hangen:
Zu einem hoͤhern Zweck hat uns die Welt empfangen,
Wo ieder eine Rolle ſpielt.
Nicht bloß zu trunkner Luſt im Umgang eines Weibes
Bewohnt ein freyer Geiſt, der ſich unſterblich fuͤhlt,
Die irdne Huͤtte ſeines Leibes.


Teď se sklonil; choval v levici
jemně děcko chvilkou plačící,
polaskal ho, cos mu pošeptal,
liščím krokem ke brance se bral,
před ní na schůdka tam dítě klad’,
zmizel. (Ještě prý za šestnáct let,
kdy to dítě panna z růže květ,
– se smíchem, vtip čertů špatný snad,
v pekle o tom šeptalo se cos –
abatyšin jemný, táhlý nos
cítil v těchto místech po něm smrad).


Was soll ich nun vom Wiedersehen hoffen,
Von dieses Tages noch geschloßner Blüte?
Das Paradies, die Hölle steht dir offen;
Wie wankelsinnig regt sich's im Gemüte! –
Kein Zweifeln mehr! Sie tritt ans Himmelstor,
Zu ihren Armen hebt sie dich empor.


Můž’ unavit se srdce? Pokud žije,
tu zpívá stejně. Básník, proč, sám neví,
vždy s písní patří v svého štěstí trosku.


Und Marie blicket aus dem Bilde
Als ob höre sie des Engels Gruß,
Also dacht' der Maler sich die milde,
Aber ich, ich wünsch' ihr einen Kuß
Von des Mondes zauberischem Schilde,
Daß sie liebend wiederküssen muß,
Könnt' ich ihre stillen Augen schließen;
Säh' ich vor Maria Heloisen.


تأمل رعاك الله حسنَ المواكبِ
فتلك سماء زيّنت بكواكبِ
ودونك روضاً زهرُه الغض يانع
تبسم بشراً من بكاءِ السحائبِ
كتاب حوى ما لم يحُمْ حول حيّه
سواه ولم يفرغ حُلاه بقالبِ
تصدى لجمع الصادرات فلم يدَع
لطالب جمعٍ بعدَه من مطالبِ
معانيه لو فكرت در منضّد
وألفاظه بحر لذيذ المشاربِ
وليس غريباً فهو يعزَى لأحمدٍ
حميدِ السجايا الحبر بحرِ الغرائبِ
به قد غدا رأس الخليج متوجاً
بتاج عُلىً والله جمّ المواهبِ
شذا عطره يهديك أو ضوءه إلى
حماه إذا أمسيت رهن الغياهبِ
لقد ألبس الأيام من سحرِ لفظهِ
حُلَى الؤلؤِ المنظوم فوق الترائبِ
له رتبة علياء في الفضل دونها ال
سّمَا كان أعيا نَيلُها كلّ طالبِ
إذا كان في تصنيف غير جنابهِ
عجابٌ فهذا فيه جلّ العجائبِ
بدا في سماء الطبع بدر ختامهِ
وأقبلت الأفراح من كلِ جانبِ
ولاح سنا البشرى فقلت مؤرخاً
لقد جلت البشرى بطبع المواكبِ


Et, combattant déjà robuste,
Pour le pauvre, à tort châtié,
Tu sentais dans ton âme juste
Une inconsolable pitié.


Dí ten: „Doktor Faust jsem, známý zpytatel
Přírody ctné, vůkol známý lučebník.
Byl jsem mladistvého věku hlasatel,
Dlouho přístrach pekla; teď jsem služebník
Jeho. Zpytem do čar jsem se splet;
Slibovali oslavy mi chlouby,
Nesplnili mi je, a tak chci zas zpět
Vedrati se do přírody hlouby.“


Wo ich biß hieher gesungen,
Was geführet Geist und Art
Und nicht Bäwrisch hat geklungen,
Das that Deine Gegenwart;
Deine Gegenwart und Gunst
War mir Leben, Muht und Kunst.


Musa ensina-me o canto
Venerável e antigo
para prender o brilho
Dessa manhã polida
Que poisava na duna
Docemente os seus dedos
E caiava as paredes
Da casa limpa e branca


晓红著意一番新
稳送公归上国春
花下剩传多好客
满园浑是爱棠人


Der, durch den süssen Druck, gerührte Geist verspüret,
Vernimmt und mercket gleichsam hie,
Im Wohlschmack, eine Harmonie,
Die ihm sehr angenehm, und die ihn allgemach,
Denckt er der Anmuth nur vernünftig nach;
In seiner Lust, zum grossen Geber führet.


da queste accesa, le mie voglie caste
in quella guisa propria di voi formo,
che 'l santo Amor a cinconscriver baste.


Deste modo se mostra agradecido
Àqueles, que por ele tanto obraram,
E que ver o seu nome engrandecido,
Só prêmio de suas obras estimaram:
E ao grato Rei por eles foi pedido
Um sítio dos que junto ao mar ganharam,
Onde uma casa forte edificassem,
Em que seguramente descansassem.


De Isten angyala elvevé erejét,
Mert Zrini paizsán megtompitá hegyét,
Tatár hám dárdája az földre leesett,
Csudálja Delimán ezt az történetet.


Weil mich der Mond, ins Zimmer glotzend,
Nicht schlafen ließ in dieser Nacht,
Hab ich Poet, hinwieder trotzend,
Dies Lied zum Schimpf auf ihn gemacht.


Znám duchy stokrát vyšší než jsi ty,
již neváhali by ni okamžik
vše odvolat. Což svatý Petr sám
třikráte svého Mistra nezapřel,
by nevydal se lidu na posměch?
Tvé dětinství, hleď, budí úsměv můj,
ač usmívat se nebývá můj zvyk.
Ctí ovšem každý vzory, za nimiž
se v žití ubírá, ten Alexandra
a jiný Caesara; tvůj ideál
je tedy Kristus. Jeho příkazů
chceš poslušen být, jeho nauky
jen ryzí, čisté... Víš-li však co chceš?


No en criticar consiste la cultura,
que para esto es idóneo cualquier labio
del necio que halla en maldecir dulzura;


Willst du des Höchsten Wohnhaus sein,
Halt Fleisch und Geist von Flecken rein,
Sanft eingekehrt, ganz abgeschieden!
Gott wohnt in Reinheit und im Frieden.


os cômodos da Casa não visit
os gatos enlouquecem de tanta beleza


Gedenke mein, wenn Morgenrot die Tore
Zum Throngemach der Sonne leis erschließt;
Gedenke mein, wenn dir im Sternenflore
Die feierstille Nacht vorüberfließt;
Wenn bei der Freude Ruf die Pulse rascher fliegen,
Wenn Abendschatten dich in sanfte Träume wiegen.
O geh hinaus, zu lauschen,
Was Wälder heimlich rauschen:
Gedenke mein!


Il re lo adimandò che nome avia,
De sua condizione e del paese.
E lui rispose: - Io son de Circassia,
Ove perdei per guerra ogni mio arnese,
Eccetto l'arme e quella dama mia
Di che fortuna me è stata cortese.
Mio nome è Rotolante; e quel che io posso,
e' a tuo comando insin che ho sangue adosso. -


Ta hořkost černých nocí, kam oko se vpíjí zas a zas,
ta je juž vůní květů mých a chutí mých plodů.
Potměšilých vteřin neúprosný ras
jedu mi nalévá do číše při života hodu.


Hus byl Hus a Žižka Žižka,
páni byli páni –
k čemu mládež rozčilovať?
Hlavu kloňte na potkání!


Da springen drei Rosen,
Halb roth, halb weiß,
Die welken nicht wieder,
Aus Dornenreis.


Rýhy, runy dějin stírá,
ryba rozumu trhá se v síti,
stará víra.


