Such armer/ wie du wilt/ zu deinen thaten nacht/
Verstelle sinn und hertz/ den nechsten zu betrügen/
Der mund befleiße sich uns tugend vorzulügen/
So unter schimpff und koth der laster schon verschmacht;
Laß in der augen glantz die freundligkeiten spielen/
Im busen wird doch gifft und rauch und unmuth wühlen/
Wenn itzt die seele soll von ihrem leibe ziehn/
Und das gewissen wacht/ dein zeuge/ dein verräther/
Hilff Gott/ was hört man da! du bist ein übelthäter!
Und must aus schreckens-angst für Gottes urtheil fliehn.
Da kömmt der hände werck und des gemüthes sinnen
Ans licht/ es wird entdeckt dein heimliches beginnen;
Nun ist der fürhang weg/ hier steht das hertze bloß/
Das vor so lustig war/ die schalckheit zu verhelen/
Die glieder zancken sich mit ihrem gast der seelen/
Die itzt bekennen muß/ wo sie will qvitt und loß
Von ihren sünden seyn: was hastu nun verübet?
Weil auch dein leben selbst dir kein gut zeugniß giebet.
Ach mensch! gedencke nicht/ daß was verborgen bleibt/
Ein sterblich aug und ohr ist leichtlich zu bethören/
Der himmel schlummert nicht/ sein ohr wird immer hören
Auff deiner reden ziel; und was sein griffel schreibt/
Lescht keine zeit nicht aus. Drum müh dich so zu leben/
Als wenn du täglich Gott soltst deine rechnung geben.


Pejskové se rozštěkají,
– však co je komu po tom? –
na hrdiny se vrhají
– nu, co je komu po tom!


Šel někdo plání, v černé vodě
zář mou zřel hasnout sinavě...
Snad vzpomene si na ten večer...
Ach, kdy... a v které dálavě...


«I love my dreams», I said, a winter morn,
To the practical man, and he, in scorn,
Replied: «I am no slave of the Ideal,
But, as all men of sense, I love the Rea»
Poor fool, mistaking all that is and seems!
I love the Real when I love my dream


Holttestek között jár, mint kegyetlen halál,
Török vérben gázol, mint tengerben kűszáll;
Senki ő eleiben fegyverrel nem áll,
Bajvivó társára senkire nem talál.


S szó ami szó, tagadhatatlan,
Divatnak hódol a világ.
És van valami a dologban,
Hisz a divat is - ifjuság.
Ő mindig a jelen bálványa,
A szerelemnek szobalánya.
S a szobalányok közt akad
- Igaz-e? - hej, sok jó falat...


Arbeitstag,
Pendelschlag,
Ackermühe, Ackerglück,
Furche bin, Furche zurück:
Wer das versteht,
Hat sich Frieden gesät.


东风吹百草
葱倩满天涯
独有南山桂
依然未着花


Nádherný večer líbá české chaty,
a vísky mluví zvonů řečí tklivou,
mír hluboký a poctivý a svatý
se lije českou zádumčivou nivou.


Herüber zog eine schwarze Nacht.
Die Föhren rauschten im Sturme;
Es hat das Wetter wild zerkracht
Die Kirche mit ihrem Turme.


j'ai vu, mère, j'ai vu Celui
Dont tu m'as appris la tendresse,
Que tu m'as dit être l'appui
Du faible que chacun délaisse ;
Dans des jardins toujours fleuris,
J'ai vu bien des choses étranges :
J'étais, je crois, au paradis
Et je jouais avec les anges.


Die Nymphen, wo du bist, die laßen voller Ruh
Selbst die Gesundheit dir aus milden Adern springen,
Mich wil der wilde Mars von sichrer Freude dringen,
Und läßt mir nicht die Helfft' in meiner Wirthschafft zu.


Die dritte Red hast du getan
Dem, der dich, Herr, gebeten:
Gedenk und nimm dich meiner an,
Wenn du nun wirst eintreten
In deinen Thron
Und Ehr und Kron
Als Himmelsfürst aufsetzen!
Ich will gewiß
Im Paradies,
Sprachst du, dich heut ergötzen.


Lloro por los condenados

A la pobreza
Por los poderosos que se publicitan
Todos los días en los periódicos
Y no tiran a la calle
El pan soñado
     El juguete
soñado
            Ni las sobras
Lloro por los que desatan el llanto
Y compran el silencio
Lloro por los victimarios que son
                  Muchos
Y se beben la sangre como inmortales
Lloro por ese sueño de creer todavía
Que estoy vivo
          Suspirando sombras
          Soñolientas cartas
          Pronunciando nombres
Rasguñando el túnel de la vida
Llorar a veces nos salva
De ese río macabro de sentirnos vivos.


S ha elfutsz, kóbor gyermekem,
Újból visszavárlak,
Addig viharral ölelkezem
S nem árt ez igazi fának
S aztán itt maradsz: gyermekem.


A druhý den, když Olgerd z Gejštorů
jej prosil, aby domů pustil jej,
tesk že ho jímá těžký po Litvě,
tu vše mu vypravoval purkrabí,
a o té slze mluvil, a pak děl:
„Já lituji, že odsud chvátáš tak!
Já chtěl tě prosit, abys modlitby
pro královnu mi zdobil uměle,
tak krásně maluješ na pergamen.
Co dar je chystám Anně milostné,
až z Uher vrátí se, kam s chotěm svým
se zítra vydá. S jarem přijde zas...“


Und mit der Mutter still durchs Feld,
wie glänzte weit, wie glänzte grün
und war ein Sonntag all die Welt;
die Weidenbüsche wollten blühn,
ein Zweiglein brach der Knabe.
Doch feierlich im leeren Land
als wie ein Kreuz die Mühle stand;
und sinnend weiter still feldein ...
O Försterhaus am Eichenhain!
O Vater-Wort und -Gabe!


Já cítil dole, jak tam život duní,
jak v kotli alchymisty, chví se v hmotě,
zde v kathedrály zdech i v zvonů spěži.


Es tan grande mi amor, oh Lisi mía,
que no podré explicarle aunque más quiera,
porque si en voces mi pasión cupiera,
ni de ti ni de mí digna sería


Aujourd'hui, que de soins, de pas et de visites !
Oh ! l'implacable essaim des devoirs parasites
Qui pullulent autour de nos tasses de thé !


«Cansado leño mío,
hijo del bosque y padre de mi vida,
de tus remos ahora conducida
a desatarse en lágrimas cantando,
el doliente, si blando,
curso del llanto métrico te fío,
nadante urna de canoro río».


竹牖茅檐屋数间
不贪杯酒不游山
征租纳罢秋田熟
未必天童似我闲


E credo che conforme abbia a l'ardire
infuso in te 'l valor l'alma Natura,
e che per le tue man deggia finire
tosto sì perigliosa alta ventura.
Segui pur dunque il tuo gentil desire,
e di gloria e d'onor l'accesa cura:
ch'a degne imprese il tuo destin ti chiama,
e vivrai dopo morte ancor per fama.


Nicht müßig schlägt ihr Herz nur bei den Kämpfen,
Sie sammelt selbst, sie wappnet eine Schar,
Dem Schlachthorn folget sie, den Pulverdämpfen,
Und steht an Frankreichs Grenze mit dem Zar.
Jetzt unterliegt der zarte Leib den Krämpfen,
Ihm droht vom mächt'gen Geiste die Gefahr:
Da kam der Bote von Paris geeilet.
Und sie stand auf und wandelte geheilet.


Jó Isten, legyél apánk és anyánk,
szerető-csókú hófehér húgunk
és vigasztalj meg, ha elpanaszoljuk,
hogy feljebb vágyunk, – s mélyebbre jutunk!


Der stolze, spröde Milon sagte
Mir Veilchen zu, und täuschte mich
Viel Tage lang, so oft ich fragte,
Mit Aug und Munde kümmerlich.


Meanwhile the world, Ambition, owns thy sway,
Fame's loudest trumpet labours with thy name;
For thee, the Muse awakes her sweetest lay,
And Flattery bids for thee her altars flame.


A dí, že rostou, když jejich válečné lodě brázdí oceány,
když chlubně zabodnou na pólech kusy hadrů
a řeknou pyšně: Není kouta
na širé zemi, kam by nevkročila
již noha lidská.


