so wie Märtyrer einst zutiefst im Herrn ...


        Ah, frailness of mankind!
Thou who didst laugh at woman and didst hold
Thyself superior, now, alas! wilt find,
Amid thy waning joy and waning gold,
        Thou learnedst in a sorry school
        That taught thee to disdain
The seeming‑tender being whose dread rule
Shall now wreak on thee horrid pai
        Too late now wilt thou learn, too late,
        When thy voice is low and humble thy gait,
        When thy soul is crushed and thy dress sedate,
The greatest of all ills the gods on humans rai
IV


Mein Bruder! Siehe, wie sie bebt
Der Freude Zähre,
Daß Du's bist, und daß Du
Mehr denn Bruder und Freund,
Daß du bist
Meines Herzens Vertrautester!
Sage, sproßte dir je,
Keimte mir je ein Gedank',
Dessen Hülle nicht Du
Hobest, nicht ich?


O langer Weg! oh, einst! wie jede Welle
nach jedem Wölkchen sah am Himmelsrande,
nach jedem Hälmchen griff am Ufersande,
daß Eines nur mitströmend weiterquelle!
oh keines! fort! nur Bilder, wirr, zerflossen! –


Mi Vater hat a rothen Stier,
Ist mir lieber weder diese all vier;
Lauberl, lauberl, liri lauberl,
Lauberl, lauberl, litum da.


Aus der Eltern Macht und Haus
Tritt die zücht'ge Braut heraus
An des Lebens Scheide –
Geh und lieb und leide!


云液轻红滴露珠
玻璃盏内看如无
秋深不管黄花老
为引仙人白玉壶


Ein Schiff, hinsteuernd in die schicksalschweren,
Verhüllten Reiche der Okeaniden,
Das lockendste der Bilder ist's hienieden
Für Herzen, die im Drang zur Ferne gähren.


أراني الظبا والبدر والشهد والدجى
وغصن النقا المياد والبحر والبرا
فشبه لي عينيه والوجه واللما
وطرته والقد والكف والصدرا


Die Schrift im ersten sind Blumen, die ewig wechselnd blühn,
Im zweiten Flammenlettern, die ewig bleibend glühn,
Des einen Blätter sind locker, drin blättert der luft'ge West,
Des andern eh'rne Platten, die liegen schwer und fest.


仙子乘风过赤城
金槃玉露掌中擎
月明解佩江头去
五色云霞拥绛旌


A stále vyrůstá, stále se jasní
a jak moře pod rukou vánku se chvěje;
jak čelo básníka, nadšen když básní;
a světlo v mohutných vlnách blíž spěje.


snad doznívá jich píseň nejasně,
snad umlkali příliš předčasně,


Laßt uns ihren Glanz besinnen
und das Himmlische beginnen,
Anfangs nun, nun Endes bloß!
Wer will ihre Lust beschreiben,
die sie wird ohn' Ende treiben
in des Allerliebsten Schoß'?


Ich hab nicht viel hienieden,
Ich hab nicht Geld noch Gut;
Was vielen nicht beschieden,
Ist mein: – der frische Mut.


Sey gegrüsst, du Zweig der Helden!
Das Gerücht müss' ungeseumt
Ost' und Westen dich vermelden.
Welcher jemals hat geträumt
Auff dem weisen Helicon,
Der erheb' jetzt seinen Thon,


Ach wie schlägelt mancher armer Spaß-Galan,
Der sich in die Freundligkeit nit finden kan,
Und der allen Zeitvertreib
Vor ein Liebes-Zeichen
Heimlich will vergleichen.


Y la Penea Ninfa, que de Apolo,
el docto empleo le negó a sus brazos,
(trocó a las ansias de un amor prudente)


In quella parte dove Amor mi sprona
conven ch' io volga le dogliose rime,
che son seguaci de la mente afflicta.
Quai fien ultime, lasso, et qua' fien prime?
Collui che del mio mal meco ragiona
mi lascia in dubbio, sí confuso ditta.
Ma pur quanto l' istoria trovo scripta
in mezzo 'l cor (che sí spesso rincorro)
co la sua propria man de' miei martiri,
dirò, perché i sospiri
parlando àn triegua, et al dolor soccorro.
Dico che, perch' io miri
mille cose diverse attento et fiso,
sol una donna veggio, e 'l suo bel viso.


Wie trefflich Weib und Mann
Sich miteinander ständen,
Fingen wir schwerer an,
Und könnten sie leichter enden!


Ó bohům dík, již vedly kroky mé!
Já z lože vstal před slunce východem.
Sen k ránu probudil mne blahostný
a neklamal mne – Mám již tebe, mám –
Tys Prométheus! – – Ano, to jsem já!


Než kdy při tom se blaze tobě
Slzami očka zalejí,
Vroucnější v té milostné době
Má ústa píseň zapějí.


So ging es mir, dem Balthasar,
Der gar so lang' gerudert war,


Přestal zpěv, v hrob položili tělo,
Do města se s truchlivými srdcy
Rozcházeli lidé. Podivín ni
Slzy neumořil, bolest jako
Skála na ztrýzněné dolehala
Srdce, umrtvila rozum, pamět
Zatemnila. Václav společníka
Mladosti své opatruje jako
Oka, jak stín se ho držel, světem
Prováděje, hleděl ztrápeného
Ze zoufání vytrhnouti činem.
Podivín co na vyslance s nebes
Na Václava pohlížeje ani
Na krok dobrodince neopouštěl.
V nebezpečenství s ním, s ním se vydal
V radost, ve dne v nocy obcházeje
Nešťastníky, prohledaje bystře
Rozedrané byty, kde se slza
Vykropila na tvář, ozýval hlas
Bědování, jako andělé tu
Utírali slzy zármutku, a
Utišili nářky ukrutenstvím
Vybouřené, břímě chudoby a
Necti zlehčujíce mírnívali
Zdivočené duše laskavostí,
Znebesyli zeměplazy slovem
Božím, Krystu vyzýskali věrné
Služebníky z dravých ukrutníků.
Bůh a láska řídívali kroky
Vyvolenců Páně, zem y nebe
Spatřovaly krásu člověčenství
V blesku zvěčňujícých činů, v boji
S nížícými duše vášnivostmi.
Nyní do chaloupky vcházývali
Zkrotit hladu divokosti, moru
Strhnout vzteky; již se odebrali
Na trh, kde lid divý hanebnosti
Odkryl srdce, živil zhoubné vášně.
Podívání děsné umrazylo
Lidský cyt. Tuť otcové a matky
Jako skály tvrdé, jako vlcy
Lítí stáli u strhaných dětí,
By pohnutí svou krev prodávajíc
S hltavýma očima co vejr se
Zarazyli na lid kupujícý,
Na peníze blyskajícý, zlato
Z ruky vytrhnuvše odhodili
Jak psa dítě kupcy, pospíchali
S potěšením blýkajíce na lup
Do hospody, aby zapíjeli
Duši svého syna. S bolestí se
Díval kníže na sníženost lidskou,
Vyrval z klepet syrovosti děti,
Jako otec staraje se o ně
Bohu posvěcoval vytržence.
Přistoupil y k muži truchlícýmu.
Ploditeli slzy zalívaly
Oči, ruka se mu třásla, kterou
Syna u noh klečícýho držel.
Sotva na syna se podpíraje
Stál, a vzdychal, syn se k otcy tlačil,
Nechtě outlých rozepnouti rukou.
Na cenu se Václav táže, otec
Mlčí, smutně v oči pohlížeje
Kupcy; kupec odstoupiti míní,
Otec trhá sebou, mluví, smlouvu
Uzavřeli. Václav vyškubuje
Dítě, otec skočiv vytržený
Zakřikl bolestí, a zaběhl s trhu.
Za ním s Podivínem Václav vedouc
Dítě; pacholíček ukazuje
Ku chaloupce cestu; přicházejí,
Zaslechají pláče, vcházejí, a
Bože! vidí ukrutenství hladu,
Nemocy a hoře; matka mroucý
V žalosti se topí pro milého
Syna, otec patře na rozmilou,
Zahazuje zlato, klesá na zem,
Těší, slibuje, že dítě matce
Vrátí, ohlíží se, zočí nahé
Děti hladem ruce spínajícý
K otcy, srdce muži puká, vrhá
Sebou, Bohů volá ku pomocy;
Bůh se zjevuje mu; Václav s synem
K otcy, navracuje dítě, krotí
Hlad, a tiší bolest sevřeného
Nehodami srdce, matka oči
Otvírá, a vzdychá, ruce k nebi
Napíná, a na Václava posla
Milostného Boha patříc pláče,
Slzami se ulehčuje srdcy
Stísněnému, duch se jasní, láska
K životu se mocní, vstává, děti
Líbá, po kolenou k dobrodincy
Leze, díky jeví, anděl zmizel.


