تذكَّرتُ أَيامَ الصَّبابَة والصِّبا
وعيشاً مليحاً بالمَلحيةِ مُعْجِبَا
وثوبَ نعيمٍ لا يحِلُّ لباسُه
لذي ورعٍ لأَنه كان مُذهَبَا
مذهبةُ الخدَّيْن يحمر خدها
لجني ويجري الماء فيه ليشربا
ومن خدها يحمَرُّ ياقوتُ عِقْدِها
ويصفَرُّ إِمَّا خَجْلةً أَو تَهيُّبا
أَبو ثَغْرِهَا الدُّرُّ الذي في عقودِها
ولكن رأَيت الإِبنَ قد فضل الأَبَا
تُغير فتَسْبي باللِّحاظِ عقولَنَا
وكم من شجاعٍ قد أَغارَ وما سَبَى
وقد أُوتِيتْ فَصْلَ الخطابِ ملاحةً
فأَوجَز فيها الخصرُ والرِدْفُ أَسْهَبَا
مُعذِّبَتي لولاك لم يَعذُبِ الرَّدى
ولا كنتُ في جناتِ عدن مُعذَّبا
ولا كان قَلْبي بالهموم مُكَحَّلاَ
ولا كَانَ طرْفي بالدِّماءِ مخضَّبا
ولا كان جسمِي من هُزالي مُخْصِباً
ولا كان خَدِّي من شُحوبيَ مُعْشِبَا
وأَبْصَر طَرْفي في الدُّجى أَلْفَ كَوْكبٍ
فلم أَر فيهم غَيرَ وجهِك كَوْكَبَا
تحيَّر دَمْعي بين جَرْيٍ ووقفةٍ
فكيف تُراهُ مِثْلَ قَلبي مُذَبْذَبَا
ومذ قوَّضوا أَطْنَابَهُمْ صار ناظِري
خِباءً ولكن بالدموعِ مُطَنَّبَا
سقى الله أَيامَ الشَّباب مدامِعي
على زينبٍ لا واخَذَ الله زينبا
فذاك زمانٌ كلُّ عيشي به رِضاً
وكلُّ نسيمٍ هبَّ من صَبْوتي صَبَا
وتُضمِرُ حُبِّي كلُّ ضامرةِ الحشَا
وتُنْعِمُ عيِشي كلُّ ناعمةِ الصَّبا
تكاثرَ لَثْمُ الغَانياتِ بعَارِضِي
فكدتَ تراهُ بالمباسِمِ أَشْنَبَا
تقبلُني عن قبلةٍ أَلفَ قبلةٍ
وحُلِّل في شَرْع الهَوى ذلِك الرِّبَا
فأَثكلَني الدَّهرُ الشبابَ وإِنَّما
أُطَاعِنُ من بعدِ الشَّبابِ بلا شَبَا
أَساءَت بي الأَفلاكَ غارْت نجومُها
ولا نزعَتْ من مَلْبسِ الحُزْنِ غَيْهَبَا
ويا ليت شِعْري مَنْ لمن أَشْتِكي لها
أُخَاطِبُ ثَوْراً أَمْر أُعَاتِبُ عَقْرَبا
رجعتُ بها عن حَضْرَةِ العزِّ والعُلاَ
وحيداً وقد كنت النَّجيَّ المُقَرَّبَا
وأَصبحتُ مُقْصىً بعد أَن كنت مُصْطَفى
وأَمسيتُ مُلقىً بعد ما كنت مُجْتَبى
نأَيتُ فيا شوقاهُ عن أَبيضِ الجَدا
وسرتُ فيا لهفاهُ عن أَخضرِ الرُّبَا
عَنِ المالكِ الأَمْلاكِ رأْياً وحكمةً
وفاضِلهم عِلْماً وحِلْماً ومَنْصِباً
تجوبُ ملوكُ الأَرض أَقصَى بلادِها
لِبابٍ تراها خسأَى ولُغَّبا
رأَيتُهمُ يأْتُونَ منه معظَّماً
وأَبصرتُهُمْ يستأَذِنُونَ المُحَجَّبا
يَطَوْنَ بِساطاً فيه للشمس مَنصِبٌ
كما أَنَّ فيه للسَّحائبِ مَسْحَبَا
أَقمتُ به بَيْنَ البشَاشةِ والقِرى
وإِن شئْتَ قُل بين المحبَّة والحَبَا
أعانقُ للآمالِ قَدّاً مُهَفْهَفَاً
وأَلْثمُ ثغراً للأَمانيِّ أَشْنَبا
وأُوصِلُ رزقاً كان من قبلُ قد نأَى
وأُنْهِضُ جدّاً كان من قَبْلُ قد كَبا
وأَشفعُ حتى لا تُردَّ شفاعَتي
ولو فيَّ إِذ أَصبحتُ بالبُعدِ مَذْنِبا
وكم سِيقَ من نُعمى إِليَّ ونعمةٍ
وكم قيل لي أَهلاً وسهلاً ومَرْحَبَا
فلا يَذكُرَنْ آلَ المهلَّب ذاكرٌ
فقد جاءَ من يُنسيهمُ المُهَلَّبَا
فيا جَذَلِي إِن كنتَ في الخلدِ حاضراً
ويا أَسفي إِذ كنْتُ عَنهُ مغَيَّبَا
لسوءِ اختياري كان لي عنك مَذْهَبٌ
على أن قلبي لم يجد عنك مذهبا
ولولا أني ما كان بي عنك مرغب
وكيف أَرَى عن جنَّةِ الخلدِ مَرْغَبَا
وكم لكَ لولا سوءُ بختي نعمةٌ
مَنَنْتَ بها لو شئتَ سميتَها أَبَا
وبعد أَبي كم نعمةٍ منك نلتُها
فأَلفيتُها أَحْلى وأَهْنَا وأَعجبا
أَبَى لي أَن أَبقى السعيدَ بزعمهم
شقاءٌ أبَى أَن يسعدَ المرءُ إِنْ أَبَى
شقاءٌ دهاني لم أَجد عنه مَصْرِفاً
وخطبٌ أَتاني لم أَجد عنه مَهْرَبا
وأَيُّ امرئٍ يختاره السَّعْد مأْلفاً
فيختارُ عن ذاك الجناب تَجَنُّبَا
ولو عُدْتُ بالملكِ العقيم وإِنني
رَجعْتُ به ما كنت إِلاَّ مُخَيَّبَا
رجعت أَعَضُّ الراحتين ورَاحَتي
إِذا ضاقَ صدرِي أَن أُبَكى وأَنْدُبَا
وأَطْلبُ بعد البين شملاً مُنظماً
فأَطلبُ بعد الصبحِ نجماً مُغَرِّبَا
فيا لهفَ نفسِي لو أَقمتُ فقَامَ لي
مَنَارٌ بِموْلىً نُورُه قطُّ ما خَبَا
وكان دَرَى أَيَّ البرية عِندَه
وكان رأَى أَيَّ الرجالِ المهذبَا
وكان ذا لاقى بِحَدَّيْ صَريمة
رآنيَ سَيْفاً في الرقاب مُجرَّبَا
أَمولىَ الموالي إِنني بقصيدتي
شكوْتُ لِتَرْثي لا شَدَوْتُ لتَطْرَبَا
أَقِلْني أَقِلْني تُبتُ توبةَ ناصحٍ
لترضَى ولم أُذْنِبْ بجهلي لتغضبَا
ولي طمعٌ في حسن رأْيك صادقٌ
وما طمعِي في حسنِ رأْيكَ أَشعبا


Schön ist's, wie Berge auf zum Himmel steigen,
Wie sich der Strom im ewgen Leben reget,
Der laute Sturm mit seinen Flügeln schläget,
Der grüne Wald mit seinen dunkeln Schweigen.


Alegrias de há tempos! E hoje e agora,
Velhas tristezas que se vão embora
No poente da Saudade amortalhadas!...


	un albergo di fé salda e costante,
una, che, perché pianga, arda e sospiri,
non fa pietoso il suo crudel amante.


Und unter den gcschloßnen Lidern fahren
Die Schatten alter Sünden hin und her.
Was dann sich muß dem Hirne offenbaren,
O meinem Feinde werd' es nicht so schwer!
Aus Grund und Wänden auch
Sie dampfen, schweben durch die Zimmer,
Gebild' aus Rauch;
So war und bleibt es immer.


雨师谁遣送馀春
珍重天公惠我民
且看欢颜垂白叟
莫愁頩颊踏青人


قَد رابَني مِن دَلوِيَ اِضطِرابُها
وَالنَأيُ في بَهراءَ وَاِغتِرابُها
إِن لا تِجِئ مَلأى يَجِئ قِرابُها


Cilhas aperta, e as esporas
um rei despótico aferra;
fornece as humanas reses
para os açougues da guerra.


Protesilas ward hier begraben; er reiste durch die ganze Welt,
Bis er aus Neugier selbst gen Himmel die lange Reise angestellt.


Unter Felsen wandelst Du,
Unter Träumen wirkest Du,
Wandle, wirke immer zu,
Doch das Herz find't keine Ruh.


»Der Satan segne Euch den Wein,
Drein Ihr verdrossen schaut!
Dieß, Herr, zum Gruß! Herr, überm Rhein
Verzweifelt eine Braut.«


So ließ ich in verliebter Pflicht
Geheime Klagen fliessen,
Dieweil ich meiner Sonnen Liecht
Nicht konte noch geniessen,
Und als das liebe Gläßgen kam,
Erschrack ich vor der grossen Scham.


相思不见最愁予
奈此村醪尽可沽
安得片帆风色顺
一时飞过洞庭湖


Noch, wiwol alles hie ist sein,
hat er ain sondern siz doch ein,
der haißt der ewig Berg des HERREN:
Wer wird auf den wol dörfen gahn
vnd an seiner Hailgen stätt stahn?
wer mag dahin würdig begeren?


mantıkların, kıyasların sökmez senin bu iştbi


委巷微通老圃家
墙隅几树欲蒸霞
落红犹自因风舞
不是榴花是槿花


Jazyk mateřský, ten daný Bohem
Ráz i výraz matky Přírody,
Nejhojnějším hojnosti je rohem,
Duchovní jest dárcem ourody;
On jest Cyrillem i Pra-Svarohem2
Nad chtivými světla národy!
Cizí řeč je římskou lampou v hrobě,
Která svítí mrtvým jen a sobě.


Du sagst's/ spricht Jesus: Ja ich bin
Dehn Gott ins Fleisch gesendet:
Ich sag Euch diß noch: wenn Ich hin/
Vnd nun mein Werck vollendet/
Solt ihr an Gottes rechten Hand
Deß Menschen Sohn erblicken.
Der auff den Wolcken Land vnd Land
Sich wird zu richten schicken.


Alle di Center di müssen nun wütten,
Grimmige straffen stets stündlich ausschütten!
Alle di Rachen di müssen erwachen,
Ihnen das ende nun greulicher machen!
Alle di ärgernis stehe belohnet!
Grosse und kleine bei ihnen enttrohnet!
Alle di halfen den Höchsten entehren,
Müssen ohn büssen di flüche vermehren!


Wandrer,
Weil' an dieser Gruft.
Hier harret
Riegers Aussaat
Der ersten Auferstehung.
Er war
Ein Mann deutscher Kraft,
Herzog Carls treuer Knecht,
Des Vaterlands warmer Freund,
Der Soldaten Vater,
Der Witwen Arm,
Der Waisen Pfleger,
Der Armen Erquickung,
Der Gefangenen Trost,
Ein Christ von Salbung,
Im bittersten Leiden geübt.
In Jesu sucht' er alles,
In Jesu fand er alles,
Stark war sein Glaube,
Innig seine Liebe,
Feurig seine Hoffnung.


华藏有主人
百界转纤埃
主人顺唤客
低头不敢来


Mně neujdeš, mne ubit nemůžeš,
vím vše – jsem otroků tvých zpovědníkem!
Dokud jsi vrahem, jsem já vrahem též!
Až budeš otcem, budu služebníkem.


Wo sind itzt all' ihr' Lediggänger/
Schalcks-narren/ Spielleut und die Sänger?


Trarara! trarara!


孤舟微月倚前滩
谡谡松风入枕寒
何处怀人耕谷口
一溪流水夜漫漫


Dej, aby stáří, když mi
číš mládí pukne v střepy,
se smálo ještě květem
jak jabloňové štěpy!


Die alte Sage will dein Bild dir zeigen,
O Dänemark, doch glaubst du keiner Sage,
Da du die deutsche Maid begehrst zu eigen.


我有茱萸沜
遥同辋川底
登高少一人
又是王家弟


Noch bin ich jung und hoffe Kranz und Blüten,
Das Leben lacht, ein Feld im Sommersegen.
Noch fühl' ich Kraft, wenn Kampf und Stürme wüten,
Noch schlägt den Dirnen heiß das Herz entgegen.
Wie bald, und welke Kränze gilt es hüten,
Ängstlich die letzten Flackerflämmchen hegen,
Dann Asche, Asche, wo sonst Flammen sprühten,
Die wird der Tod zum andern Kehricht fegen.


Ještě neztišili vzdechů valné moře,
a juž opět nové stihnulo je hoře.


Noc šerá byla, lesů černé stíny
se temněly jak hradby obzoru,
a v bystrých proudech hučel ze hlubiny
tlum prapodivných vážných hovorů;
kruh měsíce byl zádumčivě siný
a bledé světlo sypal na horu,
kdes v daleku se bolně ozval časem
pták opuštěný pronikavým hlasem.


草木无言亦有情
并花连理总春荣
数残归雁无单影
想为芙蓉落化城


not this Spire by Measure giv'n
To Buildings rais'd by common Hands:
That Fabric rises high as Heav'n,
Whose  on Devotion stands.


Rozložen Uhrů tábor kolem Brodu;
již čtvrtá noc a vojín znaven dřímá,
či kolem ohně v těžkém spěje chodu,
zahalen v plášť – a přec ním třese zima,
ač otrlý – unaven od pochodu.
Však nad tělesna unavení trýzně,
nad rány palčivé a nepohodu,
jakoby nebe vešlo s Žižkou v shodu:
to vše necítí – palčivé ni žízně –


So will ich diese Wort' an deinen Eingang schreiben,
die wider Sturm und Schlag und Jahre sollen bleiben:
»Wer dieses Ortes schont, der ist des Himmels Freund.«


ché parla sì dolce mente
che me suttrâ de tutta gente;


Nun die Schulden seyn gestillt/
Feind und Kläger müssen schweigen/
Weil du kanst die Müntze zeigen/
Die für Gottes Throne gilt/
Ewig kanst du nun bestehn/
Frey und loß und ledig gehn.


Far away far away
Far away from her
There's no running after joy
Or away from fear,
Far away from her
Her lips were not very red
Nor her hair quite gol
Her hands played with ring
She did not let me hold
Her hands playing with gol
She is somewhere past,
Far away from pai
Joy can touch her not, nor hope
Enter her domain,
Neither love in vai
Perhaps at some day beyond
Shadows and light,
She will think of me and make
All me a delight,
Far away from sigh


V nás malých obrovská je síla práva,
ta meč kdys ohromí;
vždyť bojištěm, kam prapor její mává,
je duch, je svědomí.


Wo ist dein Blutt, unschuldigs Gottes Lamm!
Das du vergosst vor mich am Kreutzesstamm?
Der kleinste Tropf ist unser Lösegeld!
Schütz, Jesus, schütz, eh mich der Feind gefällt!


Otřelým slovům život dáti,
jed, sílu, hořkost, smutek, cit,
ty, již čtou, jimi ovládati,
jich jazykem i mozkem být –


Tak tiše zpívá svůj zpěv cikady
ve krátkých notách, ostrý, ironický,
a při tom vždycky hluboký a lidský,
až hledí v duše taj a záhady.


Quando siate di là da le salse onde,
vi prego con scritture visitarmi
piene d'amor che grato corrisponde:


Durch jhn besaamest alle welt
Mit deinen stral- vnd strämen:
Ohn jhn hingegen alle welt
Von dir gar nichts könt nehmen.
Ohn jhn all deine fla ien-flüß
Längst wären schon verronnen;
Noch flüssen mehr die stralen-güß
Auß deinem stralen-bronnen.


Der Glaube dringt ins Heiligtum
Und fordert auch sogar
Zu Jesu Christi Preis und Ruhm
Der Engel Gottes Schar.


ché tu se' tu ribaldo e traditore;
ma ne verrà Rinaldo in qualche modo,
e caveratti con sue mani il core;
ché promettesti e rimanesti in sodo
renderci a lui, crudele e peccatore. -
Dicea il Soldano: - Tu arai presto un nodo
che ti richiuderà cotesta strozza;
ma prima ti sarà la lingua mozza. -


»Kommst du, meine Tochter, was sagst denn du?
Du hast zwei Kinder und nichts dazu.


Jen jednou jsem ji políbil – jak málo je to muži! –
a tenkrát měla rubáš už a v ruce bílou růži.