Despues que Alberto con Garin gozoso
Un espacio pequeño se entretiene,
Donde trabaja el cómitre cuidoso
Con diligencia cuidadoso viene,
Y del seguro puerto y espacioso
Hace tomar la posta que conviene;
Y dar orden tras esto que la gente
Del trabajo asperísimo se aliente.
Estaba el sol en la mitad del cielo,
Quando la armada en este punto estaba,
Y despejado el africano suelo
De gente mora al General mostraba:
El qual con vigilante aviso y zelo
Ya el orden conveniente consultaba
Para saltar en tierra, y que la armada
Fuese del daño inmenso reparada.
Para lo qual, habiendo sido tanto
El daño en general de los vaxeles,
Y faltándoles agua, y leña, y quanto
Hacen faltar tormentas tan crueles:
Siendo forzoso despalmar, si tanto
Lugar le dan los bárbaros infieles,
Resuélvese en sacar la gente armada,
Y que esté en esquadron fortificada.
Y aunque desde galera descubria
Los montes, y los valles, y laderas,
En tierra manda echar experta espía,
Que lo mire y advierta mas de veras:
Luego manda aprestar la infantería,
Que tiene repartida en las galeras,
Que es su guardia ordinaria, mil soldados
Por cinco capitanes gobernados.
Es sobrino de Alberto el uno, Almonte
Del Pó llamado, fuerte y valeroso:
El otro el florentin Alcimedonte,
Y de Palermo el bravo Sinforoso:
Los otros dos de Nápoles, Oronte,
Y Filadelfo, jóven generoso,
A quien Marte y Apolo en gloria suma
Daban, ora la espada, ora la pluma.
Estos cinco famosos capitanes
Sacan su gente plática y briosa,
Algo aliviada ya de los afanes
De la brava tormenta peligrosa:
Ya tienden las banderas los galanes
Alféreces, la caxa belicosa
Ya recoger á toda priesa suena,
Aunque la toca el atambor á pena.
Con baxo son, las caxas destempladas,
Recogen la feroz gente de guerra,
Por no alterar con altas algaradas
La sosegada gente de la tierra:
De las agudas proas acostadas
A la falda mas llana de una sierra
Sale la armada gente ya por anchas,
Para aquel menester capaces, planchas.
Alberto era el primero que salia,
Y tras él sale su sobrino Almonte,
A quien sigue una brava compañia
De gente agreste del Vesúvo monte:
Al mismo tiempo en tierra la ponia
Con gente de Salerno Alcimedonte,
Y con napolitanos Sinforoso,
Y Oronte, y Filadelfo valeroso.
Es Sargento mayor Ulisio fuerte,
Un varon de valor discreto lleno,
Descendiente del hijo de Laerte,
Y en nada á su mayor menor ni ageno:
Este, para que en orden se concierte
La gente, visto del infiel terreno
El llano, el monte, el valle, y las laderas,
Ordena, traza y forma las hileras.
Hace tres esquadrones de la gente,
Guarnecidos de diestros tiradores,
Mostrando cada qual en la ancha frente
Largas picas de armados contendores.
Marchan luego con paso diligente
Para el bosque, á la sorda, sin rumores:
Tras ellos sigue chusma de los fieles
Con hachas, y barriles, y cordeles.
Estaba el sol en medio del camino,
De la mitad postrera de su via,
Quando se vió la gente en el vecino
Bosque, donde agua y leña pretendia;
Y ya el robusto roble y alto pino
Con recio golpe la segur hería,
Y de altos pozos, que en el campo estaban,
A sacar agua dulce comenzaban.
Quando, como si hubiera allí sembrados
Por Cadmo dientes de la sierpe airada,
Una gran banda de árabes armados
Apareció con súbita algarada;
Y de flechas y dardos arrojados
Les dió una carga súbita y pesada,
Entrando con tropel bárbaro y fiero,
Aunque muy fuerte, el esquadron primero.
No dexó de alterar á nuestra gente
El no esperado acometer furioso;
Aunque Alberto, y Almonte, osadamente
Mostraron bien su esfuerzo generoso:
El Sargento mayor diestro y prudente
Al segundo esquadron manda animoso
Que entre al socorro del primero, y manda
Que corte el otro la enemiga banda.
De doscientos soldados de galera,
Y los doscientos del Vesúvo monte,
Nuestro fuerte esquadron primero era,
Adonde van el General, y Almonte;
Y todo, aquella gente airada y fiera,
Salida al parecer de Flegetonte,
Le descompone, rompe y desbarata,
Y á mas de cien soldados hiere y mata.
Alcimedonte y Filadelfo tienen
El esquadron segundo con su gente,
Los quales animosos contravienen
Al furor de la bárbara corriente:
Cuyo soberbio arremeter detienen,
Mostrando cada qual honradamente
La fuerza que conviene, y la prudencia,
Para tan peligrosa resistencia.
Por otra parte Oronte y Sinforoso,
Como mandó el Sargento, acometieron,
Arremetiendo al esquadron furioso
Por el lado mas cómodo que vieron;
Y con esto su fuego belicoso
De tal manera todos encendieron,
Que suben de sus llamas las centellas
Hasta al que las reparte á las estrellas.
Un moro, armado de luciente malla
Casi desde los pies hasta la frente,
Es el que pone en la cruel batalla
El primero de todos fuego ardiente:
Rompe y abate todo quanto halla,
Qual grande y furiosísima creciente,
Con un pesado alfange damasquino,
Contra quien no hay acero fuerte, ó fino.
Llámase el fiero moro Tulipante,
Nacido entre leones y criado,
De miembros y estatura de gigante,
De corazon mas que de tigre airado,
Robusto y fuerte, bravo y arrogante,
Sagaz y diestro, suelto y alentado,
Ladron furioso en tierra y temerario,
Y en mar astuto y singular cosario.
Este abre calle á su esquadron, y pasa
Por el del General á pura fuerza:
Este con raudo curso le traspasa,
Sin que por nadie le detenga, ó tuerza:
Este á su gente de valor escasa
Con sus obras bravísimas esfuerza:
Este mata á Leandro, y á Timbreo,
Y al jóven Claudio, y viejo Clodoveo.
Quatro soldados ornamento y gloria
De Taranto su patria ilustre fueron,
Donde con lastimosa y triste historia
Segunda vez por muerte tal nacieron,
Quedando en larga vida la memoria
Del valor con que á ella se ofrecieron,
Viéndola irreparable, irremisible,
En el acero deste monstruo horrible.
El qual al valeroso Sigismundo,
Primo de Filadelfo, y su Sargento,
Priva de un golpe de la luz del mundo,
Y de otro al noble Mucio de Agrigento:
Con lo qual causa con dolor profundo
En Filadelfo tanto sentimiento,
Que á él ardiendo en cólera se arroja,
Puesta de punta la templada hoja;
Y fué con tanta fuerza, y tanta suerte,
Que por la fina malla el hierro entrado,
Quedó en el atrevido pecho fuerte
Hasta el tercio postrero sepultado.
Sintió el moro la furia de la muerte,
Que al corazon le habia ya llegado;
Y alza el alfange, pero al mismo punto
Cayó ante el fuerte capitan difunto.
El qual sabroso desto, y encendido
Del enojo de ver su primo muerto,
Pasa adelante con valor subido
A socorrer al General Alberto:
Sigue su gente, y es tambien seguido
De Alcimedonte el florentin experto,
Que á Bósforo mató, y á Sarmacante,
Mientras él al soberbio Tulipante.
Y aunque de Abenzain de Yarba, y Fraso,
Con sus tres compañias contrapuestos,
Se defendia el peligroso paso,
En pretension de mejorar de puestos:
Fué de los tres contra los dos escaso
El valor de los ánimos dispuestos,
Pues á sus manos mueren, y su gente
El puesto y paso gana honradamente.
Su gente, entre la qual dos caballeros
De aquel heroyco antiguo honor romano,
Valerosos soldados verdaderos
Se muestran contra el émulo africano:
César, cuyos fortísimos aceros
Del César parecian soberano;
Y Pompeyo, que imita al gran Pompeyo
En deseos de triunfos del Parpeyo.
César, que á Lesbo, á Parto, á Turbo, Olíto,
En pretension del paso de aquel suelo,
El espantoso paso de Cocíto
Hace pasar en presuroso vuelo;
Y Pompeyo, que á Franio, á Tolomíto,
Al grande Audalla, al espantoso Orbelo,
Las almas saca por sangrientas puertas,
Que las dexan al paso estrecho abiertas.
Llegan al fin á donde con Almonte
El General valiente detenia
La furia de la gente, que del monte
Por entre el bosque al llano descendia;
Y allí con Sinforoso, y con Oronte,
Gran resistencia el gran valor hacia,
Habiendo por el lado ya el Sargento
Rompido el esquadron á su contento.
Alberto, y su sobrino Almonte, en tanto
Resistiendo la furia horrible y brava,
Cada qual con inmenso horror y espanto
Del atrevido moro peleaba:
Alberto al fuerte capitan Leofanto,
Que alcayde en Tunez fué de la Alcazaba,
De un revés la cabeza le derriba,
Y en dos de un tajo se la parte á Liba.
Aismen mató de una estocada, y junto
De otra muerto sobre él echó a Creonte,
A Nicandro y Perilo al mismo punto
Mató, y á Nicoran y á Musco, Almonte.
A Celebin en su esquadron difunto
Dexó, y á Zeletin y á Torvo, Oronte:
Sinforoso á Dalmuz á Zen, y Abdella,
A Nico, y Tracio, y Nicanor degüella.
Y aquí el noble y discreto Serafino,
Eterno honor del águila famosa,
Y Fulvio de Sulmona, y Antonino
De Capua, y Vitantonio de Venosa,
A Lanco, Ormuz, Obir Zerbin, Folino,
Faon, Jafer, Aluz, Pafin, famosa
Y heroycamente peleando embisten,
Y el gran furor detienen y resisten.
Un hora, ó mas habia que duraba
El combatir furioso y porfiado,
Quando á la gente sarracena brava
Un socorro le vino reforzado:
El qual, á la cristiana que ganaba
Gran parte ya del campo, por un lado
Entrando á toda furia, descompuso,
Y en retirada á paso largo puso.
Mas eran de tres mil los que primero
Acometieron nuestros esquadrones,
Y de otros tantos era este postrero
Bravo tropel de bárbaros varones;
A cuyo acometer soberbio y fiero
Quedaron los cristianos corazones
Llenos de espanto, pero no de suerte
Que haya quien vuelva el rostro al moro fuerte.
Con valor admirable peleando,
Y aquella brava furia resistiendo,
Se iban ya para el monte retirando,
Baxar á la marina no pudiendo;
Pero los fieros bárbaros, tomando
Todos los pasos, fuéronlos trayendo
Al ancho llano, donde á todos lados
En rueda los tenian ya cercados.
Reconocida aquí la adversa suerte
El valeroso exército cristiano,
No pretendiendo mas de honrada muerte,
Hinche de sangre bárbara aquel llano:
No hay pluma, ó lengua, que á decir acierte
Lo que allí hizo la cristiana mano;
Pero la multitud de gente perra
Ya ya ganaba la sangrienta guerra.
Que demás de tenellos circuidos,
Y de ser tantos mas los africanos,
Y de estar tan cansados ya y heridos
Los bravos y fortísimos cristianos,
Y á los forzados míseros rendidos
Atadas tienen las robustas manos,
Y al buen Garin con ellos juntamente
Tiene ya preso la furiosa gente.
Al buen Garin, por cuya causa el fiero
Infernal enemigo suyo habia
Traido al bravo moro bandolero
A revolver allí mortal porfia.
Atado el triste monge, y prisionero,
Tiernas y amargas lágrimas vertía,
Pidiendo á Dios algun piadoso medio
Para el bien de su campo, y su remedio.
¡O Señor clementísimo amoroso,
En quantos modos á tu pueblo amado
Muestras el tierno corazon piadoso
De dulcísimo padre regalado!
¡Si permites que á trance peligroso
Sea por sus deméritos llegado,
Tu amor y zelo mas allí le muestras,
Y en tu divina voluntad le adiestras!
En el peligro extremo de las vidas,
De los feroces árabes cercados,
Las generosas almas no rendidas,
Estaban los fortísimos soldados;
Quando por las furiosas y homicidas
Armas de aquellos bárbaros ayrados,
Un robusto mancebo entró desnudo,
Con una espada sola y un escudo.
Con sola una camisa cobijaba
Los fortísimos miembros el cristiano,
Que entte la gente mora se mostraba
Como leon entre esquadron villano.
Era tan alto, que sobrepujaba
Al mas alto de todos una mano;
Y era conforme á la admirable altura
La trabazon del cuerpo y compostura.
Más en las bravas fuerzas y destreza,
En ánimo, en valor, y en osadía,
A la disposicion, y á la belleza,
Con ventaja grandísima excedia:
Era un milagro de naturaleza
Aventajado á quanto engendra y cria,
Como se podrá ver ahora en parte
Todo empleando de mi musa el arte.
Al primer moro, en quien probó la espada,
Partió desde la frente á la cintura;
Del cuerpo la cabeza destroncada
Rodando á otro echó por la llanura:
Al través de otra fiera cuchillada
Otro partido tiende en la verdura;
A otro los dos muslos le cercena;
Y juntos de una punta á dos barrena.
De un corte era la espada, y tunecina,
Aunque derecha y larga á lo cristiano,
Tan segura de temple, y fuerte, y fina,
Qual la del Teucro que forjó Vulcano;
Y no menos que espada diamantina
Conviene á tan robusta y fuerte mano,
Para sufrir los golpes espantosos
Con que entra por los árabes furiosos.
Hácese larga plaza el jóven fuerte,
No hay quien resista, no hay quien rostro haga
Súbita furia de repente muerte
Es de su espada la mas corta llaga:
Ni ciencia de Esculápio habrá que acierte
A curar sus heridas, ni arte maga;
Todas van de mortal congoja llenas,
Hasta agotar la sangre de las venas.
Revuelve los airados ojos, vista
Ya poca resistencia de aquel lado,
Y ve matar á Sérgio, y á Batista,
Un viejo alferez, y su abanderado:
Pone en el bravo matador la vista,
Ques un valiente moro señalado,
Y á él se arroja, derribando á Brino,
A Zayde, á Mir, y al capitan Fandino.
Espera el bravo bárbaro arrogante,
Y en la fuerte rodela recogido
Repara el golpe, que el antiguo atlante
En dos montes hubiera dividido:
El escudo cortó, brazo y turbante,
Y el cuerpo de anchas mallas circuido
En dos medios partió, y la fiera espada
Quedó en el suelo un palmo sepultada.
Saca la espada, y pasa presuroso
Adonde ve una cruel pendencia
Que tienen Filadelfo y Sinforoso,
A mas de mil haciendo resistencia:
Entra por ellos con rigor furioso,
Y lleno de valor, y de inclemencia,
Cuerpos y piernas, brazos y cabezas,
Volando envia por el ayre en piezas.
Adonde estan los dos valientes llega
Hiriendo y derribando á todos lados,
Y de manera enciende allí la brega,
Que van los moros ya desbaratados:
Crece la furiosísima refriega,
Y llega tras los bárbaros airados,
Adonde un moro, capitan valiente,
Con gran valor hace parar su gente.
Con treinta bravos moros se acompaña
El capitan valiente y señalado,
Y todos juntos con furiosa saña
Acometen al jóven esforzado:
El qual no pierde un pié de la campaña,
Ni un punto de su espíritu extremado;
Antes se arroja entre la esquadra fuerte,
Llevando en la sangrienta espada muerte.
Lo mismo Filadelfo, y Sinforoso,
Con encendido corazon hicieron,
Y entre el tropel soberbio y riguroso
Con denodado esfuerzo se metieron.
Cúpole á Filadelfo el valeroso
Arabe capitan, y allí vinieron
A batalla cruel de solo á solo,
Que duró tanto quanto al dia Apolo.
Sinforoso, siguiendo al fiero mozo,
Hace a su exemplo pruebas varoniles,
Con miserable pérdida y destrozo
De aquellas atrevidas gentes viles;
Cuya grita, alarido, y alborozo,
Aumenta nuevo esfuerzo al nuevo Aquiles:
Con el qual hace innumerables pruebas
Espantables, fortísimas, y nuevas.
El General estaba con Almonte
Quando el bravo rencuentro en esto estaba,
Y con su mejor gente, y con Oronte,
En peligroso y fuerte trance andaba:
Al qual el valeroso Alcimedonte,
Trayendo el resto de la gente brava,
Acude á socorrer con el Sargento,
O á ver con él el último tormento.
En este punto aquí tambien llegaron
Los nueve capitanes que en el puerto
En las nueve galeras se quedaron,
Quando dellas salió el prudente Alberto;
Que habiendo visto el caso, procuraron
Dexar la armada en el mejor concierto,
Y partir luego con intento honroso
De verse en aquel trance peligroso.
De la nobleza de la gran Sirena
Son todos los valientes capitanes:
Sus nombres son Ricardo de Lorena,
Flotante de Altamor, Fadrique Danes,
Alardo, Olindo, Anselmo de Ravena,
Uberto, Guido, y Telamon de Alfanes:
Faltaba el buen Tancredo, que en la fiera
Tormenta se perdió con su galera.
Desembarcaron asimismo, junto
Con estos capitanes señalados,
Cien pasageros, que en tan fuertes puntos
No quieren de flaqueza ser notados,
Conociendo de honor el claro punto
A que todos estaban obligados:
Son españoles, y la fama antigua
De solos dos los nombres averigua.
Cardona, capitan grande y famoso,
De heroycos capitanes descendiente,
Cuyo apellido y grado suntuoso
Por todo el orbe resonar se siente;
Y Aragon de Segorbe el valeroso,
De Reyes de Aragon claro pariente,
Amigos de amistad inseparable,
De voluntad, de amor y fe inviolable.
Son los dos que la fama aclara y nombra
Por excelso valor entre los ciento,
Cuyos nombres dexó en escura sombra,
Como es estilo de su corto aliento;
Pero de todos el valor asombra
Al insolente bárbaro sangriento,
Que al grande Alberto sus desinios turba
Con la braveza de su infame turba.
Juntos pues todos ya con el valiente
Alcimedonte, y con Ulisio, llegan
Donde combate el General prudente,
Matando á quantos el camino niegan:
Crece con ellos la raudal corriente,
Con que los secos páramos se riegan
De sangre mora, aunque también mezclada
Con la valiente sangre bautizada.
Allí acudió también el jóven fiero,
Que por el campo todo penetraba,
Mil veces mas airado que primero,
Por dos ó tres heridas con que estaba:
Llegó de los cristianos el postrero
Adonde el grande Alberto peleaba,
Pero no fué tan tarde su venida,
Que á mil no fuese muerte, y á mil vida.
Estaba el sol muy cerca de encerrarse
En el profundo golfo de poniente,
Quando el rencuentro vino allí á trabarse
Tan porfiada y rigurosamente:
Viniendo en breve término á juntarse
Toda la nuestra y la contraria gente,
Como dándose priesa á la victoria,
Antes que dexe el sol sin luz su gloria.
Era el caudillo de la gente mora
Un viejo capitan bravo y osado,
Hecho á correr desde la clara aurora
Hasta el hercúleo Calpe el mar airado:
Sus vaxeles perdió, y andaba ahora
Con aquel pueblo acá y allá arrojado,
Haciendo por las bárbaras marinas
Mil insultos, asaltos, y rapiñas.
En dos bandas traía repartida
El moro experto aquella gente fiera,
Por un sobrino suyo era regida
La una, y él regía la primera:
La que de su pariente era traida,
Es la que en la batalla entró postrera;
Zeylan se llama el viejo, el mozo Armeno,
De gracia, de valor, y de amor lleno.
Este es quien queda en singular batalla
Con Filadelfo, capitan famoso,
Y es quien en la de dulce amor se halla
Con Lixerea, de quien es esposo:
Con Lixerea, que, qual él, de malla
Ornado el cuerpo varonil hermoso,
Suele entrar en revueltos esquadrones,
Y rendir valentísimos varones.
No entró en este bravísimo rencuentro
La bella mora, por haber quedado
Del alto bosque en el secreto centro,
Adonde estaba su aduar plantado:
Ni lo pudo saber ella allá dentro
Habiendo sido tan arrebatado,
Por suceder inesperadamente
En viendo todos la ocasion presente.
Esta suerte de gente al fin los fieros
Arabes eran, que al famoso Alberto
Probaron los fortísimos aceros,
Quando descanso pretendió en el puerto;
De quien con sus valientes caballeros
No se escapára de cautivo, ó muerto,
Si Dios á tan buen punto no enviára
Aquel fuerte varon que le amparára.
El qual, en el mayor conflicto ahora,
Junto ya con Alberto, y con su gente,
De la que en el merchan de Arabia adora
Vierte la sangre miserablemente;
Ya vuelve el rostro la canalla mora,
Ya no hay quien mire la cristiana frente:
Sigue el alcance aquel feroz mancebo
Hasta que se escondió la luz de Febo.
La chusma, que prendida en sus cordeles
Estuvo grande rato ya cautiva,
Y el monge, digno que un famoso Apeles
Le pinte, y un Virgilio le describa,
De poder de los bárbaros crueles
Fueron sacados por la gente altiva,
Que por el jóven de inmortal memoria
Tuvo del enemigo la victoria.
A retirar entonces manda Alberto
Que apriesa toquen los marciales sones,
Y así del peligroso desconcierto
Se retiraron luego sus varones;
De quien el viejo Ulisio como experto
Vuelve luego á formar sus esquadrones,
Visto que el roto bárbaro arrogante
Su campo forma poco dél distante.
Alberto queda al pié de la montaña,
Y allí pone su exército en defensa,
Y, entrél y el puerto, el moro en la campaña,
Determinado de vengar la ofensa;
Y cada qual con diligencia extraña
Las cosas en su exército dispensa,
Por el orden que entiende que en el hecho
Le serán de mas cómodo y provecho.
No hay quien se quite ni una sola malla,
No hay quien repose, ni aun el mas herido,
Cada qual de la suerte que se halla
Puesto está en arma con atento oido:
No hay reparo, trinchera, ni muralla,
Ha de estar el soldado apercibido,
Para que al primer arma que sonare
Cale la pica, ó la saeta encare.


Oh mért szülte anyja,
Mért a mostohát?
Aki feltalálta
A fegyvert, csatát:
Most nem volna halva
Ifju kedvesem,
Nem borongna gyászban
Sírig életem.»


A přece ví, že slunce mně
dřív nežli jiným zachází,
a dnes co krásně vykvetlo,
mně zejtra mráz zas omrazí;


O kéž Ti mohu zjevit,
jak blaženým se cítím,
že spokojen se bereš
tím časným živobytím,
můj otče laskavý!


Nur er, der harte Ritter,
Schenkt dir nicht einen Blick.
»O«, ruft sie, »eh' du scheidest,
Sie noch einmal zurück!


Ó bratří, má již škůdců na tisíce
ten život náš a církevní náš sad
a tu by směl jej hubit ještě více
i naší vlastní netečnosti chlad? –
Jen Duchu Božímu se prodchnouť dejme,
jen srdce své na srdci Páně zhřejme
a promění se v rázných činů ctnost –
váhavost.


坐卧高楼万户低
山屏阑楯两相齐
眼前尘障开除尽
暮雨朝烟入品题


Tod ist des Lebens schönster Augenblick,
Und aus der Nacht wird heit'res Licht geboren;
Raubt dir auch oft dein Liebstes das Geschick,
Nicht ewig bleibt, was ewig ist, verloren.


Kanst nun essen vnbekränckt,
Was Gott schenckt,
Vnd auch trincken nach belieben,
Trägst für keinen Stunden Schew,
Schläffest frey
In den Tag auch biß nach Sieben.


竹下流泉枕上听
琅玕细绕玉琤琤
都猜尔祖仍骑鹤
夜夜来吹月下笙


A noc když ve tmách ztracená jim tvrdá lože stlala,
slyšeli kroky nepřátel, jak hlídka smrti šla by.
I zapálili hranici, by pomstu k vraždě zvala.
Před ni se terčem postavil, kdo mnil se býti slabý!


