»Verloren! ja ich bin es!« stöhnt
Er dumpf, »und bin durch Euch verloren!«
Wie des Gerichts Posaune dröhnt
Das grause Wort in ihre Ohren.
Wie Marmor bleich wird ihr Gesicht,
In ihrem Aug' erlischt das Feuer:
»Du wolltest –? nein! das wirst du nicht!
Zu gräßlich wär's, zu ungeheuer!


甘瓜苦蒂久相离
子母方将钩带时
正喜堂前三妇艳
丈人安坐听调丝


石龙滴滴鼻中水
二十名泉类莫齐
头白山翁贪漱齿
杖藜逐石过桥西


Engel in mein Singen
nichts alß Palmen schwingen/
HERR/ dan bün ich Dein!
Erst wenn meine Knochen
gantz und gar zerbrochen/
werd ich Sieger seyn!


Der Herr, der Heiland, unser Licht,
Uns leuchten lass' sein Angesicht,
Daß wir ihn schaun und glauben frei,
Daß er uns ewig gnädig sei!


A tak v mé duši se myšlenky rozvily
s touhami v dálku za sladkým štěstím,
které se skrývá v dalekých městech –
však marně náruč do dálky rozpínám,
měsíce srp když ozlatil hory,
a srdce, štváno tužbou a bolestí,
jen zří, jak štěstí zašlo mu na věky.


Ti clamo, cüi è suma bailia:
la vita mïa guardi da furore
e da dolore di pregare altrui.


Komb her dem Keuschheit angenemb/
Vnd will ein Gspons erfragen:
Die Töchter zu Jerusalem
Einhellig alle sagen;
Vnd heben drauff zween Finger auff/
Daß vnder allen Frommen/
Maria frey die schönste sey/
Durchauß kein außgenommen.


Nach Molukkien, nach Molukkien
Will mir schon der Buckel juckigen,
Wo der Pfeffer wachsen thut;
Wo im ganzen Panorama
Schweift das herrlichste Aroma,
Und das Meer entsetzlich ruht -
Dahin, Alter, muß ich ziehn!


Hallja Forgács gyötrelemmel,
S kínról kínra dűl,
“El, el innen keservemmel” -
Szól és lóra űl.
“Látni, látni, messze messze
Pogány táborát,
Hogy keverje, hogy feressze,
Véremben nyilát” -


Der Zweig hat gebracht gar manches Blat,
Danach man grosses Verlangen hat,
Die Heid' ist worden grüne;
Darum so ist gezogen aus
Gar mancher Mann so kühne.


In einem alten Buch, das ich bei'm Pfarrer fand,
Hab' ich einmal gelesen,
Daß ehmals eine Zeit gewesen,
Die man die goldne Zeit genannt.
Da ist das Korn von selbst hervorgekommen,
Die Fische sind im Teich gekocht herumgeschwommen,
Die Bäche waren lauter Wein
Und in der Luft sah man gebratne Tauben fliegen.
O wäre noch die Zeit! denkt, Vater, welch' Vergnügen,
In solcher Welt ein Mensch zu sein!


大安阁下晚风收
海月团团照上头
谁道人间三伏节
水晶宫里十分秋


Weißt du, was unter »Gebet« zu verstehen ist? Nicht allein der Mensch betet; Gott betet auch!


Dann eilen wir zum Haus hinaus
Und halten einen Birnenschmaus.


牵丝晨谒玉皇家
唤起慵龙乞井花
醒看满山枝叶语
晚唐句子是萌芽


Kaum kann der Mond durch jene Laube dringen,
Wo Amor jetzt sich seinen Thron gebaut;
Man hört nur fern die süßen Vögel singen,
Nur ferne rauscht der See mit leisem Laut.
Wie innig Ros' und Lorbeer sich verschlingen,
Umschlingen jetzt sich Bräutigam und Braut. –
Stumm war die Nacht; dem Dichter nur verriethen,
Was sie gesehn, Laub, Lüfte, Duft und Blüthen.


»Und hab ich einsam auch geweint,
So ist's mein eigner Schmerz,
Und Tränen fließen gar so süß,
Erleichtern mir das Herz.«


Co as soudíš o příbězích
Vůkol nás? Vždyť povídá se,
Že se Čeněk z Vartenberka
S Prahou proti Zikmundovi
Spojil. Není-li to, bratře,
Div divoucí?“ „„Na Prahu nic


Aber wo ist denn meine Sonne?


y los demás animales,
aves, peces, yerba o campo
desechando la tristeza
todos se alegran ufanos,
previniste, tiempo alegre,
mas triste el pastor Albano,
a su querida Belisa
dice, el sepulcro mirando:
Cuando el pastor Albano suspirando
con lágrimas así dice llorando:
«Todo se alegra, mi Belisa, ahora,
solo tu Albano se entristece y llora».
Belisa, señora mía,
hoy se cumple justo un año
que de tu temprana muerte
gusté aquel potaje amargo.
Un año te serví enferma,
¡ojalá fueran mil años,
que así enferma te quisiera,
contino aguardando el pago!
Solo yo te acompañé
cuando todos te dejaron,
porque te quise en la vida
y muerta te adoro y amo;
y sabe el cielo piadoso
a quien fiel testigo hago,
si te querrá también muerta
quien viva te quiso tanto.
Dejásteme en tu cabaña
por guarda de tu rebaño,
con aquella dulce prenda
que me dejaste del parto;
que por ser hechura tuya
me consolaba algún tanto
cuando en su divino rostro
contemplaba tu retrato,
pero duróme tan poco
qu'el cielo por mis pecados
quiso que también siguiese
muerta tus divinos pasos,
Cuando el pastor Albano suspirando
con lágrimas así dice llorando:
«Todo se alegra, mí Belísa, ahora,
solo tu Albano se entristece y llora».


Sei dies Geschenk dir Schmuck zugleich und Lehre:
Der Säbel – Kriegers Mut; das Portepee – die Ehre.


Die Wasser fliessen mehr vnd mehr,
Dabey erklingt das leichte Heer
Der Vöglein auff den Zweigen.
Bald feuchtest du von oben ab
Die Hügel, daß sie ihre Gaab'
Vnd schöne Frücht' vns zeigen.
Du schaffest, daß das gantze Land
Mit Weitzen füllet vnsre Hand;
Du machest feucht die Erden,
Du lässest durch dein klares naß
Die Kräuter, Blumen, Laub vnd Graß
Für Vieh' vnd Menschen werden.


Schreib etwa nicht etwas, schreib über,
Schreib über etwas, mein Lieber,
Um hoch über andre zu sehn,
Die etwas zu machen verstehn.


Das ging ja auch nicht mehr so weiter,
Da war ja das Ende von weg,
Von dem Ein-für-den-andern-bezahlen,
Dabei kriegt die Börse ein Leck.


Was hat die Erde sonst vor dich?
Was kanst du mit von hinnen bringen?
Nicht Pracht noch Hoheit hält den Stich,
Vergängnis herscht in allen Dingen.


Wo lebt ein Wandersmann, der diese Wege geht?


Agnus dei, qui tollis mundi peccata!


Mentre al balcon sovrano egra e dolente,
col volto ombrato d'ampio, oscuro velo,
piena d'immenso, inusitato gelo,
stava Latona al suo bel Sole assente,
ecco, improviso, a lei farsi presente
l'amato Endimïon, ch'ardente zelo
ha di vederla, e ne' begli occhi il telo
porta, per ferir lei soavemente.
Ond'ella, che fu già pallida innante
per tema ch'entro al Po, come Fetonte,
caduto fusse, allor si feo vermiglia;
poi, fermate le luci in uno stante
ne' suoi begli occhi e nella bella fronte,
tornò più che mai bella a maraviglia.


Sie täten gern große Männer verehren,
Wenn diese nur auch zugleich Lumpe wären.


Las abejas de las flores
sacan miel, y melodía
del amor, los ruiseñores:
Dante y yo —perdón, señores—,
trocamos —perdón, Lucía—,
el amor en Teología.


Da hört' ich's knistern hinter mir im Moose;
Gewendet sah ich eine Mutter pflegen
Ein spielend Kind, hell wie die rote Rose.


Llévame hacia el sur
de tus caderas
donde la humedad
envuelve los árboles
que brotan de tu cuerpo
Llévame a la tierra profunda
que asoma entre tus piernas
a ese pequeño norte de tus senos
Llévame al desierto frío
que amenaza tu boca
al desterrado oasis de tu ombligo
Llévame al oeste de aquellos pies
que fueron míos
de aquellas manos que encerraron
el mar y las montañas
Llévame a otros pueblos
con el primer beso
a la región interminable
de lengua y flores
a ese camino genital
a ese río de ceniza que derramas
Llévame a todas partes, amor
y a todas partes conduce mis dedos
como si tú fueras la patria
y yo, tu único habitante


Tak sedí tu, se tiše kolíbá
na stonku křehkém, vidina a sen,
jdu kolem, jak se stezka zahýbá,
a nad ním stanu tiše zamyšlen:


Čím více žen jsi miloval,
tím toužíš horoucněji
zas v nové illusi a důvěře
na ňadra Lásky těžkou hlavu sklonit,
po steré beznaději
zas v rozpuštěné kadeře
kající slzy z očí žhavých ronit...


ela pensa que eu sou fogo-fátuo
que me esquenta em banho-maria
se estouro sou pior que o átomo
ainda afogo essa nega na pi


Co tě rve a co tě tíží,
vzlétne k nebi jako pýr...
Což nad věčnou stesku píseň
není věčný mír a smír?


Most a bánat keblem mélyében örvényzik,
Nyugalmát elűzi, s felrázza fenékig.
A táj elsötétül...
Hasztalan keresek egy mosolygó képet,
Az éjszín árnyakhoz felderitő fényűl.


Hat die Milde der Kamönen
Gütig dir ein Ohr verliehn,
Aufgethan den Zaubertönen,
Die in Leid- und Freudenthränen
Seelen aus den Busen ziehn:
O so neig' es ihrer Stimme
Und es ist um dich gethan!
Deine Seele faßt ein Wahn,
Daß sie in der Flut verglimme,
Wie ein Funk' im Ozean.


Vezměte růženec,
Pěkně se modlete,
Za to se do nebe
Někdy dostanete.


Am Kehricht pfeift verliebt ein Rattenchor.
In Körben tragen Frauen Eingeweide,
Ein ekelhafter Zug voll Schmutz und Räude,
Kommen sie aus der Dämmerung hervor.


Ven a mirar conmigo
el final de la lluvia.
Caen las últimas gotas como
diamantes desprendidos
de la corona del invierno,
y nuevamente queda
desnudo el aire.
Pronto un rayo de sol
encenderá los verdes
del patio,
y saltarán al césped
una vez más los pájaros.
Ven conmigo y fijemos el instante
-mariposa de vidrio-
en esta página.


Herab von den Bergen zum Tale,
Vom Tal zu den Höhen hinan,
So zieh' ich wohl tausendmale,
Der Frühling zieht mir voran.


Im nächsten Dorfe kehret ein,
Trinkt noch mit mir von einem Wein. –
Und nun denn, Brüder, sei's weil's muß!
Das letzte Glas, den letzten Kuß!


WHILE born to bring the Muse's happier days,
A patriot's hand protects a poet's lays:
While nurs'd by you she sees her myrtles bloom,
Green and unwither'd o'er his honour'd tomb:
Excuse her doubts, if yet she fears to tell
What secret transports in her bosom swell:
With conscious awe she hears the critic's fame,
And blushing hides her wreath at Shakespear's name.
Hard was the lot those injur'd strains endur'd,
Unown'd by Science, and by years obscur'd,
Fair Fancy wept; and echoing sighs confess'd
A fixt despair in ev'ry tuneful breast.
Not with more grief th' afflicted swains appear,
When wintry winds deform the plenteous year;
When ling'ring frosts the ruin'd seats invade
Where Peace resorted, and the Graces play'd.


Leis' ihr Hauch und stumm ihr Mund,
Kaum berührt ihr Fuß den Grund –
Und der Kranke schlummert weiter
Ruhbeseligt, traumesheiter.


路入青云梦在山
身忙应不碍心闲
宦途自有幽栖处
何必林泉好解颜


Es taucht das All in Liebesozeanen
Und sprengt den Tau auf meine Liebeswunde,
Gerissen ist die Fessel des Titanen.


Scheu in des Gebirges Klüften
Barg der Troglodyte sich,
Der Nomade ließ die Triften
Wüste liegen, wo er strich,
Mit dem Wurfspieß, mit dem Bogen
Schritt der Jäger durch das Land,
Weh dem Fremdling, den die Wogen
Warfen an den Unglücksstrand!


Dem brechen sie im Zorn den Hals,
Daß ihm die Sehnen knacken,
Dem andern drehn sie gleichen Falls
Das Antlitz auf den Nacken.
Dem reißen sie die Augen aus,
Zerschmettern dem die Beine,
Den werfen sie mit großem Strauß
Und Toben an die Steine.


„No, juž mlčím jako pěna,
však jsem zvědavá jen žena.“


أولى الذَّخائرِ بالسَّيا
سةِ والحِمايَة والحِراسَهْ
عُمرُ الفَتى فهو النِّها
يَةُ في النَّباهَةِ والنَّفاسَهْ
فحذَارِ من تَعطيلِه
إنْ كْنتَ من أهلِ الكِياسَهْ
وارضَ الخُمولَ معَ السَّلا
مةِ فالبَلاءُ معَ الرِّياسَهْ


Dein erbe Herr, liegt vor dir hier,
Und will im blut des lammes werden
Ein opffer, das geheiligt dir
Erkaufft sey von der last der erden.
Hastu uns nicht von feindes-hand erlöst?
Wie kommts, daß uns nicht diese hülffe tröst?


Ah vida, se  mal pergunte
em que me sobre curiosidade
Que mais ainda queremos
se temos, tanta imensidade!


És a király még mindig ott ül,
Méláz, bólint, és szendereg,
Fel is riad, fel is tekint még
S vigasztaló «dobzset» rebeg.
De rég a hölgy nincs már előtte -
Mint sértett sír szele
Elzúga, köny helyett tettvágytól
Dagadván kebele.
S szivének hős tökélletében
Csak egy fájdalma van,
Hogy bizni bírt egy ily királyhoz
Első fájdalmiban.


Sopra l'astuccio nitido di lacca
una fascia di seta giavanese
evoca un mare calmo che scintilla
tra i palmizi dai vertici svettanti.
Mi saluta un mio pallido fratello
navigatore in quelle parti calde
d'India mi parla delle mie raccolte
ricorda la mia grande tenerezza
per le cose che vivono, rimpiange
di non avermi seco nelle valli
favolose, mi manda una farfalla
che mi porti il saluto d'oltremare
attraverso la mole della Terra
dalle selve incantate degli antipodi.
Con un tremito lieve delle dita
apro l'astuccio d'erba contessuta
e in un bagliore d'oro e di smeraldo
ecco m'appare la farfalla enorme
che mi giunge di là, che riconosco.
L'Ornithoptera Pronomus, la specie
simbolica dell'isole remote,
la maraviglia che i naturalisti
del tempo andato, reduci da Giava,
dalle Molucche, dalla Polinesia
ci descrissero in libri malinconici,
l'Ornithoptera Pronomus, la mole
abbagliante che supera ed offusca
le più belle farfalle dei musei.
Con un tremito lieve nelle dita —
il tremito che forse l'entomologo
comprende — estraggo delicatamente,
esamino il magnifico esemplare.
Mistero intraducibile ch'emana
dalle farfalle esotiche! Lo sguardo
si perde, si confonde sbigottito
come da forme soprannaturali;
misera veste delle nostre Arginnidi
delle nostre Vanesse delle nostre
più belle specie comparate a questa
maravigliosa forma d'oltremare!
Medito a lungo e l'occhio indagatore
pur già discerne qualche analogia;
anche questa bellezza che m'abbaglia
come una forma non terrestre, come
una specie selenica, fa parte
della grande catena armoniosa
ha remoti parenti anche tra noi.
Le zampe lunghe speronate, l'ali
angolari dal margine ondulato,
l'addome snello, pur nella sua mole,
un po' ricurvo, il corsaletto breve,
la breve testa dalle antenne a clava,
fanno dell'Ornithoptera il cugino
barbaro del Papilio Podalirio.
Ma come travestito! L'ali sono
immense, di velluto nero, accese
da larghe zone d'una brace verde,
un verde inconciliabile col nostro
pallido sole settentrionale,
l'addome è giallo, un giallo polinese
intollerando sotto i nostri climi,
la farfalla è brevissima, tutt'ala,
stupendamente barbara inquetante
come un gioiello d'oro e di smeraldo
foggiato per la fronte tatuata
d'un principe da un orafo papuaso
ch'abbia tolto a modello il Podalirio
nostrano, ingigantendolo, avvivandolo
di colori terribili, secondo
l'arte dell'arcipelago selvaggio.
E la farfalla che non so pensare
sui nostri fiori sotto il nostro cielo
ben s'accorda coi mostri floreali:
gnomi panciuti dalle barbe pendule,
ampolle inusitate, coni lividi
evocanti la peste e il malefizio;
s'accorda coi paesi della favola
sopravissuti al tempo delle origini:
vulcani ardenti, moli di basalto,
foreste dal profilo miocenico
dall'aria dolce senza mutamento
dove la luce tremola e scintilla
tra il fasto delle felci arborescenti.