Einen dunkelen Worte durch Umschweif niemals gehörter
Einigemale Gesang aus zauberndem murmelt sie Munde.


És kérdem tőlük, mit jelentetek,
ti fogható, ti nyílt-tömör talányok,
miktől a fájó mindenség beteg,
ó csillagok, aranysebek,
s ezüst fekély, hold, óriási tályog?


per la gloria ove sei, Vergine pia,
ti prego guardi a' mia miseri pianti;
increscati di me, to'mi davanti
l'insidie di colui che mi travia.


Nem is telt az egész olyan sok időbe,
Talán egy órába, legfőlebb kettőbe;
Ugy hogy, mire a nép felvánszorga másnap,
Csóri dicsősége indult hanyatlásnak. -


Na zeleném luhu, kol do kola
Křovím Iískovým ohražena
Nová stála škola.
Tam se za ouplňku toho
Učitelů slítlo mnoho;
Žáků ale málo
Najíti se dalo.
Neboť mocná ptačí plemena
Pohrdala Sedmihlásků pýchou
A moudrostí lichou.
Jen několik Cacorek
A Střízlíčků výborek,
Bojících se krutějšího trýznění,
Dostavilo se ke zkoušení.


Dí anděl: „Člověk v smutku
jest živ a umírá,
leč klíčem dobrých skutků
sám ráj si otvírá.
Ať trpí z boží rady
pln tiché pokory,
neb jeho hříchy tady
jsou těžké závory.“


Non poss'io più, dal travagliar già stanco,
l'arte adoprar, né più adopra lo 'ngegno,
però tu a sì grand'uopo ora m'aita,


¡Ay, Albino! Conócelo algún día,
ni más el plectro con gemidos vanos
intente ya domar la turba impía.


És sírt és sírt, csak sírt, míg meg nem halt,
Késnyelek hullottak pengétlenül
A szemeibül.
- Ó, mennyi dinamit lakik
Én élve síró szemeimben! -
A föld egyszerre elszaladt alólunk
És elszaladt alólunk minden;
Ég, csók, tűz, magam s a semmi.
A tehén lángszőre szintén elszaladt,
Aztán visszajött
S a homlokomon kezdett énekelni.


Er: wann er durch das Fern Glas auf den Höhen
In die Sterne des Himmels sucht zu gehen,
Und die Raumstadt, ein Reich von keinen Gräntzen
In Gesicht und Gemüthe siehet gläntzen;
Mag die Reime, durchfärbt von Wonn und Wesen
Der Beschauer der Wunder Gottes lesen:
Er kan inner sich Gott: in Gott die Sachen
Ihm bekannter als Galilæus machen.


Vraždy bez bojů a bez bitev,
žijeme, a přec nám teče krev.


O Gott! wöllest außreuten
Jrrthumb vnd Ketzerey/
Damit bey allen Leuten
Der Glaub ohn Jrrthumb sey:
Den Glauben helff vermehren
Auff Erden weit vnd breit/
Daß alle dich recht ehren/
Nun vnd in Ewigkeit. Kyrie/ Eleyson.


蜀鞭虽紫多轻脆
最重商山节眼完
挂在苍崖饱风雪
藓花如漆试求看


Z Hradčan k městům děsný zírá klid,
žal z posvátných zbytkův Vyšehradu,
mrtvolou je všecken pražský lid,
řeka rudému se rovná hadu,
který hněviv úžlabím se dere
a do pustých břehův chvostem pere.
Z oken domův rozbitých zří děs,
v krčmách hýří lotrův pestrá směs,
a smrť, v příkrov zahalené líce,
se sekerou sedí u radnice.


a s nosítkami projdou otroci,
kde senator spit od hodů se vrací.


Und läßt nicht nach und quält und rührt,
Bis ich in ungeübtem Tun
Den Stift aufs weiße Blatt geführt,
Halb wards ein Hund und halb ein Huhn.


e vedrete il piacer, la festa e 'l gioco,
contentezza e diletti e risi e canti
che in verde età di savia donna han loco;


Uzrály žárem pod Etnou
ve vinobraní době –
a lokty mé jen tobě
se rozlétnou, ach rozlétnou.


ظهرت لقلبي بما قد نوى
وبالحول أمددتني والقوى
فيا من به في زاد الجوى
أحبك حبين حبَّ الهوى
وحباً لأنك أهلٌ لذاكا
حبيبي هو الداء لي والدوا
وذاك العليم بما قد روى
أقول له وعلي احتوى
فأما الذي هو حب الهوى
فشيء شغلت به عن سواكا
ألا علَّ من شاقني علَّهُ
يداوي فؤادي بما علَّهُ
على عشقك القلب من علَّهُ
وأما الذي أنت أهل لهُ
فكشفك للحجب حتى أراكا
فؤادي بفرط الجوى ممتلي
وعيني ترى للجمال العلي
وحالان عندي هما أجتلي
فلا حمد في ذا ولا ذاك لي
ولكن لك الحمد في ذا وذاكا


Pak sotva vstanu, štíhlá loď se ztratí,
své pěny stříbra vlekouc dálnou drahou...
Ve středu skal se uzřím usmívati
já zlatý chán svou otrokyni nahou.


prese la strada alla sinistra il conte
verso una valle, ove il Circasso era ito:
si tenne Ferraù più presso al monte,
dove il sentiero Angelica avea trito.
Angelica in quel mezzo ad una fonte
giunta era, ombrosa e di giocondo sito,
ch'ognun che passa, alle fresche ombre invita,
né, senza ber, mai lascia far partita.


Provolává: „Sláva vítězovi!
Pruďte vody, pout jste zproštěny!
Zpěvem vzněte výše, temná křoví!“


HE said, and ceas'd; the Chamber rung
With due applause from ev'ry tongue.
The mingled sound (now let me see,
Something by way of
Was it more like
Or
Or
Or the
Or (still to heighten and explain,
For else our  is vain)
Shall we declare it like
A  a  and


»Frei magst Du ziehn – ach bleibe und werde mein Gemahl!
Erhör der Minne Flehen! – doch frei ist Deine Wahl!«
Und sieh, verschämt und glühend wie eine Ros' am Hag
An seinem Heldenherzen die holde Jungfrau lag.


Für meines Lebens goldnen Morgen
Sei Dank, o Pepromene, dir!
Ein Saitenspiel und süße Sorgen
Und Träum und Tränen gabst du mir;
Die Flammen und die Stürme schonten
Mein jugendlich Elysium,
Und Ruh und stille Liebe thronten
In meines Herzens Heiligtum.


Deh tu rivolgi lo basso desio
Inver lo santo regno inver lo porto.
O dolci studi o care muse, addio.


Ein jeder Tisch soll heilig sein,
Um welchen gute Menschen treten,
Sei's, ihres Daseins sich zu freun,
Sei's, um ein Gratias zu beten.