Als er später wieder nahte,
War er stumm und sie war gütig,
Ihre Augen voller Gnade,
Nein sie ist nicht übermütig!


Prchla svojí do komnaty,
z truhly pergamen pak vzala,
otce písmem psaní psala,
vtiskla otcův prsten zlatý
v konec blány do pečeti,
přečtla ho a jásala.
Strhavši tak sítě zrady,
nazpět létla do zahrady
k hochu, nad nímž v stínu snětí
jabloň květy střásala.


Was jene Trift, die herdenreiche, trug,
Das Lamm, das Zicklein flamme deinem Herd!
Das junge Rind erwachse nicht dem Pflug
Und für den Zügel nicht das mut'ge Pferd!


Così dicendo, un vel candido schietto,
che di gigli di perle era fregiato
e 'l tergo in un gli circondava e 'l petto
giù da la spalla destra al manco lato,
porse in dono a la dea, ch'ogni rispetto
già spinto avea del cor tutto infiammato,
e come fior che langue allor ch'aggiaccia
si lasciava cader ne le sue braccia.


'Till then, by Nature crown'd, each Patriarch sate,
King, Priest, and Parent of his growing State:
On him, their second Providence, they hung,
Their Law, his Eye; their Oracle, his Tongue.
He, from the wond'ring furrow call'd their food,
Taught to command the Fire, controul the Flood,
Draw forth the Monsters of th' Abyss profound,
Or fetch th' aerial Eagle to the ground.
Till drooping, sick'ning, dying, they began
Whom they rever'd as God, to mourn as Man.
Then, looking up from Sire to Sire, explor'd
One great, first Father, and that  ador'd.
Or plain Tradition that this All
Convey'd unbroken Faith from Sire to Son,
The Workman from the Work distinct was known,
And simple Reason never sought but One:
E're Wit oblique had broke that steady light,
Man, like his Maker, saw, that
To Virtue in the paths of Pleasure trod,
And own'd a Father when he own'd a God.
LOVE all the Faith, and all th' Allegiance then;
For Nature knew no Right Divine in Men,
No Ill could fear in God; and understood
A Sovereign Being but a Sovereign Good.
True Faith, true Policy, united ran,
That was but Love of God, and this of Man.


七首投铜柱
金椎中副车
吾谋适不遂
天意复何如


Nekem úgy tetszik, hogy csak egyszer
Fehér ruhában láttam őt.
Tavasz volt ép’, a kedves ákácz
Virágozott a ház előtt.
A lemenő nap fénysugára
Reszketett ajkán, zárt szemén.
Apám ott állt a ravatalnál
És velem együtt sírt szegény.


Wie leichte kan es nicht geschehn,
Daß ein verliebtes Hertz
Den Schiffbruch muß ersehn.
Wohl dem, der an dem Port
Vernünfftig stehen bleibt
Und sich an andrer Noth und Untergang bespiegelt,
Mit einem Wort,
Mein Hertze bleibt verriegelt,
Und wenn der Schwarm der Amouretten
Es um und um belagert hätten,
So soll man doch, ich kan es heilig schwören,
Von keiner Ubergabe hören.


Colectando las lágrimas del mar
Tu susurro llegó, en burbujas saladas
Dibujé en la arena la silueta de tu nombre
¡Maldita sea aun me duele!
Ya estoy harta, no tengo palabras lindas
Tampoco oídos agudos para cantarte esta noche
Me despido de la luna y sus caminos
No tengo fuerza para luchar
Malditas lágrimas, de mi propio viñero
Quién me lo diría, te delató tu propia voz
Camino errante del viejo canal
Vagabundo sin miradas, que mierdas eres...
Es tanto tu hipocresía, ¡no tienes madre!
No toques mis manos, no me hable porquería
Maldita la leña que te dio calor
En tus noches de frío
Me bañé con carbón para despegar tus caricias
La arena aquí en el mar me sirvió de esponja
Me despegó tu beso, aunque me duela
Que no te dé lástima mi pena
La arena me traerá caricias nuevas
Incansable para contarlas...
Así como las estrellas, infinitas para mirarlas
Sentada aquí con mi dolor... y mi copa de vino
Brindo con la luna, tu maldita traición...
Y hoy en esta noche, ¡secaré mi manantial!
Ahora sigue tu camino, ¡se acabo!
Ya no tienes leña en esta cabaña
Seguiré con mi copa y el mar...
Le tengo tanto que contar a mi amiga luna
Ve, recoge tus mierdas y déjame en paz
No tengo palabras hermosas para decirte adiós
Solo esta copa y mi boca...
¡Quieres escuchar más!


Dnes cítím, jaký žalář by to
byl duchu mému! Volný pták,
já proklínal bych mříže tyto
a nevydržel nikterak.


Die Lüfte bleiben warm und rein,
Der Berg wird eben ihrem Schritt,
Und in den öden Wüstenei'n
Entsprossen Rosen ihrem Tritt.
Und stehen wo im Heidenland
Die Götzenbilder, riesig, stumm:
Wo nur ihr Pfad sich hingewandt,
Da wanken sie und stürzen um.


Fahrt fort, jhr Frewden Kinder,
Ihr Püsche-Bürgerey
Vnd Freyheit-volck nicht minder,
Singt ewre Melodey!


E moraj... ki mondja meg nekem, mi volt ez:
Támadó vész, vagy már annak utóhangja?
Égi háború, vagy zápor, ami jól tesz?
Győzelem-robaj, vagy holtak bús harangja?
Nem hallok, nem látok:
Keresek világot:
Oh, ha most valaki egy sugárkát adna!
Bár a látás után szivem megszakadna...


Drauff fragt Er Jesum gantz allein:
Solst du der Juden König seyn?
Woher mit dieser Frage?
Spricht Christus: hast du diß auß dir?
Sagt es einander wol von mir?
Du sihst wer dich verklage/
Sagt Pontius/ was geht mich an/
Was wol ein Jude glauben kan/
Dein Volck hat dich gefangen.
Hat dich die Schaar der Priester nicht
Geliefert selbst für mein Gericht?
Was hast du doch begangen?


Es bilden des Wassers sanft-wallende Hügel
Viel tausend polirte bewegliche Spiegel,
Mit Fulgen von fliessendem Silber versetzt,
Von welchen ein jeder, wie glatte Krystallen,
Wenn flammende Strahlen der Sonne drauf fallen,
Mit zitterndem Blitzen die Augen ergetzt.
Ach lasst sie die Hertzen, wenn wir es empfinden,
Wie brennende Spiegel, zur Andacht entzünden!


O Liebe, wundersüßes Wesen,
Wovon die Kranken oft genesen,
Ja Tote schier vom Grab' erstehn,
Mich drängest du, ins Grab zu gehn! –


E seguito la Donna fraudolente
dicui lopere fur piu che di volpe
la sua querela cosi astutamente
che nverso in Griphon tutte le colpe
gli fa stimar colui: non che parente:
ma che da un patre seco habbia ossa et polpe
& con tal modo sa tesser linganni
che men verace par Luca & Giovanni


Přetěžko však lze se v svatá místa vrátit,
zkad jsme sbičováni plaše utíkali
s lítostí, že všecko musili jsme ztratit
a že nemáme již, co bysme si dali.


Yo estuve aquí: esta fue mi alma, mi altura, mi verdad,
el vendaval, la tempestad en la que zozobraron mis ansias, ay!
y el tumulto, las volcánicas lavas que arrasaron todo lo vivo:
el oro que sepultó tras sí todo lo índigo, las ardorosas manos
y los cielos caídos como píos de la rama más alta,
yo Calibos, yo Ariel, yo el Mago, también estuve aquí,
pero fue el otro, el otro, que despertaba minuto tras minuto
tras de las marejadas que las auroras dejan tras de sí.
Yo el otro de mismo, el que ahora se vuelve sobre sí,
—paso de danza que no alcanza el presente,
ni la sonrisa del querube—, pasado que retorna o
círculo vicioso que la visión perturba y torna todo
púrpura, la pasión ya agotada, pero viva en la muerte.
Ah niño mío,señor de los vientos del espíritu y el aire
que aún usurpas el no lugar —el no a lugar—, de un pasado
sometido al olvido y sin embargo, pura visión angélica
tras mis pasos que vuelven, como la aparición o el sueño
de encarnados espéctros —y dibuja, en mis cansados labios,
en el alma del alma, la sonrisa olvidada entre cipreses
y aguas más cálidas y turbulentas que la muerte.
Seré hoy un espectro? Será el adviento que un pasado
sin torna, prometido en los sueños?. Di tú, pequeño astro
que turbas el ansia que aún impulsan los signos
que me traes y el idioma del muerto.


Darmo tři dni trou se hosté
Do jeskyň a v doliny,
Naděj’ vane, zármut roste,
Otec rve své šediny.
„Vrať mi, nebe, syna mého,
Věku štít a ozdobu;
Jestli ne, dopusť na zlého
Vraha sřítit porobu!“


Einst goß
Auf der Länder eines
Seiner ewigen Schöne
Unendliche Fülle
Der Herr.


Ik ben vlouvv, de leevens-lust vergaet,
als ik ooverdenk hoe soo vvreed, hoe soo fell vvas de haet
door loogens opgevoedt;
de moed
is vvond.
o Lely, schoonste Blom,
och! alderschoonste, kom
terstond,
o aller hooven gloor,
en hoor:


Voran mein armes Herz, mein alter Kampfgenosse,
Neu baue im Triumph dein buntes Siegestor,
Von falschem Goldaltar steig' Weihrauchduft empor,
Gib, dass an Abgrundshang der Flor der Blumen sprosse,
Voran mein armes Herz, mein alter Kampfgenosse.


Kommst du einst zu mir, du grause Stunde,
Trost des Jammervollen, und des Christen Lust;
Blutet mir die heiße Todeswunde
Einstens aus der fliegenden gepreßten Brust –


Ha! wie Entzücken
Aus deinen Blicken
Zu meinem Geiste spricht!
Wahrlich, ich neide
Den Göttern die Freude
Des Himmels nicht!


L'altezza sua è prescritta immortale,
non perché sia di qualitade eterna
ma perch'ell'è composizion fatale.


أيا رباه دعوة مستضيق
غريب الدار في البلد المضيق
صباحي مثل ما أمسي حزينا
كأني قد ضهبت بحنفقيق
فكنت عزيز قومٍ بين قومٍ
به جهلوا أذل من الوسيق
وأثمان النفوس لها قرار
وكل بضاعة تهدى لسوق
فما تاج يحل برأس قرد
وعير مضمخ المسك السحيق
بليت لديرة فيها رجال
لئام أهل تصفيق وشيق
لهم في كل ذي نادٍ شهيق
إذا اجتمعوا به كحميرٍ سيق
إذا ضرب الرباب لهم نساء
تجيب السبق سجلاء النهيق
هي الزل العلاجم مثقلاتٍ
فقيراتٍ من القد الرشيق
وأكرم منهم للضيف إلا
نساؤهم الكريمة بالشبوق
فلولا حبك اللهم ربي
وحب نبيك الطهر الصدوق
لما بو عروة جاوزت أمشي
ولهدة ثم بربر في طريقي
ومرواناً وأحباقاً لديها
وحر مهايع البلد السحيق
وولا الشماس جزت ووادييها
وجرات وأودية ونيق
وجئت ستارة فإلى مديد
وحجرة ثم خضرة كالعليق
ووافيت الحضين وأم ضبع
وفي أم العيال أنخت نوقي
قرىً لو أنها الفردوس كانت
ويسقى من بها كأس الرحيق
لما ساخت لها في السمع أذني
ولامحها دوام العمر موقي
قرى قد حرمت من كل خير
ومن عل الصبوح أو الغبوق
وما فيها إذا قصدت صديق
وبئس الدار دار بلا صديق
وليس بها لضيف من مذاق
سوى ملح كصاب في الحلوق
وبين أهيله فيه قتال
لدى لقط العشية والشروق
من الجوع الذي منه تراهم
أدق من الخلال أو السبوق
فهم جلد نحول بين لحم
على عظم نحول به دقيق
وهم أعدى من الحيات طبعاً
وأكفر من دجى ليلٍ غسوق
بني إبليس في خلق وخلق
لطاعته موانع للحقوق
وهم هدموا الفروض فلا صلاة
ولا حج إلى البيت العتيق
ولا صوم ولا عرفوا بملك ال
يمين وما دروا حكم العتيق
وهم تركوا الصلاة وكل أرب
وهم أهل الملاهي والفسوق
ووطء الحيض عندهم مباح
فخضب دمائه مثل الخلوق
ومال الناس عندهم حلال
وهرق الدما كالماء الهريق
ومالهم على الدنيا فخار
سوى البوقات أو قتل الرفيق
وأطهر منهم الزط البدايا
لقذع الأمهات وللصفيق
إذا هم ناطقوك بكل نادٍ
كأمثال العلاجم في النقيق
وأقبح ما يكون بهم ومنهم
طعام الضيف أو بذل العليق
فما منهم ترى أبدا كريماً
سوى لحز ولص أو بيوق
أجلهم وأزكاهم طباعاً
متى تلقاه كالذئب الطروق
عصاة من عصاة من عصاة
وطبع الفرع من طبع العروق
أيا رباه خلصني وصحبي
من الذؤبان كالحة الشدوق
وسهل في الطريق وكل صعبٍ
فهونه بأمن في الطريق
وأحرسنا بعينك يا حفيظ
عن الأعداء والهم المعوق
ومن حسانك فافتح باب رزقٍ
لنا كرماً وأوسع كل ضيق
وقرب روضة المختار منا
وقربنا من الحرم الأنيق
لنلثم تربة المختار حبّاً
ونمسك عروة الحبل الوثيق
فيا فوز امرئٍ ألقى عصاه
بباب محمد الطهر الشفيق
محمد سيد الكونين مولى ال
فريقي شافع الثقلين موق
ختام الرسل أولهم إلى كل
ل فضلٍ غير مسبوق سبوق
رحيب الذرع في دنيا وأخرى
طليق الباع بالفضل الطليق
ففي التوراة والإنجيل قامت
أدلته وفي الذكر الحقيقي
ولولاه فلم يرسل رسول
بإيضاح المحجة في فريق
رسول اللَه قد جئناك نسعى
بآمال بناقٍ منك توق
وإن كانت خماصاً قبل هذا
فها هي منك نافجة العروق
نجنا برقك الصداق حتى
رعينا نبت مصداق البروق
أشاقتنا المحبة من بعيد
فشأنك في شيخ صبٍّ مشوق
وإني من رقيقك يا رسول
أتيت إليك في العصب الرقيق
قطعت إليك كم من مهلكاتٍ
وكم بحر وكم فجٍّ عميق
وكم لك جبت حرات وشهبا
وغيطاناً ونيقاً بعد نيق
فتارات على سفن وطوراً
بلا نعلٍ على قدم وسوق
أواصل بالضحى ليلي إذا ما
بدا نجم عقدت عليه موق
وقد مضغت نيوب الدهر لحمي
ولاقيت المصاعب في وفوقي
فهالك كل من ألقاه فيها
أعز علي من بيض الأنوق
وأنت أجل من يشكي إليه
وألطف بالشقيق من الشقيق
فكن يا خيرة الباري شفيعي
وخذ بيدي عن الهدف الوثيق
عليك صلاة ربك ما تغني ال
حمام الورق بالغصن الوريق
وعمت صاحبيك إذاً عتيقاً
وفاروق الرضى ثاني عتيق
وآلك جملة والتابعيهم
بإحسان على نهج الطريق


Zwielicht ... Sterbend hängt die scharfe
Zunge aus dem Lästermaul.
Sieh, nun weint dein König Saul,
und dein David singt zur Harfe.
Alle Kleider sind zerrissen,
die den alten König schmückten;
brütend hört er den Entzückten
nahen aus den Finsternissen.


Cokoliv mi Tebou sděno –
všecko dobré prošlých dob
buď Ti Bohem nahrazeno,
drahý stryčku, stonásob.