Peuples, Demain n'est pas un monstre qui nous guette
Ni la flèche qu'Hier en s'enfuyant nous jette.
Ô peuples ! l'avenir est déjà parmi nous.
Il veut le droit de tous comme le pain pour tous ;
Calme, invincible, au champ de bataille suprême,
Il lutte ; à voir comment il frappe, on sent qu'il aime ;
Regardez-le passer, ce grand soldat masqué !
Il se dévoilera, peuples, au jour marqué ;
En attendant il fait son œuvre ; la pensée
Sort, lumière, à travers sa visière baissée ;
Il lutte pour la femme, il lutte pour l'enfant,
Pour le peuple qu'il sert, pour l'âme qu'il défend,
Pour l'idéal splendide et libre ; et la mêlée,
Sombre, de ses deux yeux de flamme est étoilée.


Welch ein tadelloser Mann!
Tadellos sitzt die Krawatte,
Welch korrekter Scheitel dann
Schmückt das Männerhaupt, das glatte!
Tadellos der Schnitt des Rocks,
Tadellos auch die Gebärde,
Welch ein tadelloser Ochs
In der großen Ochsenherde!


In jener Nacht sie wurden eins:
Vier Fuder Bacharacher Weins
Der Ruprecht seinem Kaiser gab,
Dafür die Krone trat ihm ab
Der Wenzel als ein Weiser. –
So ward der Kurfürst Kaiser.


Mütter sind blind; ich bin's nicht. Du bist eine wahre Megära!
Gleichest mir, wie dem andern ein Dracheney. An dem Rhein kam's
Todt mir zur Welt; du lebest, lebst! und des Schwachen spott' ich,
Der dich, Göttergeburt, verkent.


Poi giunse 'l sonno; et ecco in mezo un nembo
di vaghi fior' la bella dea m'apparve,
e collocommi il mio tesoro in grembo;


Bříz těla z šatů se bělala
jak taje panenské v slávě,
s hůry se nebes pláň modrala
a dole zvonků sta v trávě.


»Willkommen, Freund Bischof«, rief König Johann,
»Du hältst deine Zeit, das ist wohlgetan,
Und hält nur dein Witz auch so pünktlich Stand,
Belehn' ich aufs neu dich mit Leuten und Land.


Ve mně ještě žije
katolická víra...
na papeže sbírá
Lobkovicův Jíra.


Gott hat ihm selber fürgestellet
Den Gnadenstul, das höchste Gut;
Daß ihm nun was an uns gefället,
Macht unser Glauben und sein Blut.
Er löset uns, weil er uns liebet,
Mit eygener Gerechtigkeit,
Er macht, daß Gott die Schuld vergiebet,
So auff uns lag noch dieser Zeit.


Schuffstdu nicht Geschöpf im Willen,
Das si schmekkten deiner gütt?
Wolstdu si mit dir nicht füllen,
Als der Ewikeit geblütt?
Wi ein Vater dich ergetzen
An den Kindern deiner krafft
Heiliglichter Völkerschaft?
Ewig freud zur freude sätzen
Sonder einiges verletzen
Aus dir in dir hergerafft?


7. Manche kan ſich eckel ſtellen
Und veracht’t die compagnie/
Denn mit ſolchen junggeſellen
Da verlohnt ſichs nicht die muͤh;
Manche weiß an allen enden
Schon was anders einzuwenden.


si no cuidado de la sangre fuese,
para que, a presumir de tiria grana,
de tu púrpura líquida aprendiese.


A vida em camada
Ouço a descarga da vizinh
A recíproca é verdadeir
Há um tanque lá embaixo que chamam de piscin
É para as criança As mães avança
Fio denta
Carlitos,
que tal um sorvete aqui de cima?
A síndica avisa que lixo só em saco plástico;
que o condomínio não tem tet
Onde é que eu vou morar?
O senhor tem paciência de espera
Só se as paredes tiverem ouvido
Nem sei a cara de meu locado
Apenas a da monalísica imobiliári
Nem choro, nem vel
Locatári


Und trägt des Tods Gefieder
Mich statt des Traums empor,
So schau' ich selbst hernieder
Zu dir aus höherm Chor


Ha a bús hold sugárai
A vizeken reszketnek:
Bágyadt szemem záporai
Csak téged emlegetnek;


Each moment now the horrors brought
Of desolating rage,
The fam'd achievements now were wrought
That swell th' historic page.


Essendo el re Balsimello venuto,
sì come io vi lasciai nell'altro dire,
e molto popul cristiano abatuto,
quale ferito e qual fatto morire,
Orlando l'ebbe nel campo veduto
che de' Cristian facea sì gran ferire:
broccò el destrieri in quelle parti ov'era
per dargli morte la presente sera.


Du träumst, o Herrin, – träume hold!
Und breche nicht des Schlummers Kraft
Der Wagen, der vorüberrollt
Mit mir und meiner Leidenschaft!


Le demonia enfernali
sì mme sian dati a menestrali,


Полюбуйтесь же вы, дети,
Как в сердечной простоте
Длинный Фирс 1 играет в эти,
Те, те, те и те, те, тЧерноокая Россети 2
В самовластной красоте
Все сердца пленила эти,
Те, те, те и те, те, тО, какие же здесь сети
Рок нам стелет в темноте:
Рифмы, деньги, дамы эти,
Те, те, те и те, те, те3


Esta noche ha vuelto la lluvia sobre los cafetales.
Sobre las hojas de plátano,
sobre las altas ramas de los cámbulos,
ha vuelto a llover esta noche un agua persistente y vastísima
que crece las acequias y comienza a henchir los ríos
que gimen con su nocturna carga de lodos vegetales.
La lluvia sobre el cinc de los tejados
canta su presencia y me aleja del sueño
hasta dejarme en un crecer de las aguas sin sosiego,
en la noche fresquísima que chorrea
por entre la bóveda de los cafetos
y escurre por el enfermo tronco de los balsos gigantes.
Ahora, de repente, en mitad de la noche
ha regresado la lluvia sobre los cafetales
y entre el vocerío vegetal de las aguas
me llega la intacta materia de otros días
salvada del ajeno trabajo de los años.


Ma poi che l usata ira cacciò quella
vergogna, che gli havea la faccia tinta
ingiusta e falsa la sententia appella
et impugnò la spada chavea cinta
dicendo, che volea che gli desse ella
perduta in campo questa causa o vinta
e non l arbitrio di femina leve
che sempre inchina a quel che men far deve


Wie kümmt es, daß ietzund die Bösen oben schweben?
Wer höchlich fallen soll, den muß man hoch erheben.


Denn wenn einst die Fürsten sterben,
Und sie sterben doch gewiß,
Ach! dann müssen wir verderben
All' in Nacht und Finsterniß.
Die Sterne sie sind ja erblichen,
Die Schimmer und Glanz uns verliehn;
Die Sonne sie ist ja gewichen,
Die gnädig die Völker beschien.


Last uns zusammen treten,
Des Allerhöchsten Sohn
In Demuht anzubehten,
Den Ihm' ist ja die Krohn'
Und Ehr' und Macht gegeben;
Gib, Herr, nach disem Leben
Auch uns den Gnadenlohn.


Felice amor, ditosa adversidade,
Que é, pisando asperezas, certa guia
Para os campos, que aspiram suavidade
Em primavera eterna, e eterno dia.
Ali consagra o tempo à eternidade
Quem do caminho do ócio se desvia,
E tanto já trabalhos mereceram,
Que entre as Estrelas altas se puseram.


夜投官舍鼓逢逢
雨急风喧梦作江
怪得萧然世俗虑
主人高致在轩窗


وَإِن نَقِدَت يَداهُ فَزَلَّ عَنها
أَطافَ بِهِ عَطِيَّةُ فَاِستَدارا
رَأَيتُ اِبنَ المَراغَةِ حينَ ذَكّى
تَحَوَّلَ غَيرَ لِحيَتِهِ حِمارا
هَلُمَّ نُوافِ مَكَّةَ ثُمَّ نَسأَل
بِنا وَبِكُم قُضاعَةَ أَو نِزارا
وَرَهطَ اِبنِ الحُصَينِ فَلا تَدَعهُم
ذَوي يَمَنٍ وَعاظِمني خِطارا
هُنالِكَ لَو نَسَبتَ بَني كُلَيبٍ
وَجَدتَهُمُ الأَدِقّاءَ الصِغارا
وَما غَرَّ الوِبارَ بَني كُلَيبٍ
بِغَيثي حينَ أَنجَدَ وَاِستَطارا
وِباراً بِالفَضاءِ سَمِعنَ رَعداً
فَحاذَرنَ الصَواعِقَ حينَ ثارا
هَرَبنَ إِلى مَداخِلِهِنَّ مِنهُ
وَجاءَ يُقَلِّعُ الصَخرَ اِنحِدارا
فَأَدرَكَهُنَّ مُنبَعِقٌ ثُعابٌ
بِحَتفِ الحينِ إِذ غَلَبَ الحِذارا
هَجَوتُ صِغارَ يَربوعٍ بُيوتاً
وَأَعظَمَهُم مِنَ المَخزاةِ عارا
فَإِنَّكَ وَالرِهانَ عَلى كُلَيبٍ
لَكَالمُجري مَعَ الفَرَسِ الحِمارا


So – so – –
Spürest es kaum.
's ist nur ein Hauch,
Wie du auch.


Wie angenehm ist doch
Ein freudiges Andencken/
Wenn sich die unverrückte Lieb
Mit ihrem zärtlich sanfften reinen Trieb
Auff lauter Ewigkeit kan lencken/
Daß sie nicht unterworffen bleibt der Zeiten Joch.


Gelobet seistdu, Gott, von mir in diser Stund,
Darinn mit Aa zuerst verherrlicht dich mein Mund!
Der du gantz wunderlich das Leben mir gegeben,
Und wunderlicher noch dich lässest itz erheben.


Nun blüht das Korn, nun blüht der Wein,
All um ein lieblich Düften,
Man atmet lauter Segen ein
In linden Abendlüften.


Deines Stammes Eiche dringet
Über meinem Haus herauf,
Finde Heil, wo Heil entspringet,
Heil Dir, Heil Dir, sprudl' ich auf.«


Schlöß in die Dinge sich nicht etwas Göttlichs ein,
Sie sämmtlich würden nicht nach der Erlösung schreyn.


Porque eu te amo tanto que meu peito dói
E a alma inteira estremece
Por ser completamente tua,


Pryč, svůdná číši! Spokojen již budu
s tím vlasem šedivým. Vždyť snáze nést
tíž staroby než mladosť bez přeludů.
Z těch jenom půvab mládí utkán jest,
a když nám drsná ruka života
tu zlatou přízi roztrhá, když oku
se zjeví lidských věcí prázdnota,
pak marno volat kouzlo mladých roků,
a marno hledat eden ztracený,
když s něho rajské vděky setřeny.
Miň navždy práh můj, lichý útvare
snu teskného! Pryč, mládí poháre!
Již, luzná postavo, se rozluč se mnou
na věčný čas! Chci stárnout v pokoji
a klidně vyčkat bytosť jinou, temnou,
jež vyprahlé mi rety napojí
z té číše achatové, v níž se pění
tajemné černé víno zapomnění!“


A tu za ním raněný: „Čím, ujče,
čím to se tak pyšníš, že mne neznáš?
Snachou to? či svatebníky, ujče?
Či snad těmi svatebními dary,
že se ani na rány mne neptáš?“


Sie läßt den süßen Feuersaft
Verschlossen in sich gären,
In kühler Nacht zu milder Kraft,
Zum seltnen Wein verjähren;
Den trägt sie zu den Hütten hin
Wohl auf und ab im Tale,
Sie reicht der armen Wöchnerin,
Dem kranken Greis die Schale.


Le colleur s’enfuit tout à coup,
Un autre s’amène à pas d’loup ;
Sur le mur il coll’ rapid’ment


Ó v jitro planoucí bych orlem býti chtěl,
co létal strážně nad hor spících klíny,
za bouřné noci, pronikavých střel
co chránil hradby chrabré domoviny,
an stékal už je nepřítel.
V ten zápal zářivý,
kdy pohled jiskřivý
uvítá jitro zlaté svobody,
ten záblesk slunný sladké lahody,
an každý šepot, každý dech
je divou radostí a hudbou všech,
a v ňadru ženám, mužům v hrudi
se teprv velká láska budí.


Nüzt es uns
Die alten zeiten wieder aufzurichten
Mit ihrer lächerlichen einfalt?


世上好官人不知
请君试听好官诗
忧□平日犹常事
保得临危不易□


as esquinas
de tudo
entornam
seus rostos
de tempo
emerso
no sol todos os dias outro


»Gleich ihren Wölfen acht' ich sie:
Zwölf gegen einen fürcht' ich nie!
Rasch auf das Türlein! Greif, nun lauf:
Frau Aventiure, nimm mich auf!« –


Bist du noch klein, du wirst schon größer;
Doch seis des Wachsens endlich gnug:
Aus gut zwar werde immer besser,
Allein nicht klüger je als klug.


El infinito en el tercero grado,
es inefable, inmenso, inaccesible
de la increada esencia incomprensible,
de quien Cielo, Ángel, y hombre fue criado


Öreg, dús ház, átkos, rémes,
Kisértetes, bús-regényes
S csodálatos: laknak benne
S hogyha az ablaka lángol,
Millióknak döglik kedve.


, to Night your Pity I implore
For One, who never troubled You before:
An , extreamly read in ,
Who from  makes  speak;
And comes to Town, to let Us Moderns know,
How Women lov'd two thousand Years ago.


Generoso esplendor, sino luciente,
No sólo es ya de cuanto el Duero baña
Toro, mas del Zodíaco de España,
Y gloria vos de su madura frente.
¿Quién, pues, región os hizo diferente
Pisar amante? Mal la fuga engaña
Mortal saeta, dura en la montaña,
Y en las ondas más dura de la fuente:
De venenosas plumas os lo diga
Corcillo atravesado. Restituya
Sus trofeos el pie a vuestra enemiga.
Tímida fiera, bella ninfa huya:
Espíritu gentil, no sólo siga,
Mas bese en el arpón la mano suya.


Onde m'assal vergogna e duol, qualora
membrando vo com'a non degna rete
col vulgo caddi, e converrà ch'io mora.


By the smooth Demon so it order'd was,
And here his baneful Bounty first began:
Though some there were who would not further pass,
And his alluring Baits suspected han.
The Wise distrust the too fair-spoken Man.
Yet through the Gate they cast a wishful Eye:
Not to move on, perdie, is all they can;
For do their very Best they cannot fly,
But often each Way look, and often sorely sigh.


Hat man viel, so wird man bald
Noch viel mehr dazubekommen.
Wer nur wenig hat, dem wird
Auch das wenige genommen.


لِلأقحُوانِ عَلى مَلاحَتِهِ وَخزُ
بِقَلبٍ يَشتَكي العِشقا
مَقلُوبُه في اللَفظِ يُخبِرُني
أَن الأَحِبّةَ قَد نَأَوا حَقّا


Pas de cadavre sous la tombe,
Spectre hideux de l'être cher,
Comme d'un vêtement qui tombe
Se déshabillant de sa chair,


Prosili, by vytrval jen,
že přinesou víc a dosti;
vlídně král se poděkoval,
a vše přijal s ochotností.