A jaký za ni žádáš sobě dar?


um despejo quieto e vergonhoso;
um repouso gravíssimo e modesto;
ûa pura bondade, manifesto
indício da alma, limpo e gracioso;


رَفعْتُ بِسرِّي كُلَّ أمْري لِسَيِّدي
فَيا سَيِّدي اصْلحْ بِمَحْضِ الرِّضا أمْري
أتَيتُكَ مَقْصوصَ الجَناحِ خُوَيْضعاً
ذَليلاً بلا عُذرٍ ألا فاقْبَلَنْ عُذْري
رَبَضْتُ بِبابِ الفَضْلِ منكَ ولم أزلْ
على أملِ الإحسانِ يا واسعَ البِرِّ
ذُنوبي نَعَمْ زادتْ ووِزريَ فادِحٌ
وَجودُكَ يا ربَّاهُ أعْظَمُ من وِزْري
مَلأتُ رِحابي من دُموعي تَذَلُّلاً
وجِئْتُ بِكسْري فاجْبُرَنْ رحمةً كَسْري
فلا عِلمَ لي يُهْدى إليكَ ولا تُقًى
وعُسْري ثَقيلٌ فابْدِلِ العُسْرَ باليُسْرِ
فَعاملْ بِفَضلٍ أنتَ لا شكَّ أهْلُهُ
وخفِّفْ ذُنوباً أثْقَلَتِ بالعَنا ظَهْري
نَشَرْتَ عليَّ السِتْرَ منكَ تَكَرُّماً
فلا تَكْشِفنْ للوِزْرِ يا خالِقي سِتْري
أفِضْ منكَ لي نوراً لأمشي بِنورِهِ
وأسْعى أميناً واثِقاً واشْرَحَنْ صَدْري
ورِضْني بِمَحْضِ الفَضلِ منك عِنايَةً
لأحْيَى بِحصنِ الأمنِ من نَكْبَةِ الدَّهْرِ
فيا أملَ الرَّاجينَ يا غايةَ الرَّجا
ويا موئِلَ المَلْهوفِ في السِّرِّ والجهْرِ
بِسُلْطانكَ الباقي بِطولكَ والعُلى
بِعلْمكَ بالتَّصْريفِ بالنَّهي بالأمْرِ
بِعزَّةِ بأسٍ قد نَشَرْتَ شِراعَها
فَرَدَّتْ على الأشْياءِ جَلْجَلَةَ القَهْرِ
بِمَحْضِ جَلالٍ عِندهُ الكُلُّ خاضِعٌ
بِروحِ جَمالٍ سِرُّها دائماً يَسْري
بلاهوتِ فَرْدانِيَّةٍ عَزَّ شأنُها
تَسامَتْ بلا حَدٍّ يُحَدُّ ولا سبْرِ
بِمَجْلى شُعاعٍ من قُلوبٍ تَرَوْحَنَتْ
بِشُكْركَ في الأسحارِ مولايَ والذِّكْرِ
بِحالِ حَنينٍ من رِجالٍ دُموعهُمْ
منَ الخَوفِ سَحًّا منْ أماقِيِّهمْ تَجْري
بِرعْدَتهِمْ ضِمنَ الجَنائبِ في السُّرى
إليكَ بَهاتيكَ العَزائِمِ في السَّيْرِ
بِلَهفةِ أرْواحٍ وتَنْزيهِ أنفُسٍ
وصِدْقِ قُلوبٍ ما تَلاهَتْ عن الفِكْرِ
إليكَ التَوَتْ شِبهَ الحَمامِ لِوَكرهِ
ولا بِدْعَ إنْ حَنَّ الحَمامُ إلى الوَكْرِ
تَعامَتْ عنِ الأغْيارِ والكُلُّ زائِلٌ
ومنْ أخْلَصَ التَّوحيدَ يَعْمى عن الغَيْرِ
طَوائِفُ صِدقٍ هَزَّها الصِّدْقُ للتُّقى
فَباتَتْ من الخوفِ المُلِحِّ على جَمْرِ
بِأثْوابٍ أحياءٍ يَموتونَ لَهْفةً
تُخالِفُها الأمواتُ في سَكَنِ القَبْرِ
بِإخْلاصِهمْ رَبِّي بِلُطفِ أنينِهم
بِرَشِّ دُموعٍ دونَها رَشَّةُ القَطْرِ
بما جاءَ في القُرآنِ من كُلِّ مُحْكَمٍ
بِما في فُؤادِ المُصْطَفى الطُّهْرِ من سِرِّ
بِنَهضَتهِ ليلاً بِمعْراجِ عَزْمِهِ
بِدَوْلَتهِ إن ماسَ في حَضرةِ الأمْرِ
بِسِدْرَةِ قُدْسٍ كانََ صاحبَ صَدْرِها
فَأنْعِمْ به في سِدْرةِ القُدسِ من صَدْرِ
بِأطْوارهِ بالطَّوْلِ من عَزَمَاتِهِ
بِسُلْطانهِ الفَعَّالِ في السِّرِّ والجَهْرِ
بِطالعِ صُبْحٍ من مَنارِ جَبينِهِ
تَلألأ حتَّى فاقَ طالِعَةَ الظُّهْرِ
بِطَهَ بِطَس التَّدلِّي بِنَصِّها
بِقافِ أفانينِ الرِّسالَةِ بالحَشْرِ
بِحَم مَعناهُ وبالنَّجْمِ إذْ هَوى
إلى قَلبهِ المَعْمورِ بالبِرِّ والخَيْرِ
بِطورِ مَعاليهِ وسيناءِ سِرِّهِ
وما قامَ في الحالَيْنِ من ذلك الطَّوْرِ
بِجَلْجَلَةٍ من روحِ بُرْهانِ روحِهِ
على سُجُلِ الأيَّامِ دَوْراً على دَوْرِ
بِحالٍ طَواهُ من بَراهينِ فَتْحهِ
لِصاحبِهِ البَرِّ الكَريمِ أبي بَكْرِ
بِفاروقِهِ مِضْمارِ كُلِّ كَريمةٍ
جَليلِ المَعاني واضحِ الحالِ والسِّرِّ
بِعُثمانَ ذي النُّورَيْنِ صاحبِ صِهْرهِ
مُجَهِّزِ ذاكَ الجيشِ في زَمَنِ العُسْرِ
بِزَوْجِ البَتولِ المُرْتَضى صِنْوِهِ الَّذي
أقامَ على الخَصْمِ القيامةَ في الكَرِّ
بأصحابِهِ الأعيانِ والآلِ كُلِّهِمْ
أُسودِ الغُيوبِ السَّادَةِ القادَةِ الغُرِّ
بِكُلِّ وَليٍّ عارفٍ ذي حَقيقةٍ
قد اغْتَرَفَ الأسرارَ من ذلك البَحْرِ
بِحامي الحِمى شَيخِ العَواجزِ أحمدٍ
أبي العَلَميْنِ المُنْجَلي جَلْوَةَ البَدْرِ
بِوُرَّاثِهِ والعارفينَ بِقَدْرهِ
بِكُلِّ رِجالِ الله من سادَةِ العَصْرِ
أغِثْ بِخَفيِّ اللُّطْفِ يا ربِّ حالَنا
وأنْعم لَنا باللُّطْفِ من حيثُ لا ندري
ورُدَّ سهامَ الحاسدينَ لِنَحْرهِمْ
وخُذْهُمْ بِبَتْرِ البَطْشِ من مَضْمَرِ المَكْرِ
وصُبَّ عليهِمْ من عَذابِكَ ماطِراً
يَسومُهُمُ في ساعةِ اللَّهْوِ بالشَّرِّ
فقدْ أبْطَلوا حكْماً وساءوا سَريرَةً
وقد أظْهَروا الإفسادَ في البحرِ والبَرِّ
إلهي إلهي بالقُلوبِ وأهْلِها
تَدارَكْ بِنَصْرٍ مِثْلَما النَّصْرُ في بَدْرِ
فإنَّا بِكَسرٍ قد أتَيْناكَ خُلَّصاً
فَقابلْ نِطاقَ الكَسْرِ رَبَّاهُ بالجَبْرِ
أتَى عَبدُكَ المَهْدِيُّ يَرْعُدُ خاشِعاً
ثَوى بينَ ميزابِ الحَقيقةِ والحِجْرِ
يُكَفْكِفُ دَمْعاً قد أسالَتْهُ عَيْنهُ
وأنتَ بِصدقِ الحالِ أسرارَهُ تَدْري
فَكَمْ قَدَرٍ حَوَّلْتَهُ بعدَ ثَبْتِهِ
وهذا مَقامُ القَصدِ في ليلَةِ القَدْرِ
تَقَطَّعَتْ الآمالُ منهُ عنِ السِّوى
ووافاكَ مِسْكيناً على ساحةِ الفَقْرِ
تَقدَّسْتَ يا مولايَ نُزِّهْتَ دائماً
تَبارَكْتَ في سرِّي تَبارَكْتَ في جَهْري
ذَكَرْتُكَ بالتَّعْظيمِ يا بارِئَ الوَرى
فَعَظِّمْ لهذا الشَأنِ يا خالقي ذِكْري
وَصَلِّ على روحِ الوُجوداتِ كُلِّها
حَبيبكَ طَهَ سَيِّدِ الخُلَّصِ الطُّهْرِ
وعَطِّرْ ضَريحاً حَفَّهُ فَثَوى به
بِعِطْرٍ يَعُمُّ العَرْشَ والفَرْشَ بالنَّشْرِ


JESU, deine Passion
Will ich itzt bedenken:
Wollest mir vom Himmelsthron
Geist und Andacht schenken.
In dem Bild itzund erschein,
Jesu, meinem Herzen,
Wie du, unser Heil zuseyn,
Littest alle Schmerzen.
Meine Seele sehen mach
Deine Angst und Bande,
Deine Speichel, Schläg uff Schmach,
Deine Creutzes-Schande,
Deine Geisel, Dornen Kron,
Speer- und Nägel-Wunden,
Deinen Tod, O Gottes Sohn,
Und den Leib voll Schrunden.
Doch so laß mich nicht allein
Deine Marter sehen:
Laß mich auch die Ursach fein
Und die Frucht verstehen.
Ach die Ursach war auch ich,
Ich und meine Sünde:
Diese hat gemartert dich,
Nicht das Heidgesinde.
Jesu, lehr bedenken mich
Diß mit Buß und Reue;
Hilf, daß ich mit Sünde dich
Martre nicht aufs neue.
Solt ich darzu haben Lust
Und nit wollen meiden,
Was Gott selber büssen must
Mit so grossem Leiden?
Wann mir meine Sünde will
Machen heiß die Hölle,
Jesu, mein Gewissen still,
Dich ins Mittel stelle.
Dich und deine Passion
Laß mich gläubig fassen:
Liebet mich sein lieber Sohn,
Wie kan Gott mich hassen?
Gib auch, Jesu, daß ich gern
Dir das Creutz nachtrage,
Daß ich Demut von dir lern
Und Gedult in Plage,
Daß ich dir geb Lieb üm Lieb.
Indeß laß diß lallen,
(Bässern Dank ich dorten gib)
Jesu, dir gefallen.


So, wie ein Strom bey grossem Regen
Und starkem Zufluß sich bewegen,
Und aus den Gränzen treten will;
Gleichwie er schwillt und sich ergiesset,
Und rauschend durch die Dämme fliesset;
Und steht in seinem Lauff nicht still:
Gleich also ist des Menschen Seele,
Wenn sich ein Bach der Freuden zeigt.
Sie wallt in ihrer Leibes-Höhle,
Und bricht hindurch, und wächst und steigt,


Die Liebe dieser Welt will alls für sich allein,
Die Liebe Gottes macht dem Nächsten alls gemein.
Die wird ein jeder Mensch für Liebe wohl erkennen,
Jen' aber soll man Neid und keine Liebe nennen.


Vineto, ty mořské vidmo skvělé,
Volyni, měst perlo spanilá,
jak jsi hrdě na těch výšin čele
ve knížecí slávě trůnila!
Pokořit se tvému půvabu
přilétaly davy korábů,
tísnily se šumně u tvých nohou;
štědře sypaly ti do klínu
spousty perel, zlata, rubínů
a co skvostů září pod oblohou.
Vídala’s všech končin tovary:
Klaněly se tobě stožáry,
jež co jedle, bílé věčným sněhem,
trčely kdys nad půlnočním břehem
v divukrásnou záři severa;
zdravily tě plachty cizotvárné
končin dalekých, kde z půdy žárné
kypí bajných květů nádhera,
vozíce ti v lodí širém lůně
Arabie klénoty a vůně...


Ott, honnan megvon fényt és meleget,
Megszün az élet, halál áll elő;
A föld a napnak szolgája csupán,
A nap az isten, s tűz az őserő!«


Den Weinstock aber ohne Frucht und Ranken
Begräbt man in der Erde Mutterschoß,
Nicht in den kalten Stürmen soll er schwanken,
Soll schlafen, träumen winterahnungslos,
Laß mich, o Gott, ein gleiches Los erringen,
Laß aus den Thränen mir von Lust und Leid,
Aus meinen Kränzen, meinen Liedersingen
Begeistrung strömen in die künft'ge Zeit!


A co mám říct’ hlásku,
Když vám šeptá lásku?


Sok bolyongás után végre kifáradva,
Letelepült Miklós az utcán egy padra;
Úri nép jött-ment ott; asszony, lány és férfi,
Miklós nézte őket, el is unta nézni.
Aláfüggesztette fejét nagy bánatban,
Mert egy pénze is nincs üres tarsolyában,’
Pedig négy nap óta csak gombát mit evett,
Melyet vándorolva útfélen szedhetett.


Wann ich mein Leben soll beschreiben,
So sag ich nur, ich bin verliebt.


César Borgia lo ahorcó en Sinigaglia...
Dejó un cuadro, un puñal y un soneto.


Kdyby tě nebylo,
zelené travičky,
na čem bych napásl
svoje dva koníčky?


¿Ves la greña que viste, por muceta,
erizada, y la sima en donde embosca
armas por dientes? ¿Qué la cola enrosca,
y en cada uña alista una saeta?


Como dize Salamo e dize la verdat:
que las cosas del mundo todas son vanidat,
todas son pasaderas, vanse con la hedat,
ssalvo amor de Dios, todas sson lyviandat.
Yo, desque vi la dueña partida e mudada,
diz': "Querer do non me quieren, ffaría una nada:
rresponder do non llaman, es vanidat provada".
Partime de su pleito, pues de mí es rredrada.
Sabe Dios qu' á esta dueña e a quantas yo vy
sienpre quise guardarlas e sienpre las serví;
ssy servir non las pude, nunca las deserví:
de dueña mesurada sienpre bien escreví.
Muy villano sería e muy torpe pajés,
ssy de la muger noble dixiese cosa rrefés;
ca en muger loçana, fermosa e cortés
todo el bien del mundo e todo plazer es.
Ssy Dios, quando formó el ome, entendiera
que era mala cosa la muger, non la diera
al ome por conpaña nin dél non la feziera;
ssy para bien non fuera, tan noble non saliera.
Ssy ome a la muger non la quisiesse bien,
non tenía tantos presos el amor quantos tien':
por santo nin por santa que seya, non sé quién
non cobdiçie conpaña, sy solo se mantién'.
Una fabla lo dize, que vos digo agora:
que "una ave sola nin bien canta, nin llora";
el mástel syn la vela non puede estar tod' ora.
Nin las verças se crían atan bien sin la noria.
E yo, como estava solo, syn conpañía,
codiçiava tener lo que otro para sy tenía:
puse el ojo en otra non santa; más sentía:
yo cruyziava por ella; otro l'avíe valdía.
E porque nin podía con ella ansí fablar,
puse por mensajero, coydando recabdar,
a un mi conpanero; sópom' el clavo echar:
él comió la vianda, a mí fazie rumiar.
Ffiz' con el grand pessar esta troba caçurra;
la dueña que la oyere, por ella non me aburra:
ca devríen me dezir, neçio más que bestia burra,
sy de tan grand escarnio yo non trobase burla.


Tu druhý, jehož pohled jde jak oheň,
pokleká před papežem, než však prones
své prosby obsah, papež kyne jemu:
„Tys Dominikus. Vím, co je tvým přáním:
Má milost s tebou a mé požehnání
tvé cestě životní i bratřím tvojim.“


„Mondjad azért, kádár, izenő szavammal:
Indulni ne merjen szép ifju hadammal;
Külön amit végzett, az előttem semmi:
Máskép - amit adtam, vissza tudom venni.


Jen harfu zlatou chci tobě dát,
když budeš smutna, můžeš si hrát.


Ach was wurden wir getrungen/
Als wir wolten widerstahn?
Wären schier in stuck zersprungen/
Biß wir endlich musten gahn.
Drumb nit laß es vns entgelten/
Wir es dir nit haben than:
Jesu/ thu den hammer schelten/
Thu den hammer klagen an.


Hin knie ich zu des Vaters Throne,
Das Auge richtend nach dem Sohne,
Es flammt zu Gott mein flehend Herz;
Um Gnade für der Reue Kinder,
Erlösung fleht es für den Sünder,
Mitfühlend jeden Liebesschmerz.


Und gefangen rief ich den Berg dort an,
Der sich über Wolken hochheben kann,


Sol ich denn nu sterben
Ererben/
Vnd in der liebe verderben/
Der puls lässt nach/
Vnd schlägt gemach/
Mein gantzer leib ist matt vnd schwach/
Mein leben
Wird/ eben
Als laub
Vnd staub/
Dem wind' ein raub/
Vnd kömmet noch
Ans todes joch
Das macht die liebe/ dencket doch?
Und wolt' ich mich wehren/
So mehren
Sich meine noth vnd beschweeren
Mein geist verweht/
Mein muth vergeht/
Mein sinnen-vrwerck stille steht/
Mein dencken
Ist kräncken/
Mein hertz
Für schmertz
Sinckt niederwertz/
Mit angst erfüllt/
Mit forcht gestillt/
Das macht ein schönes engelbild.
Solch bild mir im hertzen
Viel schmertzen.
Vnd angst erregt/ ohne schertzen
Wo ich hin geh/
Wo ich hin seh/
Wo ich tieff in gedancken steh/
Da stehet/
Da gehet/
Da strahlt
Gemahlt/
Mein auffenthalt/
Mein hertzengrund/
Mein rosemund/
Mein sonnenglantz so mich verwundt.
Ach dörfft' ich jhr sagen
Vnd klagen/
Was mir gebricht/ ich wils wagen:
Ich bin verwundt
Corallen-mund/
Durch euch/ wer macht mich nun gesund/
Ewr augen
Aussaugen
Mein hertz'
In schmertz'
Als wie der Mertz
Verzeert den schnee
Noch wird mir weh/
Wenn ich euch/ liebstes lieb/ nicht seh.
Nu wird ja gesunden/
Für wunden/
Wo mit sie werden verbunden/
Auch wird für brand
Kräfftig erkant
Die weisse lilge wol benannt/
Nun bin ich/
Besinn' ich
Mich recht
Und schlecht/
Ein schwacher knecht/
Ist denn für mich/
Mein ander Ich/
Kein artzeney/ ich bitte dich.
Noch werd' ich mich eigen
Erfrewen/
Vnd wie der Phoenix vernewen/
Wenn meine gonst/
Vnd hertzen brunst
An euch o schatz nicht ist vmbsonst.
Ewr wesen/
Erlesen/
Ewr gehn/
Ewr stehn/
Ewr schön entsehn/
Ewr höfflichkeit
Vnd freundlichkeit
Bewegen mich zur frölichkeit.
An euch wil mein leben
Nur kleben/
Seint dem ich euch bin ergeben/
Denn in euch hafft
Magneten krafft/
Die stahl vnd eisen an sich rafft/
Die jugend
Die tugend
An euch
So reich/
Dem golde gleich/
Nimmt zu sich hin
Mein hertz' vnd sinn/
Daß ich nicht mehr bin/ wo ich bin.