Near yonder thorn, that lifts its head on high,
Where once the sign-post caught the passing eye,
Low lies that house where nut-brown draughts inspir'd,
Where grey-beard mirth and smiling toil retir'd,
Where village statesmen talk'd with looks profound,
And news much older than their ale went round.
Imagination fondly stoops to trace
The parlour splendours of that festive place:
The white-wash'd wall, the nicely sanded floor,
The varnish'd clock that click'd behind the door;
The chest contriv'd a double debt to pay,
A bed by night, a chest of drawers by day;
The pictures plac'd for ornament and use,
The twelve good rules, the royal game of goose;
The hearth, except when winter chill'd the day,
With aspen boughs, and flowers, and fennel gay;
While broken tea-cups, wisely kept for shew,
Rang'd o'er the chimney, glisten'd in a row.


„Jediný on mezi všemi.
Nevěstu snad doprovází –“
zazněl jako ohlas němý.


سأَصير يوماً ما أُريدُ


Nepoléhá, duší jeho
stálé plovou mraky,
pánem je a přece věčný
strach má před Slováky.


Ich throne bei Jupiters Sitze;
Er winkt und ich hol' ihm die Blitze,
Dann senk' ich im Schlaf das Gefieder
Auf seinen gebietenden Stab.


Thou pattern to the human race,
Thou son of eloquence and grace,
To thee all elegance belong,
To thee I chaunt the rustic song,
Of thee alone my voice I'll raise,
And still proclaim my Shepherd's praise.


„Čekanko z rozcestí!
trhám tě pro štěstí,
abys mně milého popřála,
kteréhos nadarmo čekala!


Já dlouho na to nevzpomněl,
leč nyní v kalném čase,
zas sbírám pravdy stíhané
a zrno k zrnu zase.


Es rauscht der Wind.
Lauf, laufe geschwind
Zu mir, mein Kind,
Knabe im Schäferhute!
Nach deiner Schönheit ist mir heiß zumute.
O laß mein Herz an deinen Wangen kühlen!
Ich will, o Kind,
Ich will, ich Wind,
Ich will in deinen krausen Haaren wühlen.
Mein Herz ist schwer.
Lauf, laufe geschwind!
In meinen Schoß komm her!
Ich will deinen Frühling fühlen.


长楸荫柏堂
小枝犹合抱
得地遂天年
斧斤安敢到


Die Aussicht scheint Ermunterung, der Mensch erfreuet
Am Nutzen sich, mit Tagen dann erneuet
Sich sein Geschäft, und um das Gute waltet
Die Vorsicht gut, zu Dank, der nicht veraltet.


Na hlavu tvou to padniž, Bar-Kochbo!


Der Tag Beständigkeit legt dir den gutten Grund
Zu wahrem Christenthum/ schreibt dich in Lebens-Bund/
Wir nehmen diß für dich zur Vorbedeutung an/
Daß dir beständig Glück und Heyl nicht mangeln kan.
Denck in Beständigkeit an dieses Tages Nahmen/
So spricht der Himmel selbst zu meinem Wünschen Amen.


Giurar lo fe' che né per cosa detta,
né che gli sia mostrata che gli spiaccia,
ancor ch'egli conosca che diretta-
mente a sua Maestà danno si faccia,
tardi o per tempo mai farà vendetta;
e di più vuole ancor che se ne taccia,
sì che né il malfattor giamai comprenda
in fatto o in detto, che 'l re il caso intenda.


Da Capo.


Oder wenn er an der harten Hand des Vaters
Stille den finstern Kalvarienberg hinanstieg
Und in dämmernden Felsennischen
Die blaue Gestalt des Menschen durch seine Legende ging,
Aus der Wunde unter dem Herzen purpurn das Blut rann.
O wie leise stand in dunkler Seele das Kreuz auf.


Allein sie soll auch Lohn der Unsterblichkeit
Entbehren können. Athme nun auf, und trink.
Wir reden viel noch, eh des Aufgangs
Kühlungen wehen, von grosseu Männern.


O soll mein Herz nicht um dich weinen?
Hier ist kein Freund dir nah als ich.
Wer riß dich aus dem Schooß der deinen?
Du ließest sie und wähltest mich.
Dein Vaterland, dein Recht zum Glücke,
Das dein Verdienst und Blut dir gab,
Die sinds, wovon ich dich entrücke;
Wohin zu eilen? in dein Grab!


Doch was beschließest du mit Aquilegia?
In Schutt gestürzt sind seiner Thürme Zinnen
Und seiner Bürger Muth steigt zur Verzweifelung.
Wo in der Menschenbrust verborgne Kräfte schlummern,
Da weckt sie sie zu ungeheurer That.
Der Szyten Muth erliegt des Mangels Bürde,
Den Tod im Streit nur sucht ein tapfrer Mann.


Du bist, fing er im Wagen an,
Ein wahrer Libertiner,
Bekümmerst dich um keinen Bann,
Schimpfst auf die Kapuziner,
Hältst nichts auf Inquisition,
Und auf die Gnad, sine qua non
Man nie kann selig werden.


– To doznělo kdes v zvonků znění
a ve rolniček cinkotu,
já hleděl však již v zoři denní
a chtěl jsem vstříc jít životu!


Quanto possa con Dio questa Angioletta
scesa qua giù per onorar la terra,
nel cui petto gentil s' annida e serra
tutto il valor che 'n un giova e diletta,


ويوم بالأبارق قد شهدنا
على ذبيان يلتهب التهابا
أتيناهم بداهية نسوف
مع الصديق إذ ترك العتابا


Die Laute schmachtet, die Laute fleht,
Der Mond wird heller und heller,
Das Fräulein auf dem Söller steht,
Der Junker unter dem Söller.


Ben puoi tor da la man ladra e superba
di morte, o Phebo, ognun; ma per me solo
indarno moveresti e sugo ed herba.


Denn es siegt ja doch die Ehre
Bei dem edleren Geschlecht,
Wie das blinde Glück auch mehre
Siege sonder Ehr' und Recht.
Ewig glänzt der Tugend Adel,
Falscher Ruhm ist mehr nur Tadel.


Und wir, wir sollen träge sein?
Ha! laßt in Roms verwaisten Mauern
Die Mütter und die Bräute trauern:
Wir haben ihren Wein!


Eu quero mais é um carinho da igua
Beber dessa doçura ímpar feminina-leta
Trocar tocando seios que se bicam, magnético
Saborear teus cheiros de menina, elétrico
Eu quero mais é essa doçura sem igua
Derreter nesses carinhos não homem-sexuai
Beijar trocando línguas que se roçam, nirvanesca
Acariciar tua púbis de menina – e sonhar, quixotesc
Eu quero mais é esse prazer indizível que é teu prazer també
Esse trocar de iguais tão diferentes de tudo – e tão bo
Essa magia incandescente que só nasce de pólos-poros-peles iguais,
Que se tocam-retocam-retrocam criando amo
Eu quero mais é beber dessa magia de nós duas,
Nuas e eternas,
Ternamente nuas,
Virando um
Criando mel-de-vid
Fabricando amo


Brigitte muß heiß sprechen.
Adele ward ganz steif,
Sie fühlte Seitenstechen –
Brigitte sprach so reif.


Der Knab just aus dem Fenster sah,
Mit seinem Finger schnalzt er da:


Beim altberühmten Kloster Lüne
Bei Lüneburg, da wohnt der Mann,
Der selbst die allerschlimmste Krankheit
Mit Hafergrütze heilen kann.


从官鹄立侍牙樯
中贵蝉联进玉觞
百万貔貅齐喝采
载歌常武贺君王


Und während er so mich beschwatzte, ergriff
Er ein schartiges Messer und kratzte
Mich dermaßen, daß mir denn doch die Geduld,
Die germanisch-unendliche, platzte!


Dieß ist die Klage der Noth. So furchtbar ertönt
Mangel zur bebenden Luft.
Ganze Geschlechter die seh'n nach Früchten des Pflug's,
Schätzen des Lebens umsonst.
Bleich ist ihr Antlitz, und
Dämmernd ihr Augenlicht.
Tief aus dem Eingeweid' heult ihr Hunger empor.


Nová pásma zjeví se ti:
nevýslovně strmé hory
uzříš jako vlny moře
zdvihat se a vlnit se.


E poi toglieva una sua rete in collo,
e disse: - Intanto qui vi poserete,
e fate il fuoco mentre ch'io m'immollo:
so che de' pesci io n'empierò la rete,
tanto ch'ognun di voi sarà satollo;
e de' sermenti pe' cavalli arete. -
Così smontorno, e dèttono a' cavalli
certi sermenti dur più che coralli.


És ha zúg a szélvész tomboló csatája,
És ha nyögve sír a berki csalogány;
És te lengsz előmbe, hogyha sujta bánat,
S hogyha keblem éjén kéj koránya támad
Kíncsaták után.


Quei di Dudone a cui possanza e ardire
Piu del solito e lor dato di sopra
(Che venuto era il tempo di punire
I saracin di piu d'una mal'opra)
Sanno appresso e lontan si ben ferire
Che non trova Agramante ove si cuopra:
Gli cade sopra un nembo di saette
Da lato ha spade, e graffi, e picche, e accette


堪笑山阳汉鼎移
智如文若岂难知
定嫌佐命居人后
略一昌言死亦痴


Tvář nejkrasší, jež vzplála ve tvých snech,
ta vzor buď tvůj, tu z plátna zářit nech.


Jak zalíbil se děcku nový byt,
ach sličnější než u zemřelé vdovy:
s okének fary výhled na blankyt,
na celou ves a na vrchy a lesy –
tam tatíček prý za svobodou kdesi...
Byl lepší chléb a lepší bylo lože,
psů, koní hojně, byť jen na obraze,
pan páter vlídný – to se skáče snáze
i modlí snáze – všecko, milý bože!
Jen kdyby maminka tu byla k tomu!
To by jí řekl, jak tam pláče víc
než chleba bylo – neměl, kam jít domů,
na její prsa, ani k tatíčkovi...
„Ach, kde jsou, kde?“ – A děcku vlhla líc:


mas llevo una armadura de materia,
y aunque estremezco al mundo con un grito,
eterno esclavo soy de la miseria


Ejhle, jak rek Nuňo Gustos
rozštípený štít svůj nesl,
že pod mohutnou tou ranou
dobrá zbroj se tříštit musí,
ocel pancířem až projde,
ještě že neprošla hrudí.


Através de países e paisagens
Caminham ao encontro das imagens
E a terra abraçou-os no calor
Dos seus membros de carne e de folhagenComo a luz era a luz nos seus cabelos,
Como o vento era o vento entre os seus dedos!
O seu corpo seguia mil segredos
E tinha o baloiçar dos arvoredoE desligados partem novamente
Entre as fogueiras negras do Sol poentE eis coração rítmico do deus
Abandonado e só em frente aos céuSophia de Mello Breyner Andresen | "Dia do mar", pá 35 | Edições Ática, 1974


mas como ven que es vuestra la victoria,
aperciben los pechos a la pena,
y niéganlos al importuno aviso.


春风楼外白云堆
壁上尘昏雨后苔
倚尽夕阳窗欲掩
小风犹抱落花来


Hier in Finsternis versunken, dort dem Lichte zugekehrt,
Ein Geschlecht, das ewig grübelt, ewig leidet und begehrt?


Kleines Ding mit Müh und Leiden
Hier in dieser Brust gepflegt,
Herz! wenn sich dein Sturm nicht legt,
Herz! wo sind denn deine Freuden?


Liebe blieb, Freund! Busen an Busen laß uns
Dienen ihr! Einst wieder vielleicht vermählt sich
Ihr des Hochsinns Genius, dann erbaut auch
Wieder ein Rom sie.


S a zárt kapun bejő egy szörnyü férfi,
fehér a leple - még nevünk se kérdi -
ágyunkra ül s beszélni kezd velünk.


– Pak zapoměly se vrátit ke rtům skeptickým...


Der Himmel deiner Stirn' an welchem blicken
Zwo schöne Liechter voller Zier/
Die sich bey später Nacht zum Abzug schicken
und früh zum Auffzug mit Begier;
Diese seyn ja mehr als Sonne/
Mehr auch als des Mondes Licht/
Man empfindt mehr Freud und Wonne/
Wann ihr schöner Straal anbricht.


Légy ostoba. Hogy megszólnak, ne reszkess,
bár nem győzhetsz, nem is lehetsz te vesztes.
Légy oly ostoba, mint majd a halál.


Kraj známý brzy pozdraví,
hor, lesů okruh modravý,
zná místa, kde se zastaví.


Ich wünsche nichts als dich zu sehn,
Hab auch sonst kein Verlangen;
Ach, ach, wann wird es doch geschehn,
Daß ich dich werd umfangen!
Du bist das Licht,
Das mein Gesicht
Alleine kann berücken.
Du bist der Strahl,
Der allzumal
Mein Herze kann erquicken.


Či legiím těm hrdinným,
jimž v poutech žít se hnusí,
a jak žár v prsou hoří jim,
se bijí v svaté Rusi?


Wo Söhne von Teut auf Söhne von Teut
Zum Kampfe sich warfen, da ging es nicht so.
Da wog sich der Muth, da wog sich die Kunst.
Ha! Vaterland! mußten sie das?


A život Tvůj Tvá byla díla
z pravdy a z krve v samotách,
je živlův úchvatná v nich síla,
a svatý je Tvé dílny práh.


Liebe, liebe, liebe! Sauge das Sein!
Morgen, morgen bist du allein.


až zase bílá byla sobota,
a ryba opět vynořila se,
a na ní opět hody slavili.
A kotel, který v strachu před rokem
tam byli zapomněli, nalezli
na tomtéž místě. Byli veselí;
a v kruhu širším nesl teď je vír
zas kolem „ráje ptáků“. Viděli
strom bílý v mlze jako ze stříbra,
a na mohutných větvích zpívali
tam ptáci střídavě a andělé,
a moře přinášelo sladký zvuk
těch zpěvů zdaleka jak ozvěnu,
a bratři slyšíce, jak vítají
je andělé, až k slzám pohnutí
jim naslouchali, zpěv až zanikl
a strom až zmizel z jejich obzoru.


Ó quanto è gran delitto, ò quanto è ingiusto,
Ó quanto è tristo, e scelerato effetto,
Che debbia un busto ascondersi in un busto;
Ch'ingrassar debbia un petto un' altro petto;
Che sia à un animal benigno, e giusto
Per l'altrui vita il viver interdetto;
Che per tenere in vita un' huom cent'anni,
Tanti corpi à morire un sol condanni.


Im Walde schwieg es heilig überall.
Als vom gewohnten Weg ich abwärts bog,
Um eine Wiesenblöße aufzusuchen,
Entdeckt' ich dort, von Himmelslicht umleuchtet,
Ist's Gaukelspiel, kann ich den Augen trauen,
Sanft eingeschlafen, mit dem Haupt im Schatten,
Den kleinen Gott, der so viel Unheil stiftet.
Und wie das Kind, das seine Weihnachtspuppe
In's Bettchen nahm, glückselig dann entschlief,
So hielt er fest mit seinen kecken Fäustchen
An seine Brust geschlossen Pfeil und Bogen.
Er wandte mir den rosigen Rücken zu,
Den Köcher zwischen seinen Flügeln zeigend.
Und nun die Dächsel ... Wollt ihr!.. Daß der Kukuk!..
Ich schnüre ihnen fast die Kehlen zu,
So emsig, mit gesträubtem Nackenhaar,
War ihr Gezerr ... Um Himmelswillen! Wollt ihr!
Daß ihr mir nicht den süßen Bengel weckt!
Weh mir, wenn er erwacht, er schenkt sofort
Der Senne seinen Pfeil, den ersten, besten,
Und trifft mein Herz, und trifft es unbarmherzig,
Daß ich der Liebe Qualen dulden muß,
Der Liebe Leiden, die vieltausendmal,
Hält Venus, wiegend, in der Hand die Wage,
Der Liebe Lust schwerlastend niederdrücken.


es blanca como la hostia de la primera misa
que en una azul mañana miró decir la tierra,
luce negros los ojos, la túnica sombría
y en un ungir las heridas las manos beneméritas.
Dormir en paz se puede sobre sus castos senos
de nieves, que beatos se hinchan como frutas
en la heredad de Cristo, celeste jardinero;
tiene propiedades hondas y los labios de azúcar
y por su grave porte se asemeja al excelso
retrato de la Virgen pintado por San Lucas.