Eia polei,
Kocht dem Schelm ein Brei,
Thut brav Zucker und Butter hinein,
So kriegt der Schelm ein geschmeidigen Sinn,
Eia polei.


Dvě věci na tom světě
majetkem zovu dnes,
svou ženu, jež mne hněte,
a druhou je můj pes! –
An se světa se beru,
svou uzavírám vůli. –
Psa kamarád měj věren,
a nepřítel mou půli.


Stelle del ciel, voi liete
sotto ai lor piè cedete,
quasi gemmante arena.
Vostra virtù raccogliere
puote il Signor nell'atomo
che si discerne appena.


Sei unterdessen meine,
mein mehr als ich
und schau' auf mich,
daß ich bin ewig deine.
Vertraute Liebe weichet nicht,
hält allzeit, was sie einmal spricht.


El minacciare e il por mano alla spada
fu tutto a un tempo, e l aventarsi a quello
ma nanzi tratto gli levò la strada
che non puote fuggir verso il castello
tolta la speme ch a salvar si vada
questa volpe alla tana, Pinabello
mercè gridando e senza mai far testa
fuggendo si cacciò ne la foresta


Neb jako strážný duch šla s ním a při něm stála
a v jeho boj a trud vždy sladký úkoj vála,
ať duší sestra mu a bytostí jak žena,
Jí nikdy nedotkla se žádná losu změna.


Liebe! Liebe! durch die Unendlichkeit
ausgegossen, ein Strom erlösenden Lichts,
in das Nichts, die Nacht der Herzen
deine glühenden Wogen schlagend –
hebend aus dem Dumpfen das Heilige –
aus dem Chaos rettend und schaffend den Gott –
Gottheit auf die Stirn dem Menschen
prägend und ins schimmernde Aug ihm
Gottheit senkend – Liebe! Liebe!
Auf allen Sternen ist Liebe!


Un Pastor su rebaño perdió entero
    De una peste horrorosa,
    Y el Lobo en faz llorosa
Vino a darle su pésame el primero:
—«¡Será posible desventura tanta!
    ¿Ni un cordero te resta?
    A nueva tan funesta
¡Ay! el dolor me anuda la garganta».
—«Mil gracias, señor Lobo, —suspirando
    El Pastor le responde—;
    Ya veo que usted esconde
El compasivo corazón más blando».
—«Mucho, muy blando, murmuró ladino
    El Perro del rebaño,
    Siempre que te haga daño
El daño que padezca tu vecino».


Co poprv zřel já jejich krásu –
jak mnohý květ už od těch časů
mé jizby padnul do kouta!
Jen slyšet, smích jak jitrem víří –
hned pozornost mou ku vikýři
jich objev časný upoutá!


Es ist wie Sang, den uns der Abend bringt:
Das Quellenrieseln und der Glockenklang,
Das Vogellied, der Blätter eiliges Sprechen –


Stets naht das Glück in lichter Sonnenpracht,
Gleichgültig, kalt vorüber mir zu wandern.
Mein junges Morgenrot verschlingt die Nacht,
Indes ein heller Freudenschimmer lacht
In den verklärten Augen eines andern.


Ó, hleď! V mé bledé jemné páře
z těch dětských svojich uzříš let
zas živě mnohé drahé tváře,
jež vykouzlit’s už nedoved’.


És több hajó kereng
Az ingó fal körűl;
De a szegény anya
Ott áll mentetlenűl.


Mé dítě, rudá jitra na horách kdysi
co jsou dnes proti těm jitrům mým!
Na východ čekám denně... Má jiné rysy,
alej je nízko, město v rozhled se mísí –
ale jak v horách se rozkoší chvím!


香火悠长仙力重
山川布濩妙难控
诗魂飞绕翠屏中
冷雨疏风时入梦


Da ogni parte avea assai che fare;
ma que' Pagani avien miglior partito
per che stavan di sopra a guerregiare;
e qual cogliea, che non fusse guernito,
di questa vita convenia passare
e render l'anima al padre gradito.
Ed era de' Pagani il simigliante:
chi moriva si dava a Trevigante.


„Roucha i roušky dejte nám.“


Va', canzona; Amor priega
che più non tardi il soccorso a se stesso,
perché veggo il suo impero in gran periglio;
ed è il suo mal sì presso,
che, poco stato, non varre' consiglio.


Solene passa sobre a fértil terra
A branca, inútil nuvem fugidia,
Que um negro instante de entre os campos ergue
     Um sopro arrefecid
Tal me alta na alma a lenta ideia voa
E me enegrece a mente, mas já torno,
Como a si mesmo o mesmo campo, ao dia
     Da imperfeita vid


»Rotjack', Rotjack', blut'ger Schlächter,
Hast geschlachtet viele Tausend,
Bohre jetzt das Opfermesser
In den eignen alten Leib.


O Geist, gib Zeügniß unserm Geist,
Daß Wir sind Gottes Erben.
Du wehrter Hort, hilff allermeist,
Daß Wir nur selig sterben.
Laß eine guhte Ritterschafft
Auch Mich auf Erden üben;
Verleih' auch Meiner Seelen Krafft,
Daß Sie, durch Dich getrieben,
Nur Christum müge lieben.


Mit deinen Werken wird dein Ruhm sich häufen,
Dir widmen sich viel trefflich hohe Geister.
Selbst Ordensbrüder in der Zell' ergreifen
Dein Werkzeug, durch entzückten Eifer dreister.
Doch, wie du magst durch Land' und Zeiten streifen,
Zwei bleiben dennoch die erkohrnen Meister:
An ihren Namen sollst du sie erkennen,
Weissagend will ich sie nach Engeln nennen.


Endlich erreich' ich dich,
Endlich ergreifst du mich,
Lange gesuchte,
Wochenlang durch die Nächte ersehnte,
Dröhnende, heilige,
Männermordende Feldschlacht.


Darmo lid již Egyptský se smutí,
že mu vody zkazil shnilý puch;
král přec Židy pustit nemá chuti,
ostalť k hlasu Hospodina hluch.


Ô vento, volta, volta,
vem cá!


Hätt ich Boßheit im Gemüthe
Oder an den Lastern Lust,
So verzieh ich mich der Güte
Deiner treuen Vaterbrust.
Aber ach, so wirstu finden,
Prüfe Mienen, Herz und Sinn,
Daß ich bei den Schwachheitssünden
Doch nicht sonder Buße bin.


Die ziehn auf mond bestrahlten Heiden
Und pflücken murmelnd Gras und Kraut,
Woraus zu manchen Zauberleiden
Manch böses Tränklein wird gebraut.


Ihr lernt Cassandra was ihr einmal nur mögt hören:
Wie daß euch Redligkeit/ den nimand noch kan lehren?


Wehe, wer trotzig
Finsteren Auges
Vorüberschreitet
Der lichten Gestalt;
Verfallen ist er
Dem eisernen Spruche
Der unerbittlichen Rächerin,
Und seiner Frevel
Wird ihm keiner geschenkt.


En un poema leo:
conversar es divino.
Pero los diosa no hablan:
hacen, deshacen mundos
mientras los hombres hablan.
Los dioses, sin palabras,
juegan juegos terribles.
El espíritu baja
y desata las lenguas
pero no habla palabras:
habla lumbre. El lenguaje,
por el dios encendido,
es una profecía
de llamas y una torre
de humo y un desplome
de sílabas quemadas:
ceniza sin sentido.
La palabra del hombre
es hija de la muerte.
Hablamos porque somos
mortales: las palabras
no son signos, son años.
Al decir lo que dicen
los nombres que decimos
dicen tiempo: nos dicen.
Somos nombres del tiempo.
Conversar es humano.


Pianger de quel, che gia sia fatto servo
Di duovaghi occhi, e d'una bella treccia,
Sotto cui si nasconda un cor protervo
Che poco puro habbia con molta feccia,
Vorria il miser fuggire, e come Cervo
Ferito, ovunque va porta la freccia,
Ha di sestesso e del suo Amor vergogna
Ne l'osa dire e in van sanarsi agogna.


Das Guillotiniren – erklärte ich ihm –
Ist eine neue Methode,
Womit man die Leute jeglichen Stands
Vom Leben bringt zu Tode.


Storch und Schwalbe sind gekommen,
Veilchen auch, die blauen frommen
Frühlingsaugen, grüßen mich;
Aber hin an Lenz und Leben
Zieh' in Bangen ich und Beben –
Um dich.


اللورد قال صراحة
زغلولنا سنجربه
ونزقه ونسوسه
ونحبه ونقربه
فإذا تكامل ريشه
وبدا هناك تقلبه
ومشى كسائر قومه
في بردتيه تعصبه
فهناك دنلوب ومن
من شكله سندنلبه


إنا لتقتلنا العيون
ونرد ما طبع القيون
ولنا المعزة في الحروب
وفي الهوى ذل وهون
ولنا المكارم والصوارم
في ندى ووغي تدين
ولنا المعاني الغر ابكار
وللشعراء عون
وبنا قوافيها قوى
فيها لمنتقد كمين
وبنا تقاد إلى مقارعة
العدا الحرب الزبون
ونوائب الأيام اعذبها
لأنفسنا المنون
والصعب غير فراق من
تهواه في الدنيا يهون
ان الجزيرة لا عدا
جوديها الجود الهتون
خلقوا بها آبائي آساد
الشرى وهي العرين
ولهم بها البيت المؤثل
في قواعده المكين
وبركنه المجد المتين
وظله الجد المبين
وبهم لنا نسب على الدنيا
له شرف ودين
ولو فدنا العرض المذل
وعندنا العرض المصون
ولضيفنا تعلو القدور
وتنحر الكوم الأمون
لا تستقر على المهاد
لنا ضلوع لو جفون
وهدونا فوق الجياد يرى
وان قلق الوضين
ان الكرام إلى ظهور
الخيل تدفعها البطون
ونجابة النجباء اسرع
ما يشب بها الجنين
وإذا رأيت الحي تقصده
الركائب والظمون
وتجاهك البيت الرحيب
فناؤه السهل الحصين
متشرع الجنبات طال
عموده الصلب الرزين
ولديه اغلمة تهش
لقاصديه وتستكين
وبجانبيه صواهل
وهواجل حمر وجون
ووراءه شوس تصول
وللذمار به تصون
وبصدره الصامي عمادي
هجان لا هجين
فانزل على حكم الوفاء
فأنت مكلو أمين
واحكم بما تختار في
أمواله وأنا الضمين
فجدوا به في أن تكون
مكانه كافه ونون
وحمية الأكراد تأبى
أن يكون بهم ضنين
قومي أولئك والقرين
لقومه نعم القرين
وعشيرتي والأقربون
ومن يعيل ومن يعين
والأسرة الموفون
ما منهم يمينا من يمين
فلئن ترحل عنهم جدى
فقد ساءت ظنون
ولطالما أبصرت من
عبثت بيسراه اليمين
ولقبلنا المأمون
دافع عن تخلفه الأمين
وسمعت بالأخوين كيف
تحكم الدهر الخؤون
حتى أباد أخ أخاه
وفيهما حلم رصين
والمرء منا في تأسيه
بيوسف يستعين
ولنا بقابيل وقتل أخيه
مظلوما يقين
وقرأت من صحف الحوادث
ما تشيب له القرون
وعلمت ان الدهر قاس
العريكة لا يلين
وبنوه لا تصفو وفي
تكوينهم ماء وطين
افنعتب الأيام فيما بيننا
ان عاث بين
ويود لو هدأ السليم
بها ولو هجع الحزين
ولنا بكل اسوة
وبكلنا الداء الدفين
ولكل ذي جفن قذى
ولكل ذي قلب شجون
وعلى ذوي القربى لنا
تقضى بمظلمة ديون
كلا واني بالوفاء
وبالوداد لهم قمين
والحلم يصحبك الخدين
وان نأى عنك الخدين
قسماً بمزجي العيس مطلبه
المشاعر والحجون
تطفو على آل الهجير
ضحى كما تطفو السفين
ولقد تملكها النحول
سرى واخفاها الحنين
فكأنما البيداء وهي
بها تبين ولا تبين
طرس به اسطر يلوح
وكل حرف منه نون
لو لم يكن سكنى بشهباء
العواصم والسكون
وسمو جوشنها على
روض جناه الياسمين
فكأنها ورياضها مخضرة
فيها الغصون
وجه بدا خط العذار
به وجوشنها جبين
وقويقها العذب المعين
وحسبك العذب المعين
ينساب مثل الأيم
الا انه أيم لجين
وخلاص قلبي من يدي
آرامها ما لا يكون
والطرف من جور الزمان
عدا احبتنا سخين
وافيت قومي والجزيرة
لا تماثلها الحصون
وقطنت ارضهم وعند
جوارهم يرعى القطين
ونضوت بالنعمى لباس
البؤس والنعمى تزين
فشدائد الدنيا وطيب
رخائها حين وحين


Vrávorá bez bázně. Bdělý kdys, nezří,
znamení čeká. Hoj, vychází Lyra!
l se Supem stojí nad příkrou skalou
území mého.


Quero fazer uma confissão esta noite
porque a noite e a rua foram jantar junta
Quero dizer que amo uma mulher
cujo corpo não me dá
o seu calor esta noite,
cuja ausência é um ronsel laranj
Quero dançar com minha sombra
para que o seu rumor chegue até ela
e ela saiba que eu lhe dou a noite,
toda senhor
Quero escrever coisas que não se esvaeçam
com o sol,
que a chuva as faça flores
que cheirem a el
Quero que as minhas mãos voem,
voem em silêncio
onde ela guarda os seus sonho
sonhos que me pertencem
porque eu lhe pertenç
Quero que ela fique, fique sempre,
quero ser a sua voz
quero ser o seu sorriso verde,
quero ser a sua chuva no cabelo,
quero amá-la mais do que ninguém
ama ningué
Quero dizer-lhe, aqui e agora, que a amo
com a minha voz baixa,
com o meu ar de outono lento,
com o meu sabor de beijos possívei
Quero que os pássaros sejam
os meus mensageiros de saudad
Quero que o mundo comece quando ela vi
Quero sonhar acordado com o seu tacto entre as
minhas mãos
a percorrer ela em silêncio o meu peito
e acordar com ela junto de mim,
calada e doc
Quero só eu dizer-lhe sentimentos
que aceleram o coração,
o seu coração apaixonado,
eu gosto da sua timide
Quero nadar na sua boca sem horizonte
Quero os versos todos do planeta
a falarem dela,
versos curtos de violetas,
versos firmes de cravos,
versos perfumados de rosa
Quero suster os seus pés no ar
e trazer ao seu peito gaivotas fiéis
que sempre deixam pegadas na prai
Quero ser eu no seu corpo
da alva ao sol-pôr,
de lua a lua
de eternidade a eternidad
Quero amá-la até o meu último alent


人心天理本昭昭
利欲无端日夜销
说向迷途浑不省
世间鹏𫛩各逍遥


Být je trpět bez naděje. Nebýt – více netrpět,
ač-li navždy za člověkem zavře se myšlenek svět.


Now hope is fled, the heart grows cold,
And fancy wears a cypress crown;
The roundelay grows dull and old,
And all the gay delights are flown.


— L'è ver, ma a che fin farvi, occhi, vui, strada,
vui mani, orecchi e bocca aprir le porte,
perché in preda d'altrui ferito io vada? —


Im Winter tief im Schneegebirg'
Mußt' er umirren gehn;
Als er sich in das Wetterloch
In seiner höchsten Not verkroch,
Hatt' er viel auszustehn.


Ale, brachu, pověz přece:
Jsou ty sloky horstva sněžná?
Jsou ty verše květné louky?
Je ten rytmus hukot moře?


Gott hat den Menschen gemacht
Nach seinem Bilde;
Dann kam er selbst herab,
Mensch, lieb und milde.


Bleibt mir der Becher nur, der volle,
So miß ich keinen Erdenreiz,
So fluch ich jedem eitlen Grolle,
So spott ich alles eitlen Leids.
Gelassen will ich stets erscheinen,
Wenn jedes Auge feucht erscheint,
Und nur noch mit der Rebe weinen,
Die ächte Freudenthränen weint!