Oly gyenge, mint
a lázas kisfiú,
ki – míg siratják, –
únja az egészet
s nem bánja már,
mi balga és hiú
és mosolyog,
mikor jön az enyészet.


Leesik a nagy hős, még nagyobb estében,
Kiterjed a földön egész termetében,
Keményen hordozá kardját életében,
Fogva tartá most is hűlő tenyerében.


Non per dormir s'acquist'onore o regno,
né per fuggir si viene in alto stato,
né per rispondere ognor quand'è chiamato,
sì morte per superbia e per isdegno.


tmou pátrá umdlenýma očima
tichounce vznášejíc se podél domů


Forse scieti nel studio tanto atento,
che oblïate la compagnia nostra;
et forsi alcun ve tira ad altra giostra,
pensando ch'altro senta ch'io non sento.


Hier ist mir wohl! Hier sind wir gleich, wir Beiden,
Verschmäht, getreten gleich, in diesem Land!
Doch unter'm Tritte selbst des schnöden Heiden
Reich' ich dir nicht zum Frieden meine Hand!


Du Meiſter mit dem Pinſel!
Ich ſeh, du maleſt Engel;
Du maleſt ihre Köpfe,
Wie ſchöner Mädchen Köpfe;
Du ſolteſt um die Hälſe
Auch ſchöne Buſen malen.


举世莫遮太白眼
无物可解杜陵怀
当时悔不更痛饮
后世浮名安用哉


Oh ! ce que je rêve est horrible : mon hôte
Poursuit la servante avec un grand licou.
J'accours ! mais je tombe un couteau dans le cou,
Éclaboussé par sa cervelle qui saute…
— Nous sommes bien seuls au bas de cette côte !


Leč já mu ve vzpomínkách žíti budu
jak pohádkový strýček z Ameriky,
jenž přišel jednou, otevřel mu žalář
všemocným slovem, dal mu vzduch a slunce,
a jistě Filínek ten celý život
svým soudruhům všem ve stehličí řeči
vykládat bude – a já, básník, budu
mít u nich slávu, možná mnohem větší,
než u vlastenců domoviny svojí.


Cos jako z štětce velikého Giotta
by spadlo do tahů jí, sladká nota
z harf andělů, jež kreslil Fiesole,
u trůnu Panny, kteří hrají dole,
jí táhne úsměvem, jenž sladký, snivý
jest odlesk duše. Přes edenské nivy
tak spějí stíny duchů v blahé chvíli.
Skráň její v blahé pokoře se chýlí,
jak čekala by na kyn vůle vyšší.
A nikdy neodmlouvá, vzdechem ztiší,
čím srdce přeplněno jako vása
tak rádo vzkypí. V světě, kde jen zkáza
a zhouba vládne, pustá vřava denní
jde jako sen, jenž v skutečnosť se mění,
jak dennice na blednoucím juž nebi,
pod kterou stíny noční jen se šklebí,
v skrýš hvozdů prchajíce; v čisté kráse
svých sester ona „Proč jen blednou?“ ptá se
a vítězící azurem jde sama.
Dnes po letech, kdy žití trpké drama
ji zburcovalo v kapkách žluče stálých
nám lijíc smutek v pochmurný dnů kalich,
dnes ještě zřím ji s tím úsměvem blaha,
jenž jako anděl, který duše tahá
z tmy po řetěze hvězd, je stále silný
a dobrý, tichý, spravedlivý, sdílný,
jenž praví k všem, kdo v žalu, pot na skráni
jdou životem: Ó, buďte požehnáni!


هل أهنيك أم أُهنِّي المعالي
أم أُهنِّي أيامنا والليالي
أم أهني الأكوان فهي جميعاً
في سرور ولذة واختيال
شمس نصر قد أطلع اللّه في أف
ق المعالي فنورها مُتلاَلِي
للإِمام العظيم ذي الأمر والنهي
قرين الإِسعاد والإِقبال
من بَنَى حصن مجده بسيوف
وخيول بالرماح العوالي
وتسامى لنيل ما لم ينله
غيره قط في القرون الخوالي
برط ما أتى بها من قتيل
أو أسير في عمرنا المتوالي
حسبوا أن مجدهم سور يأجو
ج ومأجوج ما له من زوال
فأتاه الإِمام بالماس حتى
خرق السور فهو مثل الرمال
إنما الماس خاتم في يد المل
ك وسيف عند التحام القتال
سخر اللّه للإِمام أناساً
يصدمون الأبطال بالأبطال
وإذا سخر الإِله أناساً
لسعيد ينال أعلى منال
هكذا هكذا السعادة تأتي
بالذي لا يمر يوماً ببال
من يظن الأسود من برط يأ
تون أسرى يمشون في الأغلال
ورؤوس الرؤوس بطن شبيك
حملوها على ظهور الجمال
رفعوها وذلك الرفع خفض
حين عادت أبدانهن العوالي
كم أباحوا من كل ما حرم اللّه
وكم أيتموا من الأطفال
كم وكم من محارم هتكوها
واستباحوا النفوس بالأموال
ولكم يعبثون بالناس دهراً
بقبيح الأفعال والأقوال
هي عندي ستون عاماً تِبَاعاً
ولهم جنة من الإِمهال
هتك اللّه بعد ذا جنة الإِم
هال عنهم لما طغوا في الفعال
هكذا عادة الإِله على الخل
ق بطول الإِمهال لا الإِهمال
فإذا لم يكن رجوع إليه
بخضوع وذلة ووبال
فأرى الذل قد تولى عليهم
من إلهي ذي العزة المتعال
ولك النصر قد توالى من اللّه
تعالى فاشكره في كل حال
فأذقهم كأس المنون وزدهم
ذلة بعد هذه في نكال
وعلى المصطفى تدوم صلاة
وسلام وآله خير آل


Akkor nagy húrban feszül meg az izmom,
akkor mosolygok a tükör előtt,
s mint hajdan Péter, tagadom a Mestert:


Slunce! Smrtelné utkvělým zrakům! Ohnivý prameni žízně!
Nehnuté a v ilusi přicházející! Nehnuté a v ilusi odcházející!
Metající a stravující stíny! Pohrávající s nocí!
Mlčenlivé!
Zda vzpomínáš na onen výkřik, nesený věky,
když prvně pohnul se život, zmámen tvou září,
a ztrnulý v extasi úžasu na kolenou z noci se zapotácel?
Když tíží úsměvu tvého procitly větry země a duší
a tisíce etherných křídel, zajatých v záři tvých světel,
když bilo v tvé mřížení, zvonící strunami harfy neviditelné?
A tichem zvrácených lesů, staletími očekávání
když prvně letěla bolestná píseň, toužící vysvobození,
a láskou a žízní tvé dějiny pěla,
zářící Vězniteli,
Uvězněný!


Keresse a búskomor árnyat
az erdei gomba!
Én fényt akarok, lobogó fényt
inni magamba:
csorduljon a csók meg a dallam,
csíz dala áradj!
Űzve sodorj, fiatalság!
Láb, ki ne fáradj!


Proč nejsem básníkem, kde bych si jím být přál?
Tak provždy zaklet v chladných pojmů kleci!
A právě já tak vroucích zvuků král,
jenž by tak rád jen zpíval a jen hrál
Věčnosti hudbu všech pozemských věcí...


贾生料吴楚
竟毙大梁城
一身不自保
痛哭空伤生


Tu vedle vozky jakýs muž:
„Nech koně, dosť!
Já napřed, v zadu ty se tuž!“
Táh’ – vůz byl prost.


Viděl jsem velikou lidstva slzu,
jak mizela paprsky zářnými
božího oka růžové Lásky,
jak nadšen dav tu stál
a žehnal bílý kmet mu, Cit.