Bystrý Tvůj um nám dobře za to ručí,
že se Tvá lyra slavně rozezvučí:
oslaviž národ písní velkou měrou,
všespasnou věrou.


Non ch'io ricerchi che mill'anni e mille
sovrastian, dopo me, le meste note,
ma sol che 'n guisa i miei lamenti i' dica:


Sedí Josa tiše u potoka,
zlatá záře plane jemu z oka
a an stále v jednu stranu třpytí,
zlatý most se jejím leskem nítí.


rêmiges e cauda negras, garganta branca com colar negro


Voltam édes sörte pörte
szélsöpört utcátokon
voltam alma, voltam körte
eltünő íz szátokon.


Umlknuly hvězdy nad tím divem,
Zarděly se ve svém zporu křivém,
Ve zporu se křivém zarděly,
Hvězdě té se nice klaněly.


Berthier reit’ geſchwinde
Hin zum Marſchallsrath!
Wirke, daß dort zünde
Hier Mein Kampfmandat!
Preußens Feuerſchlünde
Wecken Uns zur That.
Breit’re Kriegesgründe
Drucke der Senat.


Едешь, едешь, — степь да небо,
Точно нет им края,
И стоит вверху, над степью,
Тишина немаНестерпимою жарою
Воздух так и пышет;
Как шумит трава густая,
Только ухо слышиЕдешь, едешь, — как шальные,
Кони мчатся степью;
Вдаль курганы, зеленея,
Убегают цепьПромелькнут перед глазами
Две-три старых ивы, —
И опять в траве волнами
Ветра переливЕдешь, едешь, — степь да небо, —
Степь, все степь, как море;
И взгрустнется поневоле
На таком простор


verdacchie e amoscene le più sane,
partore e del mal nome, o vuo' dir coglile,
e prugnole ch' al gusto sono strane.


Herr Jesu, laß mich ewig stehen
Bey deiner außerwehlten Schaar,
Herr Jesu, laß mich frölich sehen
Dein göttlichs Antlitz jmmerdar.
Mein Heyl, mein Trost, mein Zuversicht,
Komm, zeige mir dein klares Liecht.
Herr, hilff und laß mich überwinden,
Den Himmel und dich selbst zu finden.


A celým chrámem hromem zaznělo:
„Buď Bohu chvála, žádný cizinec
na trůnu našem sedět nebude!“


Von der Nordſee, der Mordſee, vom Feſtland geſchieden,
Liegen die frieſiſchen Inſeln im Frieden.
Und Zeugen weltenvernichtender Wut,
Taucht Hallig auf Hallig aus fliehender Flut.
Die Möwe zankt ſchon auf wachſenden Watten,
Der Seehund ſchon ſonnt ſich auf ſandigen Platten.
 Trutz, blanke Hans.


mas no me acaba, porque está con él
memoria de un gran bien, y me defiende
quien otras mil partes me ofendía.


不是求心印
都缘爱绿珠
何须同泰寺
然后始为奴


曾恨固无遗
谢兴亦不浅
人言介庵介
我谓远斋远


Se ha estremecido en el río
un brillo de escalofrío.
Es la alhaja de la noche
que lleva siempre en su manto,
mientras pasa mientras tanto
con su suave y dulce encanto.


Da drin: das träge Treten ihrer Tatzen
macht eine Stille, die dich fast verwirrt;
und wie dann plötzlich eine von den Katzen
den Blick an ihr, der hin und wieder irrt,


S'ella m'avesse, quand'io dico, ucciso,
non m'era lo morire
grave più che si porti 'l corso umano;


se i fiumi uscir da le profonde grotte
et in sue leggi star ristretto il mare,
né quelle udiste mai transgresse o rotte;


A proto boha stvořil. Dal mu skvící
všech cností soubor, hrdou přímost reků,
dobrotu vzácnou, lásku vítězící
a soudcem zval jej podlostí svých, vzteků.


Még jókor a bátyját megvédeni ért el,
Tiporni az állat most akará térddel,
Miután, vérszagtól az egekre síván,
Érlelte a bosszút, melyet állni kíván.


Rojením maří až sílu svou včely.
Růže by krve nacedit chtěly,
požaté louky opojná vlna
mdlobný a blažící hašiše dech
do žilek všech
vysílá, nezvratných osudů plná.


Auff dem Sicilier-Meer
Ist es gefährlich sehr
Zwar wegen der Sirenen, 7
So manches Schiff zu grund
Mit Lachen/ Schertzen/ und
Mit süssem Singen hönen:
Hier singt die Welt- Siren
Mit Zucker-süsser Kählen/
Wodurch zu scheittern gehn
Viel tausend arme Seelen.


Vieles wußte sie zu melden
Von der großen Perserschlacht,
Von Themistokles, dem Helden,
Welcher Hellas frei gemacht;


أَصبَحتُ في حَيرَةٍ وَهمِّ
ما بين مصرٍ وَبين فهمي
هذي تُنادي نِداءَ عانٍ
تَلافَ أَمرى وَداوِ سُقمى
وَذاكَ يَرجو رجاءَ خلٍّ
لهُ أيادٍ علىَّ تهمى
دعَها تُنادي بما تُنادي
وَكُن عَلى خُطَّتي وَرَسمي
فَالسِلمُ دَرسٌ وقد عَلِما
مَغبَّةَ السِلمِ كيف تحمي
يا رَبِّ باِبنِ البَتولِ حُطنى
وَزِن مقامي وطهِّرِ اسمى
فَإِنَّني إن بَرَرتُ خلّي
عَقَقتُ لا شَكَّ خير أمِّ


Hättst gern gethan, u.s.w.


Dieses ist der Lohn der Buß/
Welchen man verdienen muß/
Ohne Müh
Wird man ja gekrönet nie: 11
Müßte nicht auch Ich so gar/
Der Ich Gottes Sohn doch war'/
Gleicher Weiß
Kauffen mir das Paradeiß? 12
Durch viel Leiden/ und Trübsalen/
Angst/ und Qualen
Muß man in das Reich eingehn; 13
Zärtling müssen draussen stehn.


Ja, was ist's, wenn wirklich ein Tenor
Eine Dame kneift?
Kommt dies jemand so befremdlich vor,
Daß er 's nicht begreift?


Ein solcher Zauber, solcher Schönheit Fülle,
Als schadenfroh der Tod leiht ihrer Hülle!


E quasi che non porta anco il devere,
ch'al provocar de l'armi io gli risponda,
non usa il ferro ignudo in man tenere.


Jak opozděný motýl v květů víru,
by temné přespal stíny, úkryt hledá,
tak duše mil po svitu touží míru,
kdy temno stesku ani spát jí nedá.


Ihr keuschen Augen, ihr, mein allerliebstes Licht,
Das meinem Bräutigam und Heiland jetzo bricht!
Ihr Augen voller Huld,
Voll himmelischer Lust,
Was habt denn ihr verschuldt,
Daß ihr verbleichen mußt?


barakmuslu mezarliği


Les étés flamboyants sur elle ont resplendi,
Les assauts furieux des vents l'ont secouée,
Et la foudre à ses troncs en lambeaux s'est nouée ;
Mais en vain : l'indomptable a toujours reverdi.


Und schöne Fraun bei Küssen und Kosen
kränzten die Stirn dir mit blühenden Rosen ...


Neige dein Haupt, du Liebe,
Lös' auf dein langes Haar!
Kennst du die Perlenkrone,
Durchsichtig, wasserklar?


Jak blažen jsem a žehnám vzletu chvíle,
kdy duše moje vonnou našla skrýš,
jak světluška v tvé lásky růži bílé.


المالكيُّ طائشٌ ذو قوهْ
لهُ على أهل العلومِ سورَهْ
دارَ على بابِ الجراحِ الدوره
وما قرأ في باب سترِ العورَهْ


Jak peruť anděla mha letí přede mnou.
Co asi ukrývá rouškou svou tajemnou?
Nyní trhá se, dělí –
Kam vrhlo slunce své topasy perlící,
vidím luh čarovný, svěží a zářící,
v zlatě stopený celý.


江村何处小茅茨
红杏青蒲雨过时
半幅生绡大年画
一联新句少游诗


Což hoře mé tě neleká?


Vér fűszere buggyan,
a zegzugos útban:
hulla.


Protož pomoc ruky možné žádám;
Nástrojem ty budiž slovu mému,
Na oltář když vlasti obět skládám,
Již jsem dobyl za předrahou cenu!


Hinaus in das Land und weiter,
Vielleicht gar über die See.
Vorüber, ihr Schweine, vorüber!
Dem Dichter ist gar so weh.


千古诗中老斫轮
久埋玉树去修文
野人指点青山下
此是黄家鲁直坟


Nun sterben die Laute beseelter Natur;
Dumpftosend umschäumen Gewässer mich nur,
Die hoch an schwarzen Gehölzen
Dem Gletscher entschmelzen.


So che i meriti nostri atti non sono
A satisfare al debito d'un'oncia,
Ne devemo sperar da te perdono
Se riguardiamo a nostra vita sconcia,
Ma se vi aggiugni di tua gratia il dono
Nostra ragion fia ragguagliata e concia
Ne del tuo aiuto disperar possiamo
Qualhor di tua pieta ci ricordiamo.


do ucha šeptne: dítě – mám tě ráda –
a pokoj víří náhle kolem v letu,
mdlá hlava cítí dotek vlhkých retů.


I ještě včerejšku si maně vzpomínám,
jak na promenádě jsem dýchal parfém dam
mdlý, jenž se davem šíří.


Vím, od země až k nejdálnější z hvězd
že sudba všeho tíž a smutek jest;
proč podíl svůj bych neměl družně nést?


Die Natur lag unterm Nebelschleier,
Ueberall nur Trauerharmonie'n;
Düster sah' ich meine Tage flieh'n,
Fern von allem, was mir lieb und theuer.


Louvemos Anarda bela;
Eu veja aos astros subir
Meus versos em honra d’ela,
E possa quem os ouvir
Adorá-la antes de vê-la.


عجبوا من المصفوع كيف تجمعت
كل البلادة عند شخص واحد
لا تعجبوا فالله صوّر وجهه
من جلمد أو من فلاذ جامد
جمع الجمودة والبرودة صدغه
فالناس تضرب في حديد بارد


Ihr sorgt für unsern bessern Teil,
Ihr Hohen, halb Männer, halb Weiber.
Gesichert ist unser Seelenheil,
Wer fragt da noch viel um die Leiber.


Et sappi che scì salda al cor ti tegno
che un monte pria per l'aer volaria
che tuo servo io non fusse, ben che indegno.


Ježíšek však je dávno
u Boha na nebi
a nuzným dítkám stále
pomoci potřebí.


Ihr seid noch nicht verlocket worden
Durch Titel oder andern Tand;
Euch kann noch sein der schönste Orden:
Die liebe für das Vaterland.


A tohle zvláště poznamenej, hochu,
my přišli, vzali, ale nezplenili,
neb hrdý člověk tak ctí cizí slávu,
jak doufá, že i jeho bude ctěna.
My nezplenili. V pokoji jsme žili
s národem římským ctíce slávu jeho
i místa, která byla svědkem jejím.
Ba, Theodorich zákonem je chránil
před hrabivými prsty kněží církve
i lidí zištných. Trajanem jej nazval
lid římský vděčně, neboť město toto
už dávno nemělo tak šťastných časů
jak za dob vlády naší. Tehdy změnil


Na moři pustin nádherný květ.
Zavzlykat štěstím a porozumět.


 Nel marzo andato, un asino di spia,
fissato il chiodo in certa paternale
buscata a conto di poltroneria,
fu rinchiuso per matto allo spedale.
Dopo se' mesi e più di frenesia,
ripreso lume e svaporato il male,
tornò di schiena al solito mestiere
per questa noia di mangiare e bere.


Mais, ce qui me séduit, et ce qui me ramène
Dans la verdure, où j'aime à soupirer le soir,
Ce n'est pas seulement Phyllis et Dorimène,
Avec sa robe d'or que porte un page noir.


Du sollst die Gegenwart erfassen,
Genießen deinen Augenblick,
Das Künftige den Göttern lassen!
Denn diese würfeln um dein Glück.


A város végén utolérte őt
Az úrfi nevelője.
Alig lélekzett a jó férfiú.
Sokat futott, hogy utolérje,
Kiverte arcát a veríték,
Törölgeté minduntalan,
Miközben a fiúval így beszélt,
S beszédiben
Nem volt nagyon sok összefüggés:


اِنظر مَناقب فَرقدَي فَلكِ التُقى
تَجد الزَمان شُيوخَهُ شُبّانهُ
فَأل السَلامة في سَليم زانه
سَعد بِسَعد الدين لاحَ قِرانهُ
شَهمان كُلّ مِنهُما بَلغ العُلى
بِالفَضل وَاِفتَخَرت بِهِ أَقرانهُ
وَرث الكَمال عَن الجُدود وَإِنَّما
يَرث الكَمال مِن الوَرى أَخدانهُ
فَهُما كَشَهر الصَوم إِذ نسبا لَهُ
وَالعام خَير شُهوره رَمَضانهُ
رَجَحا بِقسطاس النُهى فَتَمَيّزا
وَالعَقل يسعد رَبّه رُجحانهُ
كُلٌّ حَوى وَصف الرُجولة إِذ بَدا
في طرس خَدّيهِ لَنا عُنوانهُ
فَعذار ذاكَ وَذا يُبشّر بِالهَنا
أنَّ الرَبيع أَتى وَطابَ زَمانهُ
وَإِذا نَظَرت كِلَيهما بِتَأَمُّلٍ
أرّخته رَوضاً بَدا رَيحانهُ


O wie lacht des Mädchens Blick!
Voll von Milch den Eimer,
Singt sie wach den Träumer,
Wird geküßt, und strebt zurück!
O wie lacht des Mädchens Blick!
Herrlich lacht des Mädchens Blick!


ma che ne nacque del suo fallo rio?
la tua franchigia e la sua servitute
sotto 'l piè del pastor, ch'ancor fu pio.


Malíře vůbec známé
My Češi také máme;
Kdož nezná známé světu:
Kadlíka, Brandla, Skřetu?
A kdož soka Rafaela vlaského,
Menra, Rafaela našeho?


Za lásku takou v hrdlo tvé bych jedu
radš’ nasypal, neb ona pálí víc
než srdce hřeje, –: ona klene mraky
na místo zlaté záře kol!...


A rengeteg ha zúg is,
Ő oly zavartalan,
Mint amidőn felette
Szellőcske sem suhan.


竹底寒流驶
幽深客可招
壶中无尽景
更渡一浮桥


Und in Stunden, die wie Schleier glitten,
Sind wir durch den hellen Park geritten,
Sonne regnete auf Rain und Ruf.
Deine Lippen sprachen leichte, schwere
Verse, und die goldne Ähre
Rauschte an der Rappen Huf.


„Nechť je šťasten dědic malý.“


pero yo, como sé que nunca el lloro
nos restituye el bien ni el bien remedia,
con tu licencia el de la risa sigo.


Nackt und bloß, und nur ein Menschensohn,
wollt' ich sammeln all mein arm Geschlecht;
doch: im Mitleid schläft die Rache schon, –
weh: auch Reichen gilt der Liebe Recht!
Judas, Judas, kommst du mich zu richten:
heißt Entsagung – heißt Gewalt mein Loos?!
Muß denn diese Welt sich erst vernichten,
der Erlösung Reich emporzurichten?
Freiheit, lebst du im Gewissen bloß?!


Tak rovněž všecko opouští nás léty,
ta bezstarostná mládí veselost,
i odhodlání k činu, smělé vzněty,
i naděj denně vzácnější je host;
pak láska ztratí se tak z nenadání
a k srdci sáhnete si a též k skráni,
v co věřili jste – vše je minulost.


Schwarz stehen die nackten Bäume,
Ich gehe am Holze her,
Der Weihnachtsabend ist dunkel,
Mein Herz ist müde und schwer.


Sotva se jí dotkne, uvadne, opadne;
ach, nekvete jemu v světě štěstí žádné.