中独抱孤清
外示聊以朴
不结桃李交
风味良不恶


e màrtir, patriarci e confessori.
- Tante altre cose ch'io vi veggo belle? -
Rispose Orlando: - Celesti splendori,
come i pianeti, sole e luna e stelle.
- Que' dolci gaudi e que' soavi odori,
tante dolce armonie, tante fiammelle? -
Rispose Orlando: - È il gaudio sempiterno
e 'l sommo ben di quel Signore etterno.


"I promis'd, cre to-morrow's sun
" Shall gild the evening tide,
"Thou shouldst, by my entreaties won,
" Consent to be his bride.


Blutrote Posthornschnecke,
Nimm diesen Brief und bring' ihn meinem Mädchen!
Lauf, so schnell du kannst!
Nächsten Freitag (Karfreitag) veranstaltet
(Druckfehler: verunstaltet)
Die zwanglose Vereinigung
»Groß-Berliner Aquarienfreunde«
Eine Tümpeltour nach Finkenkrug.
Man bewaffne sich
(Nicht mit Handgranaten, sondern): Netzen, Gläsern:
Das Plankton der Zeit in seine Butte zu füllen.


Et quand le Romanée a mis sur le mur blanc
Son reflet écarlate et sa lueur de sang !


出处如公亦甚都
不携西子不思鲈
三高异日当为四
不见方严与范俱


Nám z života vzal čas, já řku, vši krásu, veřejnost;
Ej ale nám, rce jiný, dal za to kávu, tabák.


El sudor de su rostro le sustenta;
el del vuestro mantiene nuestra gloria:
suya la culpa fue, vuestra la afrenta.


Geh nimm sie wieder da sitzet sie,
Auf einem Katzendrecke,
Bist du Treulieb ich laut aufschrie,
Als ich das Luder entdecke.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Zahrálo si slunce ranním květem,
a juž kvítek slabou hlavu kloní, –
a tvé oko nad zbořeným světem
ideálův hořkou slzu roní.


Siegsgewiß ist deine Haltung
Von der Büste hoch und frisch
Bis zur himmlischen Gestaltung
Deines Füßchens unterm Tisch ...
Meine ganze Seele zittert
Wie der Tiger, welcher wittert
Fernher den an einen Pflock
Angebundnen Ziegenbock.


Drum frisch nur aufs neue! Bedenke dich nicht:
Denn wer sich die Rosen, die blühenden, bricht,
Den kitzeln fürwahr nur die Dornen.
So heute wie gestern, es flimmert der Stern;
Nur halte von hängenden Köpfen dich fern
Und lebe dir immer von vornen.


Město je zapadlé, umlkly stavy, řemesla všecka,
sváteční šaty si z truhel berou ženy a děcka,
zbožnost jakási družného ticha
z nedělních styků na starém náměstí dýchá,
ze starých obleků, viděných řadu let,
z klečkaté horské chůze,
z hovorů mužů před křížem.
Kristus kde nápisem těší pod stromů větvemi:
Rci, zda je tvoje bolest, jako bolest má?
Z pozdravů starců třaslavých, všichni již chvějí se tuze,
z úsměvů svrasklých stařen,
z přímých pohledů mládeže, toužících k lidskému bratrství
radostí společných a běd!


Mich schmerzt's, und ich beschmerz' es auch mit diesem langen Seufzergalme,
Wenn ich mich, wie aus einem Traum' und Qualme,
Auf mich, als ich noch in der Blüthe war, besinne.
War ich nicht, Asien, die größt' und ältst' und schönste meiner Schwestern?
Hat Neid und Geifersucht mich vor der Themis Richtsthul können lästern?
Der Menschen Ahnherr hielt mich erblich inne.
Hat alles All, das Ost und West und Süd und Nord nicht schließen,
Mich selbst nicht oft mit seinem Glanz erfüllt
Und sich selbständig in mich eingehüllt?
Luft, Himmel, Erde, Meer, Gluth, Felder, Wälder, Klippen wissen
Mit stummer Zunge nachzusprechen,
Daß sie gesehn die Sonne stehn,
Gewölkte Feuersäulen gehn,
Die Felsen bersten, Klippen brechen,
Den Regen Brot, die Wellen Mauern werden.


My viděli pád „zastaralých řádů“,
„pout odvěkých“, jak čilí žurnalisti
podepřít chtíce štědrou dnešní vládu
nám prsním tonem přesvědčení jistí.


otimistas no estômago
de um cadáver precoce,
abrem, súbito e sem
dente, o sorriso atávic


Měl také svoji malou grisetu
francouzských studujících po zvyku.
Velice příjemná to dívka byla,
originelním způsobem se myla:
smočila ve vodě cíp ručníku,
pak obličej si pudrem zaprášila.


Kam potom půjdeš?....... .......Dále k idealu!


»Ich höre die große Trommel dumpf,
Ich höre des Pibrochs Weise,
Wie einst am Tweed ich gesungen das Lied,
So spielt in den Winden es leise.« –


„A jeho jméno? Zavolám ho sem,
by opakoval vše, co uviděl.“


Klid. Ticho. Hluboká a černá tůně,
jak láká chodce zemdleného poutí,
tam všecko uvrhnouti,
čím srdce krvácí a těžce stůně,
v ten bezdný hrob a tmavý!
Však nad ní azur smavý,
pln jasu, světla zlata, v němž vše svítí,
zpět volá je. – Toť žití!


Wann ich so viel leiden muß /
ist mir Tugend offt ein Buß:
leid doch willig solche Buß /
die mich letzlich krönen muß.


Es wont ein könig in Edom,
Anastres Tasri war sein nam,
der mit hohem verstande
ein man het, hieß Berosias;
der selb in einem buche las,
wie im Indier lande
weren gar weit erkande
Gar hohe berg, darauf erbaut
weren gar edel würz und kraut,
vil beum, der eigenschafte:
wan man die künstlich ordinirt,
zusam stieß, brent und conficirt,
so gwünnen sie warhafte
ein solche edle krafte,
Das man die toten mit erwecket.
der künig großes gut darstrecket
seim meister, das er zoch
im Indiam und da anhub,
der edlen würz er sucht und grub;
kraut und frucht allenthalben
samlet er auf den bergen hoch
und macht daraus die salben,


Er macht das bittre Kreuze süß,
Ist unser Licht in Finsternis,
Führt uns als seine Schafe,
Hält über uns sein Schild und wacht,
Daß seine Herd in tiefer Nacht
Mit Ruh und Frieden schlafe.


Pur si torce e dibbatte sì che viene
ad expedirsi col braccio migliore
e con la destra man ch el pugnal tiene
che trasse anch egli in quel contrasto fuore
tenta ferir Ruggier sotto le rene
ma il giovene s accorse de l errore
in che potea cader per differire
di far quel empio Saracin morire


Za vírem daleko svůj život žíti, skryt,
zavříti do prsou svůj celý svět, svůj cit,
bolesti, vzpomínky i trpko svojich ztrát
jako ten shnilý kmen už tiše nechat spát.


Do oken šedé můry bijí
a z kamen plamen šlehá ven,
cos šeptá si Puk s Titanií,
od stropu stíny jdou, se síjí
do oken.


Die Schwalben ziehen Schleifen um das Dach
Und eilen wie die Morgenboten wach.
Wie ein Geschoß reißt jede sich vom Giebel los.


A gravaria na terra e seríamos dois
Num corpo quieto que avançasse


(Másra térve.)Tehát ma egy házzal tovább megyünk?
Méltánylom ezt az elhatározást;
Elernyedék én is szemlátomást,
Mióta itt tapostam port, sarat.


On the marriage of my dear friend M Jinks
(but which may with equal aptness be applied
to the marriage of many other gentlemen)


dunkel wie der Grund einer Kamee,
die ein Schimmern durchläßt durch die Ränder;
und du meinst der Abend war nicht, ehe
sie heraustrat, um auf das Geländer


Nimmermehr rosten Perlen von Osten/
Iederzeit leuchten gütige blikke/
Ewig/ ja ewig werden sie kosten
Keine verwesung/ bauen ihr glükke.