Ils sonnent la révolte à leur tour contre l'Homme,
Leur vainqueur stupéfait encore et mal remis
D'un tel combat avec de pareils ennemis.


Und nun ein blühender Schlehdornhag –
der Fink schlägt in den Wipfeln,
dann geht es aus schattigem Grund empor
zu leuchtenden Bergesgipfeln.


Láska smrtedlné blaží,
Láskou žije celý svět,
Lásku zýskati se snaží
Anděl, člověk, červ y květ.


Mit Thränen, Dortchen, denk' ich mir
Die längstverlebten Stunden,
Da treue Zärtlichkeit mit dir
Mein junges Herz verbunden.


Schwarze Klebefäden wob sie her und hin,
Blind, so schien, mir war die graue Weberin


»Laß die Mohren und die Juden«,
Spricht der Ritter, freundlich kosend;
Und nach einer Myrtenlaube
Führt er die Alkadentochter.


Vokalisierend saßen da
Um mich herum die Töchter,
Das sang und klang la-la, la-la!
Geplauder und Gelächter.


És a diák szörnyűen s nagyot prüszent közé;
De Háry ő beszédét ekképen végezé:
«Mondottam és a császár legott elvágtatott,
De két kezembe két szép arany órát nyomott.


A ještě před týdnem, můj Bože milý,
jak tady u nás bylo jináče!
Tak nevýslovně šťastni jsme tu byli...
Dnes nemohu se dívat bez pláče
v to odestlané lože její prázné...
Na stěně dosud visí její šat,
můj ustrašený pohled na něm vázne,
vše němou řečí mluví odevšad.


Wers mit GOTT und Tugend hält/
Kan verdienen Ehr und Geld.


Yet magistrates must rule, they're useful things,
Our guilt the vengeance, and avenger brings.
Whate'er more perfect heaven might first create,
A state well-governed, now, is nature's state;
For law from reason springs, spontaneous fruit,
And reason sure is man's first attribute.
Let visionary schoolmen toil in vain,
Who seek in anarchy for nature's reign;
Wretched alike the slaves of lawless will,
Whether the savage, or the tyrant kill;
Unjust alike all rule, where publick choice
Speaks not thro' laws a willing people's voice.
Nor freedom suffers when the guilty fall,
'Tis nature's doom, 'tis self-defence in all.


Drumb schöne Sonn/ du klares goldt/
Magst wol den Schöpffer preisen/
Der jmmer dir sich zeiget holdt
Auff deinen circkel-reysen/
Ich helffen dir wil jederzeit
Den schönen Gott verehren/
Vnd dich von jhm auff grüner weid
Noch manches liedlein lehren.


V dřímavém tom teplém vzduchu
jen ta bedna drkotná
ruší ticho, příšerná ta
Bída věčně těhotná.


Meine Seele sollt ihr haben,
Böse Geister, immerdar,
Helft ihr das Geschlecht verderben,
Das des Helden Mörder war.


Nun gehts von neuem an, die Monden, die der Herr
Zu unsrer Schmükkungs-Pracht uns gnädig zugeleget,
Bis Er Sein Bräut'gams-Bild uns recht ins Herz gepräget,
Die eilen, und der Tag der Hochzeit näher her.


洪岩羽士氅衣轻
脚踏青鸾下玉京
直壁倒悬秋万尺
盘陀石上听秋声


nada mais do que esperança


Der Mann sang's mit heiserer Kehle,
Da schwoll mit dem Rheuma sein Grimm,
Zwei Bären beschlichen die Pfähle
Und schnupperten kletternd nach ihm.


Con un tuo stral ferrato di pietate
Rompi la crudeltate,
Che 'l suo cor così sordo e cieco face.


香积清斋禅老家
地无馀鼠涴尘沙
狸奴不用惭尸素
清夜蒲团伴结伽


e perché fuor de gli altri el se discopra,
taglio la selva intorno, acciò chi 'l trova
lo porti al piano, a fin di far qualche opra:


Dein Feuer und dein Geist, galant- und muntres Weib,
Sind Kennern rechter Kunst ein süßer Zeitvertreib
Und haben neulich erst ein Meisterstück erwiesen,
Das zwar den Fürsten ehrt, doch dich selbst mehr gepriesen.


Qui la tenea; che 'l luogo avuto in dono
avea dal padre, e raro egli n'uscia;
e con lui dieci cavallier ci sono,
e dei miglior di Francia tuttavia.
Qui stando, venne a capitarci il buono
Tristano, et una donna in compagnia,
liberata da lui poch'ore inante,
che traea presa a forza un fier gigante.


Rukolom jest jejich zbroj a branba,
Berla pomsta, trůn jsou hříchové,
Na němž králka, opak Slávy, Hanba.


Holte seine Tabakflasche
Aus der linken Westentasche,
Sagte: »Was? A Preuß? A Prinz?
Ja, was kümmert denn dös ins?


„„Auch macht mir's ſchlimmen Muth,
„„Daß heut vor fünfzehn Jahren
„„Ich ſah meines Vaters Blut;
„„Gott mag die Seele wahren!““


Da sich der Egypterhund 47
Hart bewarb üm deinen Bund;
Dir bot an sein Fürstengut/
Der sein Gold und Geld verderbet/
Wenn er Sammet/ Seide färbet/
In dem teuren Sarrenblut 48 .


A co váš zástup nohama Je depce,
to Srdce křičí, vzňato žárem bílým:
„Já touhou po vás, miláčkové, šílím.“


Poi che dagli altri allontanato alquanto
Ippalca l'ebbe, gli narrò ch'ad esso
era mandata da colei che tanto
avea nel core il suo valore impresso;
e senza finger più, seguitò quanto
la sua donna al partir le avea commesso,
e che se dianzi avea altrimente detto,
per la presenzia fu di Ricciardetto.


E benché l'ambasciata assai sia forte
Non dubitar, canzone,
Ché hai tanta rasone
Che scusa el parlar tuo forsi orgoglioso;
Ma va da lei che 'n vita me dà morte,
E dì de toa ambasciata la casone,
Che forsi compassione
Lei indurrà de la gran pena mia
E quella crudel donna farà pia.


Die Vögel hemmen schnell die angefangnen Lieder;
Der halbverirrte Wandrer bebt,
Indeß mit schreckendem Gefieder
Die frühe Nacht um Erd und Himmel schwebt:


Der weiße Holunder duftet
Schwer in mein Zimmer hinein,
Auf meines Bettes Kissen
Fällt der Mondenschein.


Pedig ma is élhet. Föltámadt,
Ki Krisztus és nagyon nagy úr,
De él másképpen és igazul.


Gott erhalte unsern Kaiser
Und in ihm das Vaterland,
Der du Throne hältst und Häuser,
Schirm ihn, Herr, mit starker Hand!
Daß ein Guter und ein Weiser,
Er ein Strahl von deinem Blick.
Gott erhalte unsern Kaiser,
Unsre Liebe, unser Glück.


Das Reich der Affen ist, wie Pohlen,
Ein Wahlreich; nur daß Kapriolen
Der Pavianen Thron verleihn.
Am Churtag ziehn die Candidaten
In einen lichten Palmenhayn.
Hier weist das Volk und die Magnaten
Den Werbern eine Cocosnuß,
Die der im Sprunge pflücken muß,
Der sich zum Rang des Autokraten
Erheben will. Vor kurzem starb
Schach Matz der vierte, groß an Thaten;
Er fraß für drey. Sogleich bewarb
Ein Trupp von sieben Exzellenzen
Mit blauem Bart und falben Schwänzen
Sich um den Thron. Zuletzt erschien
Auch noch ein achter Paladin,
An den kein Mensch im Traume dachte.
Es war ein mißgeschaffner Zwerg,
Mit einem Höcker wie ein Berg
Und einem Stelzfuß. Alles lachte:
Er lachte mit. Der Kampf begann,
Die Streiter sprangen Mann für Mann,
Wie Flöhe nach dem schlanken Aste,
An dem der Völker Schicksal hieng.
Sie thaten Wunder; jeder faßte
Den Preis. Doch von den sieben fieng
Ihn keiner; wie ein Aal entgieng
Die Nuß, die stets zu fallen drohte,
Des Haschers ausgestreckter Pfote,
Nur eine Faser hielt sie noch,
Als der Aesop an seiner Krücke
Auf den verlaßnen Kampfplatz kroch.
Von Hoffnung und vom blinden Glücke
Beflügelt, wagt er einen Satz,
Der freylich nur die Luft bewegte!
Und doch dem schiefen Junker Matz
Das Königreich zu Füßen legte.
Man hob ihn schwebend auf den Thron
Und aus dem bunten Chor der Zünfte
Erscholl der laute Jubelton:
Es lebe König Matz, der fünfte!


Der Hencker und die Gicht verschaffen gleiche Pein;
Nur er macht kleine lang, sie lange Leute klein.


Vzkřik’ Václav. Zikmund procit’, vzdech:
„Teď úzkosti jsem prost,
kéž tomu snění jednou přec
lze dračí sroubit chvost!“


Én felfedtem a hiúság szemét,
És mutattam a sírokat neki,
A süppedt, mohos márványköveket,
Leonardo megfakult vásznait,
S hogy minden meddő volt, hiába lett.
Hogy roppant áloméhségek helyett
Jobb a mindennap kis kenyerét ennem.
Én felfedtem a hiúság szemét.


萧瑟万琅玕
清阴五月寒
闲门原不锁
伧客任来看


Chegue, menino-senhor,
em cantori
Beba da fonte
da alforri


Stěny bledé, jako kajicníka tváře;
jen že na nich nekvetly mladosti růže,
aniž smělechtivá šlehala z nich záře,
která, v srdci zňata, opět srdce zmůže.
V prostřed kříž a na něm Kristus rozepiatý,
nad ním bohoroditelky obraz svatý.
Vespod z černé lampy polomrtvé světlo
mžiká jakby z oka unavena bděním,
v kterém chvílkami se něco jiskry znětlo,
ale přimykáno těžkým rozesněním. –
Tahlé chodby, nepřivyklé krokův hlasu;
pakli noha k jejich pustotě kdy zbloudí,
sténá ohlas probuzený v teskném žasu,
a řeč ta se dlouho, táhle jimi proudí.
Stěny věčně tytéž – bledé, beze změny,
pro hřích a pro vášeň němé – bez ozvěny,
bez citu pro pestrolících květů vůni,
bez sluchu pro světa lomoz lopotivý;
a z těch ptáčků, co se na svobodě sluní,
žádný nezašle sem hlásek přívětivý.
Život je zde prázdný, smutný – jak ty stěny,
život za živa zde pochován jak v hrobě –
ne však, aby tlel tam v bezesenném snění,
ale s vědomím by odumíral sobě.
Postavy zde bledé, smutné jak ty stěny,
jak by z mrtvých vstaly právě probuzeny.
Místo plesů jim jen modlení a posty,
místo radostí jim pokání a biče,
bdění, slzy, zpytování místo hostí –
a tak umrtvují v zárodku hned chtíče.
Půlnoc svolavši je v četné chóry
temným hlasem souzvučí v jich hóry. – –
Časněli o spásu dbalost mít se sluší,
pomodlete se i za mou hříšnou duši!


Vy aster sestry na houpavém stvolu,
všech odstínů a tónů, kropenaté,
tu sirou hořící, tam temně zlaté,
červánků zachytivše aureolu,


In dem Volke ging darüber
Viel Gerede und Gemunkel,
Das am End' zu den erlauchten
Ohren des Kalifen kam.


A voi, che sete buon non pure amico,
Ma cristiano e dottor, ben si conviene
Insegnare ad altrui qual sia quel bene,
E quanto, per cui solo oggi fatico;


Immer muß ich Sein gedenken,
Immer Seiner Huld mich freun,
Immer her die Schritte lenken
Zu dem Kirchlein arm und klein.


Takový dům, jenž nikdy nezradí,
dům, v kterém dobrá, neviděná ruka
tvou příliš těžkou hlavu pohladí.


Tak umírám a hynu; jenom ve snu –
sám nevím jak – si drobnou píseň hlesnu.
Leč práce den když úmorné zas přišel,
Zda pěl jsem ji – já nevím – snad jen slyšel
kdes na Šumavě v starých sosen těsnu!


满林风雪愈精神
独抱冰资占早春
忆得罗浮香梦冷
夜来谁念苦吟身


U Mělníka víno roste
jako granát červené;
chválí také cizí hosté
Žernosecké zelené.


Aber wißt, wenn das Verhängniß euer Lebensgarn reißt ab,
Schwindet Wissenschaft und Kunst, Schätze, Reichthum, Ehr' und Titel,
Und ihr nehmet Nichts mit euch, als den nackten Sterbekittel,
Wo ihr auch noch aus dem allen noch erschwitzet Sarg und Grab!
Tausend, Tausend sind gewest, die mich nicht erlangt noch haben,
Die die Lüfte, die die Gluth, die der blaue Schaum begraben.


Día a día te entregaste
y tu afán de gozar de mi ternura
poco a poco lo encontraste
aunque era una locura
Y es que fuiste un cristal sin
Hendiduras
En un día lluvioso me tapaste
Y te digo sinceramente
No te esperaba pero llegaste
Y con tu tímida entrada
Fui descubriendo que eras ideal
Como una flor para una enamorada
Como un pecado en un manzanal
Todo en ti me encantaba
Como la música para el tejano
Y es que nada se compara
porque tu gentil detalle
fue muestra de un amor lejano


Ó Asro, znám ty city, znám ty dojmy přemocné,
jež burácejí vratkou myslí lidskou,
když do budoucna duše myslí,
když oko proniknout chce příští čas – –
O Asro, znám to tajné kouzlo,
neb také mysl má na měkkých ňadrech moře
se ponořila v sny a dumal jsem, až vzešla zoře.


Quicquid praeclarum vel dignum nomine fiet,
Burgius huius erit non quota causa meus.


O Thorheit, welche man
Fast nicht ermässen kan!
Der Himmel ist vns schlecht;
Hie bawt man Hoff vnd Hauß
Vnd schläget dort offt aus
Das wahre Bürger-Recht:
Ach endlich ist es gnug,
Kompt, werdet einmal klug,
Seht, wo ihr ewig bleibet,
Wo weit von Pein vnd List
Der Seelen Ruhstat ist
Vnd kein Todt vns vertreibet.


Drum alle, die wir solchen Dienst gewählt,
Des Geistes Streiter, Männer oder Frauen,
Ob glücklichlebend, ob von Leid gequält,
Sind wir geweiht durch Mut und Gottvertrauen.


O glaubt mir! schwer genug bedrückte
mich selber dieser stumme Bann,
eh' mir des Rätsels Deutung glückte
und meine Ruhe ich gewann.


como el sepulcro en que espantó a la muerte,
saliendo de él con triunfo soberano,
y el reino horrendo de Luzbel tirano,
quedad abiertas de la misma suerte;


Thus taste the feast by Nature spread,
Ere Youth, and all its joys are fled;
Come, taste with me the balm of life,
Secure from pomp, and wealth, and strife.
I boast, whate'er for man was meant,
In health, and STELLA, and content;
And scorn! oh! let that scorn be thine!
Mere things of clay, that dig the mine.


v hlukotu vlnobití
slyš! signál S. O. S....
Je velký zákon žití:
Mně zítra, tobě dnes...


Cítím jak záhrobí blíží se chimera
jak hudba měsíční přes vody jezera –


Ba celý život v něm jsem viděl,
jak nad ním září den,
však první láska, první písně,
ach, obé marný sen...


Én egyre vágynék: förtelmest zuhanni
S mégis élve
Semmisülni, élni, vágyni és kapni.


Glaube an den Herrn Jesum, so wirst du und dein Haus selig.


Itt van.


五十馀年别故山
今朝底事挈家还
老来报本思宗祖
不为豪夸里巷间


秋晚辞家到及春
江山如旧客愁新
多情最是随阳雁
年去年来解送人


Ein Ruf, der auf Strahlen des Lichtes heran
Und tief in die Herzen fährt,
Und wieder als Dank und Jubel hinan
Zur strahlenden Heimat kehrt!


曾住马山山麓寺
古槐垂荫接芳邻
今来恰好披图看
识得堂中旧主人


Ja donnert Gott, Ja singt der Dichter,
Stell' etwas hin und laß sie schrein!
Der Teufel nur, der Splitterrichter,
Der selbst nichts schafft, sagt ewig Nein.


Rasch, wie der Knabe dem Schmetterling folgt, so jag ich Gedanken,
Aber geflügelt und frei, fliehn sie das klammernde Netz.