Und vor den Erdenherrschern kriechet ihr im Staube!
Wie unerschütterlich ist da doch euer Glaube!
Ihr macht von jedem Zweifel eure Herzen frei,
Sobald ihr wittert nur Censur und Polizei.


Difuso e em surdina,
o rumor de uma cascata
dentro de uma neblin
Pétalas caídas
ou borboletas dormidas
que o vento desperta?


Alsdann werd ich die letzte Reis
Und schönste Heimfahrt tun
Und nach dem sauren Erdenschweiß
In süßer Stille ruhn.


Ist nicht Gott dein Vater worden?
Bistdu nicht im Engelorden?
Jesus ist dein Bruder ja?
Gott der heilge Geist bleibt nah,
Weil er Freund und Tröster bliben,
Und dir Jesus wort bekliben.


Vorn Einer und hinten da nahet ein Paar,
Die wildesten Knechte der stürmenden Schar,
Sie packen in Eil'
Des Fleischers Beil –
Er ist verloren;
Da denkt er: Soll ihnen nicht frommen, den Thoren!


Odbíjí druhá popolední hodina
do ticha vloupala se tišina
(odkud as odvíjí se čas ta serpentýna
že nikde nekončí a všude počíná?)
a náměstí kde s vteřinou se vteřina
(co bílí holoubci) sezdaly políbením
vzdulo se mrákotným jakoby podezřením
že je edenským snem čehosi čeho není
A kouzlo ještě ani nedořčeno
a usouzení ještě nestmeleno
když vše už zas jak dřív ledaže proměněno
jakoby ve své jméno
Čtu si v něm očima bázlivě přivřenýma
poslouchám cizí řeč ale zvuk mateřský má
je sladká po něčem co se už jednou stalo
a trpkne budoucnem kde byvší započalo
A je to jméno které jménem je
a také věcí kterou jmenuje
je jménem náměstí svatého Augustina
jež jakmile jsem přečet uhasíná
zbyl magický jen kruh který si skoro nevšímá
Johanky s mečíkem a bázlivýma očima
Co těžkého to asi kruh ten na srdci má?
Souží se snad že neví jaká toho příčina?
Vůbec si máločeho všímá
hned kavárny jedním co okem dřímá
na výsluní
Tam dumá jeden jehož vzezření má
podobu s Jankem který spadl s luny
Jestliže byv na výsluní řek’ básník tu připomíná
daleko daleko ještě že duchů hodina
ví dobře posměchu že nadbíhá
Leda by čtenář byl velkomyslný
a spoléhal že pozděj’ porozumí
a jestli ne pomni že básník ve své struny
sáhá jak nejlíp umí.
Co chcete? V hlavě mu duní:
Padá věčně s luny
Kavárna terasa stůl sklenka vína
vedle té kocour a jenž také dřímá
a na židli která nic nepřipomíná
bdí některý kdo lehce zapomíná
I na Carmen která s přimhouřenýma očima
tak často ho líbá
Křížová cesto osudu písniččina!
Sotva si zazpíval napadá jiná
ledaže ten který tu příští zpívá
se ptá odkud ta uhránčivá
odkud ta líně laskominná
po falešném stesku chut.


"ALERTA"


Mon Cœur est le terrestre Histoire-Corbillard,
Que traînent au néant l'instinct et le hasard.


Nun steh ich hier am Dornenzaun
Bei toten, raschelnden Ranken
Und muß mit ödem Greisenhaupt
Die trüben Tage durchwanken ...


十年铅椠鬓丝秋
独抱成书四海游
三国诸人应梦里
一番公案又从头


Der Thiere Grossultan lag auf dem Krankenbette;
Er war vom Kopf bis auf den Schwanz
So dürr als Bruder Hain im Basler Todtentanz,
Da war kein Vieh, das ihm nicht was gerathen hätte.
Der Schwindsucht sichre Cur, die ein Franzos erfand,
Die Cur im Ochsenstall war damals unbekannt.
Die Gerste, sprach das Pferd, ist treflich für die Lunge,
Sie kühlet das Geblüt und reiniget die Zunge.
Nicht doch, versetzt der Bär, der wilde Honigseim
Ist Balsam für die Brust und löst den zähen Schleim.
Freund, rief ein weiser Wolf, ich wette hundert Kronen,
Mein sympathetisches Arcan
Erhält den Preis: Neun frische Ziegenbohnen
Im Vollmond angehängt ziehn alle Seuchen an.
Pfui, sprach der Leopard, man möchte flugs purgieren,
Der Henker brauche diesen Quark:
Ich lobe mir das Menschenmark
Um einen Fürsten zu curieren.
Ein Pfund des Tags in Thränen aufgelöst
Hilft ganz gewiß, probatum est.
Dieß, Vetter, will ich gleich probieren,
Versetzt der Patient, dein Rath ist Goldes werth:
Ich selber habe längst gehört,
Daß viele große Herrn auf Erden
Durch dieses Mittel fett, wie junge Dachse werden.


Und doch sah ich nur dich, wie rasch mit der anderen Hand du
Körbchen, Blumen und Kranz sammeltest unter dem Stuhl.


Damals, als ich die kleine Lose
Beim Taxus fand, und eine Rose
Zum Zierrat ihr an ihren Busen bot;
Da wurde sie zum erstenmale rot!
Ein Paradies war ihr verschämt Gesicht;
O Himmel, ich vergeß es nicht!


Ale to jsem si vám dal! On, sotva tam vletí,
jakési hned židovské verše začal pěti
a že prý ho poslal Jah, aby v mořské sláni
naznačoval věkům všem jakés zmrtvýchvstání!
A tak vše to, co jsem shlt, muž i jeho úkol
začali tak pracovat kolem sebe vůkol,
že jsem cítil zem se chvět, skaliska se hroutit
a mým břichem převýborným všecko tak se kroutit,
že jsem letěl jako šíp – v minutě sto honů,
až jsem ho kdes vyplil zas blízko Askalonu.


So sprich doch, wer?


Né la mia voce, né la lingua sanno
Altrui chiamar, così gli avezza amore,
Né fa in altrui sperar l'alma pensosa


„Hvězdo moje, co ti schází?“ –
Ona hledí do údolí,
vidí v hustém květném mlází
volně ptáka přelétat.
Zakabonil rytíř čelo.
„Řekni jenom, co tě bolí,
kam ti srdce uletělo, –
žádej, – vše ti vyplním!“ –


Mi Mueter ist a Schwitzeri,
Giri, giri Gitzeli;
Lauberl, lauberl, liri lauberl,
Lauberl, lauberl, litum da.


Indessen soll die Ewigkeit
In das Register grauer Zeit
Und an des Himmels Wände schreiben/
Daß dir und deiner Brüderschafft
Biß ihn der blasse Tod wegrafft/
Dein Damon treu und hold wird bleiben.


Což mohutný posud není
v půdě kořen skryt,
jenž by k lidu obrození
štědře darů skyt’?
ej, já sám v tu milou vísku
pospíším, nač trud?
a z kořene dubu třísku
vezmu k pípě dud.


Du zogst sie all' auff dich, so ward ich ihrer frey,
Dies setzet, o mein Heyl, mich deinen Gästen bey,
Dies heist mich Ostern feyren.
Hilff, Jesu, aber mir,
Daß mich nichts mag versäuren,
Da ich gespeist mit dir.


A nagyra termett áldozatokban él.
Felmúlja bézárt léte határait,
A századok bús omladékin
Állva marad, s az örök tünésnek


Daß er nach Kuß und Liebe drängt,
Wenn dieses ihm Erholung schenkt.


Wo seid ihr hingegangen,
Meine frommen, unschuldigen Kinderaugen?


A když jí tuto radu dal,
do Hispanie prchal dál..


Voll triebe zum lendgen, zun füßgen und händgen, zun händgen und füßgen schikts million küßgen,


No prefiero
de primerísima o última mano
la incomprensión tullida
en descargas para el resto amantes
de buenas morales o valores finos. No,
no prefiero;
es tan cómodo
en las fiestas jubilares
prenderle a la más guapa
un foquito de luna al colmillo
y bailar y bailar
entre la juventumbre que resplande, chocar
manos correspondientes al aplauso
unísono social. Es
tan bueno acudir
o hacerse acudir
los gustosos primeros pasos de vida amorosa heterosexual
en el orgullo familiar que satisfacciona
la aprobada. Así se entrega o se recoge el amor
en la experiencia vivencial, publicadamente; se enciende
y se apaga,
o se revive
o se descarta,
o se refrenda
o se aparta,
o se eterniza
o se olvida,
comparticiendo a probar
el novel vals,
la comida primera,
dando a gozo en celebrar el comprobadamente hermoso
hijo del encuentro próspero sexual,
naturalmente,
como debe ser;
porque son siendo ellos en sus deliberados gustos,
preferencias que
sí preferiría, sí.
En cambio, le hago a la hurtadilla en la comilona
de la felicidad; enracimo secretos abominados que
ciño al pecho nefandamente orgullecido bajo la faja
de la ilegalidad; conjuro escarnio si estoy enamorado;
hago premonición de oscurecimiento; caigo
en lamentos, victimadándome en la roca veredictal.
Pero no, no prefiero: De preferencia sería en descanso
mayoría.
Mi voz cantaría el coro inicial en la elevación de la
pactada aceptación;
con gusto tomaría la sustancia de la exaltada mujer del poema,
bien yendo el camino de la cándida misma historia de luz.
Preferiría, sí,
hacer lujo de tomar abrazos enamoramentados en cualquier estancia,
abrir cariños a jugar dentro y fuera, realizadamente.
Preferiría, pues, aunque más, confieso,
la tabulación del miedo se quebrara,
y el cetro de sus designios soberbiales.
Pero no, no prefiero: dejo ocurrir al amor, que
procede sin importar tendencias, abordándonos,
como le place.


كلفت بعلم المنجنيق ورميه
لهدم الصياصي وافتتاح المرابط
وعدت إلى نظم القريض لشقوتي
فلم أخل في الحالين من قصد حائط


O dank' dir's Gott, Herzliebste,
Viel tausend, tausendmal,
So viel als Veilchen blühen
Zu Ostern tief im Tal!
So viel als Veilchen blühen,
So oft gedenk' ich dein;
Das geht mir durch die Seele
Wie lichter Mondenschein.


Vnd wütet ungestüm:
Daß wilde meer nun brauset/
Nun still es wider sauset/
Ligt vest in runder krümm/
Gar lieblich thuts bestralen/
Die Sonn/ mit sanffter glut/
Wan sie zum offtermalen/
Sich drin erspieglen thut.
O mensch ermeß im hertzen dein/
VVie vvunder muß der Schöpffer sein.


正阃成王化
开宫奉母仪
身当四海养
寿祝万年期


O Jesu Christ, erhöre mich,
Nimm und verbirg mich ganz in dich.
Laß mich in deine Wunden ein,
Daß ich vor‘m Feind kann sicher sein.


缁衣轻拂桂香清
终日间关学巧声
不是趋时弄喉舌
朝阳要共凤和鸣


To jednou pozdě – pane můj –
šli ženci z tiché práce
a duše pěla s balkonu
večerní variace.


Cotale e tanto al mio felice e ameno
Stato piovve quel dì travaglio e scorno,
Che voi, per far col Tebro alto soggiorno,
L'Arno lasciaste e me di doglia pieno.


Du – magst dich an Liedern erfreuen,
Wie man sich an Blumen vergnügt,
Den Weg dir mit Blumen bestreuen,
Ich denke, daß dieses genügt.


Tövisbe lábam mosolyogva lép
S felszegett fővel török utamon,
Mint egy dübörgő fékevesztett gép...


خَليليَّ هَل عَهدي بمكّةَ راجعُ
فَقَد قُليَت بالهند منّي المضاجعُ
وَهَل شربةٌ من ماء زَمزمَ تَرتَوي
بها كبِدٌ قد أَظمأتها الوقائعُ
وَهَل عامِرٌ ربعُ الهوى بسويقَةٍ
فَعَهدي بذاكَ الربع للشَمل جامعُ
وَهَل من صفا من سالف العيش بالصَفا
يَعودُ لنا يوماً فَتَصفو المشارِعُ
سَقى اللَه ما بينَ الحجون إِلى الصَفا
مرابعَ فيا للظِباء مراتِعُ
وَجادَ بأَجيادٍ منازل جيرَةٍ
بهنَّ حمامُ الأَبطَحين سواجعُ
وَحيّا الحَيا بالمأزمين معاهِداً
فَما عَهدُها عِندي مَدى الدَهر ضائعُ


Тянулись тяжелые годы,
Земля замерзала… Из трещин
Огонь, нас сжигавший годами,
Теперь потухающий глухо,
Сиял средиземной жароГляжу: под ногами моими
В твердеющих, мертвенных землях —
Простертые, мертвые руки, —
Простертые в муке —
Умерших…
А небо, —
Как синие шали:
Алмазами
Страстными
БлещеИ — снова земля отделилась;
И — синяя шаль: мои крыльИ снова несут меня крылья
В когда-то постигнутый
Дорнах!
И — там,
В бирюзеющих землях,
В негреющих светочах, —
Дорнах!
Ты — там:
В розовеющих
Зорях,
В негреющих
Светах,
Как прежде…
Отдаться ль, как прежде,
Надежде —
Росе бирюзеющей,
Нелли?
                            Вставай, подымайся в пространстве
Трезвеющим светоче Солнце!
Ковно


明月娟娟似翠娥
登高临水奈君何
松声欲捲愁心尽
花片犹沾血泪多


Naive Puppen – alles finden
Sie reizend, lieblich, niedlich, nett,
Sie haben keine großen Sünden
Und freun sich auf das Ehebett
Wie Kinder auf Geburtstagssachen
Und was das Christkindchen beschert,
Sie passen – du brauchst nicht zu lachen –
Für Türken, doch sind dein nicht wert.


Den shasíná; již slunce klesá za předhoří,
jež v dáli Kavkaz huňatý a mocný tvoří,
kde planou paprsky a hasnou v stepi kdesi. –
Noc měsíčná své stíny nad silnicí věsí; –
tam nestich’ ještě ruch: neb mezi vozů řady
při tiché hudbě tančí lesginku svět mladý,
a křepčí v kandiotu, v komarinském, – zpívá, –
na osmahlé a hbité ruce Čerkesovy,
jenž mladým vypráví, jak arkanem se loví.


Áldassék az öreg szakálas,
A forditott Jakab apostol,
Ki nem tudna dicsőség nélkül
Meghalni: költő.


Ich bin in Gottes Hand, die mich so sicher stellt,
Daß keinem Feind ich in die Hände falle.
Drum fürcht ich mich nicht vor der ganzen Welt,
So lang ich gläubig seine Pfade walle.
Ich bebe nicht, mag kommen was da will;
Ich zittre nicht selbst an des Abgrunds Rand;
Er führt mich doch dahin, wohin er will;
Ich weiß es ja, ich steh in Gottes Hand.


عَلَيكَ بِالسَعي في نَيل المُراد وَلُذ
بِساحَةٍ هِي لِلآمال غاياتُ
وَاِقصُد مَكارِم عَبد اللَه واِروِ بِها
مِنكَ الظَما فَلغيث الجود جوداتُ


Wie kömmt es, da ich dich am Abend rief,
Da ich am Morgen ausging dich zu finden,
Daß du in Lauheit und des Zweifels Sünden
Mich sinken ließest, tiefer stets und rief.


曾因犯律杀爱卒
每为养士挥千金
关南豪杰有如此
太息谁人知苦心


His coat it was new, and his o'erlay was white,
His mittens and hose were cozy and bean;
But a wooer that comes in braid day-light,
Is no like a wooer that comes at e'en.


¿A dónde, pues, con bárbara violencia,
río de la vida, corres a perderte,
si no es tu mar la Santa Providencia?


...I sklonil oči... Domy kolem strmí
a seladonské ve tmách arkýře
nad tlamy chrličů, jež nikdo nenakrmí,
a zbylý prapor šumí s pilíře.


Willst du recht befreiet sein
Von dir selbst und allen Dingen,
Mach dich Christus nur gemein,
So wird's dir gar leicht gelingen!


Já viděl muže se slzami v oku,
jak zraky své k Tvé rakvi vzpírali,
bys Blaník otevřel v té bouři roků,
tak horoucným Tě hymnem vzývali,
Svatý Václave!