青唐陇拶觐神都
亿万天兵列路隅
三省枢臣合班对
进呈平旦受降图


闲向江头倚大兰
西风回首雁声寒
不知浮世奔驰者
滚滚红尘没马鞍


相逢一顾意欣然
东望蓬瀛水拍天
石上输赢才半局
人间陵谷已千年


On odvrátil se s tváří vrásčitou
a setřásl prach se sandálů,
v poušť zašel, by v hvězd dráhu věčitou
tříšť pochoval svých idealů.


Tout se répare et chante et fleurit sur la terre ;
Mais quand tu dormiras de l'éternel sommeil,
Ô fier patricien, tes vertus en poussière


Ta když den byl slova povídal,
Přepokorně k noci pohlídal.


Jest tajemný jich vznik i zjev;
ač ten i onen bádá,
přec tuší jen, jak v nitru zev
ta nyvá touha žen i děv
se vyvíjí a skládá.


Wie man ihn dann verwahret und seine Burgen bricht,
Bis er von allem Zwange die Edeln ledig spricht.
Dann fahre wohl, Landfriede! dann, Lehndienst, gute Nacht!
Dann ist's der freie Ritter, der alle Welt verlacht.


Et séduisant par mon brio
Les cieux rouges et pleins de roses,
J'interrogerai le trio
De ces déesses grandioses.


Mely ég küldött, Te szent Apostolunk,
Midőn meghalni készült szép honunk?
Elállott már e nemzet szívverése,
Az égtől várt csak megváltó csodát:
S Te megjelentél, testté lett vágyunk;
Kivívtad a nép igazát, jogát!


Mujer de gruta pura, dolor de mis sentidos,
no sé si la mañana vistió su desencanto
o fueron las raíces que el sol nos marchitaba.
No sé si en tu pincel huyeron los latidos
y todas las estrellas tardaron con su manto
negándote el amor que lejos yo te daba.


Der schönen Jugend Kranz,
Der roten Wangen Glanz
Wird wie ein Kleid verzehret,
So hier die Motten nähret.
Ach, wie gar nichts im Leben
Sind die auf Erden schweben!


Strast, mdloba hubí duši? Vše pryč, co tísní hruď,
v ní vzdor a sílu obří ta jasná meta vzbuď,
ať hrozí smrt, ať podlost rve vzlety svobodné,
je vaše Jitro, chtějte, jen vůle rozhodne!


雨馀想见药苗肥
薯蓣堪羹杞可齑
老贼何须投益智
先生只要买当归


Ty stále ještě vzpomínáš,
jak do přísah květ voní
a kterak slzy padají
v loučení pod jabloní.
On na vojnu Ti odešel,
když jeseň rvala listy,
Ty věříš: on se vrátí mi,
jak odešel, tak čistý.


Doch dürfen sie darin wohl gleichen Schrittes wandern,
Profit in beiden ihm und Risiko den andern.


Není holubinka,
jest to duše moje,
divence mé nese
všecky květy svoje.


Bewegung und Erstarren, Tod und Leben,
Die Weltgeschichte, spiegl' ich in dem Aste
Und sinn' in meinen Tiefen nach dem Bilde.«


Teď nadešel čas
rozdouti revoluční požár
na troskách statků vyvrácených,
rozbitých, vykrvácených říší,
dřív, než dozní hlas krve
a zaschne v zemi.


Mně líto klášterů všech dumných,
v nichž k meditacím jsem já nesedal,
mně líto svatých mší a bohoslužeb šumných
kde lidu zpěv strop chrámu nadzvedal.


A pobloudilý rod, jenž ruku vrahu líže,
sám hanbou nad sebou se zachvěl v úžasu –
a v hořkých slzách svět své pravé poznal kníže
po věnci trnovém a tichém po hlasu.


El otoño, muchachos. Ha llegado
sin sentirlo siquiera,
lluvioso, melancólico, callado.
El familiar bullicio de la acera
tan alegre en las noches de verano
se va apagando a la oración. La gente
abandona las puertas más temprano.
Las abandona silenciosamente.
Tardecita de otoño, el ciego entona
menos frecuente el aire que en la esquina
gemía el organillo ¡Qué tristona
anda, desde hace días, la vecina!
¿La tendrá así algún nuevo
desengaño?
Otoño melancólico y lluvioso,
¿Qué dejarás, otoño, en casa este
año?
¿Qué hoja te llevarás? Tan silencioso
llegas que nos das miedo.
Sí, anochece
y te sentimos, en la paz casera,
entrar sin un rumor ¡Cómo envejece
nuestra tía soltera!


Ty vzpomínáš, jak v nádheře a přepychu jsme žili,
jak svrchovaným leskem jsme se opojili?
jak milován a božským zván
byl Cagliostro všude v sálech, před trůny i na bastille,
ať hýčkán v hedvábí neb na ulicích davem sledován?
V tisících obrazích jsme této chvíle
na vějířích a v mramoru, a bronzu, zlatě, v tisku rozmnoženi,
jak slunce v zrcadlech. Ach, proč se nesměješ?
Proč slzy jen a dobrodružných paprsků v tvých očích není?


El que manda y gobierna de memoria,
y a su defensa entrambos ojos cierra,
sin cetro y con bordón busca la gloria.


Tu sai de certo che la gente fella
hanno fra lor firmata la tua morte:
fuggela donqua et non andar ver ella’.


Měl rozšafný kýs poet visi
a napsal ji: že nejhůře,
až dnešní naše řady zmizí,
se povede prý kultuře.


Kam hlédneš, všady kaše ta,
lhostejnost, chabost prokletá
a nedůvěra ve své vlastní síly
na trudné cestě k cíli.


不诛人厌已
而恕子祈亲
贤矣李观察
今无复此人


Tu hai, non so perché, buoni vicini,
che ti lodano e impètranoti il bene,
se ben per torta strada tu camini.


眼多本自令渠爱
口少元来每被侵
无事风声彻他耳
教人气满自填心


che 'l giuoco ha dimostrato, — ov'elli è colto;
è spiacevole istolto


Mais ce n'est pas l'église, et ses voûtes sublimes,
Ses porches, ses vitraux, ses lueurs, ses abîmes,
Sa façade et ses tours, qui fascinent mes yeux ;
Non ; c'est, tout près, dans l'ombre où l'âme aime à descendre
Cette chambre d'où sort un chant sonore et tendre,
Posée au bord d'un toit comme un oiseau joyeux.


轻薄防歌扇
回旋恋舞衣
不愁无地葬
犹拟上天飞


Da wurden sie alle müde,
Fiderallala fideralla!
Da wurden sie alle müde,
Und ließen das Jagen sein.


Na biskupství práv se vzdav,
mystický sňav háv, jsem zdráv,
tragelaf a tachygraf,
haf haf Draf, a dav je paf.


Her/ her/ gefedert Schwesterlein/
Euch samblet zur gemeine/
Blaßt an die beinen psälterlein/
Jhr sämbtlich keusch vnd reine.
Lobt Gott/ lobt Gott/ jhr vögelein/
Jhr/ Jhr/ vnd all die seine.


Schmerzlich schön ist Ihre
Trauer um die Lippen.
Seh ich Damen leiden,
Muß mein Herz mir kippen.


Běda, koho noční dobou
za kořist’ jí bouře vrhá,
strnulou ho sápe zlobou,
sivými ho zuby trhá.


Jdou zvolna pospolu a pod paží se vedou
do práce společné z malého domu vrat,
ten jeden navždy zrak má zakryt clonou šedou,
že bratra nevidí se klidně usmívat.