قَمَرٌ تَبَسَّمَ عَن جُمانٍ نابِتٍ
فَظَلِلتُ اَرمُقُهُ بِعَينِ الباهِتِ
مازالَ يَقصُرُ كُلُّ حُسنٍ دونَهُ
حَتّى تَفاوَتَ عَن صِفاتِ الناعِتِ
سَجَدَ الجَمالُ لِوَجهِهِ لَمّا رَأى
دَهَشَ العُقولِ لِحُسنِهِ المُتَفاوِتِ
إِنّي لَأَرجو أَن أَنالَ وِصالَهُ
بِالعَطفِ مِنهُ وَرَغمَ أَنفِ الشامِتِ


Sprach da eine Zweite:
»Wohl, sie stimme dem bei,
Daß zu fallen im Streite
Süß und löblich sei;
Nur sie wäre verwundert,
Daß man auf Sparta säh',
Pforzheim und seine Vierhundert
Hätte man ja in der Näh'.«


„Deres füvet eszik
Jó lovunk s lelkünk, Cseke pajtás.”
»Mindegy már, cimbora,
Majtény innen csak egy jó hajtás.«


Mi tendevi le braccia, mi chiamavi
con la voce dolcissima e dolente,
e roteavi disperatamente
le tue pupille un dì tanto soavi.


„Co bude z ubohé té naší vlasti,
kterou jsi ochránil již po třikráte
od úplného pádu do propasti,
co bude z víry, pravdy boží svaté,
když sami sebe budem ve hrob klásti?
Vždyť kalich krví přetéká již krajem
a neodejmeš-li ho od nás Bože,
ustelem sami sobě hrobu lože
a ku svobodě nikdy nedozrajem!


La fama tua, ch'al mondo ogi rispira
sì come altera e ben sonante tromba,
m'ha fatto veramente un uom di tomba,
bramando udire il suon de la tua lira.


Was denckt aus mir der himmel doch zu machen?
Daß aller schmertz auff meinen scheitel fällt;
Daß stete qval und pein bey mir erwachen/
Ich bin allein ein sünder auff der welt?
Ein andrer speist sein hertz mit tausend freuden/
Ich ärmster aber muß beständig leiden.


Creer: aquí está todo, ¡No hay tal suerte!
Creyendo, ¿qué tememos de la vida?
Creyendo, ¿qué tememos de la muerte?
Sé, oh existencia, pues, muy bien venida,
Si feliz, por feliz; si infortunado,
Porque me hará feliz tu despedida.
Si hoy lloramos el bien que hemos gozado,
¿Por qué apurar con ansia el bien presente
Que pronto habremos de llorar pasado?
Si hoy contaraos burlando el mal ausente,
¿Por qué abatirnos a mezquinos males
Que pronto el labio retozón desmiente?
No gastemos en juegos terrenales
El ánima inmortal; en lid de un día
No empeñemos sus fuerzas inmortales.
Hay bien y hay mal, mas pobre del que fía
En la del bien y el mal profana ciencia
Que enseña una falaz filosofía.
Creed y sabréis más. Es la existencia
Del bien y el mal revuelta mascarada
Do engaña a cada vuelta la apariencia.
Sólo la fe no erró; nunca burlada,
A ninguno burló; y ella, sólo ella,
Salió triunfante al fin de la jornada.
Ciencia consoladora, fácil, bella.
Que humilla de los sabios la arrogancia
Tal vez ante una tímida doncella;
Y hace más sabio al niño en su ignorancia,
Y más feliz al monje en su desierto,
Y al mártir, héroe de sin par constancia.
Ciencia que ignora lo fugaz, lo incierto,
Y enseña lo inmortal, lo único firme
Que sobrevive al tiempo, al mundo muerto.
Todo engaña, yo mismo sé mentirme
Y mintiéndome vivo; a cada paso
Hallo de qué dudar y arrepentirme.
Mi tiempo es breve, mi juicio escaso;
A ti me entrego ¡oh fe! sé tú mi guía,
Que tú no has de engañarme en ningún caso.
Y lo único mortal que no varía
Es que si alguno fue feliz con duda,
Ninguno fue infeliz porque creía;
Que tú aligeras nuestra carga ruda,
Y que en la hora seria, en la agonía,
¡Ay, ay del hombre a quien la fe no ayuda!


إنَّ خُلْقَ الشُّهودِ وًَالعُمَّالِ
مِثْلَ خُلْقِ العُشَّاقِ والعُذَّالِ
كلُّ عَدْلٍ مُضايِقِ في وُصولٍ
كَعَذُولٍ مُضايِقِ في وِصالِ
لَسْتُ أَدْرِي معنَى التَّباغُّضِ
ما بَيْنَ الفَرِيْقَيْنِ غيرَ حُبِّ المالِ
فإذا زالتِ المطامِعُ منهمُ
أَذَّنَ الخُلْفُ بينهمْ بالزوالِ
سالَمتْنِي المُسْتَدَمُونَ وكانُوا
قدْ أَعَدُّوا سِلاَحَهُمْ لِقِتالِي
وَرَثى بَعْضُهُمْ لِبَعْضٍ وَقَدْ با
نَ لَكَ الآنَ شِدَّةُ الأهوالِ
وَرَأى ابنُ الأشَلِّ قد كانَ يبقى
كاتِباً مِثْلَ جَدِّهِ بالشِّمالِ
فالتَجا لِلْعَفَافِ مَنْ كانَ يَوْماً
لا له يَخْطُرُ العَفافُ ببالِ
وَلهُمْ أَعْيُنٌ تَغُضُّ عَنْ
العَيْنِ وَأيْدٍ تُمَدُّ عِنْدَ الغِلالِ
بأبي حَزْمُكَ الذي طَرَّق
الأَنْذَالَ منهم طَرائِقَ الأَبْدَالِ
لا تُوَطِّنْ قلوبَهُمْ بِهِجَاءٍ
إنها منْ سُطاكَ في بَلْبالِ
ما استوَى السِّيْفُ واللِّسَانُ مَضَاءً
أَتُساوَى حَقِيقةٌ بِمُحالِ
إنَّ قَوْلِي هَزْلاً وَفِعْلَكَ جَدَّاً
مِثْلُ نَبْلِ الحَصَى وَرَشْقِ النِّبَالِ
وَلَلَهْفِي وَلِعْتَ بالضَّرْبِ في
الرَّمْلِ لأَحْظَى بأسْعَدِ الأَشْكالِ
فحَمِدْتُ الطَّرِيقَ إذا أِشْهَدَتْ لِي
حينَ عايَنْتُها بِحُسْنِ مآلِ
وَغَدا الاجتماعُ يَضْمَنُ لِي
عَنْكَ بُلوغَ الرَّجاءِ وَالآمالِ
أنْبَتَ العِزُّ منكَ في بَيْتِ نَفْسِي
وَالغِنَى مِنْ يَدَيْكَ في بيتِ مالِي
وإذا كنتَ نُصرَةً لِيَ فِيما
أَرْتَجِيهِ فَذَاكَ عَيْنُ سُؤَالِي


A učenců-li ptám se,
krčí jen rameny:
„Svět nebeklíč je velký
na pečeť zamčený.“


Žertem ale neodbývá
všecky plavby nesnáze;
vrátný kleknuv se modlívá
vírných proudů na praze,


So eilen unsre Freuden,
So endet alle Lust,
So schwinden auch die Leiden,
Kaum sind wir's uns bewußt.


O monstro de metal movia os musc’los d’aço,
Com a viva rapidez das máquinas modernas;
E um penacho de fumo erguia-se no espaço,
Escuro como o bojo informe das cavernas.


Než večer vleka se a s myslí znavenou
pocítil’s mdlobu svou a trýzeň zdvojenou.
Domy tě tížily a tížili tě lidé!