şimdi bir otelin apacı sevinciyiey bardak taş


Přistřeno Jsi křídlem smutku,
bezedného hoře stínem,
jak závojem tkaným z mlhy,
jež se šeřil ráje klínem,


Parve il grifone a Orlando sì bello,
e mai più forse non n'avea veduto,
che terminò d'aiutar questo uccello;
e con un ramo di faggio fronduto
dètte al serpente, e liberato ha quello,
e 'l suo nimico giù morto è caduto:
donde il grifon ne va per l'aria a volo,
Orlando al suo camin pensoso e solo.


Wol dem des Herz nicht gleichsneu kan,
vnd sich bekent vnraine!
Dan da ichs wolt verschwigen han.
verschmachten mein gebaine:
Wan ich mich nicht gleich zu dir kehrt,
das täglich heulen mich verzert,
sucht hilf vnd fand doch kaine.


Die allerbeste Venus-Gabe
die ich ie zu verschenken habe
verschüttet Fillis mit der Hand.
viel besser wär' es angewandt/
wenn/ was sie dißfalls mir genommen
ihr selbst zu gute möchte kommen.


Чем больше книг сухих, научных,
Тем меньше лирики в сердцаЧем больше лиц научно-скучных,
Тем меньше смеха на устаЧем больше поездов курьерских,
Тем меньше девственных лесоЧем больше сабель офицерских,
Тем меньше борон и плугоЧем больше фабрик граммофонных,
Тем меньше трудных арф в домаЧем больше трубок телефонных,
Тем меньше тонов в голосаЧем больше объявлений брачных,
Тем меньше браков по любвЧем больше песенок кабачных,
Тем меньше трелят соловьЧем больше танцев ресторанных,
Тем меньше ценящих балеЧем больше войн и боли в ранах,
Тем меньше, меньше в жизни лет!


Durchs Leben schleichen feindlich fremde Stunden,
Wo Ängsten aus der Brust hinunterlauschen,
Verworrne Worte mit dem Abgrund tauschen,
Drin bodenlose Nacht nur ward erfunden.


Jedoch es kam die Zeit, daß sich die Furcht verlohr.
Da ward mein Schluß verkehrt. Du zogst ein Blatt hervor,
Das dir ein werther Freund aus Hamburg überschicket,
Darinnen er dein Lob in Reimen ausgedrücket.
Ich las es eilends durch: indem es nun geschah,
Daß ich ein deutlich Bild von deiner Tugend sah;
Von aller Aemsigkeit, dazu du dich gewöhnet,
Bis dich Apollens Hand mit seinen Lorbern krönet:
Fieng mein erloschner Trieb von neuem wieder an.
Ich dämpfte seine Kraft, so gut man immer kann,
Doch alles war umsonst. Die Glut fuhr fort zu toben,
Sie feuerte mich an, und zwang mich, dich zu loben.


Dann winkt sie uns zu Stralenauen,
Nach Fluren, ewig grün,
Die schon erlosch'nen Blicke schauen
Nach dieser Göttin hin!


Halt, O Gast! Stobaeus Glieder
Sind in dieser Grufft verhüllt,
Welcher Preussen hat erfüllt
Durch sehr Kunstreich-heilge Lieder,
Welt vnd seines Ruhmes Klangk
Kriegen einen Vntergangk.


Lidé srdcí citlivějších,
již mně byli nakloněni,
nad mým duchem pomateným
zalomili rukama.


Leč – ta se smála: Snad ne, vida!
A jinam spěla touhou svou.
Veš zří, jak den se s nocí střídá
a pokyvuje hlavičkou.


Ale v dalších podrobnostech
tu mezi dvořany
byly, jako skoro všude,
dvě rozličné strany.


De midőn tevéled összejöttem,
Ajkamon szó, hang meg nem jelent.
Fergeteg ha van keletkezőben:
Megelőzi temetői csend.


que suene suavemente a cada golpe del amor.
Entiérrame la sombra, lávame con ceniza, cávame
del dolor,
límpiame el aire:
yo quiero amarte libre.
Tú destruyes el mundo para que esto suceda,
tú comienzas el mundo para que esto suceda.
       III
Me has amado las manos y caerán con el otoño.
Has amado mi voz y está arrasada.
Mi rostro ha reventado sobre ti como una piedra
impura.
Me has amado y amado
para que huya de mí, señor de sombras.
Me has destruido para que yo sea luz humana
cantando
como las criaturas de tu sangre.
       IV
Que del recuerdo suba el olor de tu cuerpo y se
haga tu cuerpo.
Que la noche devuelva tu dulzura.
Que tus manos sean dadas por el temblor que dieron.
Que tus ojos regresen de todo lo mirado.
Paloma del amor
en vez
asciendes pura en libertad
giras y cantas como el cielo vas invadiendo el mundo.
       V
Como un niño te canto bajo la noche oscura.
Cofre de los secretos, juegos hondos,
temblores del otoño como pañuelos rápidos,
te canto allí para que seas.
Señora del candor,
con boca limpia digo uno a uno tus nombres,
pongo mi rostro en la penumbra que de ellos
desciende,
hago un gran fuego con tus nombres bajo la
noche oscura.
En realidad quiero decir: me haces andar contra la muerte.


Sieh nicht auf den Ring an meinem Finger;
hoh, mein Kind, ich bin viel jünger
als mein narbiges Gesicht
Weißt du, die Runzeln und die Hiebe
thun erst die Würze zu Ehre und Liebe!
Ja, mein süßer Bösewicht:


إليك التجائي يا نبي الورى أغث
بفضلك أدركني أزل كربتي عني
ولا تقطعن حبلي فإني ألوذ في
حماك فاتحفني بعطفك والمن
فمنك العطا والمنح في كل حالة
وأمر الخطا والقبح مصدره مني
تفضل بإحسان وستر ونفحة
وجود وبالوهب الإلهي أمني
فجودك عم الكل بالأرض والسما
وباب حماك الحصن للإنس والجن


Havele havele Hahne,
Fastennacht geht ane,
Droben in dem Hinkelhaus,
Hängt ein Korb mit Eier raus;
Droben in der Firste,
Hängen die Bratwürste,
Gebt uns die langen,
Laßt die kurzen hangen,
Ri ra rum,
Der Winter muß herum;
Was wollt ihr uns denn geben,
Ein glückseligs Leben,
Glück schlag ins Haus,
Komm nimmermehr heraus.


Aber, liebe Schwester! Ei ei!
Geh, so du magst, wie an Klosetten vorbei.
Reizt es dich dennoch, hinzusehen,
Warum muß das dann spöttisch geschehen?
Denke: Was reizte dich wohl, hinzusehen?
Wüßtest du, wie sie dich laut beneiden,
Wie sie, getretene Tiere, dort leiden
In dem Gefängnis der Allzufrein,
Würdest du trotz der Geschmeide und Seiden,
Des offenen Scheins, der blendenden Beine,
Trotz der Erfolge ihnen nicht nur verzeihn.
Sollst sie weder beachten noch meiden;
Laß sie einfach in Ruh.
Sie sind gemeine, befleckte Schweine.
Nicht so vornehm und rein und welterfahren wie du.


Er sagt das Kind leg da im Stall/
Er sagt das Kind leg da im Stall/
Vnd sol die Welt erlösen all/
Vnd sol die Welt erlösen all/
Das bin ich froh/
Bin ich froh/
Froh/ froh/ froh/
O/ o/ o/
Benedicamus Domino.
Benedicamus Domino.


Felkeltek a királyok ellenünk -:
Mi odalöktük a miénk fejét!
- Danton, polgártárs, elvetve a kocka,
Künt a határon Dumouriez!


Crapülinski und Waschlapski,
Polen aus der Polackei,
Fochten für die Freiheit, gegen
Moskowitertyrannei.


Drum däuchte mir denn fast,
Solch' eine Lieb, solch' ein Wechselglühen
War uns im Frühling eine Blumenlast.


So wolln wir nicht weiter fragen,
Und auch nicht mehr begehren,
Wenn uns von den edlen Weinbeeren
Ein Traͤublein moͤchte werden.


Di voi, ch'avete già buon tempo in mano
L'alma e 'l cor mio, non è mestier, ch'io dica,
Quanto m'allegra il ben, del mal mi dole.


Zvolal tak a svrhl s okna
smaragdové desky, které
o skálu se roztříštily.
Vrátil se pak k Ambrosii,
pokračoval tak v své řeči:
„Hleďte, světlo mého žití,
snaha lidská jak jest ničím!
Geniem já mohl slouti
velikým a nesmrtelným
v ústech lidstva potomního,
výskum snah mých kdyby seznal
velký dav, jenž slávu dává,
Geniem! Teď bláznem pouze
slouti budu, podvodníkem.
Vidím teď, jak sláva bídná,
sláva, která stojí, padá
davem, kterým pohrdávám!“


Jindy jsi k první písničce
světýlko žehla v světničce,
i kyvlo bílé raménko –
spíš už, má milá panenko?


Er hat selbst sich hingegeben
Für die Sünde dieser Welt,
Daß wir möchten heilig leben;
Er hat kräfftig abgestellt
Durch das neue Testament,
Das, was Gott und Menschen trennt.


Ta upomínka radostná
je kvítko jara zpozděné!
Jednou v ruce obrátíš ho,
a když ssát chceš vůni jeho,
rozpadnou se lístky květu,
každý lístek – uvadne.


No así el que estéril con violencia canta,
que estudia, vela, y ápices comparte,
obtiene plaza magistral, que el arte
defectos suple y suertes adelanta.


¿Recuerdas cierto nombre que articuló mi labio
Al estrechar tu mano por la primera vez?
¿El nombre de una amiga, la predilecta de ambos,
El más precioso nombre de la mejor mujer?
Ese saludo excéntrico fue para ti muy grato,
Y en vano uno más grato buscado hubiera yo;
Como abre sus castillos con solo un grito el Mayo,
De tu amistad las puertas se abrieron a esa voz.
Aquella noble amiga me hizo querer tu nombre
En mis mejores días hablándome de ti;
Y era, sin conocerte, tu amigo desde entonces
Con esa amistad de alma que no sabe mentir.
Ya te conozco: ahora mi corazón confirma
Aquel afecto íntimo que adivinaba ya;
Y si de ti me hablaba la regia Manuelita.
Ahora es Mantielita nuestro perenne hablar.
Hoy pues que hace dos años
de aquel instante fausto
En que la dije «amiga» por la primera vez.
Consagro aquí un recuerdo a su amistad por ambos
Uniendo en estos versos los nombres de los tres.


„Snad bude šťasten... A co jeho milá?
Je mladá, krásná... má prý tu dva domy...“
Já nevím proč, leč krutá bolest ryla
mi náhle v srdci, jež div nepuklo mi.


Ich bin der große Völkertod,
Ich bin das große Sterben.
Es geht vor mir die Wassernot,
Ich bringe mit das teure Brot,
Den Krieg tu' ich beerben.


ey onlar dediğim siz


Was ist dis Gifft, das du itzt säest aus?
Sol Gottes Geist dich wi den Weltgeist richten?
Elender! Ach! was wird strakks werden draus?
Ich wein und wein! Und sehe wohl dein sichten!
Du leugst nicht mir, nur Gottes Heilgem Geist,
Wenn du gewünscht des Ananias sterben!
Bistdu nicht falsch? wer ist, der dis nicht weist?
Erbarm dich dein, weil noch Erbarm zuerben!
Jehova, hilf! Jehova, steh mir bei!
Jehova, komm! Jehova, mach mich frei!


Far, far from us such ills shall be,
Mankind shall boast one nation free,
One monarch truly great:
Whose title speaks a people's choice,
Whose sovereign will a people's voice,
Whose strength a prosp'rous state.


Vrabec a kočka – jaká prósa
dnes do péra mi vjíždí, že!
Vzpomínám, zvala jste se Róza,
s čímž měl můj rým dost potíže.


Was ich nun hier erlebt, gehört, erblickt,
Ich hab's, so weit es mir im Kopf geblieben,
Zur Kurzweil und Belehrung aufgeschrieben
Und hoffentlich Euch unten zugeschickt.
Ich bring' das Manuscript, verpackt und eingenäht,
Und auch frankirt, zur Sternenschnuppen-Post,
Die jedes Mal bei glücklichem Nordost
Von hier direct nach Deutschland geht.
So wird's – falls auf der letzten Station,
Zwei Tausend Meilen von der Erden,
Wo alle Güter für jedwede Nation
Geordnet und hinabgeworfen werden,
Nicht ein Versehn geschieht – und falls mein schön Gedicht
Wie sein Poet, fest seine Richtung hält,
Und nicht in's Wasser und, durch Zufall, nicht
Herrn Hassenpflugen vor die Füße fällt –
Und falls im deutschen Land noch ein Verleger lebt,
Dem's prinzipiell nicht gänzlich widerstrebt,
Ein solches Opus ohne Honorar zu drucken
Und den Gewinn allein zu schlucken –
So wird es, nein! und falls die Muckerei,
Die manchen Orts ein wenig spionirt,
Dies Buch nicht etwa in der Druckerei
Verpönt und als gefährlich confiscirt,
Weil schon der Titel, den es bringt,
Zu Mißvergnügen höchst erregend klingt –
So wird es überall, auf Sopha's und auf Stühlen,
Am Thron, am Arbeitstisch und an den Herden,
In weichen Betten und auf harten Pfühlen,
Von adligen und bürgerlichen Wesen,
Von Dummen und von Klugen viel gelesen,
Und von den Klugen sehr gepriesen werden.


Im Drachenblut er badete,
Hürnen ward seine Haut,
Kein Waffen ihm nun schadete,
Wie scharf es auf ihn haut.


Nem biz én, hallottam, mi történt veletek,
Azzal mind a kettenn hirtelenkedtetek.
Te abba hogy hittél, ő meg hogy el vette,
De hiszen rossz végből ő se cselekedte.
Azért ne hidj mindjárt, ne légy olly hirtelen!
Hív volt az én szívem, s hív marad szüntelen!
Mind Dóris, mind Mirtill, mind te hibázátok
De én nem haragszom jó fiúk! reátok!
A Pántlikádat is ládd Phillis! el hoztam.


Nagyon útálkozhatott az Isten,
Hogy ilyen csúnya planétát köpött.


Pojď se mnou z rána rosu pít
na lukách, když se počne dnít,
jak motýl být.
Vysoký, plesný chorovod
zpívat si podle srdce not
do rytmu vod.


Unglückselig Geschick, daß sich meist in brennendem Ehrgeiz
Grade das halbe Talent an das Erhabenste wagt!
Nach der ambrosischen Frucht wie Tantalus streckt es die Hand aus,
Aber der Zweig ist zu hoch, aber der Arm ist zu kurz.


La compuesta de flores maravilla,
divina protectora americana,
que a ser se pasa rosa mexicana
apareciendo rosa de Castilla;


ja mehr auch als den Tod. Der Staar der blinden Sünden,
das Band der tauben Lust, der Hoffart stummer Wahn
wird sonst durch Keinen nicht, als diesen, abgetan.
Kein Leibarzt wird sich so zu heilen unterwinden


Ich bin der Savoyer Held
Bekannt genug in aller Welt,
Prinz Eugen bin ich genennet,
Der zu dir in Liebe brennet,
Lill, du allerschönste Braut.


Veggendo le donzelle il nuovo ingegno
che le donne avean fatto per pigliare
di loro, e' disson tutte: «E' non è degno
che noi deggiamo il pome più passare».
A Silvïana feci l'altro segno.
Ognuna parte vidi già tornare
al canto suo del prato al proprio loco,
perché han disio di compier tosto il giuoco.


لا منى عاذلي فميلني اللو
م إليها ومل سمعي النصيحه
فأعجبوا من قبيحة لي تحلو
وأرى تركها لدي قبيحه
ما على ظاهر القوالب عيب
إن تكن هيئة القلوب صحيحه


Die andre, zarten Baus und schmächtger Glieder,
Den kleinen Fuß von jedem Stein verletzt,
Trug, wie den leichten Vogel sein Gefieder,
Ein Flügelpaar, den Schultern angesetzt.


Ale svým stonkem v dobré půdě zakořeněný jsem.
A stokrát raněn, stokráte hlavou pohodím pyšně,
se starým člověkem zápasím a zápasím bezoddyšně.