Vykřik doktor: „O ty ničemníku,
Pobunkáři, darmotlachu!
S pověrami šantročníku!
Jak tak můžeš o šlechetném Vlachu
Smejšlet, roztrušovat báchory?
Odvolej to, já ti pravím,
Neujdeš sic odtud s hřbetem zdravým,
Aneb z tebe ztropím cancory!“


Betrübt und folgsam hob er nun
Die schwere Arbeit an;
Ich frag: Was konnt er andres tun,
Der blonde Tränenmann?


na minha luva de pedra
escondi a minha morte


U hrobů tam otce, matky,
otce, matky,
líbal ret jak hádě hladký,
tenkrát byl on na smrt sladký.


Quetscht der Prophet das Volk mit seinem Widerruf?
Wi schwer gehts mit der seel, di ihm im fallen folgt!
Verlästert si den Weg, den si einst gutt gekennt?
Verläugnet si Gesicht, das vom Gericht erhilt?
Verärgert si sich letzt mehr als si erst zunahm?
Schid si in solchem sinn dahinn?
Wi gros ist ihr zerstreun? Wi theur steht ihr vergehn?
Wi hefftig drängt, was si so toll verdrängt?
Si ligt im streit, der weit entfernt von der vernunfft:
Ein neues Zil das wil erlösung erst verheischen.


神飙随律至
玉宇倍清凉
复古观书处
偏宜昼漏长


Vor allem aber zähmt den Eigenwillen,
Denn der die Gaben gibt und uns beschert,
Er kennt das Gute und er sorgt im stillen
Nicht nach dem Schein, er gibt nur nach dem Wert.


无事偏宜白昼长
薰风多送午窗凉
思家恐有南飞雁
预写新诗待寄将


Na něco myslí... šero... vzpomíná-li
– ó, chvíle tvořivá! –
vír jeho představ matně kamsi v dáli
se rozplývá –


Freilich, freilich fühlt, was billig
Und gerecht ist, noch mein Sinn –


Za městem stojí stromy v květu,
zeleni šťávné svítí vděk,
a v městě vzduch je plný letu
křičících hbitých vlaštovek.


Slyš Meluziny pláč! Od soumraku do rána
štká žena nešťastná, na vůli odevzdána
snům pustým, zoufalým. Od jitra do večera
jí z hlubin píseň šla tak žíznivá a šerá.
Přes valné pláně vod jak stín přelítla smrti,
jak unavená laň, již honí vzteklí chrti,
kdy měsíc nesvítil, a hvězdy, jindy jasné
jak lampy mřely svit, jež nad mrtvolou hasne.


跨壑浑无地
凌虚别有天
谁能身似鹤
纵步入苍烟


Tragicky přelstěn démonem
jsem pád svůj promítnul
do věčnosti a v srdci mém,
hle, Satan procitnul.


Herr, handle nicht mit mir nach meinen Sünden,
Vergilt mir nicht nach meiner Schuld.
Ich suche dich; laß mich dein Antlitz finden,
Du Gott der Langmut und Geduld.


I crin, che in rete accolti
Lunga stagione ahi foro,
Su l'omero disciolti
Qual ruscelletto d'oro
Forma attendon novella
D'artificiose anella.


I made him a Visit still hoping to find
He had took better Care for improving his Mind:
He told me his Dreams, talk'd of Eating and Drinking;
But he scarce reads his Bible, and never loves Thinking.


Rubini, Malibran, Fodor, Lablache,
So ging denn eure schöne Kunst verloren?
Die Oper wird zum Melodram. Glück auf!
Für weiche Herzen und für harte Ohren.


Non puote l'un l'altro gittar per terra,
e quanto il vigor manca, il furor cresce;
pur anelanti l'ostinata guerra
seguon, né lor disegno alcun riesce;
e già lo spirto lor si chiude e serra,
già per tutto il sudor si spande ed esce;
al fin tornan di nuovo al primo assalto,
ed a girare il ferro or basso or alto.


Spal jsem jako v zimě les
sněhem zapadlý,
u kořenů mech i vřes
uvadlý.
Spal jsem dlouho – dlouhá zima
a v té se to sladce dřímá.


Leč nás ten světel řetěz
tak marně zve a svádí,
vždyť my se máme tolik,
ach, tolik máme rádi.


In meiner allerhöchsten Noht
Wil Ich Dich Vatter heissen:
Du bist Mein Vatter, wen der Tod
Mich wil von hinnen reissen.
O Vatter, laß durchs ChristusBluht
Den Himmel Mich ererben,
Den Christus Bluht, daß höchste Guht,
Läst Mich dein Reich erwerben:
Drauf wil Ich frölich sterben.


»Legyen, megmondom! a virágból
Mézet készít a méhsereg;
Mely édes, édes... mely a harmat-
Cseppnél százszor édesebb;
De tavasz véled! múlik a perc, -«
Szólt s eltünék a levegőn, -
Mig a virág kiváncsisága
Most még inkább izgatva lőn.


Zwei Sommer schon begrub Gunildens Gram,
Gunildens Hoffnung in Vergessenheit;
Der dritte Lenz bringt ihr den Bräutigam,
Das ist ja Trost in allem Leid.
Wie schön, in allem Leid, sie blieb!
Welch Feuer süßer Sehnsucht Trieb
Stets über Blick und Miene groß,
Dann ihren edeln Geist erschloß,
Und wie Gesang die Rede floß;
Wenn sie dahinschritt hehr und leicht,
Und lächelte, die Wimper feucht,
Wenn das holdselge Schwesterpaar
Schwermuth und Anmuth den Altar
Auf ihrer Stirne weihte, war
Kunos berauschte Phanthasie
Der Zügel und Beherrschung baar,
Und der Gefühle Aufruhr lieh
Ihr neue Flügel Jahr um Jahr;
Der Sturm in seines Busens Höhle,
Der das Gewissen überschrie,
Treibt an den Abgrund seine Seele.
Maßlose Mißgunst taucht empor –
Verfallen der Dämonen Chor
Ist, wer sein bessres Selbst verlor.
Scham, Würde, Schonung, Ritterpflicht
Kennt Kuno, der Bestrickte, nicht:
»Sei mein, auf Monden nur sei mein,«
Stöhnt, bittet, droht, rast seine Pein.
Standhaftigkeit erschüttert ihn,
Macht wilder ihn, erbittert ihn,
Zorn, Haß, Verachtung, Abscheu jetzt
Strömt Kälte in die Brust zuletzt,
Die ehmals leicht bewegte Welt
Der Seele ist erstorben schnell,
Ein Stoß, sie starrt, sie wird zu Eis,
Spröd, hart und fühllos – Niemand weiß
Wie plötzlich das – so unbewußt
Reift Rauheit in des Jünglings Brust,
Verdruß besiegt den siechen Mann,
Er ahnt es kaum, und ist – Tyrann.


Oh, vy oči, jasné oči milého,
Co já musím pro vás oči snášeti!


Faut-il laisser cette sauvage
Brûler les œuvres des neuf Sœurs
Pour venger l'antique esclavage
Nourricier des premiers penseurs !


Tlach zbytečný a spoustu jiné rmuti,
jež nemá ani vůně, ani chuti,
styk společenský pevnou rukou vnutí,


Na chůvě vymoh’ jsem, že v jízdárnu mne vedla,
kde červení a modří dragouni ujížděli.
Tu starý rytmistr mne k sobě bral do sedla
a hop! a hop! a hop! už v čele čet jsme jeli,
prach lítal do očí, a polnice nám zněly.


Im Kreuze wird man klein; Der eingebild'te Schein
Und alles hohe Dünken Muß in dem Kreuze sinken,
Da lernt man Gott allein Verehren und erheben,
In seinem Nichts zu leben. Man wird so klein, so klein.


Méznél édesb szép szók, örvendetes csókok,
Most emlékeztetnek elmúlt régi sok jók,
Melyekbe ezután már soha nem jutok.


„Toť sám chci řezat již!“ – „Jen řež a vrchovatě!
Ven z chrámu, kramáři! – bič Páně švihej klatě!“


Sie suchten den hellen Herbstwald
Und die Kindheit unsrer Liebe
Im bunten Laube.


S el-elvisz a vágy este-reggel
A régi padra betegen;
Tapasztalásom im’, elég van,
Hadd sírjam ott ki csöndesen.
Ah sírni! sírni öntudatlan’,
Mig eljő majd az ősz dere,
A midőn már magunk se tudjuk,
Mikor volt május elseje.


Die Mutter säugte den Knaben,
Sie neigte sich über ihn,
Daß ihre rosige Wange
Ein Abglanz der seinigen schien.


Prosinec se oděl v kožich bílý,
v brázdách polí strnadové kvílí,
siví vrabci u cesty se sváří;
koroptve se sluní na závěji,
zvonky saní do kraje se smějí,
v sněhu drobné diamanty září.


Kde svaté Město neobsáhlé
se zdvihá v prostřed Věčnosti,
a ze safíru blankyt nad ním
se skvěje jeho jasností.


Auf der Appiastraße,
Wo die Grabruinen
Manchen armen Leuten
Als Behausung dienen –


仆也惭瑰伟
丹青赖尔传
皇风清蓟北
有待画凌烟


Sur ce sein, tous les feux dans son sang recélés
Étincellent, montrant leur braise ardente et rose,
Et l'idole de jaspe en a les yeux brûlés.


Nach Büchs' und Schwert griff jede Hand,
Aufzuckend gen Hannovers Farben,
Und selig wurden die genannt,
Die so in heil'gem Kampfe starben.
Sie waren selig! Als es brach,
Trank noch ihr Herz Begeistrungsodem!
Sie sahen nicht den Tag der Schmach,
Den Unglückstag nicht bei Culloden. –


Erst wenn der Sonnenball
verglomm in sprühenden Funken,
anhebt erinnerungstrunken
ihr Lied die Nachtigall.


Er fuhr empor. »Den hellen Chor
Ergreift, getreue Wächter!«
Die Schergen griffen in die Luft
Und silbern klang Gelächter.


A Hospodinu z duše zradostnělé
jdem zapět Tedeum nad svatým hrobem
knížete knížat, apoštola Petra!


	Non tòrre diritto, se non quel che déi,
e avra' lode e da' buoni e da' rei.


Z těch krásných lesů, řek a hor,
ze žírných polí lánů,
kde otcové krev cedili,
by svrhli jho zlých pánů,


El mundo nuestro
se fue acumulando
en la ceniza
Presencia del humo
      Memoria del cuerpo
Los gritos de los borrachos
y el mal avenido trío
se espantaban con el cacareo
                del traspatio
ambiente sórdido para olvidar
los arañazos de las palabras
Las fichas sobre la mesa
inermes ante mis ojos
al mirar los tuyos abotagarse
           de tanto silencio
Cuántas veces recorrí los caminos
apretados de tierra
para sacarte dormido
con sueños de caballo en relincho
Luego llorabas viejo
porque se te ablandaba el tiempo
y el corazón no se te encogía
Y dejó de existir
la secuencia de las semanas
El mes era levantar un pie
                detrás de otro
para ver la costa de mar revuelto
o echar la vista
      en trampa de dado
           hacia la sierra
y morderme el vientre
creyendo que en algún momento
el vendaval me arrancaría
de ese camino y de esas piedras
Cuando encontraba la limpidez de tus manos
                la tarde se mecía
Si me confiaba
hallaba un tanto de luz proveniente del mezcal
No sabía quién era más cobarde
si yo
      por no beberme la vida de un trago
o tú
      que la bebías minuto a segundo
Tal vez lo que me ató
fue el rumor del tiempo
el oleaje antiguo de sal
el estruendo
No lo sé
Miro mis manos
y da lo mismo
en el fondo del vaso
           está mi rostro
No necesitas ningún otro lugar.


Schließt, Freunde, eng und enger schließt
Den Ring in Herzverein,
Des Lebens Bächlein uns verfließt
Und unsre Zahl ist klein.
Je mehr der Phalanx schmilzt, je mehr
Zu Schild und Speer
Verbündet sei das kleine Heer!


A půjdeš, půjdeš, jako my všichni,
počneš se s hladem divoce rvát,
ucpávat v chajdě skuliny steré,
jimiž se bude bída k nám drát.


Zvěsť tu vyslech’ Crnojević Ivo,
na zemi skles’, o zemi si hlavu
tlouk’ a s hlavy vlasy šedé trhal.
Siné moře klnul, že ho neslo, –
Benátky, že když jim k břehu přistal,
v tu chvíli s ním neprobořily se, –
sama sebe, na ženu že slyšel,
za děvou kdy přece zase vyšel, –
nešťastnici zatracoval děvu,
odrodilce syna. Nejhroznější
proklínal však klatbou ve Stambolu
Musulmana v neusmírném bolu:
„Běda, třikrát běda, zrádce, tobě!
Cože tobě nedost, zrado, na tom,
že jsi zcizil roditeli syna,
záhubné by milosti tvé za hrsť
prodal duše klid a věčnou spásu;
cože nedost na tom, že ho pudíš
proti rodným ještě proti bratřím,
za kořisť, jak zběsilému psovi,
otčinu že rodnou jemu házíš,
by ji rozdral a pak skrvácenou,
netvoro, ji pohodil ti k nohoum?
Avšak doufám v spasitele boha,
v ochránce to nebohé té vlasti,
že se, zrado, nepovede tobě!
A tož dřív, kde srbská která paže,
promění se na zbraň, a kde které
bedra tvého símě, vymete je
zemí těchto s povrchu, že s moře
nezbude ho paměti až k moři!
Nebo není Černá Hora, není,
aby šlapal Moslimec jí na znak!
Malá je, však vydatná a stálá,
chuda je, však srdnata a chrabra,
opuštěna, avšak odvážliva,
kamenatá, avšak každý kámen
jako klenot krví svojí brání!
Víry od ní nečekej ni míru!
Nesousedí s zpronevěrou víra,
ani možná, aby mezi námi
obstál mír, ty pokud ve Stambolu
sedíš, a my na té Černé Hoře,
leč jen věčný boj, až vyhlazeno
moslimské z těch zemí bude jméno!“


que es sombra de tu paso soberano
toda la luz que esmalta el firmamento,
que lees el porvenir y el pensamiento
y que igualas al siervo y la tirano


Боль проходит понемногу,
Не навек она данЕсть конец мятежным стонаЗлую муку и тревогу
Побеждает тишинТы смежил больные вежды,
Ты не ждешь — она вошлВот она — с хрустальным звоном
Преисполнила надежды,
Светлым кругом обвелСлышишь ты сквозь боль мучений,
Точно друг твой, старый друг,
Тронул сердце нежной скрипкой?
Точно легких сновидений
Быстрый рой домчался вдруг?
Это — легкий образ рая,
Это — милая твоЛяг на смертный одр с улыбкой,
Тихо грезить, замыкая
Круг постылый бытиПротянуться без желаний,
Улыбнуться навсегда,
Чтоб в последний раз проплыли
Мимо, сонно, как в тумане,
Люди, зданья, города…
Чтобы звуки, чуть тревожа
Легкой музыкой земли,
Прозвучали, потомили
Над последним миром ложа
И в иное увлекли…
Лесть, коварство, слава, злато —
Мимо, мимо, навсегда…
Человеческая тупость —
Всё, что мучило когда-то,
Забавляло иногда…
И опять — коварство, слава,
Злато, лесть, всему венец —
Человеческая глупость,
Безысходна, величава,
Бесконечна… Что ж, конец?
Нет… еще леса, поляны,
И проселки, и шоссе,
Наша русская дорога,
Наши русские туманы,
Наши шелесты в овсе…
А когда пройдет всё мимо,
Чем тревожила земля,
Та, кого любил ты много,
Поведет рукой любимой
В Елисейские пол14 мая 1914


Wie wenn ein Löwe wo gebrüllt,
So griff der Renner aus; —
Auftauchte bald Klein-Ingleton,
Sammt ſeinem Kaffehaus.


No vole che soa forma gli duri
et onni die li dona tinte spesse:
pecato fa certo che gl'è sì torvo.