Q.E.P.D.
          ( ¿Quién lo duda? )


Což to? aj, lby se v táhlé řady mění!
Hle, pláčí – a tam k nebi nesou zrak!
Již zmizely – a slyšeť kuropění –
A na východě červená se mrak.


天姥旁通天一门
下临绝壑桃花源
玉佩灵车杳然去
凤笙吹断越山魂


Senhora minha, se de pura inveja
Amor me tolhe a vista delicada,
A cor, de rosa e neve semeada,
E dos olhos a luz que o Sol deseja,


Euer geschmolzener Erdkern
Ist etwa wohl auch von der Wahrheit fern.
Wie scheinbar Grund und Folge seien,
Sollte wohl Frucht und frohes Gedeihen,
Das Leben mit all seiner Angehörung
Abhängen vom Reste frührer Zerstörung?
So daß, wenn erloschen des Unheils Spur,
Mit einem tot die irdsche Natur?
Die Erde ist Segen in Schale und Kern,
Und Wärme der zeugende Atem des Herrn.


Qual'erba o qual incanto
Salderà mai le piaghe del cor mio,
Se non le può saldar sdegno ed obblio?
Ma che può far né l'un né l'altro, se io,
Del proprio danno ingordo,
Obblio l'amaro, e 'l dolce mi ricordo?
Memoria disleal, volontà fiera,
Perché non giunga a riva il duol ch'io sento,
Di contrario liquor fate l'unguento.
Per voi son pur quel ch'era:
Voi mi piagate, che sanar dovreste.
E qual pietà celeste
Mi terrà fuor d'angoscia e fuor di tedio,
Se nasce il mal dove attendea rimedio?


És amint ekkép szitkozódék:
Ó vár sikátorához ére;
De álmélkodva visszahökkent...
S ijedtében meghűle vére,
Mert a beomlott várpincében:
Sok arany volt, hét káddal épen.
Most álnok szíve úgy örült...
És a fejét azon töré,
Hogy e temérdek kincs, arany
Mikép lehetne mind övé?
Mert hogy belőle részt vegyen
Mellette más szegény,
E gondolat meg nem maradt
Embertelen szivén.
»Mit érek ennyi kincshez egy magam?
Megyek... kihívom mind a hét fiam!
Elhordjuk éjjel csendesen;
S akkor! - kiálta mérgesen
Hajszálon függ az éltetek,
Kik ellenem vétettetek!«


TY naše zahrádko,
jaké to poupátko
v tobě zkvétá? –
kdo se naň podívá
vždycky si myslívá,
zdali je poupátko z toho světa.


Aunque pretendas, Nise, con rigores
probar de mi firmeza los quilates,
no tan cruel a mis amores trates,
mira que debes más a mis amores


Und die Melodie der Farben und der reichen Formen Reigen
Schlingt sich lautlos, schönheittrunken um dein Träumen und dein Schweigen.
Märchenhaft ist deine Schönheit, märchenhaft und fremd und blendend,
Wie die goldnen Arabesken, die sich funkelnd rings verzweigen,
Und sie schwebt auflichten Wolken, erdenfremd und sorglos lächelnd,
Wie die Amoretten, die sich von der Decke niederneigen.
Nur die Liebe fehlt dem Märchen, die das Schönste doch im Märchen:
Laß es mich zu Ende dichten, gib dich, Märchen, mir zu eigen.


A zdržuje se v jizbě zaprášené
a horko rád má v míře netušené.


-Habla cristiano, perro.- Soy polaco.
-Tenedle, que se va.- No me ates, tente.
Suéltame.- Aquí de Apolo.- Aquí de Baco.».


Und schwieg' ich unverwöhnter Hörer?
Ich Eingeweihter der Natur?
Und göß' ich Empfindungen nicht
Ins nächtliche Chor der Reizer des Lieds? –
Steig nieder, Schattenharfe!
Vom wiegenden Zweige der Tanne!
Begleite den Strom der Empfindung
Ins nächtliche Chor der Reizer des Lieds! –
Dieses Chor tönet einst ohne dich! –


تميلُ بالأفلاكِ مثلي آمالُ
فيُظلمُ أم هذي الحنادسُ أهوالُ
تبوأ عرشَ الشمسِ غصباً وردَّها
لها الغربُ والإظلامُ سجنٌ وأغلالُ
وشد على هذا النهارِ فلم يقفْ
وأطلقَ من ساقِ النعامةِ أجفالُ
وشقَّ لهُ في الأفقِ فانسابَ هارباً
كما انسابَ في بطنِ الجداولِ سَلْسالُ
وذابَ الدجى أن تفزعِ الشمسُ فزعةً
تنيرُ لها من بعدِ ما اسودَّتِ الحالُ
يوصدُ أبوابَ السماءِ وإنما
عليهنَّ من هذي الكواكبِ أقفالُ
ولو كانَ ذا قلبٍ شجيٍّ لظنَّها
مليكاً في هيكلِ الحسنِ تمثالُ
وما خلتُ هذا الكونَ إلا كوجنةٍ
عليها الدُّجى فيما أشبههُ خالُ
فيا شمسُ هل مزّقتِ ثوبكِ عندما
نُكبتِ وهذا الغيمُ في الأفقِ أذيالُ
أم انتشرتْ منكِ الحليُّ لعثرةٍ
وهذا الهلالُ الساقطُ النصفِ خلخالُ
وهل حالَ منكِ الوجدُ فازددتِ صفرةً
وحولكِ من هذي النسائمِ عذالُ
لئن صرتِ معطالاً فكلُّ مليحةٍ
كمثلكِ تمضي للكرى وهيَ معطالُ
تُودِّعُكِ الدنيا وتستقبلُ الدُّجى
كما ودَّعَ الأمَّ الرحيمةَ أطفالُ
وما الليلُ إلا ظلمةُ الهمِّ عندَ من
أقامَ وأوفى من يحبُّهم زالوا
علامَ يطيلُ الليلُ بي من وقوفهِ
فهلْ أنا مما شفًّني الحبُّ أطلالُ
كأني بهذا الليلِ قد كانَ وجهُهُ
لأهلِ الهوى فالاً وقد صدقَ الفالُ
مساكينَ يحتالونَ فيما أصابهم
وفي أمرهمْ دهرٌ كذلكَ يحتالُ
فيا ليلُ خلِّي الصبحَ يهدي نفوسَنا
إلينا فأرواحُ الورى فيكَ ضُلاَّلُ
ولستُ بمكسالٍ تدلُّ وإن تكنْ
فما أقبحَ الوصفينِ سوداءَ مكسالُ


Wir sind, O GOTT, ja deiner Hände Wercke,
Du bist in uns das Leben und die Stärcke:
Schau uns auch an, heiß unsern Willen gut,
Was unser Hertz nach Menschen Schwachheit thut.


Ellas todo lo han visto
No retornan jamás ni vuelven la cabeza
almohadas desahuciadas y sandalias de Cristo
Dejadme recostado eternamente
Yo fumaré mis versos y llevaré mis nubes
por todos los caminos de la tierra y del cielo
Y cuando vuelva el sol en su caballo blanco
mi lecho equilibrado alzaré al cielo.


斋心问易太阳宫
八卦真形一气中
仙老言馀鹤飞去
玉清坛上雨濛濛


Der Spielmann hängt die Zitter an die Wand:
Wie glücklich könnte sein der Musikant!
Ich nahm doch nächten hübsches Geldchen ein,
Und 's langt mir noch nicht zum Gewerbeschein.
Doch liegt ein Trost in einer alten Sage,
Die hat sich fortgepflanzt in unsre Tage
Bei allen Armen, Müden, Altersschwachen:
Der König wird uns glücklich machen.