Szegény vagy, Isten, bár tiéd a mennynek boltja
és százezer világ lesi szemöldököd:
addig játszol velük, míg egyszer eltöröd -


Es sind ja freylich andre Sachen
Der hohen Satzung unterthan;
Doch darffst du nicht die Rechnung machen
Als gieng es dich ingleichen an:
Denn was dein schwacher Sinn begehrt,
Ist offt kaum deiner Sorgen wehrt.


In simili parole si diffuse
Ruggier, che tutte non so dirvi a pieno;
e seguì con molt'altre, e non concluse
fin che non vide tutto il foglio pieno;
e poi piegò la lettera e la chiuse,
e suggellata se la pose in seno,
con speme che gli occorra il dì seguente
chi alla donna la dia secretamente.


خفَقَ الفُؤادُ لِذكرِ سعْدِ
وبَقيتُ مُضْطرباً بِوَجدي
فهوَ التَدلُّلُ عِندهُ
وأنا التَّذلُّلُ ظَلَّ عِندي
مَلكَ التَّعزُّزَ وحدهُ
ومَلكْتُ طَوْرَ الذُّلِّ وحدي
وتَقابلَ الشَّأنانِ من
سُلْطانهِ وضَعيفِ جُهدي
فأباحَني منهُ الرِّضا
وأبَحتهُ شُكري وحَمْدي


So die Pythia; zu dem Gotte, dem gestürzten, sinkt sie nieder;
Wehe! hallt's von hundert Lippen, weh! aus Delphis Grotten wieder,
Während schon des Pindus Schluchten von der Wilden Lanzen starren,
Und der Scythenrosse Hufe an dem Thor von Hellas scharren.


Našli jsme stezku si k radosti, pláči,
oběma jednu;
v jaru i lednu
stejně se v nálady života stáčí,
byť se již smekla
v říš hvězd či pekla,
do moře vlije se dnů našich proud
téhož jen: Nebýt a – neobejmout!


Ach Männer Männer seyd nicht stolz
Als wärt nur ihr das grüne Holz.
Der Weiber Güt' und Duldsamkeit
Ist grenzenlos wie Ewigkeit.


Gewogner Hades, Spender alter Gnade,
Der Mensch, durch Not, zum Opfer tief bereit,
Erfleht für eine Göttin, wirr im Leid,
Der Tochter Wiederkunft auf schwerem Pfade.


Hielt meine Finger in das Licht:
Sie wurden schwarz, ich spürt' es nicht;


Gozábase en su cieno el servilismo
cuando el tirano súbito alarmado
trémulo alzóse, se erizó alarmado
cual si viese a sus plantas un abismo


Heinz hatte keinen Taler
Und wollt um's Mädchen frein.
Herr Heinz war auch kein Maler,
Nur Liebe flößt's ihm ein.


Por mais que vos alongue olhos cansados,
Olhos há tanto tempo descontentes,
Não vedes mais que pálidos doentes
Por mãos estranhas n’água sustentados.


Člověk jeden, Mena jménem,
o Prokopu slyšel mnoho,
jat byl velkou touhou v srdci,
vidět jej a živ s ním býti;
rozdal všecko jmění chudým,
očistil se z všech svých hříchů
a pak s myslí odhodlanou
ku Sázavě nastoup cestu.
Pěšky šel tu celou cestu,
přes kamení, trny, strže.
Časně zrána juž se octnul
na pobřeží bouřné řeky,
za níž kynuly mu báně
sázavského monastýru.
Řeka jarem rozvodněna
valila své vlny kalné
jako hory, malé lodě
houžvemi na druhém břehu
přivázané ku sochorům,
tancovaly ve vln víru
jak skořápky ořechové.
Po člověku ani stopy.
Bylo jitro, shustlou mlhou
slabě slunce prosvítalo.
Z protějška do vln a větru
jásající bouřné vřavy
zazněl chorál z chrámu z dáli,
na hodinkách kde sbor celý
trval v svaté horlivosti.
Mena chvíli na rozpacích
stál na pustém břehu řeky,
stál na prahu svojí touhy,
překročiti však ho nemoh;
lítost hrdlo sevřela mu,
v písek pad, své rozpjal ruce,
zavolal pak velkým hlasem:
„Pro zásluhy Prokopovy
sám ty, Bože, na břeh druhý
hříšníka mne převez divem.“
Nastojte! v té chvíli právě
dozpíván byl žaltář v kůru,
bratří z chrámu vycházeli,
v středu jejich svatý Prokop.
„Hleďte, bratří, člunek malý
sám si klestí řekou cestu,
vlny kolem jako hory,
a on přímo na břeh druhý!“
Dívali se bratří v dálku,
zakrývali oči rukou,
nebo právě ranní slunce
prodralo se mlhy clonou.
„Hleďte, loď juž zase zpátky,
a v ní člověk pevnou nohou
stojí v lodi v takém větru,
boží se tu dějí divy!“
A juž skočil Mena na břeh,
pad tu k nohám Prokopovým,
objímal je, blahem plakal,
vypravoval, co se stalo.
Trnuli tu bratří v sboru,
Menu sami v střed svůj vzali.
Ale Prokop zamyslil se
a pak pravil ke svým bratřím:
„Znova se zas naplnilo,
o víře co pravil Kristus:
hory může přenášeti,
kdo má víru,“ – pak na Menu
obrátil své zraky vlídné,
„ale štěstím blažit může
srdce lidská – kdo má lásku.
Budiž Pán Bůh pochválený!“
„Až na věky!“ řekli mniši.


De elkerűle mind halálomig; -
Azóta mennyi század elfutott...!
Az érckoporsót ki felbolygatád:
Hogy mit jelent irása? Most tudod!


Pak smiloval se – útrpností tou,
jež almužnou je lásky zmizelé,
a proměnil tě, dívko, v květinu –
los pozemšťanů, kteří do styku
jedenkrát přišli s vládci Olympu...


Ich denke Dein! Noch hör' ich mit Entzücken,
Wie Deine Hand die goldnen Saiten rührt!
Ich sehe noch aus den verklärten Blicken,
Wohin Dein Herz die Phantasie geführt!
Denkst Du auch mein? Denkst Du noch jener Stunde?
Hörst Du noch Voglers tiefgedachtes Spiel?
Und lächelt noch Dein holder Blick dem Bunde,
Geknüpft im sympathetischen Gefühl?


So sorgt Natur auf ferner Flur!
Schon heut für euch, ihr Lieben!
Und Menschen auch, lebend'gen Hauch
Und Odem, trefft ihr drüben!
Manch rauhe Hand durchs rauhe Land
Treibt euch den Pflug entgegen,
Die segnend sich, waldnachbarlich,
Auf eure Stirn wird legen!


Verwöhnt von Deinen nur zu milden Sternen,
Schien Dir zu arm des Lebens reichstes Glück.
Was Du genossen, sollst Du kennen lernen;
Denn nur im Darben sieht der Thor zurück.
Drum hieß von Deinen Lieben Dich entfernen
Dein günstiges, Dein besserndes Geschick.
Du sollst, um Deine Weisheit neu zu üben,
Jetzt Bilder sehn und Menschen lernen lieben.


Ki trónusán a Nemlátottat várja,
Hódol neked művészek büszke álma,
Pedig halkan szólsz s mégis általa
Ledől a közöny Jerichó-fala!...”


Un wenn dat Fierabend wad
un all Lüd sitten vör de Dör,
denn sünd ehr beid' de Ogen natt –
wer klœhnt mit em? Wer klœhnt mit ehr?
Wer spreckt för se een gaudes Wurt,
wenn't nödig deit, mit rechte Schick?
Ehr Sœhn, ehr eenzig Sœhn is furt,
un nümms nich sünst de rüppelt sick.


Nékem nem mérgező beléndek
a tizenhárom, meg a péntek;
babonát nem becsülök én meg,
mert a lélekre ül.


Su vida escribió Benito
A los siglos por venir.
Bien hizo el autor maldito;
Que si él no la hubiera escrito,
¿Quién la habría de escribir?


Resoluce už se stala,
nelze ustoupit.
Buď ten kalich, nebo štěstí –
jedno budu pít!


Begreifen können wir die Wercke Gottes nicht.
Der Mensch scheint nicht dazu gemacht zu seyn;
Wohl aber ist er zugericht't,
Mit Seel' und Geist, durch aller Sinnen Thüren,
Der überall verhüllten Gottheit Schein
Als gegenwärtig zu verspühren.


Da kommt sie, die Göttin, und schwebet, ein Schwan,
In lieblichen Wellen hinab und hinan,
Gestalt wie der Juno, mit rosigem Knie;
Die Lüfte, sie fühlen, sie tragen sie.


No he de llorar por más que te contemplo,
muerta, y que a Abril sin alma le has dejado,
y el arroyuelo de dolor quebrado,
en las guijas se queja sin ejemplo.


Gehabt Euch wohl ihr bittern Schmertzen/
E. Weicht vom Hertzen.
Ich lebe nun in Freuden-Tagen;
E. Andre klagen.
Laß andre klagen/ wie sie wollen/
E. Ja sie sollen.


Dein Uhrwerk ist zum zweitenmahl verstellt,
Das du selbst aufgezogen.
Si schwärtzen mich, wi idem nur gefällt,
Erregen wasserwogen.
Si widerstreben deinem zug;
Verkehren ihn nach hertzbetrug.
I näher si mit meiner Seel verbunden,
I tiffer sind di Wunden.


Zpravodaj krčí rameny.
„Konstatoval jsem, páni,
že včera scházel poslanec
při vážném hlasování!“


Como enfermo que anhela en lecho ardiente
alcanzar con excesos mejoría,
y su engaño no más, o su porfía,
le alivia, con que crece el accidente;


Ein Hertz, durch Reü zerschlagen,
Ein Hertz, das gantz zerknirschet ist,
Das – weiß Ich – wird behagen,
Mein Heiland, dir zur jeden Frist.
Du wirst es nicht verachten,
Demnach Ich emsig bin
Nach deiner Gunst zu trachten:
Nim doch in Gnaden hin
Das Opffer meiner Zungen,
Den billich wird itzund
Dein theürer Ruhm besungen,
Herr Gott, durch meinen Mund.


I mladí hoši selští, ramenatí,
z kabátů svlečeni,
jdou chladem kaštanů a počnou notovati
píseň o loučení.


Fia mai, ch'io possa tanto alto poggiare
Col nighittoso ardir men sbigottito,
O beltà santa, e tra le cose care
Obbietto primo del nostro appetito,
Ond'io possa la essenzia tua mostrare
A tutto il mondo, e siane io mostro a dito?
Che ti have a schivo, ed or talor ti offende,
Che in pregio ti avrà poi, com'ei t'intende.


Všechno spalo. Jenom mojí duše
tisíc touh na loži zahořelo,
tisíc ruk se vztáhlo v blahé tuše,
v rozechvění okno otevřelo.


Wann sang ich der Poesie ein Grabgeläute?
Aber sage mir, was blühet heute?
Das sind die gezierten Versedrechsler
Und Dintenklexler,
Das sind die widerwärtigen
Immer liederfertigen,
Die den Erfolg besingen mit Gesangesbündeln,
Und ihr Hauptgeschäft ist das Anhündeln,
Wer thut sich heut auf? wer macht sich groß?
Das sind die,
Deren Devise heißt: charakterlos!
Die stets im Geleise der Phrase getrabt
Und noch nie einen ei'gnen Gedanken gehabt,
Heut sind sie mit allen Gottesgaben begabt.
Und wie es dann alle die Nullen noch wagen,
Sich gegenseitig Lobhudeleien zu sagen,
Das ist nun gleich um drein zu schlagen.
Aber die Herrn Damen lesen es mit Behagen. –
Willst du,
Daß ich dir erst lange das Sprüchlein geige:
Ganz Philisterland ist feige!?
Ihre Erwählten lassen sich traktiren mit Schlägen
Und winseln kaum ein wenig dagegen. –
Vor der Wahrheit Licht warum fliehest du?
Blicke doch um dich, was siehest du?
Nur Spreu und kein Korn,
Keine Rose, nur Dorn.
Ihre Dichter und Schreiber und Weisen
Sie sind eitel verdorben Erz und Eisen.
Eine neue Zeit kommt heran mit Sausen
Und bewegt das Meer, daß die Wellen brausen.
Aber sie wollen nicht hören des Windes Wehen
Und können mit sehenden Augen nicht sehen,
Und rufen: Friede! Friede!
Und ist doch nicht Friede. –


Nebo posud odpovědi
nedostalo se mu žádné,
a přec v klidu Palnatoki
na Jomsburku, krajem vládne!“


هَذا الغَزالُ الَّذي بَعَثتُ بِهِ
ظَمآنُ يَشكو إِلى نَداكَ ظَما
وَهوَ صَبورٌ عَلى الأَذى وَمَتى اِسـ
ـتَشاطَ غَيظاً بِحلمِهِ كَظَما


Seiner Fürsten Zepter formte sich zum Weihbrunnsprengel um,
Und ihr Purpur, der verschwärzte sich zum mönch'schen Pallium;
Aus den alten Tagen mochten nur die Weihrauchfässer bleiben,
Die noch immer, lustig qualmend, obligate Wolken treiben.


Por onde ela passa todo mundo espia
Não para a cara que não é formosa
Mas para a bunda, que é maravilhosa
Em bunda nunca vi tanta magia


Wan endlich dan sie kommen
Zur edlen wächsen-burg/
Für frewden stärcker brommen/
Sich tu ilens durch vnd durch:
Gleich rüstet sich zum grüssen
Waß blieben war daheim/
Den gästen streicht von füssen/
Daß honig/ wachs/ vnd leim.


Doch aus der Ferne steigen schon
Die Kinder frei geboren,
Die hat sich Gott im höchsten Thron
Zu seinem Volk erkoren.


So tener groppa e briglia,
uscir fra gli altri, e so far del restio,
ma non so tanto far che torni il mio.


Všechno však ještě lze napravit, dokud ta věž,
která nás vidí svou bání dužnatě cibulovou,
nevyřkla ještě ortel nad tímto dnem,
a zatím co bodrost počinku dalekou ještě cestu
vážit má k ústím touhy, skropme ji koráby,
chlubným jichž nákladem zhašená bolest, a víra,
jíž spila se mrouc.


Qual falcon pelegrin a spiegando vola
l'ale, che quasi ala cellesta zona
giongie per aver preda o ch'ella invola,


Zwar frag ich nach mir selber nicht,
Nicht will ich mich bedauern.
Doch wenn ich schaue dein bleich Gesicht,
Da muß ich trauern und trauern.


essa terra mora
embaixo de um telhado
(mesmo que janeiro
feche o guarda chuva,
traga um copo d’água)
Já que o tempo é feito
de um sol de incêndio
é visível o vento
esse gato súbit
E a visagem à frente
dá-se em catarata
como se fervesse
o que de fato ferv
Pois
o que cantar
de avara lira
de musa tão magra
de tão pó as rosas ?


a stěží lidem hlavy srážet stačí,
a hadi rostou, rostou neustále.
Před obrazem tím Djemjid nenadále
se zadumal. – Co obraz ten as značí?


Když soumrak tesklivý se k oknům blíží
a moje Vzpomínka se k dveřím plíží,


月出开关昼掩扉
山上人间事事违
最是欹崖连屋角
一番下雪一番飞


Diesen überreden wollen,
Daß er hätte tantzen sollen,
Wahr, was auff Erden
Nicht kuntte werden.


Ať dokola se všecko kalí,
ať dokola se všecko tmí,
ta chvíle byla mou – ať z dáli
bouř života si znova hřmí;


Alß Jesu Wangen/ stirn/ vnd mundt
Mit gnad sein vbergossen;
Lieb hat auß seinen äuglein rundt
Fast tausent Pfeil verschossen;
Hat mir mein Hertz verwundet sehr/
O wee der süssen peine!
Für Lieb ich kaum kan rasten mehr/
Ohn vnderlaß Ich weine.