Se alegra el aire, llena de belleza
brilla en la sombra luz esplendorosa,
llegaste tú por fin, en toda cosa
hace huir tu presencia la tristeza


Wie jedes Samenkorn sich mächtig dehnt,
Der junge Halm nach jungem Licht sich sehnt,
So reck ich meinen armen, armen Leib –
Oh, 's ist ein fruchtlos grimmer Zeitvertreib!


Lange müßten, Hunden gleich,
Britten eure Füße lecken,
Und wir würden stolz mit euch
Unsrer Siege Früchte schmecken.


Liebliches Wehn unsäuselt mich;
Wenig ist nur des Laubes, das fiel, noch blühn der Blumen;
Dem Herbste gelingt Nachbildung des Sommers:
Aber meine ganze Seel' ist ernst!


Noch steht in wunderbarem Glanze
Der heilige Geliebte hier,
Gerührt von seinem Dornenkranze
Und seiner Treue weinen wir.
Ein jeder Mensch ist uns willkommen,
Der seine Hand mit uns ergreift,
Und in sein Herz mit aufgenommen
Zur Frucht des Paradieses reift.


亦知隔岁还相见
且忍兹晨暂别离
红树满林人默默
青山斜照路迟迟


Des Tods Triumphzug ging durch diese Gründe,
Rings keine Spur von eines Menschen Pfad,
Kein Vogel singt, es rauscht kein Blatt im Winde,
Es weht kein Halm, es grünet keine Saat.


e questo ostacul sì fuor di ragione
m'ha tratto che dell'alma in fino a ora
tenuto ha il seggio la disperazione;


Vergib die Schuld:
Du hast doch Huld,
Ob ich schon Haß verdienet.
Dein Kind bin ich:
Erkenne mich,
Den auch Dein Sohn versühnet.


Der Gallicana Sohn/ Dein Pat und deines Bruders/
Von beiden auch benahmt/ bringt Dir Geheimnis bei.
Er starb sehr wunderlich/ in meinem dritten Wunder/
Wi von der Mutter Er auch wunderlich gebohren/
Als si so offt mich sah/ eh si mich noch gesehn
Dein Bruder/ Ludewig fil auch so schnell hinweg/
Unf fleuchst Du recht das Gifft/ das Ihm ward beigebracht/
Das Judica wohl kennt/ ob si es noch nicht meldet.
Sein sterben gebe Dir Gehohrsam in Dein Hertz/
Daß Gottes Engel Dich erleuchte und beschutze.


何年杨子江
直过山阳渎
千秋霸气孤
眇眇原臣目


A magyar nő teste sovány, arca fáradott,
mozdulati lankadottak, tétovák.
Ruházata hitvány, vékony, ócska rongy;
a magyar nő soha nem költ magára,
nem telik a magyar nőnek uj ruha,
sem uj kötény, sem egy uj fejrevaló,
még a gyerekeknek se, nem magának.
Pedig tél van és meztellábbal vagyunk,
jó volna egy kis csizma, vagy kis kabát,
de a magyar nő kunyorálni nem tud
a gazdagtól, tudja úgy sem ad, ha kér.
Szól a gazdag: “nincs galambom, nem telik,
háromszáz forint mostan egy kis cipő,
Janikámnak, Évikémnek úgy vettem,
hát muszáj megkimélni a régivel,
nézd az uram maga rongyba, fótba jár,
de hiába rosszba keressük a jót!
Hanem ezt a bóbitácskát odadom,
ha az első két szobát kisurolod”.
S a magyar nő kisúrolja csöndesen,
mert tűrő és engedelmes a magyar,
és nem vágja a gazdagnak szemibe;
hogy tíz forint ára munkát nem teszen,
hét krajcáros, haszontalan cifraságokért.


群芳万品递相催
若说高标独有梅
会得东君无别意
为怜清淡使先开


Es lebe stille Einsamkeit!
Du gabst mir süße Ruh!
Ich weihe mich der Dankbarkeit,
Mein einz'ger Freund sei'st Du!


Now Gilpin had a pleasant wit
And loved a timely joke,
And thus unto the Callender
In merry guise he spoke.


že duch můj poznovu si kathedrálu stvoří
té hrdé Samoty, již zpupně pobořil,
kde světla vzpomínek v lamp starém zlatě hoří,
hru lesků lijíce do hrobek mrtvých chvil,


Továbbá hogy oda jutott
A hegy gyöpös aljába,
A honnan felkanyarodik
Az út Csobáncz várába:
Szomorúan hallott kongni
A várban egy harangot: -
«Mit jelent ez!» - Az erős szél
El-elkapta a hangot.


¿Por qué quise ver la senda?
Gime el caracol. Sí, creo
Por siempre en la vida eterna
Que predicáis...
                Las ranas,
Muy pensativas, se alejan,
Y el caracol, asustado,
Se va perdiendo en la selva.
Las dos ranas mendigas
Como esfinges se quedan.
Una de ellas pregunta:
¿Crees tú en la vida eterna?
Yo no, dice muy triste
La rana herida y ciega.
¿Por qué hemos dicho entonces
Al caracol que crea?
¿Por qué?... No sé por qué,
Dice la rana ciega.
Me lleno de emoción
Al sentir la firmeza
Con que llaman mis hijos
A Dios desde la acequia...
El pobre caracol
Vuelve atrás. Ya en la senda
Un silencio ondulado
Mana de la alameda.
Con un grupo de hormigas
Encarnadas se encuentra.
Van muy alborotadas,
Arrastrando tras ellas
A otra hormiga que tiene
Tronchadas las antenas.
El caracol exclama:
Hormiguitas, paciencia.
¿Por qué así maltratáis
A vuestra compañera?
Contadme lo que ha hecho.
Yo juzgaré en conciencia.
Cuéntalo tú, hormiguita.
La hormiga medio muerta
Dice muy tristemente:
Yo he visto las estrellas.
¿Qué son estrellas? —dicen
Las hormigas inquietas.
Y el caracol pregunta
Pensativo: ¿estrellas?
Sí, repite la hormiga,
He visto las estrellas.
Subí al árbol más alto
Que tiene la alameda
Y vi miles de ojos
Dentro de mis tinieblas.
El caracol pregunta:
¿Pero qué son estrellas?
Son luces que llevamos
Sobre nuestra cabeza.
Nosotras no las vemos,
Las hormigas comentan.
Y el caracol, mi vista
Sólo alcanza a las hierbas.
 Las hormigas exclaman
Moviendo sus antenas:
Te mataremos, eres
Perezosa y perversa,
El trabajo es tu ley.
Yo he visto a las estrellas,
Dice la hormiga herida.
Y el caracol sentencia:
Dejadla que se vaya,
Seguid vuestras faenas.
Es fácil que muy pronto
Ya rendida se muera.
Por el aire dulzón
Ha cruzado una abeja.
La hormiga agonizando
Huele la tarde inmensa
Y dice, es la que viene
A llevarme a una estrella.
Las demás hormiguitas
Huyen al verla muerta.
El caracol suspira
Y aturdido se aleja
Lleno de confusión
Por lo eterno. La senda
No tiene fin, exclama.
Acaso a las estrellas
Se llegue por aquí.
Pero mi gran torpeza
Me impedirá llegar.
No hay que pensar en ellas.
Todo estaba brumoso
De sol débil y niebla.
Campanarios lejanos
Llaman gente a la iglesia.
Y el caracol, pacífico
Burgués de la vereda,
Aturdido e inquieto
El paisaje contempla.


Lobe Gott in allen dingen,
Weil dir alles nutz mus bringen
Hir und dort in ewikeit!
So geneustdu Engelfreud!
Denn ohn unterlas Gott loben,
Machet Engel hir und droben.


És a napot, a perzselőt,
Zenit napját üdvözlöm én;
Szivembe hull minden sugár,
Szivembül árad szét a fény.


Non toutefois sans saluer à l’horizon
Comme une voile sur le large au blanc frisson,
Le souvenir des frais instants de paix profonde.


Es ist noch keine zeit un grabe zu verwesen/
Die jugend steht dir allzuzierlich an/
Du solt noch in der welt die zucker-rosen lesen/
Wo deine hand kein dorn verletzen kan:
Die wollust wird dir tranck aus ihrem becher schicken/
Und selber dich an ihre brüste drücken.


Bis ihn Jesus Christus, groß und hehr!
Freundlich wird erwecken – ach, sie haben
Einen guten Mann begraben,
Und mir war er mehr.


Cómo me parecerá extraño el aire que me envuelve,
cómo será así extraño,
cuando tú ya no estés,
la catedral del día,
el claustro que condensa la gran edad de la luz
y el carácter de las tormentas.
Amor mío, amor mío, tú sin día para ti,
enjambrado entre espejos y entre las cosas malas,
muerta la plata trascendental
y las ya antiguas anémonas de égogla,
muerta esta versión, que ahora oscuro, y declino, para leerla, más joven.
Amor mío de nunca, afiebrado y pacífico,
versos para el pequeño pulpo de la muerte,
versos para la muerte rara que hace la travesía de los teléfonos,
para mi mente debelada versos, para el circuito del violín,
para el circuito de la garza,
para el confín del sur, del sueño,
versos que no me asilen ni sean causa de vida,
que no me den la dulce serpiente umbilical
ni la sala glucosa del útero.


Ó věru blažen jsem já v kruhu svojich dětí,
mně bohové by mohli záviděti.
Viz šťastný ostrov můj – co fíků, hroznů kol,
a lid můj s plesem sváží do stodol,
ze skal se třpytí drahé kamení,
a zpěvy štěstí z hájů oliv zní:
Leč mojím blahem nejblažším,
že krále Nilu vítat smím.


La man gli prese quando apunto dava
la tazza dove il tosco era celato
dicendo, ingiustamente è, sel ti grava
ch io tema per costui chó tanto amato
voglio esser certo che bevanda prava
tu non gli dia, ne succo avenenato
e per questo mi par, chel beveraggio
non habbia a dar, se non ne fai tu il saggio


Již prchla Vesna, svadly všechny květy
a klesly na tvář zemi ledové,
a jejich pel s tím bídným prachem splynul,
jak úsměv se slzou – se slzou zpěv.
Kraj vůkolní se zdál, jak sen by velký dřímal,
za zvuku nápěvu, jejž vichr nad ním hřímal.


In der Nächte Finsternissen
Muß der junge Tag ertrinken,
Abend muß herniedersinken,
Soll der Morgen dich begrüßen.


偶踏长春堤
凉风吹解带
班荆数过帆
沙鸟飞云外


Weste säuseln; silbern wallen
Locken um den Scheitel mir.
Meiner Harfe Töne hallen
Sanfter durch die Felsen hier.
Aus der ew'gen Ferne winken
Tröstend mir die Sterne zu.
Meine müden Augen sinken
Hin zur Erde, suchen Ruh'.


Jugos del cielo mojan la madrugada de la ciudad violenta.
Ella respira por nosotros.
Somos los que encendimos el amor para que dure,
para que sobreviva a toda soledad.
Hemos quemado el miedo, hemos mirado frente a frente al dolor
antes de merecer esta esperanza.
Hemos abierto las ventanas para darle mil rostros.


Deutschland, schlummerst Du noch? Siehe, was rings um Dich,
Was Dir selber geschah! Fühl es, ermuntre Dich,
Eh die Schärfe des Siegers
Dir mit Hohne den Scheitel blößt!


E se cativitate no me 'ne porti,
peço mi fa Amore chi mi tene:
ch'i' porto asto più volte nei morti.


Náděje tvého břehu, tvé nedbám rokliny bázeň,
Můj plyne prostředkem proudu pokojně člunek.


Ó jak se mi hlava točí,
dívám-li se do tvých očí,
propast-li to bezeměrná,
nebo i dvě slunce černá.


však už tam sedá – – Trp teď, mučeníku! –
Už nástroj řinčí, duní, bouří, stená – –
pak omluvy se sypou z něžných rtíků –


Ché pur sempre cercate vostra gloria
dove posta non è, fuggendo tale
che lascia sol di voi degna memoria?


V před královna, s ní družek dav,
a za ní všecko v cval...
tu kmetem stržen s nosítek
král křik’ a vrávoral:


Wo der Leib sein wird, da wieder
Sammelt sich der Adler Schar:
Zu dem Haupte kommt ihr Glieder,
Stellt mit ihm die Kirche dar.


Los que fuera del curso y armonía,
que con ley inmortal gobierna el suelo,
vistes el sol entristecer el cielo,
y suceder la noche al mediodía.


Vesele v proudy loď skočí,
houpá se, jak by jen hrou,
ach, vidíš tam oči ty drahé,
jak s břehů se za lodí pnou?


tutmam senin kitabını, minberinsen kuru bir


Wie fragt' ich viel um meinen Leib,
Wenn keinen Fleck mein Schild gewann!
Doch mich betrog das schönste Weib,
Doch mich verriet der beste Mann.


Toi que vendit le juif Judas, l'âme de boue ;
Toi, foyer pour le cœur et pour l'esprit flambeau ;
Toi dont le deuil fervent, de longs pleurs sur la joue,
Ressuscite Lazare et l'arrache au tombeau ;


Ты говоришь о Данта роке злобном
И о Мицкевича любившей мглКак можешь говорить ты о подобном
Мне — горестнейшему на всей земле!
Ужели правды не подозреваешь
И так беды моей не видишь ты,
Что розы там с улыбкой собираешь,
Где кровь моя обрызгала шип


Tamo, kde z lesů tmavých objetí
na lučin koberec Mže vylévá se,
a v milém, jasném, vlahém podletí
osení již se vlní v plné kráse, –
lesnatá hora stojí, černá, zamračená,
Českého lesa první pevná stěna. –
V půlkruhu k jejím bokům, pokud oko stačí,
se menší lesné chlumky, její bratři tlačí, –
v jich lůně údol jako hnízdo ptačí;
a v něm, co bělounká by holubice,
lovčího zámku v dáli kynou líce. –


Lo mondo n'è stopito,
conceper per audito,


Což nejsem mlád víc? Což již přesněn ráj?
Vždyť než jsem zasnil, byl přec květný máj
a zem i nebe dýchaly mi něhu! –
Kde je můj máj? – Vždyť plno venku sněhu,
tam noha dupe po umrzlé roli,
zde hlava v jíní má jak stará báj,
a srdce – srdce bolí!


Sfortunato silenzio! avessi almeno
chiesta allor medicina al gran martìre,
s'esser poscia dovea lentato il freno,
quando non giovarebbe, al mio desire.
Partimmi in somma, e le mie piaghe in seno
portai celate e ne credei morire.
Al fin cercando al viver mio soccorso,
mi sciolse amor d'ogni rispetto il morso;


Templom e szív, ünnepi csöndjét
Csak magas ének veri fel;
Nem jönnek el, hogy összedöntsék,
Ki jő, borzad s imára kel.


Tu sai li vivi et li altri sai chi foro,
ché in Dio gli vedi tucti, i miei affecti;
non men per loro che per me te adoro.


Oh hölgy! türd a könycseppet arcodon,
Szorítsd szivedhez a fájdalmakat!
A sors nehéz, méltatlan szenvedést
Csak a magas, nemes lelkeknek ad.


Willkommen, frohe Nacht, die du
Den schönsten Tag vollendest,
Und der Erinnrung süße Ruh
Nach Taumelfreuden sendest!


And slowly entering then appeared,
Approaching with soundless tread,
A funeral band in dark array,
As in honour of the dead.


Mit Schlittschuhlaufen und Schlittenfahren,
Schneebällen und Glandern in lustigen Schaaren,


سألوا أمينا كيف يبكى الناى في
يده ويستبكى الملا بشجونه
فأجاب خِلى لا عدمت وداده
أبكى على عينى بكل عيونه


Ma per sua gratia mi envitò suave,
ch'essa volëa venir tra gli absolti
spiriti mei, se gli dessen la clave;


Contende el ciel con gli occhij ad egual pioggia,
al suspirar, a gridi, el spirto mancha,
perché quanto più chiamo ella men ode.


Wohl! sprach er, deinen Willen
Muß ich einmal erfüllen,
Und drollte nach dem Weinhaus hin:
Da fing sie erst von neuen
Erbärmlich an zu schreyen:
Du gehst, Crispin? Ach bleib Crispin! Crispin!


– „Odkud cestou, jaké naše jméno,
co tu chceme?“ – Jeník zbled a mlčel.


Tu mne nechte, tu vlast má,
Tu mne každé kvítko zná.
Tu mně růže zarudá,
Tu mně potok zahudá,
Tu mně suslí sladce vzduch,
Tu se kochá v písněch duch.
Tu mou hrudí chodí slast,
Tu se toulí ke mně vlast.
U vás na mne padá sníh,
Tropíte si ze mne smích.
Čemu nejvíc dávám čest,
Balatkou jen u vás jest.
Kroj můj jest vám hol a lys,
A můj jazyk jest vám ciz.
Nelíbí se vám můj rod,
Jinozemec jest vám vhod.
Toť ta mezi námi hráz,
Proto nejdu mezi vás.


Sie, die ich zumeist geliebt,
Bleibt mir wandellos zur Seite,
Und die holde Muse gibt
Winters auch mir das Geleite.


Liebe macht den Ehstand offt; doch macht Ehstand nicht stets Liebe;
Diese wil befreyet seyn, daß sie stets was neues übe.


Večerem na to myslím, mním na to ráno,
A zraky mé vidí jen – krev!
Neníť sladkého mi oddechu přáno,
Dokud nevyvře z duše žhoucí hněv.
Tedy zavzněte vesele rohové hlasní!
Na lov! ať krev zraky mé vyjasní!“


Lisippe will der erden sich entreissen/
Ihr edler geist geht zu der ruh/
Er eilt der reinen sonne zu/
Und will/ was himmlisch ist/ zu küssen sich befleissen/
Sie stöst die erde hin/ und suchet allzu viel/
Weil sie bey fleisch und blut als engel leben will.