A kolem pěstě vlasy otočil
té bledé, děsné, umučené hlavy,
a ku terasy římse přiskočil
a ukláněl se níž nad jícen tmavý,


Dva dny se toulal bůhví kde,
pak přišel, tiše sed’ k stolu,
a dal si hlavu do dlaní,
a tak jsme plakali spolu.


Téged kivánnak gazdag aranyoddal,
Szép hölgyeiddel dús, magyar hazánk!
Vad szenvedélylyel köszörűlik a tőrt,
Uszitják egymást ellenink reánk;
Sem kevesebb, sem több, a mit akarnak:
Mint vég- és irtóharczot a magyarnak.


Sie versucht nur ihre Schritte
Und es ist ein hoher Tanz,
Und aus ihrer Elfen Mitte
Ragt sie mit dem Lilienglanz.


toprakların en bereketlisini sende sürdüm,


Da deutlich, schwarz auf weiss,
Stand's da und sah ihn an,
Dass ihm das Blut wie Eis
Kalt durch die Adern rann.
Es war nur ein Fragment,
Ein abgerissner Fetzen,
Ein neustes Testament,
Und er, er sollt es setzen!


Mais bouquiner, n’y plus songer ! De vils pisteurs
Pour les libraires ont exercé leur ravage,
Et les boîtes ont fait la nique aux amateurs.


英灵何事卧云深
一举曾空万里阴
阡陌相望苗就槁
苍生应待作商霖


كَأَنَّ عُيونَها لَمَّا اسْتَدارتْ
بِحَرْفِ الكَأْسِ صَفّاً بَعْدَ صَفِّ
وَصائِفُ حَوْلَ جَارِيَةٍ عَرُوسٍ
عَقَدْنَ مَلاحةً كَفّاً بِكَفِّ


槎得鹅儿嫩欲黄
轻寒初试怯罗裳
柔条不禁随风舞
薄恨犹能繫妾肠


莺来踏碎乱红翻
尽日帘垂昼永闲
午睡觉来香味远
金猊犹有鹧鸪斑


龙罅吐泉清
谁穿龙缝成
小池风雨夜
真有饮龙声


Což mu strach? Ta bouře život jeho,
hromu rachot – píseň veselá,
a ten blesk – ó ten ho nepopálí,
horšíť plavec – horší bouři zná.


Zítra hod jest Matky Boží,
pospíchejte dítky přec –
babička již v nebi dává
Matce Boží růženec!


东风前殿几枝开
不用君王羯鼓催
寄语曲江春宴客
莫教轻负倚云栽


YOU have obey'd, you WINDS, that must fulfill
The Great Disposer's righteous Will;
Throughout the Land, unlimited you flew,
Nor sought, as heretofore, with Friendly Aid
Only, new Motion to bestow
Upon the sluggish Vapours, bred below,
Condensing into Mists, and melancholy Shade.
No more such gentle Methods you pursue,
But marching now in terrible Array,
Undistinguish'd was your Prey:
In vain the  with lowly Bent,
Sought their Destruction to prevent;
The  in vain, with out-stretch'd Arms,
Deprecates th' approaching Harms;
In vain the  (so often storm'd)
Rely'd upon that native Force,
By which already was perform'd
So much of his appointed Course,
As made him, fearless of Decay,
Wait but the accomplish'd Time
Of his long-wish'd and useful Prime,
To be remov'd, with Honour, to the Sea.
The strait and ornamental
Did in the like Ambition joyn,
And thought his Fame shou'd ever last,
When in some Royal Ship he stood the planted Mast.
And shou'd again his Length of Timber rear
And new engrafted Branches wear
Of fibrous Cordage and impending Shrouds,
Still trimm'd with human Care, and water'd by the Clouds
But oh, you  who solitary stood;
Or you, whose Numbers form'd a Wood;
You, who on Mountains chose to rise,
And drew them nearer to the Skies;
Or you, whom Valleys late did hold
In flexible and lighter Mould;
You num'rous Brethren of the Leafy Kind,
To whatsoever Use design'd,
Now, vain you found it to contend
With not, alas! one Element; your Friend
Your Mother Earth, thro' long preceding Rains,
(Which undermining sink below)
No more her wonted Strength retains;
Nor you so fix'd within her Bosom grow,
That for your sakes she can resolve to bear
These furious Shocks of hurrying Air;
But finding All you Ruin did conspire,
She soon her beauteous Progeny resign'd
To this destructive, this imperious Wind,
That check'd your nobler Aims, and gives you to the Fire.


Fur benedetti dal Vecchio devoto
& sul naviglio al fin si ritornaro
li remi a lacqua: & dier le vele al Noto
& si gli fu sereno il tempo & chiaro
che non gli bisogno priego ne voto
fin che nel porto di Marsiglia intraro
ma qui si stiano tanto chio conduca
insieme Astolfo il glorioso Duca


„Tak žihadlo jim vyrvu záhy,
těm sršánům, než orla píchnou!
Jak po hromové ráně ztichnou,
a mír se vrátí v staré dráhy.“


No sé si la bruma de la noche
me despierte la piel para amarte,
recuerda tan sólo mi equipaje,
que es tan libre como el viento,
como el viento inmortal
para amarte.


Welchem Zauber ist das Thal erlegen?
Welcher Bann hat seinen Reiz getroffen?
Wie ein Herz erbebt in Wonneschlägen
Bebte sonst in träumerischem Hoffen
Hier Natur.


晓来两鹊屋山鸣
报喜多应只报晴
似为东皇传好语
故留胜赏到清明


Dies Götterbild, man betet's an,
Den Künstler man vergißt!
In Schriften lebst Du, großer Mann,
Den lebend Hunger frißt.


V přetvrdou měď ryjeme
Lidí nepravosti,
S vodou jenom píšeme
Jejich krásné ctnosti.


Jő dél felé, ott vagyon nagy kapuja,
Belől vagyon az várnak nagy piaca,
Néhol-néhol kőfal nélkül oldala,
Egyenös az kőszál, benne nagy sok szép háza.


Mech je prohřát, tráva voní,
báje šumí z listů chvění –
a v mladistvých srdcích zvoní
zvonek lásky na vzkříšení.


The haughty Nymph in open Beauty drest,
To-Day encounters our unguarded Breast:
She looks with Majesty, and moves with State:
Unbent her Soul, and in Misfortune great,
She scorns the World, and dares the Rage of Fate.


金鱼洲下放船开
华石潭边看雨来
爱杀南天双白鹭
青山尽处却飞回


Con número de naves tan estrecho
y parte del ejército esparcido,
designios de tres reinos ha deshecho;


Er kehrt bei einer Jungfrau ein,
Will eines Weibes Säugling sein,
Der große Herr der ganzen Welt,
Ein Würmlein auf die Erde fällt.


Und hier unten – Erde geht
Aus der Tiefe. Seht, da steht
Meeresabgrund, und Gott spricht
Sichtbar: »Hier und weiter nicht!«


Я жда Невестою-царицей
Опять на землю ты сошлИ утро блещет багряницей,
И всё ты воздаешь сторицей,
Что осень скудная взялТы пронеслась, ты победила,
О тайнах шепчет божество,
Цветет недавняя могила,
И бессознательная сила
Свое ликует торжеств


König Hundingur
Schwang hoch das Horn von dem Stier-Ur,
Da schwang auch Thor den Miölner,
Auseinander stoben die Kellner.


帝城三月花乱开
落红流水如天台
人间风日不可住
刘郎去后应重来


野店萧萧掩竹门
岸沙犹记履綦痕
东风枉是吹花急
绿尽平芜却断魂


Se la tua fiamma dunque è vera et pura,
come tu vol ch'io creda per tuo decto,
perché t'abborre tanto il conversare?


barakmuslu mezarlığı’nda koyun koyuna


Das hast du oft
Mir vorgeworfen, daß ich immerhin
Abwesend bin mit meinem Sinne, hast
Mirs oft gesagt, ich habe bei den Menschen
Kein friedlich Bleiben nicht, verschwende
Die Seele an die Lüfte, lieblos sei
Ich öfters bei den Meinen. Gott! ich lieblos?