Gróf Vartenslében őnagysága főquártélyánál, s a császári Naturae Curiosorum Kabinétjánál igen nevezetes dolgok fognak történni
januarius 27-dikén. A fársángnak igen jeles actáit fogjuk szemlélni,
amint a külső vachterek observatoriumából tudjuk. Jelen fognak lenni
e pompás és ritka gyűlésen mindazok, valakiket ez közelebbről illet,
mindaddig, míg a főbb actorok a prosceniumba vonván magokat, a
Hymeneus kárpitja lefolyik.Egy emlékezetre méltó történetet ír egy
barátunk, hogy tudniillik bizonyos hazánkbeli tudós januarius 27-dikén
a gyermekeknek diót fog hinteni. Mely végre minden gyermekek innepi
ódákat tartoznak énekelni őnékie. A Magyar Psyche is sok szerencsét
kíván e tőle tisztelt nagy embernek. Örökös háladatossággal is
viseltetik azok eránt, akikben a jó szív s valódi érdem lakik: mások
ha azt tőle meg nem nyerik, attól van, hogy nem látja bennek azokat.


Restelik ezt szalontai hajduk,
Török-tatár nem fogna ki rajtuk:
De hiába! oly kevesen vagynak!
Engedni kell hétszer annyi hadnak.


حتّام تقطع بالقطيعة والجفا
قلبا غدا يوم التفرق مدنفا
يخفي هواك وإن من سيما الهوى
لما أضرّ بجسمه أن يكشفا
لو عاذ لي يجد الذي بي لم يكن
يوم الرحيل مفندا ومعنّفا
ولقد حبست الدمع حتى لم أجد
عذرا لدمع العين أن لا يذرفا
وظللت غذ بان الخليط مودعا
اذري دما ما زلت منه مكفكفا
وأروم من بعد التفرق أن أرى
طيف الخيال يزورني متعطفا
سقم الجفون أعاد جسمي سقما
ولمى الشفاه اللعس أعدمني الشفا
ريم من الأتراك غادر مقلتي
قرحي وخلفني به متلهّفا
ثمل القوام تخال في أجفانه
سحرا وريق الثغر منه قرقفا
ما شدّ بند قبائه إلا وقد
حل اصطباري إذ يجور عن الوفا
ما إن شفى داء الغرام وإنما
أضحى المحبّ من الفراق على شفا
فالخدّ ورد زانه في وجهه
ماء الحياء فمنيتي أن أقطفا
والردف دعص نابت من فوقه
غصن يحاكي غصن بات أهيفا
كم قلت لما لج في هجرانه
وغدا يصدّ تجبّرا وتحيّفا
يا أيّها البدر الذي ببعاده
تلف المحب أما خشيت الموقفا
هلّا رحمت منى بحبك حاله
بين البرية قد غدا مستطرفا
قد بت أغضي الجفن منك على قذى
لما غدوت مواصلا لي بالجفا
أصليتني نار الصدود وإنني
قد كنت أقنع من وفائك باللفا
ووعدتني وصلا وقد أخلفتني
إن الكريم لوعده لني خلفا
لا تركننّ إلى الزمان وصرفه
إن الحوادث صرفها لن يصرفا
قمصتني ثوبي ضنني ومذلّة
حتى غدوت من الصبابة متلفا
غني ساصفيك الوداد كما غدا
قلبي لأحمد بالمودّة قد صفا
ملك إذا ما شمت عارض جوده
ألقيت أكبر همه أن يسعفا
ملك به اكتست الليال بهجة
وبجوده راح الزمان مشنّفا
إن جاد اخجل طيئا أوصال أع
جز مذحجا أو قال أفحم خذفا
كالغيث إلا أن ذلك هاطل
زمنا وذا في الجود أضحى مسرفا
كالليث إلا أنّ ذلك صافل
جهلا وأحمد للنوائب كشفا
شرفت بنو مهران منك بمالك
للدهر والأيام راح مشرّفا
أضحوا بخوم المكرمات وأحمد
شمسا ولكن نورها لن يكسفها
يا أيها الملك المسير ذكره
بين الأنام تصوّنا وتعفّفا
قد سرت أقوم سيرة من ضيّة
حتى سررت بذاك قلب المصطفى
شيّدت دين الله لما أن وهى
وأعدت برد الحق منك مفوّفا
وبخبت للإسلام مجدا باقيا
ورفعت ما بين الأنام المصحفا
لو أن بيت الله ذو قدم سعى
شوقا إليك لكي يروح مشرّفا
أو زرته لسررت منه محصبا
وعممت بالمعروف منك معرّفا
ومريت مروته بحسن شمائل
وبثثت أخلاق الصفا عند الصفا
أهلت ربوع المجد منك بمالك
ندب وقد كانت قفاراً أصفصفا
يا أيها المولى الذي بمديحه
شرّفت ألفاظي ومنتُ الأحرفا
غادرتني يعقوب بعد تقرّب
بعدا ورحت لسوء حظي يوسفا
شفيت أعدائي فصرت لديهم
من بعد شدّة قوّبي مستضعفا
لكنّني ارضى رضاك وكلّما
تاتي به فعساك أن تتعطّفا
لم آت جرما والكريم إذا أتى
عبد له ذنبا تعمّده عفا
سيّرت من غرر القوافي فيكم
ما جل عقد نظامه أن يوصفا
فسلمت للعافين غيثا هاطلا
أبدا وللأعداء سيفا مرهفا


E, como um desvairado, entre sombras pesadas,
Desci da própria terra às flamantes entranhas;
E percorri, depois, as plagas consteladas;
Da Via-láctea de ouro as devesas estranhas.


Wir wollen ach! einen schönen Traum
Zusammen träumen, wir wollen
Ausschlürfen mit seinem süßesten Schaum
Den Lebenskelch, den vollen!


Nun rauscht im Morgenwinde sacht
So Busch als Waldrevier!
So rauscht meine Sehnsucht Tag und Nacht,
Rauscht immerdar nach dir.


Když ten úsměv zlatý nade mnou tak tane,
zapomínám na vše, co se stane.
Z tmy však volá na mne z bezedného moře
nezbytného sbohem černé hoře.


Osušila, uložila,
Až do rána jsem chrupal,
Ráno dostav tři hubičky,
Blátem jsem zas zpět juchal!


Nein, ich schieße euch freche
Brut nicht. Ich steche!


Guerre au front servile !
La lâcheté vile
Du fourbe est l'appui :
Guerre au maître infâme !
Dispersons notre âme
En foudre sur lui !


Goldner Schlaf, nur dessen Herz zufrieden
Wohltätger Tugend wahre Freude kennt,
Nur der fühlt dich. – Hier stellst du dürftig schwache Arme,
Die seine Hülfe suchen, vor ihn hin.


Navzdor Vám, jež podobojím
Nadržujete, až divno.“
A zas k poslu obrácen,
Vece Václav s hrozným smíchem:
„Mohu si již pomysliti,
Co se potom dělo, že se
Kacíři, vedeni Žižkou,
Obořili na radnici –
Ale Žižku chytili jste?“


Ach! tiefe Wehmuth folgt dem Lied dem langen,
Ich fühle klar, was einstens ich nicht kannte,
Als schweigend hier mit demuthsvollem Bangen
Ich harrte Dein – der mich in's Leben sandte.


Und als das siebente Knäblein kam,
Er König Rupprecht zum Paten nahm,
Das ist ein Brauch von altem Korn,
Daran zerschellt des Feindbunds Zorn.


Mientra con gran terror por cada parte
de Roma ardían las moradas bellas,
mientra que con el humo a las estrellas
subía el clamor del gran pueblo de Marte,


فرحتي يوم أراها
جنَّتي نارُ هواها
جنَّةُ الحسن لديْها
طيبُها وقْفتٌ عليْها
وردُها في وجنتيْها
ثَمِلٌ من مُقلتيْها
هي ريحانة قلبي
ليتها كانت بقربي
فرحتي يوم أراها
جنَّتي نارُ هواها
ونعيمي في شقائي
كان لي في الحبِّ عهدُ
رُبَّ ماضٍ لا يُردُّ
فالتقى خدُّ وخدُّ
والتقى دمعٌ وشهدُ
جفَّ يا أيَّام دمعي
ضاق بالآلام ذرعي
فرحتي يوم أراها
جنّتي نارُ هواها
ونعيمي في شقائي
بلبلٌ فوق الغصونِ
ساحرٌ جَمُّ الفنونِ
يا أخا الصوت الحنون
لست تَدري ما شجوني
تتسلَّى تَتَفَلَّى
وتراني أتَقَلَّى
فرحتي يوم أراها
جنتي نار هواها
ونعيمي في شقائي
سمع البلبلُ شجوي
باكياً أيَّامَ لَهْوي
فهفا البلبل نحوي
هاتفاً أصغِ لشدوي
قلتُ يا بلبل دعني
عُدْ إلى الدَّوحِ وغنِّ
فرحتي يوم أراها
جنّتي نار هواها
ونعيمي في شقائي
نُحْ معي فالنوْحُ أوْلى
بَعْدَ مَن أْهوى وأحلى
طَرِبَ القلبُ وملاَّ
أُيها البلبلُ هلاَّ
بجناحيكَ انقلبتا
وبمن أهوى رجعتا
فرحتي يوم أراها
جنَّتي نار هواها
ونعيمي في شقائي
الهوى أبلى شبابي
جاءني من كلَّ بابِ
مِن صدودٍ لعتابِ
من عذابٍ لعذاب
كُلُّ هَذا لا يُطاقُ
ثمُّ لا يحلو الفراقُ
فرحتي يوم أراها
جنَّتي نار هواها
ونعيمي في شقائي
عيشُنا ركضٌ بركضِ
بعضُنا في إثْر بعضِ
والصِّبا يومٌ ويمضي
ليتَه يمضي ويُرْضي
يا فؤادي ما بكائي
أتُرى يُجدي ندائي
فرحتي يوم أراها
جنَتي نار هواها
ونعيمي في شقائي


hele bu dünyaya hiç gelmeyene


Viento que te vas
a donde no puedo
    yo ir,
¿no me llevarás?
Si tuviera alas,
alas como tú,
¡ay, contigo iría
por el cielo azul!
Porque estoy tan triste
que deseara huir.
Llévame, ¡oh pampero
muy lejos de aquí!
Haréme liviana,
más de lo que soy,
para pesar menos
he llorado hoy.
Para pesar menos,
si preciso es,
mi trenza sombría,
¡ay!, me cortaré.
Para pesar menos
ni he de sonreír
cuando al fin me lleves
muy lejos de aquí.
Lo único, viento,
que no puede ser,
es que yo a aquel hombre
deje de querer.
Aunque pese mucho
ese amor irá
a donde yo vaya.
¿Me podrás llevar?


Mich rief ein Traum so schwer
Aus deinen Mutterarmen,
Seitdem kann nimmermehr
Das kranke Herz erwarmen.


Eingezogen und sittsam verfließt die Zeit mir als Jungfrau,
Ist die Hochzeit vorbei, fängt das Commercium erst an.


Ba i z černé hlíny sivý
mech se tlačí přívětivý.


S hory této, kam zrak sahá,
ať chví hymna plesu rtoma:
Svá je zas vlasť naše drahá,
zde jsme doma!


Tak chtěl bych vidět vás: nereptající slovem
k prospektům zadním roztouženě jít
tou divnou krajinou (my životem ji zovem,
že nutí žít).


إِسمَع مُخاطَبَةَ الجَليسِ وَلا تَكُن
عَجِلاً بِنُطقِكَ قَبلَما تَتَفَهَّمُ
لَم تُعطَ مَعَ أُذُنَيكَ نُطقاً واحِداً
إِلّا لِتَسمَعَ ضِعفَ ما تَتَكَلَّمُ


Egyszer lefeküdt ibolyák közt
harmatos fűbe feküdt
nyíladozó ibolyák közt
még soha oly gyönyörűt
parányi piros bogarak közt
dőlt mosolyogva elém
zümmögő zöld bogarak közt
szunnyadtam el én kebelén


La vigna se vol bem çapare
A la staxone e remenare
Che quello remenamento
Troppo fa gran zovamento
Al frutto e a la vigna
Molto caçça via la tigna.


Emlékszik e históriára
És nem mereng el e felett?
Nem mondja, mint én - könnyes szemmel,
Hogy: Boldogok a gyerekek,
Mert tudják, mi a szeretet!


Pak blížících se kroků ozval hluk
a různé hlasy; čeleď od pohřbu
se s mladším bratrem domů vracela.


Slov hudbou lovec opojen
a něhou sváben líce,
jí v sen byl věčný ukojen –
a nevrátil se více.


Wer einsam ist, der hat es gut,
Weil keiner da, der ihm was tut.
Ihn stört in seinem Lustrevier
Kein Tier, kein Mensch und kein Klavier,
Und niemand gibt ihm weise Lehren,
Die gut gemeint und bös zu hören.
Der Welt entronnen, geht er still
In Filzpantoffeln, wann er will.
Sogar im Schlafrock wandelt er
Bequem den ganzen Tag umher.
Er kennt kein weibliches Verbot,
Drum raucht und dampft er wie ein Schlot.
Geschützt vor fremden Späherblicken,
Kann er sich selbst die Hose flicken.
Liebt er Musik, so darf er flöten,
Um angenehm die Zeit zu töten,
Und laut und kräftig darf er prusten,
Und ohne Rücksicht darf er husten,
Und allgemach vergißt man seiner.
Nur allerhöchstens fragt mal einer:
Was, lebt er noch? Ei, Schwerenot,
Ich dachte längst, er wäre tot.
Kurz, abgesehn vom Steuerzahlen,
Läßt sich das Glück nicht schöner malen.
Worauf denn auch der Satz beruht:
Wer einsam ist, der hat es gut.


A my hádali se na ulici,
špinili se jako uličníci,
div že do vlasů jsme nevjeli si
pro ty pia fraude Rukopisy,
co práh našich dějin zkrášlit chtěly kdysi.


Však výčitka lká v srdci hudbou línou,
tvá vlastní slabost poutá tebe v jarmo;
bys jiné mohl, musíš sebe šálit.


Selbst der Neid hat sich verwundert
wenn der Liebe Funken-gluht
in der Liebsten Herzen zundert'
und ihr heiß-entbrannter Muht
auff meinen Schwefel häuffig stieß
und Gegen-flammen in mich bließ:
Nun ihr Feuer außgegangen
vergeh ich für Verlangen.


Wann Aurora kaum noch deine Weiße
Röthet, eilt der Künstler schon herzu,
Und ihn winkt von immer süßerm Fleiße
Nur die Nacht gebieterisch zur Ruh.
Wann des Schlafes Arm ihn leis' umfangen,
Spielt um ihn das schmeichelnde Verlangen,
Zeichnet sein gelungnes Werk der Traum
Dämmernd in des Aethers Raum.


Komm nieder aus der Jungfrau Schooß,
O Kind, aus Himmelsauen!
Es sehnt sich alles, klein und groß,
Ins Antlitz dir zu schauen;
Es schmachtet deinem Segen
Die Erde, Herr, entgegen.


Oh, kdyby věděla
moje matička,
jiná teď má milá,
k boku šavlička –


غَزالُكَ بِالوَعساءِ مِن أَرضِ وَجرَةٍ
يصيفُ وَيَشتو مِن وَراءِ الخَوَرنَقِ
تَناءَت بِهِ عَن قانِصِ الأُنسِ دارُهُ
فَكَيفَ يُرَجّيهِ مُقيمٌ بِجِلَّقِ


como al morir en paz vivir eterno,
lágrimas en niñez a su alegría,
a los gozos de amor melancolía
y a sus glorias de celos un infierno,


evladım


dünya senin olsa ne yazar


Mir hier viel zu kurtz geschicht/
ich hab jhn zwar bracht ans Liecht/
aus der blaugestirnten Schwelle
kam zu mir in meine Zelle
Gabriel/ der sagte rein:
Du solt Gottes Mutter seyn;
Weil nun diese Post gefehlet/
werd ich billich loß gezehlet.


Ó paní!
O struny mé duše tluče
ještě ozvěna Tvé písně.
Zřím, jak velké oči září
nadšením a v růžné tváři
jak Ti plane za úsměvu
třepetavý oheň zpěvu.
Slyším, nebes do náruče
skřivanů jak houfec ruče
s úst Tvých vzlétl, písní zvuče
líbeznou; jak deštík květů,
svěžích poupat v šumném letu
rozsypal se se Tvých retů.
Zřím, jak bílé ruce Tvoje
budily mé nepokoje,
když jak vlnky přes kamení,
když jak motýl po lupení,
jak vlaštovky pod nebesy
rozhnaly se na klavesy.