Atrakce tu světoznámá,
každý zná ji, kdo šel kol:
Liebscherovo diorama
táhlo jako diakol!
Švejdi táhnou, lid se bouří,
ostatek je v bílém kouři,
na mostě je plno děr,
šarvátka to „en pleinair!“
Hejda!
Dostává tu na frak starý Švejda!


Komm her, mein Kind! o du mein süßes Leben!
Nein, komm, mein Kind! o du mein süßer Tod!
Denn alles, was mir bitter, nenn ich Leben,
Und was mir süß ist, nenn ich alles Tod.


Als längst von hohem Steindom übermauert
Der Leib Marinas in Venedig ruht,
Ward unterm Himmelsdom hier noch getrauert,
Trank Tränenflut hier noch der Wüste Glut.


Se seten rund herum den Teller,
Un de Gedanken warn wat heller,
Speckschoster awer op Gündsit
Den warn toeerst de Bręgen wit.


Als Ideal sollst du jetzt vor mir schweben,
Was ich gedacht, gefühlt, dir will ich's weihn,
Du sollst die Gluth der Phantasie beleben,
Du sollst mein Lied und meine Muse seyn.


–Ella in terra, i'nei cieli
leviamci ogni mattino,
e il suo viso divino,
che il mio combatte e vince,
i'veggo sempre da che il dì comince,
fin che si volga e celi,
e l'ho in su gli occhi mentre a lei fan giorno.
Però d'invidia e scorno
e d'ira e sdegno avampo,
e via la notte pien d'incendio scampo.–


Ich seh mein Kind, das jetzt schon leidet,
Dein Leben ganz vor lauter Liebe wallt;
Hast du dich gleich so schlecht verkleidet,
So wirst du doch im Kriege sterben bald.
Gar teu'r wirst du bezahlen müssen,
Holdselig's Kind, die neue Kleidertracht;
Mit deinem Blut mußt du es büßen
Jetzt, da du kaum geboren in der Nacht.


أيُّها المختال كِبراً
سِرْ على الأرضِ رويداً
قَدْ تعاظمتَ علَى الله
وجَاوزْتَ الحدودا
مَنْ ترى الأيام أعطي
نَ مِن النّاس الخلودا
كَمْ ملوكٍ عوَضَتْهُمْ
بالمقاصير اللَّحودا
قادَهم دَاعي المنايا
ولَكَمْ قادوا الجنودا
بدّلَتْ أجسامهم عَنْ
وشيها تُرباً ودودا
لا عدوَّاً مُبْغِضاً تُبْقِي
ولا تِرْباً وَدُودا
قد أَكَلْنَ اللّحمَ هِضْنَ
العَظْمَ مَزّقْنَ الجلودا
أيّها الآبقُ إنْ لَمْ
تَرْجُ وَعْداً خَفْ وَعيدا
عُدْ إلى ربِّكَ فالعَبْ
دُ حَرِيٌّ أن يَعُودا


Da gaffte starr, und freute sich
Der Knaben froher Schwarm;
Ich aber, Vater, härmte mich,
Und prüfte meinen Arm.


Darumb deckt Sie umb Sich her
Dunckel, Grawen, Ungehewer,
Liebt zu Zeiten ohngefehr
Kaum ein kleines Schorstein-Fewer,
Sagt: die Lebens-Funck in mir
Rührt, mein Herr, noch auch von Dir.


Rossz kován nehéz kiütni.


Loin des villes, d'ailleurs, hérissant ses trois tours,
Le manoir de Hemrick, ancien nid de vautours,
Avait le vieux renom de se fermer aux fêtes ;
Et tous deux, le front ceint de rayons, coutumiers
De solitude et d'ombre, et de paix, vous aimiez,
Couple heureux, à sentir vos âmes satisfaites,
Au murmure tranquille et sacré des forêts,
Se confondre au réveil des calices plus frais.


لا تودِعَنَّ وَلا الجَمادَ سَريرَةً
فَمِنَ الصَوامِتِ مايُشيرُ فَيَنطِقُ
وَإِذا المِحَكُّ أَذاعَ سِرَّ أَخٍ لَهُ
فَاِنظُر فَدَيتُكَ مَن تُراهُ يوثَقُ


principio fue, no fin de su tormento,
el caso lastimoso que ha tenido,
o por su lengua y mano merecido,
con que aplauso ganó por sentimiento.


Por toda la hermosura
nunca yo me perderé,
sino por un no sé qué
que se alcança por ventura.
     I
Sabor de bien que es finito
lo más que puede llegar
es cansar el apetito
y estragar el paladar
y assí por toda dulçura
nunca yo me perderé
sino por un no sé qué
que se halla por ventura.
     II
El coraçón generoso
nunca cura de parar
donde se puede passar
sino en más difficultoso
nada le causa hartura
y sube tanto su fee
que gusta de un no sé qué
que se halla por ventura.
     III
El que de amor adolesce
de el divino ser tocado
tiene el gusto tan trocado
que a los gustos desfallece
como el que con calentura
fastidia el manjar que ve
y apetece un no sé qué
que se halla por ventura.
     IV
No os maravilléis de aquesto
que el gusto se quede tal
porque es la causa del mal
ajena de todo el resto
y assí toda criatura
enajenada se vee
y gusta de un no sé qué
que se halla por ventura.
     V
Que estando la voluntad
de divinidad tocada
no puede quedar pagada
sino con divinidad
mas, por ser tal su hermosura
que sólo se vee por fee,
gústala en un no sé qué
que se halla por ventura.
     VI
Pues, de tal enamorado
dezidme si abréis dolor
pues que no tiene sabor
entre todo lo criado
solo sin forma y figura
sin hallar arrimo y pie
gustando allá un no sé qué
que se halla por ventura.
     VII
No penséis que el interior
que es de mucha más valía
halla gozo y alegría
en lo que acá da sabor
mas sobre toda hermosura
y lo que es y será y fue
gusta de allá un no sé qué
que se halla por ventura.
     VIII
Más emplea su cuydado
quien se quiere aventajar
en lo que está por ganar
que en lo que tiene ganado
y assí, para más altura
yo siempre me inclinaré
sobre todo a un no sé qué
que se halla por ventura.
     IX
Por lo que por el sentido
puede acá comprehenderse
y todo lo que entenderse
aunque sea muy subido
ni por gracia y hermosura
yo nunca me perderé
sino por un no sé qué
que se halla por ventura.


Sta štrébrů hlučně závidělo mi,
sta spekulantů zasykalo tiše,
že zabil jsem své české svědomí,
že jmění hrabu, prázdním plné číše.


Napoleon hat auf den Teufel gebaut,
Alexander der Kaiser hat Gott vertraut,
Die Franzen verehrten Wollust und Geiz,
Die Russen verehrten das heilige Kreuz.


Rest udvarbírákon átok nem használ,
Az ki őt átkozja, kopaszt borotvál,
Ők atyafiasok az cigánokval,
Orcájok temérdök nagy álnokságval.


Jetzt aber in Klein-Ingleton
Hinein ſprengt unſer John;
Es harrte ſchon, mit Gruß und Kuß,
Die Gattin am Balkon.


Mein Hampelmann ist vor das Bette,
Doch vor den Leuten taugt es nicht:
Mein Hähngen ist bißweilen wette,
Wann er zuvor mein Hühngen spricht:
Mein Gümpel das ist immer fort
Nicht mehr als nur ein Huren-Wort.


Alle Quellen fließen
In den unerschöpften Grund,
Einen Kreis zu schließen
Um der Erde blüh'ndes Rund.


Aus den schwarzen Erdschollen, vom nachtbraunen Wasser
Rollen wühlende Stimmen, schwüle Gesänge, und legen sich kühl
Um die nackten Leiber der Mägde, um die nackten Glieder der Knaben.
Mit weißen Knien liegen sie nieder, die Knaben und Mägde,
Drängen begehrlich den keimblassen Leib in die kühlschwarze Erde,
Pressen lüstern den Nacken, tauchen die Brüste, die wundheißen Brüste
In das schwarzgleißende Wasser, zerreißen die Erde,
Pressen die schwarzen Wunden in die schwarzen Erdschlacken.