O té strašné s ním se stalé změny!
Jak byl síla, bujnost, krása, květ,
Je teď obraz smrti bídný, zmdlený:
Tváře zbledly, zesinavěl ret,
Oči zhasly, zvadnul pružný sval,
A to tělo věčna žití chtivé
Bylo nyní umírání živé.


a mezi nimi křížek
a kolem růženec
a nad ledovým čelem
z barvínku pletenec!


Per lo crudel dolor Gan non favella
e come fusse muto allora tace.
Quel capitan con cinquecento in sella
inverso Roncisvalle el camin face.
Giunto che fu a Saragoza bella,
dov'era Carlo e' suoi baron verace,
andò al palagio e dov'è Carlo adocchia:
con riverenza avanti s'inginocchia.


Ihr Fürsten! seid zuerst befraget:
Vergaßt ihr jenen Tag der Schlacht,
An dem ihr auf den Knieen laget
Und huldigtet der höhern Macht?
Wenn eure Schmach die Völker lösten,
Wenn ihre Treue sie erprobt,
So ist's an euch, nicht zu vertrösten,
Zu leisten jetzt, was ihr gelobt.


Es taucht ein Aar ins Wolkenlose
Hoch über mir im Sonnenschein;
Ich werfe eine Alpenrose
Tief unten in den wilden Rhein:
Führ nieder sie, führ sie zu Tale,
Und eh du trittst zum Meerestor,
Den Vettern halt, im Eichensaale,
Den harrenden, dies Zeichen vor!


绿水客星濑
薰风婺女溪
来寻处士隐
归向斗中栖


O hino antigo cessou de soar,
O doce grito do desejo expira em meus lábio
Na hora fatídica apareceu um encantador,
o amigo do pleno meio-di
Não, não me pergunteis quem é;
ao meio-dia, o que era um,
dividiu-se em doi
Celebremos, seguros de ua mesma vitória,
a festa das festas!
Zaratustra está alai, o amigo,
o hóspede dos hóspedes!
O mundo ri, o odioso véu cai,
E eis que a luz se casa Com a misteriosa,
subjugadora Noit
(Tradução de Márcio Pugliesi)


Du pauvre mois de mars il ne faut pas médire ;
Bien que le laboureur le craigne justement,
L'univers y renaît ; il est vrai que le vent,
La pluie et le soleil s'y disputent l'empire.
Qu'y faire ? Au temps des fleurs le monde est un enfant ;
C'est sa première larme et son premier sourire.


Vos, que miráis del puerto la tormenta,
y descubrís en su rigor el claro
norte que os hizo descubrir la tierra:


Wie werd Ich künftig sein so klug,
Wen ich mag Christum sehen
Und alle Sachen kan genug
Dem Grunde nach verstehen!
Wie wol wird Mir
Den für und für
In Gottes Reich geschehen!


¿Dónde está Dios?... Se ve, o no se ve.
Si te tienen que decir dónde está Dios, Dios se marcha.
De nada vale que te diga que vive en tu garganta.
Que Dios está en las flores y en los granos,
en los pájaros y en las llagas,
en lo feo, en lo triste, en el aire y en el agua.
Dios está en el mar y, a veceIs, en el templo;
Dios está en el dolor que queda y en el viejo que pasa,
en la madre que pare y en la garrapata,
en la mujer pública y en la torre de la mezquita blanca.
Dios está en la mina y en la plaza.
Es verdad que Dios está en todas partes,
pero hay que verle, sin preguntar
que dónde está,
como si fuera mineral o planta.
Quédate en silencio,
mírate la cara.
El misterio de que veas y sientas, ¿no basta?
Pasa un niño cantando,
tú le amas:
ahí está Dios.
Le tienes en la lengua cuando cantas,
en la voz cuando blasfemas,
y cuando preguntas que dónde está,
esa curiosidad es Dios, que camina por tu sangre amarga.
En los ojos le tienes cuando ríes,
en las venas cuando amas.
Ahí está Dios, en ti;
pero tienes que verle tú.
De nada vale quién te le señale,
quien te diga que está en la ermita, de nada.
Has de sentirle tú,
trepando, arañando, limpiando,
las paredes de tu casa.
De nada vale que te diga
que está en las manos de todo el que trabaja;
que se va de las manos del guerrero,
aunque éste comulgue o practique cualquier religión,
dogma o rama.
Huye de las manos del que reza, y no ama;
del que va a misa, y no enciende a los pobres
una vela de esperanza.
Suele estar en el suburbio a altas horas de la madrugada,
en el Hospital, y en la casa enrejada.
Dios está en eso tan sin nombre que te sucede
cuando algo te encanta.
Pero, de nada vale que te diga
que Dios está en cada ser que pasa.
Si te angustia ese hombre que se compra alpargatas,
si te inquieta la vida del que sube y no baja,
si te olvidas de ti y de aquéllos, y te empeñas en nada,
si sin porqué una angustia se te enquista en la entraña,
si amaneces un día silbando a la mañana
y sonríes a todos y a todos das las gracias,
Dios está en ti, debajo mismo de tu corbata.