--- Non posso eu, meu amigo,
con vossa soidade
viver, ben vo-lo digo;
e por esto morade,
amigo, u mi possades
falar e me vejade
Non posso u vos non vejo
viver, ben o creede,
tan muito vos desejo;
e por esto vivede,
amigo, u mi possades
falar e me vejade
Nasci em forte ponto;
e, amigo, partide
o meu gran mal sen conto,
e por esto guaride,
amigo, u mi possades
falar e me vejade
--- Guarrei, ben o creades,
senhor, u me mandade


阴阳分二气
钧播立万物
泉脉或寒温
初非择地出


Entronnen bin ich nicht und hätt' es nicht vermocht,
Doch that ich Besseres: ich hab' es unterjocht.


Nechť tam Gyges kraluje si
V bohatosti, v nádhernosti:
Já nebažím po korunách,
Na svém mále maje dosti.


وأين مدى القلب بعد أذان الغروب
وأين القبابُ ’ وأين الأزقةُ ’ والباب؟


Она ждала и билась в смертной мукУже маня, как зов издалека,
Туманные протягивались руки,
И к ним влеклась неверная рукИ вдруг дохнул весенний ветер сонный,
Задул свечу, настала тишина,
И голос важный, голос благосклонный
Запел вверху, как тонкая струн


Wenn der Abend sich senkt, flieh' ich die laute Stadt
Und durchwandere stumm feuchtes Gefild' umher,
Voll die Seele von Sehnsucht
Und voll süßer Erinnerung.


Und als ich, Bahn mir schaffend,
Zum Gipfel trat hinauf,
Da blitzten schon von Waffen
Ringsum die Länder auf.


Zas v temena hor jde, dosnívá,
tam v lůžko klade se jemně,
pak ještě se přes ně podívá –
„Pojď, hochu toulavý, ke mně.“


Hier im Schnee ward Mancher
Von Sankt Gotthards Hunden,
Denkt sich Venusine,
Liebend aufgefunden.


Com quem te não banhaste, não convidas nunca,
E só nos balneários teus convivas busca
A mim me perguntava como nunca o fora:
E agora sei que, nu, não pude encher-te os olho


Als du die griechischen Götter geschmäht, da warf dich Apollo
Von dem Parnasse; dafür gehst du ins Himmelreich ein.


Hvězd genese i jejich zánik mně se vší hrůzou tanul vstříc
i odumřelost meteorů i zhaslé žehy vlasatic.


Zde se bez ouhony probíhají
Hájem nedotklivé nevinnosti,
Láska mladne, strachy nestíhají
Srdce nezkalené upřímnosti,
Mladost krásou se co kvítky skvoucý
Tvoříc rozkoš starosti již mroucý
Vyvracuje truchlivosti skály,
Sýla v zlato proměňuje pole,
Aby v čarodějném krásy kole
Čest a věrnost milostně se smály,
Outlé duše k potěšení zrály.


When health fat blooming on his face,
And beauty with resplendent grace,
In every feature shone;
Voracious death seiz'd on his prey,
No warning sickness mark'd his way;
He died — alas, he's gone!


Orlando, quando vide il Saracino
far sì gran guasto di gente cristiana,
forte spronava vêr lui Vegliantino
e brandì la sua spada Durlindana
tra 'l capo e 'l collo el ferì il paladino
e morto el gitta in sulla terra piana.
Quando sua gente lo vide morire,
nessuno aspetta l'altro del fugire.


Zur Höllenglut ward ihm die Flamme
Und als ihr Opfer sank er hin,
Wir sehn am Baume seines Lebens
Das letzte Zweiglein still verblühn! ...


白白红红花映阶
高高下下叶成杯
娇娆似不禁长夏
故就团𪢮扇影来


Nessa tarde mimosa de saudade Em que eu te vi partir, ó meu amor, Levaste-me a minh'alma apaixonada Nas olhas perfumadas duma flo  E como a alma, dessa florzita,Que é a minha, por ti palpita amante! Oh alma doce, pequenina e branca, Conserva o teu perfume estonteante!  Quando fores velha, emurchecida e triste, Recorda ao meu amor, com teu perfume A paixâo que deixou e qu'inda exist  Ai, dize-lhe que se lembre dessa tarde, Que venha aquecer-se ao brando lume Dos meus olhos que morrem de saudade!


a všechnu brutálnost v tvář vyplít vysíleným
a chabým z neluzy, jimž ctnost je víc než život.


Y que al cruzar aleteando
por el espacio sombrío
van en el ser derramando
sueños de angustia y de frío
hasta que alguna lejana,
idea consoladora,
que irradia en el alma humana
como con lumbre de aurora,
en su lenguaje difuso
entabla con nuestros duelos
el gran diálogo confuso
de las tumbas y los cielos.


Gott ist ein einges Ein; wer seiner will genießen,
Muß sich nicht weniger als er in ihn einschließen.


Ať aspoň s větví zaznívá
do snů mých píseň ptačí –
když ty mé písně všechny již
navždycky země tlačí...


Desierta nave por mi canto riza
concierto extraño pronunciado lejos
y espigas lloro cada vez que escucho.
La puerta abierta hacia tu ser desliza
la rota gota en luz de los espejos
con que desesperadamente lucho.


يا سَقَمَ الجَفنِ مِن حَبيبي
أَلبَسَني حُلَّةَ السَقامِ
كَم قَتَلَت لَحظَتاكَ ظُلماً
مِن عاشِقِ القَلبِ مُستَهامِ
يا مَن بِعَينَيهِ لي غَرامٌ
قَرَّبَ مِن مُهجَتي حِمامي
قَد رَوِيَت مِن دَمي فَحَسبي
مِن صائِبِ النَبلِ وَالسِهامِ


V rozmarném hovoru jsme přišli na kraj lesa,
kde výhled v šíř i dál. Tam k vísce cesta klesá,
by znovu zvedla se a stoupala zas výš,
zde čilý potůček se středem polí vine,
tam obraz nevkusný pod větve přibit stinné
a na křižovatce se černá starý kříž.


Que parecen sus pupilas
húmedas, verdes e inquietas,
tempranas hojas de almendro
que al soplo del aire tiemblan.


edificio social?


Der goldne längste Tag ist nieder,
Der Himmel voll Gewitter glüht;
Verklungen sind die ersten Lieder,
Die schönsten Blumen sind verblüht.


Crescete, o vaghi fiori,
e queste verdi sponde
pingete di natii varii colori,
bagnati da quest' onde
che versan gli occhi miei calde e profonde;
crescete, e del mio duolo
poi fate al mondo fede,
che mi vedeste lagrimoso e solo
volger qui 'l lasso piede
chiedendo del mio mal qualche mercede.
Voi, arbuscelli schietti,
ne le cui fronde ascosi
cantano lieti i garruli augelletti,
se i vostri rami ombrosi
sian sempre verdi, freschi e dilettosi,
viva mai sempre vosco
co' torti rami a paro,
colei ch' io piango ognor, tal ch' ogni bosco
con suon soave e chiaro
canti d' Antiniana il nome raro;
e ne la vostra scorza
cresca con l' amor mio,
dove lo scrivo, sì ch' oltraggio o forza
del tempo irato e rio
contrasti indarno al vostro bel desio.
Deh, perché questo fiume,
che 'l mio angoscioso pianto
accoglie in grembo per lungo costume,
non è quello ch' io canto
e prezzo più che 'l Tebro, il Nilo o 'l Xanto?
Perché non è Sebeto,
che col suo picciol corno
le sue ricchezze al mar tranquillo e lieto
porta, mai sempre adorno
di verdi rive e dilettose intorno?
Ch' io vedrei da' begli occhi
come da duo levanti
uscir il sol, onde ognor vien che scocchi
Amor ne' lassi amanti
il dardo che lor prende arsi e tremanti.
O fiume, o rive, o colli,
voi del mio caro bene
godete ognor, et io con gli occhi molli
de le mie gravi pene
parlo co' fior, con l' erbe, e con l' arene;
con voi vaga da terza
sin a sera ragiona,
con voi sovente si trastulla e scherza,
in voi si paragona
a la lucente figlia di Latona.
O fiumi, o colli, o rive,
quanta invidia vi porto!
o verdi lauri, o pallidette olive,
del mio dolce diporto
voi vi godete, et io sospiro a torto.
O troppo fortunati
vaghi fiori e fresche erbe,
ove i vestigi sacri et onorati
stampan le piante acerbe
che vi fan d' ogni tempo alte e superbe;
o beato tre volte
dove tra i fior novelli
giace talor con l' irte treccie sciolte,
e co' biondi capelli
rende i raggi del sol men chiari e belli!
Voi l' alta mia allegrezza
avete, io piango ognora
lungi da la celeste alma bellezza,
che, come vaga Aurora,
de la sua luce il ciel pinge e colora.
Titon, tu sempre teco
hai la tua Donna bella,
et io perché la mia non sempre meco?
O mia nimica stella,
qual duro fato a lagrimar m' appella?
Mira tu, bianca Luna,
la mia dogliosa sorte,
e per pietate la tua luce imbruna,
ch' altro giamai che morte
non fia, privo di lei, che mi conforte;
e perché sempre viva
qui 'l mio grave dolore,
vo' che in un tronco di mia man si scriva:
– Dafni qui in tristo umore
stillò lontan da la sua Donna il core.–


西方仙子服丹砂
幻作江天第一花
未合上林凝暮雪
偏宜大庾映朝霞


Maryčka stojí. A hle, hlas,
tak hudební, tak milený,
než teď tak smutný, vzdálený,
jak minulý by zněl v něm čas,
se za ní náhle ozve zas:


V mé duši ale ladno je a milo;
tamť kvítko spanilé se rozevilo,
jež v dar Ti nesu v novoroční době;
to kvítko slove: lásku, vděčnost k Tobě.


Puis je viens retrouver la place bien-aimée,
De fleurs d’or et d’argent la pelouse embaumée,
Je regarde des cieux l’aspect toujours nouveau,
Et cette vérité qu’on a tant blasphémée
Me vient alors au cœur que ce monde si beau
Ne peut manquer d’un père et n’être qu’un tombeau.


إِن يَنثُروا الدُرَّ مِن مَجدٍ فَما نَثَروا
أَو يَنظِموا الدُرَّ في حَمدٍ فَما نَظَموا
كُلٌّ لَهُ حاجَةٌ مِنّا بِصاحِبِهِ
فَالمَدحُ عِندي كَما المَعروفُ عِندَكُمُ
سَبَقتُمُ بي كَما أَنّي سَبَقتُ بِكُم
فَالسَبقُ مُقتَسَمٌ بَيني وَبَينَكُمُ


Doch der Väter kluges Wehlen
Ändert unsern Waysenstand,
Und daher soll man den Sand
Eher als die Wüntsche zehlen,
Die unsers Herzens Danckbarkeit
Dem Wachsthum ihrer Häuser weiht.


A keményített fehér főkötő
A homlokukra szorosan símul,
Széles pántja finom kis hegybe nő,
S feljebb mintegy sisakká tornyosul.


Du hast so manche Bitte gewährt,
Und wenn sie dir auch schädlich war;
Der gute Mann da hat wenig begehrt.
Dabei hat es doch keine Gefahr.


Ist Ihm nicht jedes Volk und Reich,
Ist Ihm nicht jede Sprache gleich?
Ihr wollt mit fremden, todten Tönen
Ihn den Lebendigen versöhnen?


Matička mě milá
z klína vypustila
do širého světa.
Mihotám se v přeletě
nekonečném po světě,
cesta dlouholetá!
Letím kvapem v taje dolů,
jasním oči plné bolů,
mráčků konce zlatím,
zablesknu se horem, dolem,
zatočím se čarokolem,
k matičce se vrátím.


Teile, was Du mir geteilet,
Ihr, die noch im Leben weilet,
Bilde ihr ein freundlich Glück;
Und ich schaue dann hernieder,
Sehne aus dem Himmel wieder
Auf die Erde mich zurück.


YOU little know the heart that you advise;
I view this various scene with equal eyes:
In crowded courts I find myself alone,
And pay my worship to a nobler throne.
Long since the value of this world I know,
Pity the madness, and despise the show.
Well as I can my tedious part I bear,
And wait for my dismission without fear.
Seldom I mark mankind's detested ways,
Not hearing censure, nor affecting praise;
And, unconcern'd, my future state I trust
To that sole Being, merciful and just.


Kdož ta vdova? Naše řeč. Kdož rek?
Jestiť sám to národ český celý;
Vrahovy-liž neodvrátí střely?


Amor é um arder que se não sente;
É febre, que no peito faz secura;
É febre, que no peito faz secura;
É mal, que as forças tira de repent
É fogo, que consome ocultamente;
É dor, que mortifica a Criatura;
É ânsia, a mais cruel e a mais impura;
É frágua, que devora o fogo ardent
É um triste penar entre lamentos;
É um não acabar sempre penando;
É um andar metido em mil tormento
É suspiros lançar de quando em quando;
É quem me causa eternos sentimento
É quem me mata e vida me está dand


Più dannata è una gemma in la corona
d'un Re, se è mal legata in quel fino oro,
che la vil toga sopra umil persona.


Sötét az éj, nem alhatik
Budának ősz basája.
Álmatlanul már harmadik
Éjfél virad reája.
,Föl, szennyes szolga, föl hamar!
Szél légy magad, lovad vihar;
A föld s az ég daczára
Hölgyet hozunk Budára.’


„Ty půjdeš se mnou, dcero Vlčice,
tvé bystré oko stezky najít zná
ve hvozdě temném. Ženy povinnost
jest sdílet s mužem každou nebezpéč.
Když zahynu, nechť se mnou zemřeš též,
já nechci, aby úsměv jásavý
ti tváří šleh’ při zprávě radostné
o smrti mé. Já nechci, na hradě
bys volna vládla muže vyvolíc,
jenž na mém místě bohat kázal by.“


ما إِن رَأَيتُ كَمَعشَرٍ صَبَروا
لِقَوارِعِ اللَزَباتِ وَالأَزمِ
بَسَطوا الوُجوهَ وَفي ضُلوعِهِمُ
حُرَقُ الجَوى وَمَآلِمُ الكَلمِ
جَمَحَت بِهِم خَيلُ الأَسى فَثَنوا
أَعناقَها بِأَعِنَّةِ الحَزمِ


Da braucht es Müh und Arbeit viel den Mantel recht zu tragen,
Wenn er hinauf ihn ziehen will, so runzelt er den Kragen,
Er muß allzeit auf einer Seit, gar weit hinunter hangen,
Liegt viel daran, daß man auch kann in schönem Wammes prangen.


Ein lustiger Mediziner
War dazumal mein Freund;
Wir saßen bei vollem Glase
Um Mitternacht vereint.


Kněži se věštkyně neomylné,
Sibylly samé již tázají,
A po třídenní prosbě pilné
Tuto odpověd kázají:
„Řím ať do propasti té hodí,
Cokoli nejvzácnějšího plodí!“


Na blízku Pováží! oj, zázrak země,
jenž volá: Do prachu, než pozříš ke mně!
Šat vonných sosen nádhernou mně řízou,
bral pyšných věnce korunou mně ryzou,
sta bystřin skvoucích, jejich spleť a srosty
a trosky bájných hradů, to mé skvosty! –


昨日同君醉摘花
宅边今日似陶家
独醒却笑颜光禄
不送金钱送绛霞


راضَ نَفسي حَتّى تَرَضَّيتُ إِبلي
سُ قَديماً قَد طاوَعَتهُ النُفوسُ
كَم أَرَدتُ التَقى فَما تَرَكَتني
خَندَريسٌ يُديرُها طاوُوسُ
أَسكَنوها في الدُنِّ مِن عَهدِ نوحٍ
كَظَلامٍ فيهِ نَهارٌ حَبيسُ
يَخرِجُ العِلجُ خَيرَها وَتُعاني
في ظِلالٍ كَما تُصانُ العَروسُ
وَهيَ عِندي لا ذا وَلا ذا وَهَذا
هِيَ سَعدٌ قَد فارَقَتهُ النُحوسُ
أَيُّ حُسنٍ تُخفي الدُنانُ مِنَ الرا
حِ وَحُسنٍ تَبديهِ مِنها الكُؤوسُ
يا نَديمَيَّ إِسقِياني فَقَد لا
حَ صَباحٌ وَأَذَّنَ الناقوسُ
مِن كُمَيتٍ كَأَنَّها أَرضُ تِبرٍ
في نَواحيهِ لُؤلُؤٌ مَغروسُ
ضَحِكَت شُرُّ إِذ رَأَتني قَد شِب
تُ وَقالَت قَد فُضَّضَ الآبَنوسُ
قُلتُ إِنَّ الشَبابَ فِيَّ لَباقٍ
بَعدُ قالَت هَذا شَبابٌ لَبيسُ
قَد تَمَتَّعتُ ما كَفاني إِذ رَب
عي مِنَ اللَهوِ وَالصِبا مَأنوسُ
وَفُؤادي مِثلُ القَناةِ مِنَ الخَط
طِ وَخَدّي مِن لِحيَتي مَكنوسُ