Der Rucksack, der ist leer,
Das Hirn von Plänen schwer,
Mit uns will's niemand wagen.
Wir finden Stell' und Arbeit nicht,
Der Hunger wie mit Messern sticht
Den Magen.


Sobre un escenario griego
juntas la furia y la calma
bailan su danza de fuego
en los incendios de mi alma.
Tú eres jorgito ese fuego
que vive ardiendo en mi alma
dame un beso, te lo ruego,
mi amor porque así se calma.


Wie Vorposten grüner Jäger,
Ihren Heeren vor sich wagend,
Zweier Reiche Bannerträger,
Nords und Südens Fahne tragend;


Ist Leiden, nicht, sich Rächen,
Nun freyer Deutschen Pflicht?
Wie wird von unsrer Schande nicht
Die Nachwelt einst erröthend sprechen
Und zürnen, wann sie hört,
Daß Deutschland seine Feinde nährt:


无心轩冕难招我
到眼云山辄起予
不必凭栏更清赏
此身元在此山居


	Ardinghelli; e se più oltre investigo,
Niccolò ed Ugolino Oricellai.
Ne' Tornaquinci tre cavalier digo:


ducha, který vlastní měrou měří,
který perlu rozezná i v šeři
a svým celým vnitrem pevně věří,


Poi che le toi beate orechie intendere
cercano el suon de la mia lira flebele,
causata dal mio fato impio et orrebele,
ch'a·mmia salute mai volse alto ascendere,


Ich horche träumend, wie im Spalt
Die schwarzen Fliegen taumelnd summen,
Wie Seufzer streifen durch den Wald,
Am Strauche irre Käfer brummen;
Wenn sich die Abendröte drängt
An sickernden Geschiefers Lauge,
Dann ist's als ob ein trübes Auge,
Ein rotgeweintes drüber hängt.


أَهاجرَتي أَطفِئ
لَواعِجَ لا تَنتَهي
مَضَت في هواكِ السِنون
وَما نِلتُ ما أَشتَهي
إِذا قيلَ ماتَ الأَديب
بِفاتِنَةٍ أنتِ هي


So bleibet nun blitzend
und Freuden erhitzend /
in meinem Gemüte;
biß euere Blüte /
und fleissige Zucht
bringt würkliche Frucht.


父识英雄婿沛公
家因骄横血兵锋
始知善相元非善
不是兴宗是覆宗


Tauch' ich die Feder in den Wein:
So kann dich dieser Irrthum lehren,
Wo mein Gedanke müsse seyn;
O, könnte doch sein Ohr nur den Gedanken hören!


Der alte Gondolier hört auf zu plaudern,
Aus seinen Falten scheint es leis' zu rinnen,
Durch ganz Venedig weht geheimes Schaudern.


При жолтом свете веселились,
Всю ночь у стен сжимался круг,
Ряды танцующих двоились,
И мнился неотступный друЖеланье поднимало груди,
На лицах отражался зноЯ проходил с мечтой о чуде,
Томимый похотью чужой…
Казалось, там, за дымкой пыли,
В толпе скрываясь, кто-то жил,
И очи странные следили,
И голос пел и говорил…


وَأحوَى في المَلاحَةِ ذِي افتِتَانِ
عَنِيتُ بِهٍ فَصَدَّ وَمَا عَنَاني
ثَنَاني عن هَوَى مِن كُنتُ أهوَى
وَألَفُ وانثَنَى لَمَّا ثَنَانِي
طلبتُ عِنَانَهُ فَأبَى وَآلَى
عَلَيهِ وَآلَ مُجتَذِباً عِنَاني
سِنَانُ لِحَاظِهِ السَّحرِىِّ أمضَى
بِحَبَّاتِ القُلُوبِ مِنَ السِّنَانِ
دَنَا مني فَرُمتُ رُضَابَ فِيهِ
فَأنسَاني مُعَتَّقَةَ الدِّنَانِ
حَمَانِي أن أُلِمَّ بِهِ رَقِيبٌ
عَنِيفٌ لاَ يُقَعقَعُ بِالشِّنَانِ
مَرَرتُ بِدَارِهِ فشَدوتُ لَمَّا
مَرَرت بِهَا حَنَانَك ذَا الحنَانِ
فَلَمَّا أن أحَسَّ الصَّوتَ مني
غِناءً فِيهِ تَرجِيعُ الأُنَانِ
دَعَاني مِن خِلاَلِ السِّترِ سِرًّا
وَهُوَّ عَنِ الرَّقِيبِ عَلَى اكتِنَانِ
فَأَدهَشني سُرُورُ دُعَائِهِ لِى
ومَا أدرِى أبِإسمِى أم كَنَاني
فَكِدتُ أطِيرُ مِن فَرَحٍ وَوَجدٍ
فَأومَاَ وَهو يَضحَكُ لِلعَنَانِ
ولَسنَّ قَلِيلَ فَاكِهَةٍ لَدَيهِ
فَقُلتُ أَتِلكَ فَاكِهةُ الجِنَانِ
فَقَال نَعَم بَنَانَ فَقُلتُ إني
لَمُشتَاقٌ أحِنُّ ِإلَى بَنَانِ
فَمَدَّ بَنَانَهُ وَبِهِ بَنَانٌ
فَأمسَكتُ البَنَانَ مع البنان
فَقَالَ أفي جَنَابِكَ بَعضُ عِشقِى
فَقُلتُ أغَيرُ عِشقِكَ في جَنَائِى


故国池塘倚御渠
江城三诏换鱼书
贾生辞赋恨流落
秪向长沙住岁馀


Denn keiner von den schönen Frauen
Wollte ich noch fürs Leben trauen.


Magamnak köll nevetnem,
Ha kivel igy köll élnem;
Noha nékem nem szokásom,
Hiv én minden pillantásom,
Ohajtásim igazak,
Fogadásim is azok.


Když je jasen blankyt, dává nebe dvojně se zříti,
An na čirých obraz svůj také píše vodách,
Leč když vznikne tmavá na blankytě bouře nebeském,
Hned ztrácí krásné jí obojí se nebe.
Tak duše prostočirá dvojné nebe pěstuje v sobě,
Ve mravu jedno svatém, v osladě čáky druhé.
Leč když hruď dá ovládnout od bouře se vášně,
Tou bouří zakalí v ní obojí se nebe.


Im Schloßhof war ein Brunnentrog,
Wo beide Köpf' man überbog,


Teď valášku, vzhůru, ku předu spěj,
však dlouho jsem stájí tě trýznil.
Teď kyne ti veselý, svobodný rej,
po němž tak dlouho jsi žíznil.
Nuž, přes pole, lada, pralesů stín,
přes jezera, bystřiny, skály!
Nám v uši hvizd proniká Meluzin,
řek hukot řve na pochod stálý.


Ostřím lazebnický meč,
Spěchám k němu, bledá seč
Shání hbitě fousy préč.


Na stromech listí žloutne, vítr zpívá
mi do oken, žal mluví z holých stromů,
už hoří lampy, šeří se a stmívá,
když po šesté jdu z kanceláře domů.


Mám trestat je rukou? houknutím zahnat robě?
rozpaky rostou, já nevím co počít sobě –
a pojednou – pravím Vám, z nenadání,
jak stalo se, neví snad pánbůh ani –
držím to dítě v klíně.


لعمرك أضحت للوزير دلائل
كموسى وعيسى فهو يعلو ويعظم
غدا بيمينه بياض وقد أتى
بغير أب فهو الرسول المذمّم


Die liebe Wett! Ob sie auch lange ruht,
Sie machts zuletzt doch immer wieder gut.
Mag sie nicht schelten.
Eh eine andre uns nicht voller mißt,
Glaub ichs einstweil, daß sie die beste ist
Von allen Welten.