Dergleichen Ahnen Zahl/ von denen sie entsprissen/
Der Eltern gleiche Gunst/ das gleiche Vaterland/
In welchem sie gezeugt/ dergleichen Neigung Band
Von Jugend auff verknüpfft/ und niemahls abgerissen/
Der gleich-gearte Sinn/ die Gleichheit der Gewissen/
Der gleichen Tugend-Zier/ die sich in Beyden fand/
Versezt euch/ Edles Paar/ numehr in gleichen Stand.
Was wolte denn hieraus/ als lauter Segen/ fliessen?
Schaut wie die Venus dort am Himmel blinckt und lacht!
Sie spielet gegen euch mit Blicken in die Wette/
Sie eilet nach der Ruh/ und leuchtet euch zu Bette.
Geht/ gebet eurem Stand in Freuden gutte Nacht/
Ich wünsche/ daß sich bald mög eures gleichen finden/
Und eure gleiche Glutt ie mehr und mehr entzünden.


Ty, jenž žil jsi v slávě, jenž jsi mocným býval,
stojíš osamocen jak strom v širém poli,
krutě zahrává si s Tebou vichrů příval,
blesk jen jako žertem za cíl si Tě volí;
Ty, jenž panoval jsi dlouhé věky celé,
znovu k životu se zbudils po noci,
nyní dlouho zvykej, žíti bez přítele,
sil si nastřádat, když stojíš bez moci.


Tajnou bolest v srdci kryl,
Kdo dům tento jednou křtil;
Kolo na půl zlámané –
Naděje znak zklamané.
Do otčiny pospícháme,
Srdce po té drahé touží;
Před cílem se kolo zláme,
Cesta se prodlouží.
Sklenář veze hebké zboží,
Všelijaké sklenice;
Kolo praskne, v prach se složí
Přenešťastná směsice.
Z posvícení jedeme,
Vesele si zavejskáme;
Tu se náhle kolo zláme,
My pak v blátě lezeme.
Do kostela k svatbě jedou;
První kočár kolo zlomí,
Na dlažbu se položí;
Nevěstu hned v mdlobách vedou,
Ženich bledne, ruce lomí,
A svatba se odloží.
Což je tedy kolo
Rozlámané v polo?
Nic než potok bez vody,
Beze stromu les,
Bez oučinků důvody,
Hostů prázdné hospody,
Beze smíchu ples,
Posvícení bez pranic,
A naposled: holé nic.


Wars nicht genug an Journalisten,
Wars nicht genug an Rezensenten,
Den Kindern Kains mit Mörderhänden?
So mußte Gott, den Dichtern zürnend,
Die doch entsproßt aus Abels Lenden,
Die Sündflut noch der Albums senden.


Drei Weisen tragen Gott in mir drei Gaben an:
Der Leib Zerknirschungs-Myrrhn, die Seele Gold der Liebe,
Der Geist den Weiherauch der Andacht, wie er kann.
Ach daß ich immerdar so dreimal weise bliebe!


يا خالقَ الخلقِ حملتَ الورى
لمّأ طغى الماءُ علىجارِيَهْ
وعبدُك الآنَ طغى ماؤُهُ
في الصُّلب فاحملْهُ على جارِيَهْ


Zvuk zvonů hlaholí, za ranou duní rána –
a jemu slza kane na líce; – –
dnes prvně v životě se dotkne světů Pána
tam na oltáři jeho pravice...


um dia tudo será repouso
no horizonte guardado
pelo sol que não aquec
(São Paulo 1976)


Predico mal, y llevo a mis sermones
a muchos, que pretenden obligarme
a tributar bizcochos, y jamones,


Zu ihr über Felsen und Klüfte
Ein kühner Jäger klimmt.
Schon ist er in nächster Nähe –
Das Auge in Thränen ihm schwimmt.


Jak stáda poslušná šly dny kol žírných lánů,
jak ptactvo zpěvavé čas jasný přeletěl.
Když bojci hromoví z oblačných vyšli stanů
a zemi zranili, déšť omýval jí ránu,
zchlazoval polibky rozežhavených střel.


Weil ein Wort der Diätetik
Besser noch mir mag gelingen,
Als ein Wort dir der Ästhetik,
Will ich einen Rat dir bringen.


Jsi božská v ženství svém a v čistotě své velká,
a zázrak tvůj já sotva chápat dovedu,
pláč nocí zoufalých v tvé duši ještě nelká,
jen melodický zpěv tam zazní k posledu.


Fratres vbi tuto degunt? vbi suas spicas legunt?


原上高低树
天边起伏山
鸟来秋影乱
人去白云闲


To vložme nyní pod základy nové
sesterské stavby, by i naši snové
se vtělit mohli v kov a ve mramor.
Též stavět chceme věčnou pyramidu,
sami a sobě, lid a opět lidu –
jak blaží to, mít jeden toho vzor!


Hle, luny zář po naší zbroji
se láme kalným paprskem.
My vzpomínáme, silou svojí
jak vůdcem naším bývals v boji,
jak bouří šírým krajem světa
tvá jízda hřměla rychloletá,
že nespoutal ji moří lem!
Teď klidně spi! – Od svého lidu
ten bezpečný hrob v tichém klidu
a vřelou slzu díků vem!


Als Pallas weg von Troja ward genummen,
Ist dessen Heil bald zum Verterben kummen.
Ein Haus, darauß ein redlich Weib verschieden,
Bleibt von dem Glücke mehrentheils vermieden.


Köröttünk köd lesz a határ,
ezüstös pára
és amint kérted,
felkapunk
szárnyas paripámra.


Der stäte Jäger/
Gewild-Erleger
Genannt/ Hippolitus, 9
Sich so ergetzte/
Der Jagd nachsetzte
Ohn' eintzigen Verdruß/
Daß ihn in sieben Jahren auch
Kein Dach bedeckt/
Noch Müh erschreckt/
Ob schon das Wetter wild/ und rauch.


Já člověka jsem našel ve jhu parna,
pot ručejemi s čela jeho tek’,
i spánku milost byla tady marna,
neb jako mouchy příval myšlenek


Kde k nebesům modrým vysoko pne vzhůru se skála,
Že bystré oko jen krajinu dohlídne dolejší;
Kde s jekotem strašným se valí divoká řeka v důli,
Strašně hučí, zdaleka jako když strašný rachotí hrom,
A zpěněné vlny vzhůru metá, stříbříc keř i skálu:
Tam vysoké na skále stojí Lubor čarokrásný.
Černokadeřavou hlavu černá přílbice krýje,
Černý též i krunýř se jemu pne kol hrudi mužné,
Černý šat všecken jeho, jestiť i mlat jeho černý,
S přílbice jen bílý chochol ve větru pohrává,
A u nohou jeho černý chrt v tichosti spočívá. –


da le fatiche; ch'al tuo sen soggiorno
fanno i diletti, e tante cose belle;
che se n'andrìa, tinto d'invidia, il giorno!


Ireland reduc'd, and Flanders paint restor'd,
When, call'd to succour, William draws his sword.
When William speaks, then represent
With England its wise Parliament,
But paint the World entire, and of it's happiness
The different measures all, when William silent is.


Cusì, lasso, inamorato e stracco
desiderava morte
quasi per campo al diverso martiro,
ch'el planto m'avia çà sì rotto e fiacco,
oltre l'umana sorte,
ch'eo mi credea ultimo onni suspiro.
Poi l'ardente desiro
tanto mi costrinse a soferire
che per l'angossa tramortiti en terra;
e ne la fantasia odìami dire
che di cotesta guerra
conviràve che vi perisse ancora:
sì ch'eo dotava amar per gran paora.


Dar weer en rike Burdiern,
De harrn se beid so leef,
Dat weer int ganze Kaspel wul
De smuckste de dat gev.


In dem die gröste Hitz und Kält' umbschlossen ist,
Ist überall, doch hat es bloß der Weis' erkiest.


Sem justo motivo atacas
Leis, costumes de raiz
Nesta terra das patacas,
Moralizado país.


Zrak duše mé jak oči hmyzu jsi složil,
stem facet tajemství dálek jej děsí,
tep trhaný úzkosti šlehá mi do žil,
v tok myšlenek napjaté sítě mi věsí


Volna a sors édesanyám,
Nem lennék én heverő;
Kebelemen, érzem, érzem
Mint buzog a tetterő;
Nyílna csak tér, - kész bennem az
Akarat -
Nyílna csak... hogy futtatnám az
Agarat!


Sie wehet Kühlung ihm aus dem Haine zu,
Sie netzet mit der Quelle die Wurzel ihm,
Sie hält ihn fest, wenn Stürme brausen,
Träufelt ihm Tau in die junge Knospe.


Ide jő a gyermek, gyümölcs ha pirul,
Tilos gyönyört szaggat ág lombjairul,
S gondviselő Isten jó termést ha ád,
Ide gyűl ki őszszel az egész család.


And you, fair nymphs, avoid with equal care,
A stupid dulness, and a coquet air;
Neither with eyes, that ever love the ground,
Asleep, like spinning-tops, run round and round;
Nor yet with giddy looks, and wanton pride,
Stare all around, and skip from side to side.


Vaterland und Vaterglauben,
Ließest du vom Schein dir rauben.


Veď pamätám, čo starík môj mi skázal:
že všetkých Slovänov bol belčov tuná – –“
„Hej!“ svědčím. – A kdo ze živých je smazal,
sám jejich – dumám – bude jednou vazal:
zde před jich sluncem zbledne jeho luna!...


Wollt ihr unter euern Zweigen
Mich beschützen, mir sie zeigen?
Ewig dank ich euch mein Glück,
Ewig soll mein Lied euch ehren;
Zeigt, ach! zeiget mir Cytheren:
O ihr Nymphen, einen Blick!


Ein Pilger wollt ausspüren
Der Erd' Metallen-Geist,
Da hieß man ihn spaziren,
Ins Bergwerk man ihn weist,
Da führten ihre Schicht
Vier Männer mit zwei Weibern,
Die trügen in den Leibern,
Worauf sein Herz gericht.


S'andasti come già Diana in caccia
errando per le selve a l'età pura,
quando ben crederisti star secura,
et io seria de retro a la tua traccia.


na hvězdnatou výšku
a pod římsou hvězdnou
vlaštovčí jak hnízdo
zřídíme si chýžku.


Zu retten was du sihst aus grimmer Hungers Noht/
Schafft Ceres durch den Raht der milden Becker Brodt.
Wer Speise schaffen soll vor Wehmut Ach und Pein/
Vor Seuchen/ Pest und Tod muß mehr denn Becker seyn.


Inmitten seiner Turbankrieger,
Die Stirne voll Gewitterschein,
Zog Omar, der Kalif, als Sieger
Ins Tor der Ptolemäer ein.
Umrauscht von Mekkas Halbmondbannern,
Ritt langsam er dahin im Zug,
Ihm folgte mit den Bogenspannern
Ein Negerschwarm, der Fackeln trug.


Tú no has bebido en ponzoñoso ramo,
sedienta del amor y los placeres,
la atmósfera de muerte en que me inflamo


Přilétl mi skřivánek zimou zkřehlý,
mrazem křídla ztuhla mu, vyhasnul hled,
chvěje se jak umírající srdce,
žije však dosud.


Und nach dem Tod – es wird uns sein
Als nach des Rausches Schlummer:
Verrauscht, verschlummert Lebenspein
Und Schmerz und Reu und Kummer.
O Tod, o Schlaf, der Dich erfand,
Erfand der Menschheit Segen;
Breit' aus auf mich Dein Schlafgewand,
Zur Ruhe mich zu legen!


Ecco stridendo l'orribil procella
che 'l repentin furor di borea spinge,
la vela contra l'arbore flagella:
il mar si leva, e quasi il cielo attinge.
Frangonsi i remi; e di fortuna fella
tanto la rabbia impetuosa stringe,
che la prora si volta, e verso l'onda
fa rimaner la disarmata sponda.


Noch fint man solcher narren vil
die doplich mer verzeren,
dan ir pflug mag ereren,
verachten alle straf,
bis sie verderben in den grunt,
e sie es werden in,
Mit hurweis, trunkenheit und spil,
singen, schießen und fechten,
krieglaufen, zank und rechten,
bauen, faulkeit und schlaf:
den wer das narrenbat gesunt
und scherfet in ir sin.
Ich weiß ein gutes narrenbad,
darein wil ich auch sitzen;
mich dünkt, es wer mir nit fast schad,
ob ich da möcht erschwitzen,
kumen zu rechten witzen
und halten weislich haus,
auf das ich kum mit eren aus.
wolauf, wer wil dahin?


A asi o krok dál na kraji skalném
muž mladý v zamyšlení dumném sedí,
ku výši tmavomodré tiše hledí,
jak myšlénkou by kotvil v světě dálném.


Tys’ jeho hrdinou, ó muži v prachu,
tys’ budoucnosti vyvolený rek,
rek lepší oněch v brnění a nachu,
jichž zbujnostem se kořil mnohý věk,
rek pravý, čistý, bez vady a hany,
rek jasnější nad Artušovy many,
ty s lící zrytou, sluncem kalenou,
s tou zdobou mozolů na drsné dlani,
jenž místo kmentu oděn halenou
a jemuž rýč je bohatýrskou zbraní.


Jsem člověk světla – kol mne temnota,
jsem člověk lásky – kol mne samota. –


Veronika chodí po záhrobni
chudé chaty, do zeleně skryté.
Kol ní dětí jako ptáci drobní;
sama drží jedno zapovité
do peřinky povijanem robě,
z ruky do ruky je houpe sobě,
zpívá ona, zpívají mu ptáci
se zelené střechy – andílkové –
a tam uvnitř starý used’ k práci:
hybký člunek ve tkanivu plove,
z ruky levé do pravé mu vběhne,
k tomu noha levá šlápne, pravá,
vratidlo se točí. Tu se sehne,
k východu se dívá zbožná hlava,
„Ranní zoře vstává“, notou známou
chraplavě si zpívá. A tu zvenku
ťuká někdo hlasně na okénku;
ohledne se, – děcko vidí s mámou,
kterak v lesku slunéčka se smějí.
Kývnul hlavou, ústa dále pějí,
přízi tká a niti propletává –
a my píseň osnujeme novou!
Bodejž vám je mysl vždycky zdráva;
radost nás a láska zpívat zovou.


Jásá ctnostný, jásá,
všechnu tíž a stíny střásá,
víť, že trvá věčně
dobro, – krása.


水游陆走不同生
濡足相随有至情
早晚拍浮春浪去
岂知垂翅到天明


Juráis ser cierto que un día


Tu pozdvihl se mrtvý oslovený,
by jako vždycky učinil mu vděk;
vzhléd’ smavě k němu, vzal jej pod rameny
a vtisk’ mu na tvář něžný polibek.


Všemoc Tvá jen k ustrnutí
Smrtelného pěvce nutí,
Tajíť mu se v prsou hlas:
On se v svatou bázeň noří,
V prachu tiše se Ti koří:
Pane, Pane, duši spas!


筑亭疏沼隔尘埃
白白朱朱次第栽
人面春风俱不老
板舆日日看花来


i miei sospiri piú benigno calle
avrian per gire ove lor spene è viva:
or vanno sparsi, et pur ciascuno arriva
là dov' io il mando, che sol un non falle.


HUGO, le maître de la Lyre
Où chante un souffle aérien,
Montre en son bienveillant sourire
Qu'il n'est désabusé de rien.


Man trifft dergleichen Leute
Noch allenthalben an,
Wer weiß, ob ich nicht heute
Was frisches haben kan?
Die Welt ist groß genung,
Und ich bin starck und jung.


مَن عَذِيري من شادنٍ لم أُطِقْ عن
هُ مَعَ النُّسكِ والتّحلِّمِ صَبْرَا
أهيْفٍ أنبتَ الجمالُ بفيه ال
عذبِ دُرّاً سقاهُ مِسكاً وخَمرا
فأعارَ الغَزالَ عيناً وغصْنَ ال
بانِ لِيناً والأُقْحُوَانَةَ ثَغْرَا
أَجتَلِي منهُ في ضُحى اليومِ شمساً
وأرى منه في دُجى الليلِ بَدْرَا
فيهِ أُنسٌ وللملاحَةِ في عي
نَيهِ مَعنىً تخالُه العينُ ذُعْرَا
قال لي إذ رأَى غَرامي وصدّي
أنت تُخفِي وَجداً وتُظهِرُ هَجْرا
أنتَ كالصّائِم الذي يَشتهي الما
ءَ لِفرطِ الظَّما ويكرُهُ فِطْرا
قُلت دَعْ ذا فأنتَ شَرطي ولكن
لم يَدعْ لي المشيبُ في الجَهلِ عُذْرَا


Nebude lásky –. Možno čekat divy,
či život jen?
Nebude, po němž toužili jsme: živý
váš velký sen –


Ziehe, süße Liebe,
Aus dem Dunkel mich zum Licht,
Alle meine Triebe,
All mein Angesicht.