ليست قدوداً ولكنْ هذه أسّلٌ
وتلك بيضٌ ومن أسمائها المُقلُ
تمضي بكلّ فؤادٍ وهي مغمدةٌ
وكيف يمضي حسامٌ ليس ينتصل
ظنَّ العواذل بي في حبّها صمماً
ومن عيوب الهوى أن يسمع العذل
ولّى فؤادي فجسمي لا أنيس بهِ
ولا يردُّ جوابَ السائلِ الطَّلل
يهوى الخلافَ ولا ينفكُّ من شغفٍ
أقيم وهو مع الأظعان يرتحل
أمسى نهاري دُجى من بعد ما حجبتْ
عني شموس ضحىّ أفلاكها الكلل
وصلُ الكواعب ظلٌّ لا دوامَ لهُ
وأي ظلٍ لجسمٍ ليس ينتقل
أشتاقُ هنداً ولولا أن يلامُ شجٍ
لقلتُ ما فعلتْ أيامها الأول
خلتْ فلا قلبَ إلاَّ وهو مستعرٌ
أسى ولا دمعَ إلاَّ هو منهمل
إذ لحظُ كل غزالٍ ما بهِ خزرٌ
ولفظ كلّ عتابٍ بيننا غزل
هيفاءُ مالتْ إلى الواشينَ ظالمةً
والغصن ينآدُ أحياناً ويعتدل
أعطافها بتعدّيها تحدثنا
ما أوجزَ الخصرُ حتى أسهب الكفَل
لقلبها مذهبٌ في الصمت يلزمهُ
وللوشاح خلافٌ كلهُ جدلَ
يهيج جودَ دموعي بخلها كرماً
وما سمعتُ بجودٍ هاجهُ بخلُ
فقل لصفحةِ خدَّيها مغالطةً
آني أهيم بخالٍ كلهُ شغل
لليلهِ آيةٌ في صبح وجنتها
من لي بها لو محاها اللَّثم والقبل
روضٌ من الحسن من للمستهام بهِ
لو أنهُ يجتني ما ينبتُ الخجل
أودعتها سجن قلبي وهي ساخطةٌ
لذاكَ عربدَ فيهِ طرفها الثمِل
أظنُّهُ غيرةً منهُ لحبتهِ
لما توهم فيها أنها كحل
خضعتُ للوجدِ فيها مثلما خضعتْ
وأذعنت للمليكِ الأفضل الدُّول
ردَّ القديمَ من الأيام مقبلاً
عزمٌ يقصر عنهُ الختل والحيل
كذاك ما ارتجعتْ ماضي شبيبتها
حدبُ الأهلةِ لولا السَّير والنقَّل
ربُّ السيوف التي لولا تعبدها
لقلت ليس بحصنٍ عندها الأجل
غيرانُ كم نقعتْ قلباً صوراهُ
وبالجداول حقاً تنقع الغلل
به بلغنا الأمانيَّ التي بعدتْ
عفواً وصدقَ رجمُ الظنِ والأمل
ومن يقاتل بسيف الله في يده ال
عليا فلا نبوةٌ يخشى ولا فللَ
له المراتبُ عن شمسِ الضحى شمسٌ
يكبو ويزحلُ عن غاياته زحل
اخو الملوكِ إذا جادوا بمسغبةٍ
فلا تقلْ في الغوادي أنَّها هطل
سل عن فعالهم يومي فدى ووغى
ليخبرَ المحلُ والخطيةُ الذبُل
الواهبون فلا شحٌّ ولا بخلٌ
والطاعنون فلا جبنٌ ولا وكل
نالوا العُلى بالعوالي السُّمر ناحلةً
فليس يزعمُ خلقٌ أنها نحل
إن حاربوا سلبوا أو سالموا وهبوا
أو حاوروا فصلوا أو فاخروا فضلوا
شهبٌ سل الجوَّ عنهم حيثما ركبوا
سحبٌ سل الأرض عنهم أينما نزلوا
المبغضون لحبّ المجد ما لهمُ
كأنهُ عند صبٍ عاشقٍ عذل
تعلَّمت منهم النعمى سيوفهمُ
فجودها للمنايا بالعدى جُملُ
خصُّوا بارعةٍ في حال أربعةٍ
شفتْ وشفَّت فهنَّ الصابُ والعسل
فالعفو إن غضبوا والعدلُ إن حكموا
والحلمُ إن قدروا والجودُ إن سئلوا
لقد رددتَ ملوكَ الشرق خاشعةً
أبصارها بشموس غربها الخِلل
يبغون إذ هرمتْ أيامُ ملكهمِ
ملكاً لديهِ شبابُ الملك مقتبل
رميتهم عن قسيّ العزم مشتملاً
وقد أصبت بسهميهِ فلا شلَل
فتحٌ وما أوجهُ الأسوار عابسةٌ
وللمجانيق فيها أعينٌ نجُل
والزَّغفُ غدرانُ ماءِ في قرارتها
وبيضٌ جيشك في أغمادها شعلُ
وما جلوتَ الوغى سوداً ملابسها
إلاَّ انثنت وعليها من دمٍ حُلل
ولم تطالعك عين الشمي شاكيةً
إلاَّ غدا جفنها بالنقع يكتحل
وزرتَ مصرَ بغابٍ من قناُ وظبىً
قلتْ لهُ شامخاتُ المدن والقلَل
سكنتها حين سكنتَ البلادَ بها
جمعاً وثقف ذاك الزيغُ والخّطّل
فللقلوب اللواتي طالما وجبتْ
بها سكونٌ وفي الدنيا لها زجل
نهارها بك أسحارٌ مقدسةٌ
جميعها والليالي كلها أصل
حلأتَ عنها وحلَّيتَ الزمان بها
فاليوم لا عطبٌ يخشى ولا عَطل
حيثُ البنودُ سحابٌ والقسيُّ لها
وعدٌ وللنبل فيها عارضٌ هطل
فعلتَ ما سرَّ حتى لا مثال لهُ
وقلتَ ما سار حتى إنه مثل
ما علَّق البحرُ فيما يظنَّ راكبهُ
وإنَّما هزَّ من أعطافهِ الجذَل
يرتاح نحو أخيه حين جاوره
فالشَّمل مجتمعٌ والحبل منَّصل
وكيف يحتمل الأعداءُ ذا سخطٍ
بفعلهم والكريمُ الطبعِ يحتمل
سِرْ تملك الأرضَ والأعذارُ واضحةٌ
لديك والطبع شيٌ ليس ينتقل
لو أنَّ شخصَ جمادٍ سارَ من طربٍ
لسارَ نحوك منها السَّهلُ والجبل
فإنما هي دارٌ أنت مالكها
لدى وصيدك منها صيدهُا خول
ولا يخاطبْ سوى الهنديّ ساكنها
فانَّ أمرَ سيوف الهند ممتثل
وما ترويَّتَ في أمرٍ تحاولهُ
إلاَّ غدا النصرُ فيه وهو نرتحل
فاحسمْ بسفكَ داءَ الناكثين فمن
فضيلةِ السيف أن تشفى به العلل
وابجحْ فليس لخلق عندما صنعتْ
كفَّاك لا ناقةٌ فيها ولا جمل
وما بقيتَ فحالي منكَ حاليةٍ
وحلةُ الفضل عندي ما بها خلَل
ولي يخيبَ وان عزَّ المرام فتى
إلى أياديكَ بعد الله يتَّكل


Veggio senza occhi, et non ò lingua et grido;
et bramo di perir, et cheggio aita;
et ò in odio me stesso, et amo altrui.


坐看池底绚霞光
疑是莲花火里藏
借问幻师谁会此
乾坤炉冶炭阴阳


Wohl hatt' ich eine schöne Zeit,
Wohl eine Zeit, in der ich lebte,
In der ich Lieb' und Seligkeit
An hold gegönntem Munde bebte.


Man darff niemanden trauen; drum trau auch mir nicht ich,
Der ich manchmal zum trauen laß überreden mich.


昆仑截竹事空传
不见春潮送客船
只似蜀江江上路
两山中峡手巾天


So will's ja der Berather
Der Welt, daß in der Kunst
Das Kind den eig'nen Vater
Erlös't vom ird'schen Dunst,
Und für die heil'ge Schüssel
Voll Bluts, die er vergießt,
Ihm dankt mit einem Schlüssel,
Der ihm das All erschließt.


Und schnell gefaßt, der Wildnis Kind,
Tritt sie entgegen seinem Flug:
Der kam daher, wo Menschen sind,
Das ist der Bergesmaid genug.
Doch still! war das nicht Stimmenton
Und Räderknarren? still! sie lauscht –
Und wirklich, durch die Nadeln schon
Die schwere Kutsche ächzt und rauscht.


La vida es el amor, y el hombre que ama,
debe arrojar a Dios de la cocina
y después arrojarle de la cama


For 'tis in Life, as 'tis in Painting:
Much may be Right, yet much be Wanting:
From Lines drawn true, our Eye may trace
A Foot, a Knee, a Hand, a Face:
May justly own the Picture wrought
Exact to Rule, exempt from Fault:
Yet if the Colouring be not there,
The  Stroke, the  Air;
To nicest Judgment show the Piece;
At best 'twill only not displease:
It would not gain on  Eye:
would frown, and set it by.


Eins, spricht Jesus, ist euch noth;
Was will unser Heyl hie sagen?
Können wir durch ein Gebot
Ihm all' unsre Schuld abtragen?
Bistu, Meister, so erbötig,
Daß ein Einigs uns nur nötig
Und daß wir durch dieses Ein
Können gantz versorget seyn?


Ármány-adta Péterkéje!
Még mi nem volt a bibéje!
Sem kalapja, sem mentéje,
Sem a sarkantyú zenéje,
Nem kell neki róka málja,
Sem a szomszéd bibliája;
Nem kell neki bor, galuska,
De bezzeg kell a Juliska,
Bár negédes és hamiska,
De vidor, szép és piroska.
Sem ehetnék, sem ihatnék,
Csak Julcsával nyájaskodnék.


Rinaldo al Saracin con molto orgoglio
gridò: - Scendi, ladron, del mio cavallo!
Che mi sia tolto il mio, patir non soglio,
ma ben fo, a chi lo vuol, caro costallo:
e levar questa donna anco ti voglio;
che sarebbe a lasciartela gran fallo.
Sì perfetto destrier, donna sì degna
a un ladron non mi par che si convegna. -


„Leda, že dlíš na smetišti!“
Kohoutkova očka blyští:
„Víte-li, s kým mluvíte?
Přiznejte, že nevíte?!“


Was frommt's, im bittern Gram vermodern,
Wenn auch der Funke nimmer stirbt?
In heißer Flamm' unsterblich lodern,
Wenn Lust und Mut im Trotz verdirbt?


Právě přišel posel k němu s velkým chvatem
potřísněn, kryt prachem, s rozedraným šatem.


هاتت معالم مات سيدها
ووهت دعائم ماد أيدها
ورحبت سماء كان فرقدها
ملء العيون فبان فرقدها
ويح المنية أي معتصم
مدت إلى عليائه يدها
في مصر أنات مصعدة
لبنان من أسف يرددها
أمؤلف الشركات مقتحما
غمراتها إذ عز موجده ا
ومهندس المصار تحكمها
أسسا ولا تألو توطدها
ومعالج الأرضين تصلحها
من حيث كان الجهل يفسدها
للمال فيها كل عائدة
تزكو وللأوطان أعودها
تلك الحدائق راع منظرها
للآهلين وراق موردها
تلك المرافق في تعددها
يختال عجبا من يعددها
يا للأسى أقضى مصر منها
بذكائه وتوى مشيدها
ذاك الذي ورد الردى نصفا
وله من الآثار أخلدها
كانت تيمم بابه زمر
ما اسطاع يسعفها ويسعدها
يهب الهبات لغير ما علل
فيزيدها برا تجردها
ويكاد ينقض فضل باذلها
في غبن نائلها تعودها
شأ النفوس وقد تنزه عن
إحراز شكر الناس مقصدها
خلصت لوجه الخير نيتها
فزكا من الذكرى تزودها
يا راحلا رزء القلوب به
لم ينتقص منه تعددها
ما النار في حطب تضرمها
كالنار في كبد توقدها
هل رحت تستبق المراحل في
دنياك حتى حان أبعدها
لكأن مشهدك المهيب وقد
مشت المحامد فيه مشهدها
تبكي الشمائل أنس موحشها
ومكارم الخلاق تسعدها
كان المضنة للنفوس فلم
يشفع به أن ضن أجودها
مادت بها شم الصروح فهل
شعرت بحدثان يهددها
كيف الثبات وكان أرسخ من
طود فلم يثبت مشيدها
تبكي المروءة أن ناصرها
ولى وأقوى منه معهدها
توت العزائم غير أن لها
بين الورى سيرا تخلدها
ولها دخائر في الحياة وفي
ما بعد يبلي الدهر سرمدها
قد كان ينشيء كل منقبة
يدعى إليها أو يجددها
صرفت عقلك في الفنون فلم
يفلته أجداها وأجودها
وشرعت في العمال تحكمها
أسسا ولا تألو توطدها
الله في أم تقيم على
ما نابها ويزول أوحدها
وحليلة فقدت مدلهة
من كان بعد الله يعبدها
وشقيقة شقت مرارتها
من حزنها إذ بان منجدها
وعشيرة أدمى مآقيها
بنواه أسراها وأمجدها
هي أسرة كشفت مقاتلها
للدهر لما صيد أصيدها
ترجو أبنه لمفاخر وعلى
في إثر والده يجددها


Tale amore àn'emposto silenzio a li suspire
e ss'è parato a l'uscio, no ne li larga 'scire;
drento i fa parturire,
che no se spanna la mente de quello ci à sentuto.


Skryj se, duchu, chceš-li znáti Boha,
Mezi květy, pole klasnaté;
Hromy, déště, skály hlasnaté
A všech tvorů čísla zpytuj mnohá.


إذا كان الزمان زمان حمقى
فإن العقل حرمان وشوم
فكن حمقا من الحمقى فإنّي
أرى الدنيا بدولتهم تدوم


Tak on tu s družinou svou dříme upoutanou,
sám temný v záři té – sen noci zkamenělý,
a dolů k delfínům, již dávno oněměli,
mu tváří zbrázděnou dvě kapky rosy kanou.


»Geht, holt von einem Märtyrer,
Aus dem Duplettenschrein,
Geschwind mir eine Zunge her
Und passet ihr sie ein.«


Da der schöne Jüngling sank! Er schwung sich herauf, sein Blut
Färbte den Strom, dann sank er wieder, und starb!
Von dem bräunlichen Hirten, der schneller die wartende Braut ereilt,
Getragen auf dem Flügelschwunge des Stahls,


Molto consiglio ciaschedun, che quando
pur divenisse che cosa vedesse
che li spiacesse, con gli occhi bassando


يَصُدُّني عَن كَلامِكَ الشَفَقُ
فَالرُسلُ بَيني وَبَينَكَ الحَدَقُ
حَديثُنا في الضَميرِ مُتَّفِقٌ
وَأَمرُنا في الجَميعِ مُفتَرِقُ
توحي بِأَسرارِنا حَواجِبُنا
وَأَعيُنٌ بِالوِصالِ تَرتَشِقُ


Úrnőm, alázatos már s szenvedő e nemrég gőgös és izgága szerelem!
Én szánom őt, beteg királyt, s megfojtom még e hajnalon...
S te, drágám, nyugszol távol ágyadon... ó, élveteg és finom ajkadon
Jó volna, rádhajolva lesnem: mint fuvall orcámra langy lehellet édesen,
De jaj, itt állok én a hűs hajnalban, és bús gyilkolásra készülődöm,
S illik e hajnal is borúmhoz: mint fáradt alkony, úgy jő: bizonytalan s tünődőn,
Fényt gyújtó ujja már vigyázva a rózsák setét gömbjére rátapintott,
S mint pici, szines lámpák enyhe fénnyel kigyúltak már a bimbók,
Már fényt vető keze a hűs mezőt behinti halványzöld, szelíd parázzsal
De oly hunyorgó és félénk e fény, minthogyha percnyi, elmúló varázzsal
Bűvölték volna el a setét és elhagyott tájat, hogy lenne csalókán, betegen derengő.


A bílý bok Svůj pro ně otevřel,
zkad krve pramínek se dolů řine,
neb pastýři jich bylo v srdci žel
v té poušti bez cisterny, nehostinné.


Könyvnyomóvá lettél, oh drága barátom, ügyészből,
S most te szivattyú vagy és satu - kétfejü szörny.


Commoner has Worth and Parts,
Is prais'd for Arms, or lov'd for Arts:
His Head achs for a Coronet:
And Who is Bless'd that is not Great?


Denk' ich heut' noch meiner Qualen,
Kann's dein Leben nicht bezahlen.
Dafür ist dein Tod zu klein,
Solltest tausend Mal tot sein.


Je člověk, nebo z duchů řady?


Tak ticho! Bože, kdo kdy snil takovou svatost perutí!
V jiskrách se rosa extasí na jejich ploše ještě chví –
a visí přec už nad krajem tak zářivě, tak bez hnutí!
Jsou ňadra noci rozkvetlá, ve vůních spí jich oddechy,
jak prvé lásky blažené ty nejdémoničtější sny –
A má také noc milenců! Jsou všichni raçy blouznivé,
ti touží noci na ňadra položit dlouhé vlasy své – – – –
A já tak všem těm prostorám, perutím ticha, sám a sám
nocí jak mořem opilý svou náruč v dálky rozvírám –
tajemství noci naslouchám svou duší svatou jako chrám –
a slyším: V temném záření se šine věčných světů tém,
šum vánků z usínavých os andantem splývá v spící zem.
A nikdy není člověku, jak byl by sám nějaký bůh,
jak v tento velký okamžik, kdy modlitbou šumotá vzduch,
je duše klidna jako chrám, a přec tak v dálky rozpiatá,
rytmem všech vesel uspaná, vzruchem všech světel rozžatá,
v moře se celá rozvlní, jak kouzelnými nápoji,
illuse velkých vzmachů jí odvážná slova šeptají –
a hvězdy září, šinou se, nárazem vzduchu na osách,
až padajících vánků dech olšemi pohne v samotách.
Tak ticho! Jako extase v nejvyšším slastném strnutí,
kdy rozletí se, zajiskří, a zůstane tak bez hnutí –
ó Duše, moře veliké! Ty, jež jsi dnes i vesmírem
v tom vytržení zářivém, v tom skolébání opilém,
věz, že jsi klamu nástrojem, tím nejkrásnějším jata snem –
neb sen je vše a zplozený tím nejstrašnějším Démonem!