Und doch Kopf oben! unverzagt,
Der Jugend Rosen unbenagt,
Trotz vanitatum vanitas.
Sie regen sich voll dunklem Duft
In ewig blauer Feierluft:
Der tiefe rote Kuß macht das.


Vyjdem jako děti z chaty,
kol je samý úsměv zlatý,
v les to láká písní ptáka,
nám je volno, nám je blaze,
perly zříme v rosné vláze,
nevidíme, že se smráká.


A neplakán jenž hyne, v sten,
v to moře, v srdci spící,
já mním, že slyším milý ten
hlas drahý, žalující:


Bettelfahrt ist auch der Demut schwer,
Schwerste Last ein Bettelsack, der leer!
Träumend blickt der Mönch zum Zwillichschlauch.
»Alter, was verschlang nicht schon dein Bauch!


扁舟白发芰荷香
共指前头贺监乡
西去洞天还有路
人家两岸种昌阳


Ustál mnich v své těžké práci,
bedra převázal si opět,
berlu s křížem pozved k nebi,
klekl na zem, hlasem velkým
zapěl, až tím skály zněly:
„Hospodine, pomiluj ny!“
Dopěl a pak ještě dlouho
klečel vroucích na modlitbách.
Bouře přešla a skrz otvor
vyražený letem ďáblů
dívaly se do jeskyně
poprvé snad od stvoření
veliké a zlaté hvězdy.


汉武事远征
征夫与家别
几人衣锦还
多为原上血


Wenn Eitelkeit oft
Mit Blümlein mich neckt,
Und unter dem Strauß
Die Schlange versteckt;
Wenn Thorheit mich sucht
So eile geschwind
Und warne mich selbst,
Du himmlisches Kind.


Mag eines Volkes Wohl,
Des Reiches Feste bersten,
Folgt Duns der zweite nur
Gewiß auf Duns den ersten.


Hoy al estrofa compite con el rayo,
la inspiración es lava redentora
y clava en manos de Hércules la lira


I mladí spisovatelé se přijímají,
Mýdlo-li jen sobě sami obstarají.


Er sprach's; da faßt ihn Fieber, Blut aus der Wunde bricht,
Er sinkt in Freundesarme mit bleichem Angesicht;
Auf einer Bahre trugen sie ihn ins stille Gemach,
Doch Preis dem Herrn! bald ward er aus schwerem Schlummer wach.


Ich weiß kein Ziel! vollendet aus den Tiefen
Gestalten nah'n, zerreißen die Umhüllung!
nun streb' ich nur, des Strebens Macht zu prüfen:
das Leben – ging durch Dich mir in Erfüllung!


Lítosť pocítili perští páni,
kteří stáli u zlatého trůnu.
Kambyses, muž kovového srdce,
vstal a poslům ku pospěchu kyna,
vrátil otci svobodu i syna.


Willst du dem Irrenden klar seinen Irrtum machen,
So sieh, von welcher Seit' er angesehn die Sachen.
Räum' ein, die Sache sei von dieser Seite wahr,
Und mach' ihm nebenbei die andern Seiten klar.


Hab Ich dich nicht in dieser Nacht/
Als Jesum wir gebunden/
(Bedencke nur was du gemacht.)
Im Garten selbst gefunden?
Da fangt Er an/ vnd rufft vnd schwer't/
Vnd wüntscht das alle Plagen/
Wo Er deß Menschen ie begehr't/
Auff seinen Kopff einschlagen.


Серые! К вам орем вниз мы:
— Довольно в тине буржуазной плеснитьсОдно спасенье — в коммунизме!
Ловите! К счастью единственная лестниц


Itzt wach ich, und es kommt gelaufen:
Nun werd ich mich wol nicht ersaufen.


Co asi oko Milotovo zřelo,
že v srdci jako ve víru to vřelo,
že z okna ven vyhlédá výřím zrakem?
Co znova mozek postřelo mu mrakem,
proč hlava jeho z okna ven se kloní?
Pláč větrů nové hrůzy vehnal do ní
a nový strach krev starých prsou třebe.
Co zří? Jeť nachem zaplaveno nebe
a jak by ve dne vidí duše spitá,
jak pole vůkol mužstvem poseto je
a černý dravec kořistit chce z boje,
jenž o dvou hlavách nad táborem lítá.
A vidí s Čechy krále Otakara.
jak s jarým lidem vítězem je v klání,
jak v meči jeho smrt i boje zdara,
když rusé hlavy Němců k zemi sklání;
zří, Mikuláš jak s ohněm v prsu mladém
lstným vrahům křídlo uťal smělým vpádem,
a kterak brandenburským zle se daří,
když Moravané útočí v ně jaří.
Lesk mečů zří a rachot bubnů slyší
a hlahol trub a českých vojů zpěv,
zří Otakara, o hlavu jak vyšší,
král mezi lvy a mezi králi lev,
jenž tisíc mečů jen si přeje znovu,
by navždy potřel zpupnost Rudolfovu;
zří s druhem druha řaditi se v rotu
a roty v šik; zří voj svůj do půlkola:
přes deset tisíc ukalených hrotů,
zří vlastni tvář i ret, jenž pomstu volá,
zří náhlý Němcův náraz Čechům v bok,
jejž lid jich unavený neudolá,
on zničil by je však, jen dát se v skok,
jen s Moravany ručí výpad smělý,
leč hrozno, slyš, psí vášně zanevření
zní: „Z boje pryč, zpět, zachraňte se," volá
a s vojskem utíká, že oř se pění,
ač za ním v střetném útoku a klání
říš česká „Vrať se!“ volá v umírání.
Křik bázlivý z úst Miloty se plouží,
v taj vidění když chorý duch se hrouží.
„To nejsem já,“ ven v pusté kraje volá,
„stůj, zrádce, stůj, já povedu ty pluky,
bych napravil svou zradu aspoň zpola
a vyrval žezlo z cizákovy ruky.
Stůj! já jsem vůdcem oné korouhvice:
V před obratem, zpět, chaso, Němcům k boku
a ty, ty kliď se, ďáble mého líce,
pryč, nebo zhyň!...“ A z okna slétá v skoku.


قَسَماً بِالْكَوَاكِبِ الزُّه
رِ وَالزُّهْرُ عَاتِمَه
إِنَّمَا الْفَضْلُ مِلَّةٌ
خُتِمَتْ بِابْنِ خَاتِمَهْ


Pták zpíval, smál se celý svět. –
Nad těžkou knihou klonil tvář;
řek’: Ještě trochu přemýšlet
a pak si vyjdu v zlatou zář.


Éj vala; nem látszott sem hold, sem csillag az égen,
Amikor egy kis egér szanaszét jár, futkos az erdőn,
S ím bizonyos neszt hall: megijed, fülel a piciny állat.
Várakozott...nincs semmi veszély rám nézve, magában
Mondja, s megy útjában: hát hallja, s csudálva csudálja,
Melly szomorún ordít az oroszlány, aki, viselvén
A hatalompálcát, erdőkre s mezőkre kiszéledt
Állatokon nagy fennyen uralkodik. Ennek esett-e
Most baja? így tünekedve soká nem merte segítni.
Hogy vérszemre kapott, mit akarsz hát? kérdezi tőle.
A nagy vad, könyörűlj kis egér, mond sírva; ha megszánsz;
Amit kérsz, s kívánsz, mindazt meg fogja kegyelmem
Adni: ha meghallgatsz, s engedsz koldúlni kegyelmet;
Kérlek, hogy légy nékem ipam: mondotta, s legottan
Válaszol erre: ipad lészek: te, s leányod enyim vagy.
Itt az egér megörűlt, a tőrt felrágta, szabaddá
Tette veszélyéből az oroszlányt, s várta jutalmát.
A kis egérasszony hallván a dolgot azonban
Egy szennyes scarabénustól, megörűle, s magában
Ritka szerencséjén mód nélkűl vígada. Végre,
A nagy férj, mikoron bélépne kis asszonya hozzá,
Amint erre, meg arra forog mátkája, reája
Toppantott nem vévén észre, s megölte szegénykét.