Du steinerne Stufe, am grauen Haus –
aus ragenden Gassen zog ich aus
und habe müde und abgehetzt
den Lackschuh heute auf dich gesetzt.


Ilyenkor, méla éjeken,
Át roppant, néma téreken
Húnynak ki, lobbannak fel lángok:
Üzennek egymásnak a végtelen világok.


Smrk starý, blesky rozbitý to čněl
a vlastní stín, jak brod jej obrážel,
si střežil žárliv s malé výšiny,
sám stín jsa přísný prostřed pustiny.


Budí se Pámbu; na půl ještě dřímá.
„Což pak je bouřka? Beze mne tam hřímá?
Jaký to drsný hluk a ropot, ryk?
To bude nár. soc. nebo bolševik!“


Und war auch so der Frommen Lust,
Und regt' auch so in jeder Brust
Ein heiliges Beginnen.
Es kamen Pilger fern und nah,
Und wer die Demuthsvolle sah,
Ward hoher Segnung innen.


O Heiliger, O guhter Geist,
Den Christus unsern Tröster heist,
Laß uns in keiner Noht verzagen,
Ach hilf, daß wir es freüdig wagen
Durch dises Thränenthal zu gehn,
Las mich im Kreütz auch hertzhaft stehn.
Hilfst Du Mir, Herr, dis vollenbringen,
So werd' Ich ewig Dir Lobsingen.


Dass eine kurtze Zeit diss Leben wehr't, ist wahr,
Und dass man jeden Tag, den man gewinnt, verlieret;
Die Klagen aber, die hierüber mancher führt,
Die wiederlegen offt des Klägers eigne Jahr':
Wie wenig greifft der Tod in ihrer Kindheit an?
Wie selten trifft es also ein,
Dass unser Kinder-Hembde kan
Auch unser Sterbe-Kittel sein?


„Mým bolům nikdy neporozumíš!“
zašeptal vždy jen jaksi omluvou...


Con penas quiere amor que me contente
y que perdiendo entienda que me gano,
que tenga el corazón muriendo ufano,
que sienta y que no sienta lo que siente


Halt mein Liebgen halte stille,
Dieses ist mein erstes mal
Daß ich meinen Wunsch erfülle,
Und vielleicht die letzte Zahl,
Von der angenehmen Last
Die du mir bereitet hast.


Es rauschen die seidenen Schleppen,
Es klirren die Eisenspor'n,
Die Zwerge trompeten und pauken,
Und fiedeln und blasen das Horn.


Él a szent kereszt vitéze
Aki húnytát könnyezed,
Nézz szemembe - rám nem ismersz ?
Én vagyok hű kedvesed.


Doch seht im Blätterdunkel
Den vollen Kelch der Rose
Mit kleinem Laub umsäumet,
Vom Rande, voll und schwellend,
Nach Innen sanft sich wölbend,
In holder Scham errötend,
Ein Labyrinth von Blättern,
Die selber sich beschattend,
Gleich einer Grotte Dunkel,
Sich tief und immer tiefer
In Dämmernacht verlieren.


Hoy, mañana, no sé :
la injusticia anda de antorcha
encandilando el horizonte, pero,
verdad y amor también pueden llegar
de manos de un desconocido.
Sólo basta con desempolvar,
con rasgarse la incertidumbre
dentro de los ojos,
las huellas están ahí...
en la estela de penas que va quedando
como bisel de nube en el ocaso.


A srdce divná květina –
ne všude kořen vpustí,
a od lásky to závisí,
zda hynout má či růsti.


Oh ! quels chocs de faisceaux, de tribuns, de pavois !
Je vois luire les fronts, j'entends parler les voix ;
La lumière est accrue et l'ombre est agrandie ;
Toute cette héroïque et fière tragédie
Passe devant mes yeux comme par tourbillons.


金堤楸树折
北风布衣裂
萧条认寺灯
青毡一斋雪


Tu Lili váhá a přec dá si říci,
v ruce vonný šeřík nese,
plá studu nach na její krásné líci
a strachy se jí ručka třese.


棘闱曾辟大江东
唤起秦淮两蛰龙
况是此邦饶俊彦
何愁盛事不重重


أَديرا عَلَيَّ الكَأسَ لَيسَ لَها تَركُ
وَيا لائِمي لي فِتنَتي وَلَكَ النَسكُ
دَعوني وَنَفسي بارَكَ اللَهُ فيكُمُ
أَما لِأَسيرِ الغَيِّ مِن لَومِكُم فَكُّ
إِذا لَم يَكُن لِلرُشدِ وَالنُصحِ قابِلاً
فَسُخطُكُمُ جَهلٌ وَلَومُكُمُ مَحكُ
فَخَلّوا فَتىً بِاللَهوِ وَالكَأسِ مُغرَماً
فَما عِندَهُ سَمعٌ فَهَل عِندَكُم تَركُ
مُعَتَّقَةٌ صاغَ المِزاجُ لِرَأسِها
أَكاليلَ دُرٍّ ما لِمَنظومِها سِلكُ
جَرَت حَرَكاتُ الدَهرِ فَوقَ سُكونِها
فَذابَ كَذَوبِ التِبرِ أَخلَصَها السَبكُ
وَأَدرَكَ مِنها الآخَرونَ بَقيَّةً
مِنَ الرَوحِ في جِسمٍ أَضَرَّ بِهِ النَهكُ
فَقَد خَفِيَت مِن صَفوِها فَكَأَنَّها
بَقايا يَقينٍ كادَ يُدرِكُهُ الشَكُّ
وَطافَ بِها ساقٍ أَديبٌ بِمِبزَلٍ
كَخَنجَرِ عَيّارٍ صِناعَتُهُ الفَتكُ
وَرُدَّت إِلَينا الشَمسُ تَرفُلُ في الدُجى
فَكانَ لِسِترِ اللَيلِ مِن نورِها هَتكُ
إِذا سَكَنَت قَلباً تَرَحَّلَ هَمُّهُ
وَطابَت لَهُ دُنياهُ وَاِنقَمَعَ الضَنكُ
وَما المُلكُ في الدُنيا بَهَمٍّ وَحَسرَةٍ
وَلَكِنَّما مُلكُ السُرورِ هُوَ المُلكُ


Röthlich glänzt der ſüße Flimmer
Lichts in deinem hohen Saale, —
O Madonna, ſoll ich nimmer
Deines Kleides ſeidnen Schimmer
Heut’ am Fenſter noch erſpäh’n?


يا متقن الخط ويا ملبساً
منه بديعات المعاني حلى
ومرخصاً في سوق تعليمه
من دره المنظوم ما قد غلا
أدركت سر اليد فيه إلى
أن صرت في أحكامه الفيصلا
تظهر منه الزور حيث اختفى
وتستبين الغامض المعضلا
الخط للعلم إناء صفا
به لآيات النهى مجتلى
أجزت فيه بالوسم الذي
دل على شبقك بين الملا
من شاء فليجر بمضماره
ما زالت في مضماره أولا


Die Sünd die du gefunden hast/
Bewein/ vnd leg bald ab den Last.
Bitt Gott vmb so viel Zeit vnd Frist/
Biß daß gebeicht die Sünde ist.
Ein Todtsündt zwar macht greiß graw Haar/
Wer denckt der Sünden groß Gefahr.


Rainha, que o teatro por breve tempo adora,
Esse orgulhoso fasto não conserveis cá fora.
Deixai na cena o cetro, a raça ilustre, e nobre,
E a pompa, que a meus olhos vos rouba, e vos encobre.


Eine Schale des Stroms, welcher Vergeßenheit
Durch Elysiums Blumen rollt,
Eine Schale des Stroms spende mir, Genius!
Dort wo Phaons die Sängerin,
Dort wo Orpheus vergaß seiner Eurydice,
Schöpf die goldene Urne voll!
Dann versenk ich dein Bild, spröde Gebieterin,
In den silbernen Schlummerquell!
Den allsiegenden Blick, der mir im Marke zuckt,
Und das Beben der weißen Brust,
Und die süße Musik, welche der Lipp' entfloß,
Tauch ich tief in den Schlummerquell!


Fugge il diletto, caro e bianco toro,
di quel d'Europa assai più vago e bello,
e di star stella in ciel più degno assai.


مسافة الشمس دون أقربه
وإن دعونا أعارنا أذنه
القلب قبرٌ وأنت ساكنه
لا يبرح القبر ميتٌ سكنه
ما مر يومٌ بما يصرفه
إلّا جعلناك فيه ممتحنه
أو راقنا ثوبه ونضرته
ألا رأينا في ثوبه كفنه
آليت لا يستخفني أملٌ
في الغد أو تستغرني حسنه
الدهر لولا الآمال مشتبهٌ
والمرء في نسفه يرى زمنه


O welch ein reicher Wörterschatz
In diesem offnen Briefe!
Da ist ein Blick ein ganzer Satz
Von unerforschter Tiefe.


An der Elbe Strand
Liegt mein Vaterland,
Lieb's von ganzer Seele.
Aber meine Kehle
Ist zu Haus am Rhein,
Dürstet nur nach Wein.


Doch die Berge sich verdunkeln,
Und die Wolken werden Nacht;
Nicht ein Sternlein seh ich funkeln,
Und der Sturm ist aufgewacht;


¡Eh!... peregrino que por esta vía
atraviesas con planta indiferente,
¿Vienes tal vez de tan remota gente
que el duelo ignoras de la patria mía?
¿Cómo no lloras ¡ay! cuando sombría
cruzas por medio su ciudad doliente,
como quien nada sabe, nada siente
del grave luto que oscurece el día?
Si te detienes a escuchar el caso,
yo sé de cierto que llorando, amigo,
no pudieras de aquí mover el paso:
Perdió Italia a Beatriz; y cuanto dijo
a otros hombres hablando de la bella,
tiene virtud de hacer llorar por ella.


U mocných světa toho i to srdce
se řídí politikou... Máme za to
nástupce trůnu. Viděl jsem to dítě,
římského krále, hošík jako anděl,
a dary ducha, jež prý ukazuje,
slibují nejkrasší dny pro Francii.


一骑如龙送客归
银鬃绿耳步相随
佳人未许轻离别
不是仙翁岂得知


Zvony domova nechť slavně zvoní
těm, kdo odcházejí hájit zemi rodnou.
Její květy ať jim dlouho voní,
hrouda, kterou chránili, ať pro ně plodnou!


Což – chápu. Myslí: do druhých bít bude
a ne nám, novým chlebodárcům, v okna,
pro partaj může volavkou být cennou –
jak logika už je těch českých mozků.
(A roků pár je vidět v činné práci,
to značí – nic už se jim nediviti.)


Hajnalodott. Felicián ruhástul
feküdt az ágyon. Mellén a pokol
síkos varangya, egy vén boszorkány ül:
az álmatlanság - és dobol, dobol...
S e dobszóra a gondolatok sorba,
mint katonák, egymáshoz állanak.
És árkon-bokron keresztül ugorva,
újra egy éllé merednek: falak,
miket az ellen: a nyugodnivágyás
le sosem győzhet.
És Felicián
most fölveti sápadt fejét és lassan
emlékezni kezd a gyűrött cihán.


Suivez-nous, Archibald. Non, je reste avec lui,
Je vous retrouverai plus tard sous la pendule.


Mira spricht, indem sie hold errötet:
»Sind, o Jüngling, deine Worte wahr,
Werd ich sein glückselig immerdar;
Täuschen sie, so hast du mich getötet.
Eines edlen Stamms du schöner Sprosse,
Nach der Niedern treibt dich ein Verlangen;
Doch du mußt, hat dich mein Arm umfangen,
Bleiben bis zum Grabe mein Genosse!«


Do prvního vše jsem slzy dala,
když jsem z dítka v pannu vyrůstala;
do druhého na to slzy klesly,
když matičku zlatou v hrob mi nesli...


Cominciâr quivi una crudel battaglia,
come a piè si trovâr, coi brandi ignudi:
non che le piastre e la minuta maglia,
ma ai colpi lor non reggerian gl'incudi.
Or, mentre l'un con l'altro si travaglia,
bisogna al palafren che 'l passo studi;
che quanto può menar de le calcagna,
colei lo caccia al bosco e alla campagna.


Azt, amit más őrülten hajszol
Egy hosszú, kínos életen,
A kétség átkos órájában
A sors megadta én nekem.
Nem a nyugalmat. Az én lelkem
Megölné a csend, nyugalom,
Csak egy intést, biztatást vártam,
Ha zokogásba fúl dalom,
Szivemből ömlő, bús dalom.


Dav nedočkavý, dravý, mnohohlavý
se tísnil v průjezdě a debatoval.
Chvílemi prudká udeřila vlna:
několik mladých, rozjařených lidí
na výkladní sklo těla přitlačilo
a s chechtotem dál razilo si cestu.
Slyšel jsi vtipy, jak je večer chrlí
ta velkoměstská poblácená dlažba,
viděl jsi úsměv, kterým usmívá se
blaseovaná, zcyničtělá duše.
Dav hnul se náhle; kterýs obchodníček
vydání zvláštní vítězně si nesl,
je prodávaje za zvýšenou cenu.
Dychtivě steré ruce zvedaly se,
by zmocnily se prvých exemplářů,
a obchodníček krejcárky své sbíral.
„Obchod je obchod,“ řekl s pochopením
muž ramenatý, který také koupil.
A pochopils, co tobě bylo ranou,
tak těžkou ranou, že se leta cítí,
že sensací jen pro tisíce jiných
je jenom možnost zisku obchodníčka,
sensace s kursem, určovaným chvílí.
„Obchod je obchod“ – – Hanba, všech nás hanba,
je možnost zisku; zrada možnost zisku.
A podlost též je pouze možnost zisku.
Obchod je obchod. Jako na dračku jde
vydání zvláštní. Rozchází se zástup
uklidněn jaksi. Večeře líp chutná,
když sensací je zrady opepřena.


Gyónatlan és vakon, az évek szennyével
löknek egy szemétre a hibás cseréppel,
melynek nincs csörgője, s íze mindörökre
elrontva, mosatlan hull vissza a rögbe.


Gesang, der treu – durch die Besinnung – schaltet,
Geleite dich um dein vertrautes Haus!
Gemüt, bald wird dir wohl bei Windgebraus:
Du spürst, wie Herzensblut im Grauen waltet.


Riede in guerra colui ch'arde di scorno.
Usa ei con gli altri poi sermon più grave:
talor minaccia e fère, onde ritorno
fa contra il ferro chi del ferro pave.
Così rintegra del fiaccato corno
la miglior parte, e speme anco pur have.
E Tisaferno più ch'altri il rincora,
ch'orma non torse per ritrarsi ancora.


Singe frölich, Wild und Wald,
Singe, was sich regt auff Erden,
Kind und Eltern, Jung und Alt,
Singet: Es wird besser werden,
Singt: Der Lentz verjüngt das Feld
Und der Rautenstrauch die Welt.


Strichvogel Reflexion,
Zugvogel Poesie,
Singt jeder andern Ton
Und andre Melodie.


Da sprach das kleine Ritterlein:
Daß Gott sich dein erbarm'!
Du mußt ein schlechter Ritter sein,
Weil deine Ehr' so arm. –


O seid doch, höchlich bitt' ich d'rum,
Seid diesmal nur nicht kurrig!
Denn seht! Es wär' doch schade d'rum:
Das Ding ist ja so schnurrig.


Svelte notar le Cicladi diresti
per l'onde, e i monti co i gran monti urtarsi;
l'impeto è tanto, onde quei vanno e questi
co' legni torreggianti ad incontrarsi.
Già volàr faci e dardi, e già funesti
sono di nova strage i mari sparsi.
Ecco (né punto ancor la pugna inchina)
ecco fuggir la barbara reina.


Doch schrecklich war die Exekution
Der großen Idee, der pompösen –
Häng dich, mein teurer Berlioz,
Daß du nicht dabeigewesen!