千金帖子忽飞驰
洗手开缄只汗颐
前代昌黎今我是
恍然海上记留衣


Van büszke palotád, -
Kevés, ki oda jut;
Eláll a fegyveres
Őrség falat, kaput.
Az ajtó benn erős,
Nehéz závára van, -
És lángol annyi mécs,
- De minden hasztalan!


Die Norne Werandi, und sie
Hatt' in Leiber gehüllt, die ganz
Für den Geist waren, ganz jeden leisen Zug
Sprachen, Gebilder, als wärs wahre Gestalt;


Ob ſchon des Winters kaltes Raſen
Den Gaͤrten ihren Purpur nimmt/
Und fuͤr der Luͤffte ſtrengem blaſen
Nichts weiter mehr zum Wachsthum koͤmmt:
So bluͤht doch eure Amaranthe/
Das wunder-holde Tauſendſchoͤn/
Und wird/ des Himmels Anverwandte/
Dort unter Cherubinen ſtehn/


病馀倦甚唯思睡
醉里欢来拟欲颠
饮罢空山身老矣
梦回清暑意翛然


Se contredire un peu, Kant, c'est le droit des gloses ;
Quand on veut tout peser, on rencontre des choses
Qui semblent l'opposé de ce qu'on avait dit ;
Non aux basques de Oui toujours se suspendit,
Riant de la logique et narguant les méthodes ;
Qui tourne autour d'un monde arrive aux antipodes ;
Kant, je n'userai point de ce droit ; seulement
Après t'avoir montré les hommes blasphémant,
Niant, méconnaissant et méprisant la Chose,
Cet océan où l'Être insondable repose,
Il faut bien te montrer la Chose enveloppant
Les hommes submergés dans Dieu qui se répand
Et qui sur eux se verse et qui se verse encore,
Tantôt en flots de nuit, tantôt en flots d'aurore ;
Après t'avoir montré l'atome outrageant Tout,
Il faut bien te montrer la grande ombre debout.


Hazánk, vitézségnek hajdan oskolája,
Ott lett dühös égnek vérengző pályája;
S Árpád szabad népe, híres unokája,
Ott lett egy szultánnak adózó szolgája!


Doch kann er? – Und wie, wie trieb' er von sich
Die Geister der Ahnen, sein helles Geleit?
Sie schweben um ihn, und winken. Er schaut,
Sieht Arbeit und Ehre vor sich.


Až v číši víno vyvětrá ti rudé...
Smích nad vším nerozluští záhad hejna,
žal rovněž ne – a výslednice stejná!


Um quer ver. enfronhado em picaria,
Silvada testa no andaluz ginete;
Outro prova no chão a ponta fria
De luzidio, virginal florete;
Mais amante da paz, outro elogia
Do bom Dupré o airoso minuete;
E posto em pé, para imitar-lhe os passos,
Alteia o peito, e vai torcendo os braços.


Co myslím teď, jsou ledy,
co cítím, mění se mi v sníh;
má duše pochována
je v hrobě, navršeném z nich.


Deß Noah Wunder-Schiff ist ähnlich unsre Welt,
Weil mehr sie wilde Thier, als Menschen, in sich hält.


y vi un instante en tus ojos
aquella locura alegre
de los pájaros que viven
su feria sobre la nieve.


Die Asche ruht – der Geist entfleugt auf Bahnen
Des Lebens, dessen Fülle wir nur ahnen,
Wo auch die Kunst ihr himmlisch Ziel erreicht
Und vor dem Urbild jedes Bild erbleicht.


تعوّد الطردَ بها والطِرادْ
أيُّ جوادٍ فوق متنِ الجوادْ
وكفّ بالنجدةِ أعطافَه
وإنما النجدةُ حيثُ النِجادْ
إن لم يشِبْ فَوْداهُ من هولِها
فدونَها ما شابَ منهُ الفؤادْ
لله ما أسْرى أحاديثَه
بين حِدالٍ سنّهُ أو جِلادْ
إما معان مُروَياتُ الحَيا
أو عزَماتٌ مُورَياتُ الزِنادْ
قد سمعَ الليلُ بأخبارِه
مشروحةً من لهَواتِ الوهادْ
حيثُ امتطى النكْباءَ ذيّالةً
واحتقَبَ الغيمُ عليها مزادْ
والجوّ في مأتمِ إصباحِه
قد لبسَ الليلَ عليه حِدادْ
هذا هو المجدُ ومن ذا الذي
سادَ وقد لازم طيَّ الوِسادْ
بالله يا شوكَ السِبال احتجِبْ
عن ناظرٍ مُعرىً بشوكِ القتادْ
لا رأيَ في الغيّ له بعدَما
شادَ معاليْهِ بأيدي الرّشادْ
ما أبعدَ النُقصانَ من حامدٍ
لأحمدَ الكافلِ بالازديادْ
أيُّ فَخارٍ قد عَلا متنَهُ
فجاوزَ النجمُ عليه وكادْ
نادِ بأعلى الصوتِ إن زُرْتَه
بك المعالي عسرَتْ كلَّ نادْ
في طيّ يُمناهُ مَرادُ الغِنى
فاستَهْدِ من ذاك المَرادِ المُرادْ
متّقدٌ منتَقِدٌ يا له
من انتقاد كامنٍ في اتّقادْ
لا يرسلُ الأسنادَ إلا إذا
كان له بالهاشميّ استِنادْ
روايةٌ مطّرّدٌ متنُها
في صحةِ الإتقانِ أيَّ اطّرادْ
وإنما فُتياهُ فهيَ التي
تحكُمُ منا عُقَدَ الاعتقادْ
يرقِمُ من راحتِه أرقَمٌ
يمجّ في الطُرْسِ لُعابَ المِدادْ
مسفِّعُ الأقلامِ فيما حبَتْ
ظبى السُيوفِ المُرهَفاتِ الحِدادْ
يتّبِعُ السلطانُ أغراضَهُ
فردّهُ الحاكمُ فيما أرادْ
فلو حَواهُ زمنٌ أولٌ
مع أنّه الأولُ في الاعتمادْ
لكان للنُعمانِ مُستَشْفِعاً
بذكرِه فيما حباهُ زيادْ
هذا لسان الطُرسِ مسترسِلٌ
يخبِرُنا عمّا أحنّ الفؤادْ
ألبسَهُ الأسعدُ ألفاظَهُ
فانصرفَ الحبُّ له عن سُعادْ
وانظُرْ الى سحبانَ في وائلٍ
منه وقسٍّ خاطباً في إيادْ
فصاحةٌ كادت لإفراطها
تهزُّ بالنشوةِ عِطفَ الجَمادْ
ذا خبرٌ شاعَ وقد عايَنوا
إذ حضروا ما زادَ عنه وزادْ
ما قدّم الأصحابَ إلا اسمَهُ
ومعشراً ذكرُهُمُ لا يُعادْ
تقرّبوا من ملِكٍ رُوحُه
من روحِه دانيةٌ في البِعادْ
وقائلٌ ما لكَ لم ينتظِمْ
في سِلْكِ مَنْ مرّ كريماً وعادْ
قلت له عُذريَ أني امرؤ
له على حكمِ الزّمانِ انقِيادْ
وقولُ رعبٍ لا ترُمْ إننا
نخفى إذا ما أضمرتْكَ البِلادْ
خُذها فقد جاءَتْكَ من خاطرٍ
يهيمُ من حُبِّك في كلّ وادْ
من بحرِ تحريرٍ سَجا فاغْتَدى
بحرانُ تحريرٍ لديهِ ثَمادْ


雪满江头路已迷
萍踪何事更凄凄
欲探禹穴怀司马
一夜扁舟入会稽


Approdasi a Strumon: tutto è silenzio.
Da lunge il fumo in vorticosi giri
A nebbiosa colonna somigliante
Sul palagio non vedi, antica un tempo
Stanza de' Re: gentil voce non s'ode,
Tace dell'arpe il tremito, e fischiando
Domina il vento per l'aperte sale.
Già la solinga maestosa torre
Mirò in suo corso l'aquila dal cielo,
E già vi disegnò riposo e nido:
E chi mai, sembra dir, chi mai tant'alto
Verrà, salendo, a spaventarmi i figli?
La scorge in alto, e timido, ed ignaro,
La prima volta sotto a lei passando,
Il cervetto solingo, immensa roccia
Pargli che penda sul suo capo: un gelo
Gli serra il cor; fugge e sotto allo scudo
Che alla porta pendea, ratto s'asconde.
Il fragor, dalla soglia ove riposa,
N'ode il veltro agilissimo, e di Gaulo
Crede che il passo esser potrà: festoso
S'alza, e scuote una lacrima pendente
Dal ciglio intenebrato; il pauroso
Cervo rimira, flebil manda e lungo
Urlo gemendo; e ad aspettar di nuovo
In sulla pietra gelida si stende.


Despabila al que cura y a su hacienda;
cura al que despabila, aunque le halague;
basta para matar que sólo amague:
de calaveras es su estudio tienda.


Pij! žíznivé tu nastav rety,
kraj kalicha jest Kristův bok;
ach, okamžiky líbezné ty,
kdy prolíná je božský tok!


Běda! Zlý byl hon a krut
na „kacířskou rotu“;
prsoma pán nahodnut
na svém vlastním hrotu;
neulovil Pikhartův,
ani zvěře vlčí...
Paní pláče: „Drahý, mluv!“ –
ale mrtví mlčí.


V té nekonečné, těžké závrati,
jíž ohluší tě kolotavý svět,
v té opojné a sladké závrati
jež k srdci země rve tvou duši zpět,
v té bolestné a plodné závrati,
v níž tvůrčí žízní slyšíš srdce pět’,
v té chvíli, kdy v tvou bytost zšeřelou
stín boží zasáhne a do hlubin tě vzruší, –
v té nekonečné, těžké závrati,
kdy z nitra sopečného lávou vyvřelou
tvůj zdivočelý život hněvně kruší
jas nadějí, – se náhle navrátí
zas’ k tobě dávný velký okamžik
a usmíří tvou duši!


Patnáctkrát už jabloň zakvetla,
patnáctkrát zakvetla rudě,
patnáctkrát vzklíčilo obilí
ve potem zrosené půdě.


Ao pé de cada canto, hoje, sem pejoSe tratam de Monsieur os PortugueseIsto, senhor, é moda, e como é moda,A quisemos seguir, e sobretudoMostrar ao mundo que francês sabemo- De tanto peso pois (lhe volve o Lara)É, padre jubilado, porventuraO saber o francês, que disso alardeFazer quisessem Vossas Reverências?Por acaso, sem esse sacramento,Não podiam salvar-se, e serem sábios?Pois aqui, em segredo, lhe descubroQue o francês, para mim, o mesmo montaQue a língua dos selvagens botocudo- Não diga, senhor, tal! Que neste tempo(Ó tempos, ó costumes! diz o padre)O saber o francês é saber tudÉ pasmar! ver, senhor, como um pascácio,De francês com dois dedos, se abalançaPerante os homens doutos e sisudos,A falar das ciências mais profundas,Sem que lhe escape a santa teologia,Alta ciência, aos claustros reservada,Que tanto fez suar ao grande Sesto,Aos Bacónios, aos Lélios, e a mim própriDesta audácia, senhor, deste descoco,Que entre nós sem limite vai lavrando,Quem mais sente as terríveis consequênciasÉ a nossa portuguesa, casta linguagem,Que em tantas traduções anda envasada(Traduções que merecem ser queimadas!)Em mil termos e frases galicanaAh! Se as marmóreas campas levantando,Saíssem dos sepulcros, onde jazemSuas honradas cinzas, os antigosLusitanos varões, que com a penaOu com a espada e lança, a pátria ornaram,Os novos idiotismos escutando,A mesclada dicção, bastardos termos,Com que enfeitar intentam seus escritosEstes novos, ridículos autores;(Como se a bela e fértil língua nossa,Primogénita filha da latina,Precisasse de estranhos atavios!)Súbito, certamente, pensariamQue nos sertões estavam de Caconda,Quelimane, Sofala ou Moçambique;Até que, já por fim desenganadosQue eram em Portugal, que portuguesesEram também os que costumes, língua,Por tão estranhos modos afrontaram,Segunda vez de pejo morreriaMas eles têm desculp A negra fomeOs míseros mortais a mais obrigSem saber o que escrevem, escrevendoBuscam dela o remédio; e como logramOs fins de seus intentos, o que escrevemSeja ou não português, isso que monta?Quem desculpa não tem, nem a merece,É quem vedar-lho deve, e não lho ved


Nehmt, o nehmt den Funken wieder,
Der zu euch zurück begehrt!
Fühl' ich's doch, o neigt euch nieder,
Daß ihr selbst ihn still entbehrt.


何人一舸下清溪
列壑攒峰想旧栖
不雨石林元自湿
无云山路只长迷


Ey pfui, Madam, so kurios
Ist wohl kein Weib auf Erden.
So muß denn alles, klein und groß,
Von ihr beglasaugt werden?
Was hilft's? verkröche man sich auch
Selbst in der Mutter Erde Bauch,
Sie ist im Stand der Alten
Den Bauch entzwei zu spalten.


Ach! Amor! liebstes bestes Kind,
Ja Floren will ich ewig lieben;
Nur Flora ... Schieße doch geschwind,
Wie leicht hat sie ein Faun vertrieben!
O wenn dein Pfeil noch lange macht,
So sag ich, Amor, gute Nacht.


para mostrar que de él y de estos hombres
les viene por herencia a los amantes
simpleza, ceguedad, desasosiego.


Těch, kteří všecko zradili a všeho zapomněli,
na cestách v smutku večera se divnou bázní chvěli
a kterým u cest vzpučely žlutavé květy blínu –
až kdesi v mrtvém tichu vod tragickou skryli vinu...


Ich schaute in den Garten, da schaute mir die Glut einer Rose entgegen,
Ich fühlte sie aus der Ferne in meiner Hand wie deine Liebe.
Seit ich dich küsse, geht die Zeit der Rosen nicht aus,
Der Garten lacht mit roten Lippen wie du.
Tag und Nacht sind kaum ein Fächerschlag,
Und ein Jahr ist nur ein Hahnenschrei,
Ich lebe es mit geschlossenen Augen.


Wo sie ruhn, liegt Assur, umher begraben
Alle sein Volk. Schwert, Du warfst sie hinab!
Tief ist in den Klüften ihr Grab,
Die den Erdkreis einst erschreckten.


Do dálky snové moji jdou,
tam někams v nedozírno:
jdou v říš tajemnou, báječnou,
kde města rubínová jsou
a slastí kde nesmírno.


Dnes v klidné hloubce den
měl odlesk štěstí.
Jsi zítra podveden,
jsi sražen tvrdou pěstí.


Mein Herz, mein Herz ist traurig,
Doch lustig leuchtet der Mai;
Ich stehe, gelehnt an der Linde,
Hoch auf der alten Bastei.


Elhagyott mindent, ami régi
És ment a kis patak,
Ment – élni!...
És úgy találta: szomorú az élet – –


V sled Krkavčíka žebronil,
by Čechům už se shýb’,
a třeba všecky zvěšet dal,
i jej, že bude líp! –


Entstammt dem niedrigsten Geschlecht
Und trotzger Gegner allen Rechtes,
Ist er ein ungetreuer Knecht
Und doch der strengste Herr des Knechtes.
Nicht edlen Waffengang gewohnt,
Hat er die Tücke sich erkoren,
Und wen im Streite er verschont,
Der ist gewiß erst recht verloren.


Amadurecer é
    Endurecer a alma por fora e
    Amolece-la por dentro


Wie jetzt zu ihren Füßen sie spähend niederschaut,
Bemerkt sie einen Bauer, der seinen Acker baut;
Es kriecht das kleine Wesen einher so sonderbar,
Es glitzert in der Sonne der Pflug so blank und klar.


O Gott mein Herr wie wunderbahr
Spielestu mit den deinen/
Führest sie in Noth und gefahr/
Lesst sie ruffen und weinen/
Stellst dich frembd und von ihnen weit/
Daß sie fur großem hertzenleit/
Bald zu verzagen meynen.


	più di cinquanta milia fur presenti
de la città, a questo far attenti:


A prchl Vejent napaden týmž časem;
byl volný Řím zas v široširém kruhu,
a orlů rod se krmil zbitých masem.


Nun, es wird nicht weit mehr gehn
An dem Wanderstabe.
Krähe, laß mich endlich sehn
Treue bis zum Grabe!


Der Liebende wird nicht irregehn,
Wär's um ihn her auch noch so trübe.
Sollten Leila und Medschnun auferstehn,
Von mir erführen sie den Weg der Liebe.


Vivid, porque entre propios, y entre extraños,
de mi plectro las claras armonías,
celebren vuestros hechos, sin engaños;


Dann übt Er oft, die Musen zu erfreun,
Die Wissenschaft, ein Lob recht auszuzieren,
Die Fertigkeit, viel Glück zu prophezein,
Die strenge Kunst empfindlicher Satyren,
Und gleicht an Witz, an Einsicht, an Geschmack
Dem Despreaux, fast wie ein Cantenac.