ولمَّا تراءَى السِّربُ قلت لصاحبي
لِيَهْنِكَ فيما لا يُنَالُ طموعُ
أتطمعُ أن تحظَى بهنّ وإِنني
بواحدةٍ إِن ساعفتْ لقَنُوعُ
وفي أُخرياتِ السِّربِ حيث تعرَّضتْ
مَطُولٌ على فَضْلِ اليَسارِ منوعُ
خليليَّ هل بالأجرع الفردِ وقفةٌ
عسى يلتقي مستودِعٌ ومضيعُ
فإِنَّ بهِ فيما عَهِدْنَاهُ سرحةً
يفيءُ إِليها بالعشيِّ قطيعُ
من الباسطاتِ الظِلَّ أَمّا قوامُها
فشطبٌ وأمّا تُربُها فمريعُ
أيا ليتَ لي تعريجةً تحتَ ظلِّها
ولو أنني أعرى بها وأجوعُ
أضعتُ بها قلباً صحيحاً فليتَهُ
يُرَدُّ عليَّ اليوم وهو صديعُ
وإِني لأستحيي من الشوق أنْ يُرَى
فؤادي سليماً ليس فيه صُدوعُ
وأمقتُ عيني أن تضنَّ بمائِها
وقد لاحَ برقٌ بالحِجاز لَمُوعُ
وأغبنُ في بيعي رشادي بضَلَّتِي
وأعلمُ أني خاسِرٌ وأبيعُ


Alle Dinge wechseln sich; die vor diesem Huren waren,
Sind ietzund gar erbar Volck, mögen auch mit Sechsen fahren.


Mluvívali o svých dojmech jak dva mladí ptáci,
o svých drobných událostech, starostech a práci,


جَفَا ابْنُ أَبِي رُمَّانَةٍ وَجْهَ مَقدَمِي
وَنَكَّبَ عَنِّي مُعْرِضاً وَتَحَامَانِي
وَحَجَّبَ عَنِّي حُبَّهُ غَيْرَ جَاهِلٍ
بِأَنِّي ضَيْفٌ وَالْمَبَرَّةُ مِنْ شَانِي
وَلَكِنْ دَرَانِي مَغْربيّاً مُحَقِّقاً
وَأَنَّ طَعَامِي لَمْ يَكُنْ حبَّ رُمَّانِ


Es ist ein volk von sanften sinnen/
das eher flöht üm eure gunst/
das eher sucht euch zu gewinnen/
als daß es spottet eurer brunst.


¿Quién salvará a este chiquillo
menor que un grano de avena?
¿De dónde saldrá el martillo
verdugo de esta cadena?
Que salga del corazón
de los hombres jornaleros,
que antes de ser hombres son
y han sido niños yunteros.


Entre tantos estudios os admire,
y entre tantas lisonjas de señores,
que de necesidad tal vez suspire;


S kým nás příbuzenství páska
nerozlučná pojí,
tomu spěje naše láska
vzdát i poctu svoji.
Nuž přijmětež naše přání
ku svátku dnešnímu,
by Vám Bůh dal požehnání
k blahu vezdejšímu


يا جَسرُ إِنَّ الحَقَّ بَعدَ حَصلِهِ
لَهُ فُضولٌ يُهتَدى بِفَضلِهِ
يَبينُهُ الجاهِلُ بَعدَ جَهلِهِ


I zvedla se a letěla
Co šíp ta dívka věrná.
Teď oddechna třel se čela
A s oka mračna černá.
Pak oře sem tam proháněl,
Že pot a pěny vyháněl,
Až smyslil posléz rady
A vše podnikl pády.


Tak známé i cizí všechno zde,
a všude svědkové mládí.
Myšlenka myšlenku křižuje,
s bolestí radost boj svádí...


لَو يَترُكونَ وَهَذا اللُبَّ ما قَبِلوا
مَيناً يُقالُ وَلَكِن شالَتِ الجِذَمُ
أَتوهمُ بِأَحاديثٍ وَقيلَ لَهُم
قولوا صَدَقنا وَإِلّا أَروِيَ الخِذِمُ
وَأَرهَبَتهُم جُفونٌ مِلؤها نُوَبٌ
وَأَرغَبَتهُم جِفانٌ لِلنَدى رُذُمُ


Ein Staar, entflohen seinem Stande
Der künstlichen Cultur, kam in den Hain zurück.
Die Vögel grüßten ihn: »Willkommen hier im Lande
Der fröhlichen Natur!« und wünscheten ihm Glück.
Die Lerche stieg hinauf in Kreisen,
Die Nachtigall sprang hier und dort,
Die Amsel schlug. »Ich bringe von den Reisen
Normal-Instruction, mein schwer erlerntes Wort.
Es ist gelehrt; von allen Facultäten
Ist's anerkannt. O seid darum gebeten
Und lagert Euch um mich sofort!«
Er sprach es aus, ohn' alle Varianten,
Wie einen wahren Rechtsbescheid.


A cesta ta další? Skála a močál a skála!
Hle! proč se k prvé zas vracejí k bráně!?


Mne líbal motýl růžolící.


Точно взглядами, полными смысла
Просияли, —
Мне ядом горя, —
Просияли
И тихо повисли
Облаков златокарих края…
И взгонят беспризорные выси
Перелетным
Болотным глазком;
И — зарыскают быстрые рыси
Над болотным, —
Над черным — лескоГде в шершавые, ржавые травы
Исчирикался летом
Сверчок, —
Просвещается злой и лукавый,
Угрожающий светом
ЗрачоИ — вспылает
Сквозное болото;
Проиграет
Сквозным серебром;
И — за тучами примется кто-то
Перекатывать медленный гроСлышу — желтые хохоты рысПодползет; и — окрысится: «Брысь!»…
И проискрится в хмурые
Выси
Желто-черною шкурою
РысЦоссен


Schreitest unter deinen Frau'n
Und du lächelst oft beklommen:
Sind so bange Tage kommen.
Weiß verblüht der Mohn am Zaun.


Fliehe sanfte Nächtgänge
In der Mondendämmerung,
Dort halten zuckende Kröten
Zusammenkünfte auf Kreuzwegen.


Wenn der Prophet thut auf den Mund,
Thut er nicht lauter Weisheit kund,
Doch glückt's gläubigen Leuten,
Alles als Weisheit zu deuten.


Eres un monte quemado
Eres un pájaro muerto.
No sé de frondosos bosques
llenos de árboles verdes,
De ríos transparentes
De flores olorosas.
No sé de puestas de sol ,
De noches mirando las estrellas
De brisas al salir el alba.
No sé de trinos de pájaros
Ni graznidos de gaviotas.
Ya he cogido mi maleta
con alas de mariposa.
Tengo los ojos cerrados
A todas tus soledades.
Y cuando el sol se levante,
No te volveré a ver.


hablo de Dios, porque lo exige el metro,
       mas tu perdón impetro
(¡oh formidable secta darwiniana!)
Ese sonido como el sol fecundo,
       que vibra en todo el mundo
y resplandece en la palabra humana;


Když nám zahvízdá o lásce kos,
já Ti dechnu něžně do malin,
„prach a prchavý jsme stín!“
zní mou myslí, drtí mě a hrozí.