Daß Gift es ist, muß ich ja wohl erkennen
Daraus, weil du aus den gefüllten Scherben,
Wie sehr ich flehe, nicht zuvor willst nippen.


Byl úlisný jak ráje had,
šat hedváb byl a skvost,
leč hrubstvím po všem světě snad
naň nikdo nedorost’!


Gold rieselt um Basalt und Baum,
Hohe Zypressen steigen
So feierstill zum reinen Raum,
Drin selige Genien geigen.
Das heilige Schweigen wandelt hin
Auf Gräserwogen sacht,
Ein dunkler Falter, schwebt dein Sinn
Erlöst in Lethes Nacht.


Antes si de él me pides una parte
para amarte y matar a tu desvío
no te ha de dar ninguna mi albedrío
por no perder ninguna de adorarte


Blick nieder, wo von ihrem Gruß
Die Friedhofhügel wogend schwellen,
Des dunkeln Stromes grüne Wellen,
Der so viel Liebes scheiden muß!
Sie spülen Makel weg und Fehle, –
Und wie ein Schwan beim Wellenschein,
Im Drüberflug ahnt deine Seele:
Hier bad' ich einst den Fittig rein.


Ich wußte längst mir Selim zu erwerben,
Des Achmets Sohn, den schönsten Muselmann;
Mit tausend Lust will ich auch zweimal sterben,
Wenn ihm mein Tod das Leben fristen kann.


¡Cuán presto ha dado el bien en mal la vuelta,
cuán presto me ha mostrado que es dañoso
no temer el placer una revuelta!


Neubliž mu moje milá,
rozmilá,
kdybys je kdes náhodou snad
chytila,
potěš se s ním, pusu dej mu,
trochu štěstí chvíli přej mu,
neboť bys je nevlídností
zabila.


春愁如发不胜梳
酒病绵绵困未苏
欲听淳音消妄想
抱琴端为一来无


A umřít, umřít... nebyl ještě stár,
chtěl žít, v něm byla touha života,
vášnivá touha po tom životě...
Vždy věřil ještě, že se pozdraví,
a zdálo se mu, že to právo má,
to právo k životu jak ostatní –
vždyť přece jenom vždy a každému
se nerado a těžko umírá...


高堂礼学鲁东开
南去弦歌似曲台
弟子诸生名并起
诏书徵诣太常来


Dann wird der deutsche Wald von Liedern schallen,
Die prächtig wie auf Adlersflügeln rauschen,
Der heitre Süden wird zum Norden wallen,
Um seines Ernstes Schätze einzutauschen.
Und heilig wird der Sänger sein vor allen,
Und fromme Hörer werden rings ihm lauschen.
Was soll ich drum den frühen Tod beweinen? -
Der Dichter lebt, solang die Sterne scheinen.


曾于唐史读遗文
此日来游似见君
石室自藏真诰后
等闲人世几浮云


Náhle jezdec mezi zástup vrazí.
„Ustupujte s cesty, zpátky, drazí!“


Cit jestli neurván ti hrobní hluší,
a jsi-li schopen styku s živoucím,
a neklame-li v život onen víra, –
ó zjev se zaklínáním horoucím!
Roj pochyb zaplaš, jenž mi v čelo buší,
ztiš nejistoty vír, jenž zmítá duší,
a hádanku mi rozřeš všehomíra –
Již pečeť taje posmrtného zlom,
byť ožehla mne bleskem pravda čírá,
byť zasáhla mne jako smrtný hrom!


大哉程子明居敬
千圣同符入德门
试把功夫横竖看
总来不出欲斯存


Poi ch'egli ebbon salito sopra un monte,
si riscontrorno in saracini armati;
e poi che furno più presso da fronte,
furon da questi baroni avvisati
che il lor signor si chiama Fieramonte,
e quattromila avea seco menati,
uomini tutti maestri da guerra,
ch'a vicitare andava una sua terra.


Sotva pronešeno tiché slovo,
U větru jest Šemík; jezdce nesa
Přes závory, tamo k jeho hradu,
Tamo kde ho tisíc chrabrých vítá,
Tisíc včel se rojí vůkol matky,
Ale Šemík hlavu kloní smutný,
Mdleje, zraky mu se temně lesknou,
A, o divu! hlas povýše, vece:
„Umříť jest mi, býti v loupež vlkům,
V pokrm býti psům a supům žravým,
Leč mne doprovodíš tamo k hoře,
Bez odtahu. Dílo mé skonáno.”


O sollt ich es doch noch erleben,
Sprach Stax, daß man das Aergerniß
Der Hahnreyzunft ins Wasser schmiß!
Zehn Thaler wollt ich geben.


Mammosa hat den Berg Parnassus auff der Brust;
Dann dem, der drauff entschlieff, ist mehr als mir bewust,
Wann ihm vielleicht geträumt, was ihm für Regung kam,
Auch ob er seinen Weg zum Ritter-Bronnen nam,
Und was er da gewürckt. Mich dünckt, er hat geticht,
Was auff drey Viertel-Jahr erst kummen wird ans Licht.


Unsterblich und ewig bekleibet und bleibet
Ihr Nahme/ der unter den Sternen bekant;
Ihr liebliches singen die Stunden vertreibet/
Verjaget die länge der Tage zu hand.
Die Helden seyn nichtig/
Ihr' Ehre gar flüchtig/
Ihr Nahm vergeht:
Kann aber was tödten
Die Edlen Poeten?
Ihr träfflicher Adel und Nahme besteht.


Die Hand, an der mein Auge hängt,
Zeigt jenen feinen Zug der Schmerzen,
Und daß in schlummerloser Nacht
Sie lag auf einem kranken Herzen.


Stax lihbt es nicht/ bey Gastereyen
sich seinen Magen zu kasteyen.
Befillt mit Sauer-Kraut und Schwarten/
kan er der Käsgens kaum noch warten.
Ümb Hammel-Fleisch und grüne Bohnen
lihß er ein Beutelgen Tublonen.
Darfor so schwappt ihm schon das Fett/
er daugt nicht mehr alß Ober-Bett!


« Comme un ressouvenir du souriant jardin,
Il la chercha, l'ivresse ineffablement pure.
Mais la beauté qui charme a le cruel dédain.


Ihr sterblichs Volck/ der ich nicht sterblich bin/
kom jetzt zu euch auß den gestirnten Feldern
wo unsre Geister ziehen hin/
und freuen sich in nimmerwelcken Wäldern:
die bethrente Seufftzenlufft
hat mich zu euch hergerufft.


Wie œd, wie nakt sind die Gestræuche,
Wo sonst im dunkeln Laub-Gewœlb
Die Zephir mit den Blythen spielten,
Und mit dem sanft-bewegten Laub,


Po stěnách prázdno, smutno je,
jenom ty knihy kývají,
a kdož si přejí pokoje,
nocí i dnem je čítají.


Que pour la contempler en face,
Patient, j'attende mon tour,
Et qu'humblement je prenne place
Au long défilé de sa cour !


Brum, brum brum,
to je shon a šum!
Kdo má nerad hudbu muší,
ať si zacpe obě uši,
ať si zavře dům.


A tak to táhne v duši tiše:
mé první lásky smutný sen,
k oltáři čisté horování,
jenž dávno už byl znesvěcen...


Um estame de sangue numa rosa de espum
Tanta pressa,para coisa nenhum
de O Cavalo Encantado


Du lissest zwar mich widerum zunehmen:
Doch Angst und Angst wuchs mit dem alter fort.
Di schwere zung erwekkte schweres grämen,
Weil langsam kaum ich lallte halbe Wort.
Ich ward verfolgt, unangenehm, verkennet,
Das ich mit Recht ein Angstkind ward benennet.


Der Tischler?
Dies ist der Meister von den sieben,
Er hobelte das Ding sehr fein,
Gar oftmals kann hinein man schieben,
Und reißt sich keinen Splitter ein!


„Kudy?“ zvolal vůdce Turčín,
jenžto nebyl sice bašou,
ale mohl jím se státi.
„Jest jich mnoho? Vezou špíži?“ –
„Hojnost!“ vězeň odpovídal;
„jest jich asi ke stu mužů,
asi ke třiceti mezků
s rýží, kávou, pomoranči,
s medem, v celku s lahůdkami,
neboť tolik vím, co pravda,
že ti horští odbojníci
žijí hrozně labužnicky.“
Naslouchali oněmělí
s vypouleným zrakem Turci;
vyhládlé to bylo mužstvo,
vůdce sám měl laskominy.
„Kudy táhli?“ křikl k vězni,
a hle, starý Černohorec
poplašené klopil zraky.
„Kudy táhli?“ ryčí mužstvo,
a již vězeň mhourá stranou,
kde dva šeré skalní hroty
opodál ční nad obzorem...
Ha, co to? tam v strmé výši
zakmitla se mezi hroty
hlava, puška černohorská,
a než malá přešla chvilka,
hlava druhá, pak zas třetí.
„Nestřílejte na ty ďábly!“
Turčiskům jich vůdce velí;
„lapneme je bez povyku!
Ty pak ukaž, bídný ďaure,
kudy se jim dostat v paty!“
Bambitkou mu vůdce hrozí;
šedý vězeň rozmýšlí se,
rozmýšlí se, ale krátce:
„Pro několik pomorančů,
pro nějaký soudek medu
nezahyne Černá Hora,
a já přec svou hlavu spasím.“
A již vězeň Turky vede;
odkud vstali, v tábořišti
zanechali silné stráže
a pak mezka kulhavého.
Marno pěti o těch srázech,
o klikatých rozsedlinách,
o hřbetech těch řízně úzkých,
kudy vězeň Turky vedl,
zrovna jako přes most onen,
nad peklem co vlas jenž tenký
moslemíny vede k ráji.
Až pak došli hrotů skalních,
mezi nimiž běží stezka, –
hle, tam junák samojeden
bez mezků a pomorančů
stezkou vzhůru kráčel vzpřímen,
by jej z dálky vidět bylo,
po rukou pak nazpět slézal
k zemi stlačen jako ještěr.
Kolikrát tak dnes byl přešel,
násobě se zrakům Turků,
kteří až tu z blízka zřeli,
jak jsou krutě oklamáni!
„Palte!“ soptil vůdce v zlosti,
junák sám však střelil v Turky,
v dýmů hned jak dým se ztratil.
A též vězeň s výše skály
přes hlavy jim skočil mžikem,
kamení tam zahřmotilo,
smích se ozval, pak to ztichlo.
Vrátili se v tábořiště:
zabité tam našli stráže,
po skalách krev rozšlapanou
množstvím noh a kopyt mezčích;
jediného pomoranče
nenechali jim tu hosté; –
kulhavý jim zbyl však mezek.


»Arrebozas en ángel castellano
el zancarrón que Meca despreciara.
Líquido galgo, huye como jara,
y éntrate en la botica de un marrano.


Pero admiro tu cándida belleza
como admiro una estatua, una pintura,
inanimada, fría, sin ternura


称职关东汉吏良
作公名损浩难量
试看鹖雀为神雀
无复飞蝗食凤皇


Hüte dich für weissen Teuffeln! schwartze schaden nicht so leichte;
Diese lassen bald sich mercken, jene gehen nicht so seichte.


Most nem virúl...; mert elátkozva rég,
Esetét tudják a virágregék,
Melyeket, ha jő csendes tiszta éj,
Egymásnak a virág el-elbeszél.


REGRET


Alles, alles mögst du geben,
Und doch muß ich sterbend leben,
Armes Kind, du Herz der Güte
Ach zu geben nicht ermüde!


Hinan, ihr Lords von Nord und Süd,
Hinan, auf Wall und Turm!
Durchs Löwenbanner der Sturmwind zieht,
Er heult: zum Sturm, zum Sturm!


阳山山下草庵深
寂寂香灯对远岑
莫怪相看总无语
坐禅为政一般心


O Freund, der, fern von mir, im Schooß der Vaterstadt
Noch itzt ein schätzbar Herz mir vorbehalten hat,
Wie soll dein Lied mein Leid, mein ewig Leid vermindern?
Kann eines Freundes Schmerz des Freundes Schmerzen lindern?
Nein, mein noch wundes Herz, von langer Wehmuth weich,
Fühlt alles, was du sagst, und weint mit dir zugleich.
Es wünsche, wer da will, ein Herz, das nie sich bindet,
Das von der Liebe nichts, als den Genuß, empfindet,
Das vorige vergisst, ans künftige nicht denkt
Und nur ans jetzige sich, klug wie Thiere, henkt;
Das giebt die Weisheit nicht. Sie lehrt dich wohl die Wege,
Die nach der Hoheit gehn, verlernt und öde Stege!
Du hast, getrost durch sie, und kühn durch eigne Kraft,
Schon längst den Götzendienst des Wahnes abgeschafft,
Dem Ausdruck, Schall und Reim ihr wahres Amt erlesen,
Dem schönen der Natur zur Zierde, nicht zum Wesen,
Und Teutschlands künftig Volk den Weg zum Ruhm gelehrt,
Dann der wird niemals groß, der noch, was klein ist, ehrt.
Doch der Natur entgehn, der Thränen Aufruhr zwingen,
Dem Blute widerstehn, das wird dir nicht gelingen.
Dein zärtliches Gefühl, das jede Schönheit schätzt,
Das der Gedanken Preis aus Grund und Urtheil setzt,
Die Stimme der Natur erkennt in Miltons Thränen
Und Josephs Wehmuth fühlt und Philoctetens sehnen, 1
Das schadet dir, o Freund! es dehnt dir den Verlust
In ferne Folgen auch, es schließt die eckle Brust
Vor schnödem Troste zu, es öffnet deiner Klage
Die Aussicht ohne Ziel in unerwünschte Tage;
Und ruft das werthe Bild und jeder Stunde Glück
Und jeden holden Zug zu deiner Qual zurück.


Feláll Skerlecz s szólni fog
Zengzetes szláv nyelven:
“Opasno je van se nag-
Nuti - az én elvem!”


Auch starben viele durch Melancholie,
Dieweil sie sich tödlich langweilen;
Durch etwas Luft, Musik und Tanz
Läßt sich die Krankheit heilen.«


Das von dem hohen Ufer,
Woran es sicher sprang,
Hinunter stürzt in Fluten.
Des Stromes rascher Gang


安刘事毕返林丘
当局机心老未休
松下樵夫应暗笑
先输一着与留侯


A kdybys reptal, naříkal,
dnem, nocí – marná práce;
jeť bolům konec teprvé
až u čtrnácté štace.


ought can merit thy regard below,
If when this life, its hopes and fears are o'er,
The soul retains its passions, or can know
What storms or tempests reach our distant shore;


Uno è il regno di Cristo, una è la chiesa,
Tutti sem noi d'un Re; tutti sem noi
Purgati al fiume del suo lato santo.


Sic mnoho slov se napovídá,
však ty, můj pane, nebledni,
vždyť veto tvé jak pes vše hlídá
a ty máš slovo poslední.


Mit mir verzehre die Flammenglut
All meine Habe zugleich!
Mein Rolf, nicht lass' ich dir Thron noch Gut,
Dir nur meinen Ruhm und die schäumende Flut;
Sie sei dein Königreich!


Vers ce foyer, ce toit fumant entre les branches,
Madeleine tendit, humble, ses belles mains ;
Et l'on aurait pu voir des pensers plus qu'humains
Rayonner sur son front comme des lueurs blanches.


Früh fanden die Gäste
Zum Feste sich ein,
Und reichlich gereicht ward
Den Riesen der Trank.
Thor aß einen Ochsen,
Er aß acht Lachse,
Zusammen was Süßres
Sonst gab für die Frauen;
Er trank wohl des Metes
Drei Maße allein.


Das Licht des ew'gen Tages
Umfing die Seele da,
Die freien Flügelschlages
Sich schon im Äther sah,
Und seiner Qual entflohen,
Dem Undank seiner Zeit,
Verklärte den Heroen
Dein Gruß, Unsterblichkeit.


Declaração de Amor