خَليلَيَّ عوجا مِن صُدورِ الرَواحِلِ
بِجُمهورِ حُزوى فَاِبكِيا في المَنازِلِ
لَعَلَّ اِنحدارَ الدَمعِ يُعقِبُ راحَةً
مِنَ الوَجدِ أَو يَشفي نَجِيَّ البَلابِلِ
وَإِن لَم تَكُن إِلّا رُسوماً مُحيلَةً
وَرُمكاً عَلى وُرقٍ مَطايا مَراجِلِ
كَأَنَّ قَرا جَرعائِها رَجَّعَت بِهِ
يَهودِيَّةُ الأَقلامِ وَحيَ الرَسائِلِ
دَعاني وَما داعي الهَوى مِن بِلادِها
إِذا ما نَأَت خَرقاءُ عَنّي بِغافِلِ
لَها الشَوقُ بَعدَ الشَحطِ حَتّى كَأَنَّما
عَلاني بِحُمّى مِن ذَواتِ الأَفاكِلِ
وَما يَومُ خَرقاءَ الّذي نَلتَقي بِهِ
بِنَحسٍ عَلى عَيني وَلا مُتَطاوِلِ
وَإِنّي لَأُنحي الطَرفَ مِن نَحوِ غَيرِها
حَياءً وَلَو طاوَعتُهُ لَم يُعادِلِ
وَإِنّي لَباقي الوُدَّ مِجذامَةُ الهَوى
إِذا الإِلفُ أَبدى صَفحَةً غَيرَ طائِلِ
إِذا قُلتِ وَدِّع وَصلَ خَرقاءَ وِاَجتَنِب
زِيارَتَها تُخلِق حِبالَ الوَسائِلِ
أَبَت ذِكَرٌ عَوَّدنَ أَحشاءَ قَلبِهِ
خُفوقاً وَرَفضاتُ الهَوى في المَفاصِلِ
هَلِ الدَهرُ مِن خَرقاءَ إِلّا كَما أَرى
حَنينٌ وَتَذرافُ العُيونِ الهَوامِلِ
وَفي كُلِّ عامٍ رائِعُ القَلبِ رَوعَةً
تَشائي النَوى بَعدَ اِئتِلافِ الجَمائِلِ
إِذا الصَيفُ أَجلى عَن تَشاءٍ مِنَ النَوى
أَمَلنا اِجتِماعَ الحَيِّ في صَيفِ قابِلِ
أَقولُ بِذي الأَرطى عَشِيَّةَ أَتلَعَت
إِلى الرَكبِ أَعناقُ الظِباءِ الخَواذِلِ
لَأُدمانَةٍ مِن وَحشٍ بَينَ سُوَيقَةٍ
وَبَينَ الحِبالِ العُفرِ ذاتِ السَلاسِلِ
أَرى فيكِ مِن خَرقاءَ يا ظَبيَةَ اللِوى
مَشابِهِ جُنِّبَتِ اِعتِلاقَ الحَبائِلِ
فَعَيناكِ عَيناها وَلَونُكِ لَونُها
وَجيدُكِ إِلّا أَنَّها غَيرُ عاطِلِ
وَأَروَعَ مِهيامِ السُرى كُلَّ لَيلَةٍ
بِذِكرِ الغَواني في الغِناءِ المُواصِلِ
إِذا حالَفَ الشَرخَينِ في الرَكبِ لَيلَةٍ
إِلى الصُبحِ أَضحى شَخصُهُ غَيرُ مائِلِ
جَعَلتُ لَهُ مِن ذِكرِ مَيٍّ تَعِلَّةً
وَخَرقاءَ فَوقَ الواسِجاتِ الهَواطِلِ
إِذا ما نَعِسنا نَعسَةً قُلتُ غَنِّنا
بِخَرقاءَ وَاِرفَع مِن صُدورِ الرَواحِلِ
وَنَومٍ كَحَسوِ الطَيرِ قَد باتَ صُحبَتي
يَنالونَهُ فَوقَ القِلاصِ العَياهِلِ
وَأَرمي بِعَينَيَّ النُجومَ كَأّنَّني
عَلى الرَحل طاوٍ مِن عِتاقِ الأَجادِلِذ
وَقَد مالَتِ الجَوزاءُ حَتّى كَأَنّها
صِوارٌ تَدَلّى مِن أَميلٍ مُقابِلِ
وَمُستَخلِفاتٍ مِن بِلادِ تَنوفَةٍ
لِمُصفَرَّةِ الأَشداقِ حُمرِ الحَواصِلِ
صَدَرنَ بِما أَسأَرتُ مِن ماءِ آجِنٍ
صَرىً لَيسَ مِن أَعطانِهِ غَيرَ حائِلِ
سِوى ما أَصابَ الذِئبُ مِنهُ وَسُربَةً
أَطافَت بِهِ مِن أُمَّهاتِ الجَوازِلِ
إِلى مُقعَداتٍ تَطرَحُ الريحُ بِالضُحى
عَلَيهِنَّ رَفضاً مِن حَصادِ القُلاقِلِ
يَنُؤنَ وَلَم يُكسَينَ إَلّا قَنازِعاً
مِنَ الريشِ تَنواءَ الفِصالِ الهَزائِلِ
كَأَنّا عَلى حُقبٍ خِماصٍ إِذا حَدَت
سَواديَها بِالواخِطاتِ الزَواجِلِ
سَماحيجَ يَحدوهُنَّ قِلوٌ مُسَحَّجٌ
بِليتَيهِ نَهشٌ مِن عَضاضِ المَساحِلِ
رَباعٌ أَقَبُّ البَطنِ جَأبٌ مُطَرَّدٌ
بِلَحيَيهِ صَكُّ المُغزِياتِ الرَواكِلِ
نَضا البُردَ عَنهُ فَهوَ ذو مِن جُنونِهِ
أَجارِيِّ تَسهاكٍ وَصَوتٍ صُلاصِلِ
تُهاوي السُرى في البيدِ وَاللَيلُ حالِكٌ
بِمُقوَرَّةِ الأَلياطِ شُمِّ الكَواهِلِ
مَهارى طَوَت أَمشاجَ حِملٍ فَبَشَّرَت
بِأُملودَةِ العُسبانِ مِثلِ الخَصائِلِ
يُطَرِّحنَ بِالأَولادِ أَو يَلتَزِمنَها
عَلى قُحَمٍ بَينَ الفَلا وَالمَناهِلِ
إِذا هُنَّ بَعدَ الأَينِ وَقَّعنَ وَقعَةً
عَلى الأَرضِ لَم يَرضَخنَها بِالكَلاكِلِ
أَعاذِلَ قَد أَكثَرتِ مِن قَولِ قائِلٍ
وَعَيبٌ عَلى ذي اللُبِ لَومُ العَواذِلِ
أَعاذِلَ قَد جَرَّبتُ في الدَهرِ ما كَفى
وَنَظَّرتُ في أَعقابِ حَقٍّ وَباطِلِ
فَأَيقَنَ قَلبي أَنَّني تابِعٌ أَبي
وَغائِلَتي غَولُ القُرونِ الأَوائِلِ


Entiendo el infierno universal, y como no estoy viviendo
 en el techo del cielo, me ofende personalmente la
agresión
 arcangélica de la Iglesia y el Estado,
el nido de ratas, y la clínica metafísica de el arte
por el arte...
Las batallas ganadas son heridas marchitas, pétalos
de una gran rosa sangrienta,
por lo tanto combato de acuerdo con mi condición de insurgente,
 dando al pueblo voz y estilo...
A la agonía de la burguesía, le corresponde esta gran
protesta
 social de la poesía revolucionaria, y los
ímpetus
 dionisíacos tronchados o como bramando
por la victoria universal del comunismo,
o relampagueando a la manera de una gran espada o cantando
 como el pan de casa modesta
emergen de la sociedad en desintegración que reflejo
en acusaciones públicas, levantadas como barricadas en las
 encrucijadas del arte;
mis poemas son banderas y ametralladoras,
salen del hambre nacional hacia la entraña de la
explotación humana,
y como rebota en Latinoamérica
el impacto mundial de la infinita energía socialista que asoma
en las auroras del proletariado rugiente,
saludo desde adentro del anochecido la calandria madrugadora;
y aunque me atore de adioses que son espigas y vendimias
 de otoños muy maduros,
el levantamiento general de las colonias, los azotados y los fusilados
 de la tierra encima del ocaso de los explotadores
 y la caída de la esclavitud contra los
propios escombros
 de sus verdugos,
una gran euforia auroral satura mis padecimientos
y resuena la trompeta de la victoria en los quillayes y los maitenes
 del licantenino...
Indiscutiblemente soy pueblo ardiendo,
entraña de roto y huaso, y la masa humana me duele, me arde, me
ruge
en la médula envejecida como montura de inquilino de Mataquito,
por eso comprendo al proletariado no como pingajo de oportunidades
  bárbaras,
sino como hijo y padre de esa gran fuerza concreta de todos los pueblos,
que empuja la historia con sudor heroico y terrible
sacando del arcano universal la felicidad del hombre, sacando
 del andrajo espigas y panales...
Tranqueo los pueblos rugiendo libros, sudando libros,
 mordiendo libros y terrores
contra el régimen que asesina niños, mujeres, viejos con
macabro
 trabajo esclavo, arrinconando en su ataúd
a la pequeña madre obrera en la flor de su ternura,
ando y hablo entre mártires tristes y héroes de la
espoliación, sacando
 mi clarinada a la vanguardia de las épocas,
oscura e imprecatoria
de adentro del espanto local que levanta su muralla de puñales y
de fusiles...
adiós! ... cae la noche herida en todo lo eterno por los balazos
del sol
 decapitado que se derrumba gritando cielo abajo...


出得山来未见村
已知村近稍多田
坐看云脚都垂地
回望峰头已入天


In der Liebe Fluthen
Treibt es her und hin,
Wo die Stürme nicht ruhen,
Bis der Nachen sinkt.


Савушка грешен,
Сава повешеСавушка, Сава!
Где твоя слава?
Больше не падки
Мысли на взяткСавушка, Сава!
Где твоя слава?
Где делись цуки,
Деньги и крюки?
Савушка, Сава!
Где твоя слава?
Пруд в вертограде,
Сава во адСавушка, Сава!
Где твоя слава?


قالوا امْتَدِحْ سيّدَ الكونين قلتُ لهمْ
يجلّ عن كلمي قدراً وأشعاري
ماذا عَسَاهُ يقولُ المادِحون وقَدْ
أثنَى عليهِ بِما أَثْنَى بهِ الباري


Ein braver Bursch, 'ne schöne Maid,
Wo die sich treffen allezeit,
Da soll ein Küßchen in Ehren
Ihnen kein Narr verwehren.


Al ver vuestra belleza, oh amor mío,
de mis ojos dulcísimo sustento,
tan elevado está mi pensamiento
que conozco ya el cielo en vuestro brío.
Y tanto de la tierra me desvío
que nada estimo en vuestro acatamiento,
y absorto al contemplar vuestro portento
enmudezco, mi bien, y desvarío.
Mirándonos, Señora, me confundo,
pues todo el que contempla vuestro hechizo
decir no puede vuestras gracias bellas.
Porque hermosura tanta en vos ve el mundo
que no le asombra el ver que quien os hizo
es el autor del cielo y las estrellas.


Sie kreuzt auf ihrer Brust die Arm', ihr dunkles Haar wallt prächtig,
Sie blicket auf in Todesharm: – der Blick war zaubermächtig!


Či jiný on? – Snad! – V divuplné síle
víc jařmu ulevil než mrtvý král:
on v sladké změnil trpké jindy chvíle,
on zahnal Kumánčíky poběsilé –
on divy pro Moravu vykonal.
Jeť rámě jeho na zlo mužně pádné,
a jasná čela mysl napořád
i nad Rudolfem tajnou mocí vládne,
že vůle jeho císařův je řád.


Krásné bude, dívko, tvoje povolání!
Nepoznán tě budu žitím doprovázet,
nepoznán ti k nohám věnce házet,
jimiž druh ať ověnčí tvých skrání.


E 'l savore de voi, che coco ha beno,
è dolce e novo sì che m'amaria
onni altra cosa; und'io certo ragiono


雨暗春城十万家
强支髹几到栖鸦
峭风欲阁游人屐
吹尽墙头柰子花


Vaše pouť mne neláká,
nechci vaše procesí;
vidím táhnout oblaka,
za nimi v skal útesy,
půjdu sám, kde sosny kvílí,
v noci, tichu – ty mi zbyly –
duše těchu najde si.


ed elli anco, quanto poté, il tenne.


Den šerý, jesenní, zplál v posled červánkem,
když dole už se tmělo,
hrad starý zahalil v ten závoj růžový
své vráskovité čelo;
dech větru s šelestem v houšt keřů opřel se,
jež divoce tu bují,
a smutné topoly zde tmavé hlavy své
jak v pozdrav ukloňují,
jak v tichém loučení, neb vítr bouřlivý
jim všechno listí střese,
i sadu hradnímu – kdy z nikad k odporu
se hlásky nepovznese –


Qui son securo: et vo' vi dir perch' io
non come soglio il folgorar pavento,
et perché mitigato, nonché spento,
né–micha trovo il mio ardente desio.


Följött a Hold, muzsikák szólnak
És őszi harmat pereg
S nyikorogva, fehér Hold-fényben
Jönnek
A távoli szekerek.


Neäre halt sich wakker/
sie schmükt und schminket sich.
Du alter Knochen-knakker/
meinstu/ es sey vor dich?
Nein/ Chremes/ laß dich lehren:
Man pfleget also nicht
den Husten zu verehren.
Was anders vor die Gicht.


人生一世竟何哉
老去万缘如死灰
爱惜分阴成底用
不如恶梦早醒来


Die rote, blätterreiche Rose,
Voll Duft und tiefverborgner Glut,
Die ohne Dorn im weichen Moose,
Auf zartem Stengel träumend ruht':
Die Rose gab ich Dir zu eigen –
O wie verstandest Du mich wohl!
Du weihtest sie zum Bundeszeichen
Zu unsrer Seligkeit Symbol!


akşam karanlığı tekin değidurma çal evinin ka


白水茫茫天四空
黄昏小雨湿春风
五更百舌催残梦
月到官河柳影中


Nicht mehr träge Erdenspeise
Komme deinem Kelche nah',
Sondern, nach der Götter Weise,
Nektar und Ambrosia!


belli belirsiz anımsar mısın


Zůstaň při mně, venku vichr skučí,
slyš, jak vříská do oken,
chata padne, unese mne, zmučí
hrozný běs ten, probůh, zůstaň jen,
vítr vzmáhá se, tmou bouří, hlučí.


Kit elvitt a gohértól a kard, meg a nyereg:
Ismét csak a gohér- és kapához tére meg.


Wann jemand sich für andern auff der Erden
Was düncken läßt, der wird betrogen werden;
Er prüffe sich, was an ihm sey zu finden,
Ein jeder hat genug an seinen Sünden.


Sais-tu ce que tu fais, puissance originelle,
De tes soleils éteints, l'un l'autre se froissant…
Es-tu sûr de transmettre une haleine immortelle,
Entre un monde qui meurt et l'autre renaissant ?…


Má v ohni lilií vzácných záhon touha,
mé touhy perlou třpytné rosy něha,
mé něhy pestrých věnců vůní milost,
zakleta v zpěvný vodotrysk má láska,
z pohádky kněžna parku mého paní,
jsem lásky zahradník, JSEM LÁSKY BÁSNÍK.


Odnesu v náručí
do vody nejhlubší!
Těš se, těš!


Solo per tua virtù posso sperare
a quel felice ben poter venire,
in cui debbia ciascun porre el disire.


Tam jeden, jehož hlava rovna kouli,
se ustrašeně k druhu svému choulí
a hořký lupen jest jim deštníkem;
však těžký deštěm jižjiž prohýbá se
a voda teče po vouse i vlase
a splývá v bláto s mokrým trávníkem;
ten pod obrovské houby ukryt střechu
se krčí, onen svoje vousy z mechu
přes vráskovitý zvedá obličej.
Zří Sibo divadlo to udiveně,
však skřítků dav ku skalní patře stěně
již u zábradlí zočil jej.


Porti, inclito Signor, lieta e ridente,
di gigli inghirlandata e di ligustri,
l' Aurora a voi cent' anni e cento lustri
questo felice dì da l' oriente,


Seid redlich von Gesinnung,
Beseelt von Muth und Kraft,
Ihr braucht nicht Zunft und Innung,
Nicht Loge und Brüderschaft.


平生诗思弗浪与
一旦园池来寄题
得名当复主人胜
孺子之歌畴不知


Da sehen sie Gott, wie er ist,
Wie Vater in dem Sohne,
Und wie er ewig sie erkiest
Zu seinem Freudenthrone.
Da schmecken sie den heilgen Geist
Und fühln seins Stromes Wogen,
Da sind sie ihnen ganz entreist
Und ganz in Gott gezogen.


Tvých zvonů srdce nikdy nezavzdychlo,
vždy tlukouc klidným, odměřeným tepem;
při jejich zvuku zmlkalo a tichlo,
jak v přísný povel šelem krotitele,
co v reji vášní šíleném a slepém
hruď země této bědné, osiřelé,
divokým spárem sápalo a rylo...
Když chvíle hrůzy nad krajem se tměly
a k smrti teskno v chorých Čechách bylo –
Tys jediný byl v nouzi vrchovaté,
jehožto věže, zbožně k nebi vzpjaté,
v modlitbě vroucí nikdy nezemdlely...


Reám eleitől fogva gondot viselt,
Mint fogadott fiát, erkölcsemben kedvelt,
Látván természetemet, jól magához nevelt.


Pěkní koně na výhoně;
kdo se strako tebe chopí?
Aj kdož? Maďar hrdopyšný,
až svědomí v krvi stopí.
Okovaný silou těla,
opásaný šavlí křivou,
na zpěvácích, ubožácích,
páchať bude zpupnosť divou.


A kakas szól, itt az éjfél!
Elő legény, ki nem félnél!
Menj ki most a temetőbe...
S ezt a nyársat szúrd a földbe.


Ich wandre immer hin und her,
Ob ich nicht Arbeit fände.
Mein Herz ist leer, mein Beutel ist leer,
Und leer sind meine Hände.


茂林修竹平夷地
牧马藏兵战斗场
死节不知师李固
溺冠惟解法高皇


já caem com a calma as avestruzes


风雨长亭话别离
忍看清泪湿燕脂
酒光摇荡歌云暖
不似西楼夜宴时


Je, daß sich Gott den Stall unds Stroh hat auserkiest!
Es ziemet sich also, weil er ein Lämmlein ist.