Gott Vater, Sohn und Geist ist Einer,
Der einge Gott, ohn welchem keiner,
Ein einger Schöpffer alles dings
Des rundten Ewikeitenrings;
Ein einger Schöpffer aller Himmel,
Des Lebens, Webens und gewimmel;
Ein einger Schöpffer der Natur,
Und der Geschöpffe Richtscheidschnur,
Das imals waren, sind und werden
Dort in den Himmeln, hir auf Erden.


se inflama de otro ardor que sentía cuando
acá os miraba, y de un más limpio celo.
¡Qué el bien más conocido más se estima!


Die Dunkelheit ist da, und alles schweiget,
Mein Geist vor dir, o Majestät sich beuget,
Ins Heiligtum, ins Dunkle kehr ich ein;
Herr, rede du, laß mich ganz stille sein!


Ou bien, d'un pas vif et prompt,
Vous portiez sur votre front
Le pot au lait de Perrette.
Eh ! allez donc, Turlurette !


Der heiligen Dreyeinigkeit,
Sehn dich in deiner schöne gern.


Dem Friederich verblieb nur dreierlei:
Ein Pferd, ein Falk', und eine Meierei.
Sonst hatt' er nichts, als taube, falsche Freunde.
Die Freunde gib, o Himmel, meinem Feinde!
Doch, Himmel, nein! so hab' ich nie gehaßt,
Und diesen Fluch hat nicht mein Herz verfaßt.
Kein einziger war willig, ihm zu dienen.
Sie ließen ihn, als einen Baum, vergrünen,
Der Schatten gab, dem man noch helfen kann:
Ihm half man nicht, ihn sah man nicht mehr an.
Ein Tischfreund sprach: Er ist recht zu beklagen;
Der andre: Ja! das wollt' ich eben sagen.
Der dritte schwieg, und jeglicher vergaß,
Was er zuvor allein in ihm besaß,
Der, wenn er nur der Freunde Mangel wußte,
Voll Ungeduld, ihn hilfreich heben mußte,
Der jeder Kunst, der Tonkunst, Poesie
Und Malerei, weit mehr als Lob verlieh,
Und Silvien, zum Vortheil vieler Leute,
Turniere, Ball und Lustbarkeiten weihte.
Wie hätten sonst Stand, Jugend, Aufwand, Pracht
Ihm in Florenz die Schönen hold gemacht!
Sie gönnten nicht der Silvien ihr Glücke.
Der Wink zur Lust, die Sprache schlauer Blicke,
Der Seufzer Ruf, der schmeichelhafte Scherz
Verfolgten ihn, und buhlten um sein Herz.
Doch ward sein Herz von keinem Reiz bemeistert;
Es ward allein von Silvien begeistert.
Was er gedacht, empfand, und hört, und sah,
Und sprach, und schrieb, ward alles Silvia.
In diesem Wahn und eingenommnen Sinnen
Sah er sein Gut, wie lockern Schnee, zerrinnen,
Der sternend glänzt, das Auge blendend rührt,
Doch allgemach in Tropfen sich verliert.
So mußt' er bald der schönen Marquisaten,
Die er besaß, bei neuer Noth, entrathen,
Und, weil die Reih' auch bald die Grafschaft traf,
So floh die nach; nun war er nicht mehr Graf.
Wie kränkt' ihn das! die Wollust stolzer Ohren,
Des Namens Schmuck, der Titel ging verloren.


Magh uvv oog, de soete Morgen-sterr,
Filisets ghelaet dan so vlien, sich ontsien, jae soo verr.
VVaert ghy soo soet als schoon,
o Kroon,
o Bloem
der schoonsten van het vliet;
soo soud' ik schrijven niet
als Roem.
in Uvve schoone deughd
verheughd.
Uvve naem, uvv Gaer-ghetrouvve roem
sou bij sterren staen, eevvigh vvit, eevvig versch als een bloem.
Denkt, Lely, vvat ghy doet,
gheef moet,
gheeft kracht
den sinnen, die ghy stoort,
op dat se niet vermoordt
de nacht.
och! Lely, ik verderf,
ik sterf.


Die Gräber tun sich auf, die Felsen beben,
Als an dem Kreuz das Opfer ist vollbracht.
Man sieht Gestalten viel von Heil'gen schweben,
Die sel'gen Geister gehn hervor ins Leben
Zur heil'gen Stadt aus ihrer Grabesnacht.


春晖满地照悬鹑
羞说弹冠仗故人
雪后仅存东郭履
不堪重踏洛阳尘


ma poiché dagli incidenti
fu Tommaso tratto in scena
vi si fermi, e s'accontenti
che rivolga a lui la vena,


Wohl um das Gold erschluget ihr mich;
Weh euch! Ihr seid verloren wie ich.
Auch ich, ich wollte den Schatz allein
Und mischt' euch tödliches Gift an den Wein.«


VOICI des cheveux gris et de la barbe grise.
Tu me les demandas en un jour d’enjouement
Pour, disais-tu, les encadrer bien gentiment
Autour de ce portrait ou ma « grâce » agonise.


Jehova Jesus Jah! Ihr werdt mit uns bekrönet,
Wann Jesus Christus hat gehalten sein Gericht!
Ihr gläntzet dann mit uns dreieinig,
Voll Majestät zu des dreieinen Bild!
Dann wollen wir, mein allerlibste Brüder,
Verherrlichen, der uns verherrlichet.
Dann wollen wir aufsteigen in der Tiff,
Di Jesus hat in uns erlöst!
Auf, Brüder! Brüder, Auf! O wonn! Halleluja!
Triumfs Triumfs Triumf! Hochewiges, Hosanna


Plötzlich scholl ein heller Klang
Lockend aus den grünen Zweigen,
Und die ganze Schaar verschlang
Sich in einen frohen Reigen.
Ach es war ein Tanz,
Wie sich Sterne drehen,
Solch ein heller Glanz,
Solch ein lindes Wehen!


Chi en tale stato monta sune,
è con le Dominazione;


Vzali jste mi tu víru,
vy hrubí a hluční a zlí a lstiví.
Smutný a hořký byl s výše vzdušné pád,
jen propastně pustá lítost mi zbyla.
Na studených dlaždicích z mramoru
ležela roztříštěna fiola prázdná,
kde nebylo vůně, kterou jste lhali...


Dva poskočí stíny na břehu,
jak vlk se za vlkem honí –
skví voda se jako do sněhu,
dva stíny strhly se do ní.


Oder bist du so wehrlos
deiner Sterne Zwang verfallen,
Daß dich ein irrer Wille nur ins Ferne,
Uferlose drängt –
Auf wilden Wassern schweifend,
wenn die Stürme sich in deines Schiffes Rippen krallen,
Und Nacht und Wolke
endlos graues Meer und grauen Himmel mengt?


The critic sight 'tis only grace can please,
No figure charms us if it has not ease.
There are, who think the stature all in all,
Nor like the hero, if he is not tall.
The feeling sense all other want supplies,
I rate no actor's merit from his size.
Superior height requires superior grace,
And what's a giant with a vacant face?


So gehe, sprach der heilge Wächter-Rath,
Und thue nun an deinem Ort deßgleichen,
Nach Jena hin: Du wirst den Zwek erreichen,
Du wünschest viel, bereite dich zur That.
Du kömst zurecht; denn der getreue Stolt
Ist bald vorbey: Nim seinen Dienst und Sold.


Jetzt naht sich aus der Küche
Die Frau mit stolzem Schritt
Und bringt die Wohlgerüche
In ihren Röcken mit;
Sie ruft mit krauser Stirne:
Ei, Wirth, was säumt ihr noch?
Den Stall versieht die Dirne
Und fertig ist der Koch!


Řád y svoboda y spravedlivost
Letí k nebi s štědrým pokojem,
Hrůza tvrdá, zlého srdce mstivost
K nám se žene s zrádným rozbrojem.


yaptıkların seni buluhaddini bilen, hayrı bul


九尺张公天下士
喜君不为语清妍
共看风骨尚书似
亦合胸中了未然