لِكَسْب العُلَى فاجْعَلْ هُمومَك تُحْمَدِ
وتَجْنِ ثمار الشكرِ من روضِها النَّدي
وما المرؤُ إلاّ مَن يُخلّدُ ذكرَه
فما اسْطعْتَ من ذِكرٍ جميلٍ فَخَلَّد
بيومِك فاحفلْ إنَّ أَمْسَكَ قد مَضَى
ولم تَدْرِ منا يقضِي المهيمنُ في غدِ
سأسْلكُ من سُبْل المعالي مَحَجَّةً
أبى لي سِواها طيبُ أصلي ومحتدي
وقلَّ لعَمْري في المعالي لو أنّني
أجوبُ إليها فَدْفداً بعدَ فَدْفَدِ
تَركتُ الهوى من قبل أن أعرف الهوى
فنامَ وشاتي واستراحَ مفنّدي
فما خَطَرتْ يوماً ببالي بَلاَبِلٌ
ولاَ بتّ مِنها ربُّ طرفٍ مُسَهَّدِ
فلا كُنتُ إن مَلَّكتُ يوماً يدَ الهوى
زِمَامي وأعْطَيتُ الصَّبابةَ مِقْودي
أبَى اللهُ أن أسلو عن المجدِ والعُلَى
بقَدٍّ نَضيرٍ أو بخَدٍّ مورّدِ
وإنْ تَزْدَهيني والتُّقى لي رادعٌ
مَعَاطفُ خَوْدٍ أو سوالفُ أغيدِ
وإنّي وإن أزرَى بيَ الفقرُ وانتَحَتْ
عليّ اللّيالي بالمصَائب عَنْ يَد
فما أنا من رَوح الإله بآيسٍ
وإن جاءني ما لم يُطقْه تجلّدي
سأدْرَؤُ في نَحْرِ الخُطوبِ إذا عَدتْ
بأروع مِن أبناء أحمَد أصْيَدِ
بأسْمَح مَنْ تُثني العناصر باسمِه
وخير إمام قامَ من آل أحمدِ
إمامٌ حَمَى الإِسْلامَ عن كلّ مُلحدٍ
وأَلّف منه عقدَ شمْلٍ مبدّد
أقامَ قناةَ الدين بعد اعوِجَاجها
وقالَ لباغيها كفيتكَ فاقْعِد
بِسعْدٍ على مَرّ الزّمانِ مُسَاعدٍ
وجَدٍّ على طول المدى مُتجدّدِ
وكلِّ طويلِ القدّ أسْمر ذابلٍ
وكُلِّ رقيقِ الشّفرتَيْن مُهَنّدِ
وأزرق من طَبْعِ المنيّة نافذٍ
وذي شِرَّةِ من نَسْل أعوج أجْرَدِ
فَلَوْ كَانَ في وقت الوصيّ حُسَامُه
لَمَا طمعَتْ في الأمر تيمٌ ولا عَدي
لَقَدْ بشَر الإِقبالُ يومَ ولادِه
بأشرف مولودٍ لأسْعد مولدِ
وقد زِيْنَتِ الأيّام مِنهُ بسيّدٍ
تُقَرِّضُه المدّاحُ في كلّ مَشهد
وأروع يُمضي فِعْلَهُ قبل قولِهِ
إذا جَادَ لا يُصغي لرَأْي مُفنّدِ
به كلُّ بدرٍ زاهر الأوجِ يَهْتدي
وكلُّ خِضَمٍّ زاخر الموْجِ يقتدي
تَمَثَّلَهُ الأبطالُ في كلّ مَعْركٍ
وتدعو لَهُ النَسّاكُ في كلِّ مسجدِ
يُعانقُ قدّ الرُّمْحِ في الحرب أسمراً
ويَصْبُو إلى خدّ الحسام المورّدِ
ويُغني عن البيضِ الصَّوارمِ والقنا
بأبْيَضَ من آرائِه غيرِ مُغْمَدِ
ولا يَنْتَهي جَدْوَى يَدَيْهِ لِغَايةٍ
ومَهْمَا انتَهَى مِنْ غايةٍ فيهِ يَبْتِدي
وأغْنَى الورى طُرَّاً فأصبحَ سيّداً
لِكلّ مسودٍ منهمُ ومسوّدِ
ورامَ الْحَيَا يَحْكِيهِ قُلتُ له اتَئِدْ
أَتَرمي إلى شأوٍ من المجدِ أَبْعَدِ
فَبْينكما في الجُودِ أيّ تَفَاوتٍ
فأَقْصِرْ عنِ السَّير السريع وأقْصِدِ
فأنْتَ تُروّي هَذِهِ دون هَذِهِ
وهَذَا يُروّي ساحةَ الأَرض عَن يدِ
وتفقد أحياناً على حين حاجةٍ
ولَمْ يُخْلِ أحوالَ الوَرى من تفقّدِ
وأنْتَ بإخلافِ المواعيد في الورى
عُرفْتَ ولَمْ يُعرَفْ بإخلاف مَوعدِ
ويُطْلِقُ كفّيهِ وأنتَ مُقيَّدٌ
وما مُطْلقٌ في فِعْلِهِ كمُقيّدِ
ونارُك شَرٌّ وهو إن جئتَ نارَهُ
تَجْد خيرَ نارٍ عندَها خيرُ موقِد
ومَنْ عنهُ تَرْوِي الجودَ قُلْ لي فإنَّهُ
إذا جاد يَرْوِي عن أبيه محمّد
فَصَلَ وسَلُمْ خَلْف سَابقِ جودِه
وقَبّل ثرى أرضٍ بها حَلّ واسجُدِ
فَسَلَّمَ لَمّا استْوضَحَ الأمرَ وانثنَى
بأدمع مَحزونِ وأنفاسِ مُكمَدِ
ومَنْ كأميرِ المؤمنينَ لمفْخَرٍ
أصيلٍ ومَعُروفٍ جَزيلٍ وسُؤدَدِ
ومَنْ كأمير المؤمنين لِعَزْمةٍ
يَحوطُ بها الإسلام عن كلِّ مُلْحِدِ
إليك عقيد المكرمات قصيدةً
كمنْتَظمِ العِقد الفريد المنضّدِ
ألَذُّ مَذَاقاً مِن جَنَى النّحل ذَوقُها
وأطربُ مِن رجْع الهزارِ المغرّدِ
أتتكَ على بُعْدِ الديار وإنّما
إليكَ بأنوارِ الخلافةِ تهتدي
أَمَا والعُلَى إن القصائدَ أسهمٌ
مَتَى ترمِ أغراضَ المقاصدِ تَقصدِ
وأنتَ لعمر الله أَوْلَى بعقْدِها
وأحرى به من كلّ جيدٍ مُقَلّدٍ
فإنكَ ليل رُكني الأَشدّ وعُدّتي
وكعبة آمالي وقبلةُ مقصدي
وأنتَ الّذي يُهدَى لكَ المدحُ والثّنا
ولَوْلاكَ لم يحفلْ بهِ كلُّ مُنْشدِ
تَهنَّ بهذا العيد لا زالَ عائداً
عليكَ بإقبالٍ وعزٍّ مُؤَبِّدِ
ولا زَالَتِ الأفواهُ من كلّ ناظمٍ
تُهّنيكَ بالمجْدِ الرَّفيع المشَيّدِ
وسَمْعاً أميرَ المؤمنين فإنّني
دعوتكَ للطَّرفِ القريحِ المسَهَّدِ
تنمَّر لي دَهْري فكُنْ أنتَ ناصري
وأسْلَمني حظّي فكنْ أَنتَ مُنجدي
فإنْ أنتَ لم تقمَعْ زماني يَعتِدي
وإنْ لَمْ تُنَبّه طَرفَ حَظّي يَرْقُدِ
وإنْ بَعُدَتْ عَنْ رَأي عَيْنِكَ فَاقَتي
فإِنّ افْتِقَاري مِنْ نَداكَ بِمَشْهَدِ
وأشكوك دَيْناً أثقلَ الظّهْرَ حملُهُ
فحالي إذاً حَالُ الطّريد المشرّدِ
وأشكوكَ دَيْناً أثقلَ الظّهْرَ حملُهُ
فحالي إذاً حَالُ الطّريد المشرّدِ
وقد ضَمِنَتْ عَنكَ الأماني قضَاءهُ
فأنجِزْ مواعيدَ الأَماني وأنجِدِ
ودُمْ وابقَ في عزٍّ مَنيعٍ ومَقْعَدٍ
رفيعِ وإفْضالٍ تروحُ وتَغْتدي
وصَلّى عليك اللهُ بعد محمد
نبيّ الهدي المختار والآل عن يدِ


Ale pak zrak jsme protřeli.
Hledíme na kraje širé.
Co se ti stalo, nebohý
německý kazimíre?


Azt tartják: nem a nyelv, de
A szem mond igazat.
Én hittem ezt, s hitemnek
Gyümölcse kárhozat.


Za to Dagmar často vlhkým zorem
na hrad jezerní se nazpět dívá,
který pablesků a šera sporem
v divných půvabech se pozaskvívá,
a vzdech často prchá její hrudi.
Ve srdcích dvou věrných bytostí
city její ohlas vroucí budí:
Kristina jí s tichou lítostí,
stojíc vedle, na obličej bledý
upírá své krásné, něžné hledy
a hoch spanilý, v panošském kroji,
který smuten za královnou stojí,
každé její vzdechnutí jak echem
věrně provází svým družným vzdechem.


Víc blednul měsíc v podkroví,
kde závratné k střeše šly schody...
Ve světnici pusté dusno tak...
Rty přissáty k sklenici vody...


Reich Gottes! Sehnsucht aller Frommen!
Wirst du mit dem Jahrhundert kommen?
O fleht: »Es komm!« wer flehen kann.
Ihm weiche Laster, Wahn und Leiden!
Es kommt mit gränzenlosen Freuden!
Macht ihm, durch fromme Demuth, Bahn!


Waß acht' Ich doch die schnöde Welt
Mit aller Wollust, Ehr' und Geld?
Waß können Mir Tyrannen schaden?
Sie sind ja nichts alß Koht und Maden.
Der edle Tröster lehret Mich,
Auf Gott zu bauen festiglich:
Der wil Mir stets sein Hülffe reichen,
Wen gleich die Berge solten weichen.


بي حبيبٌ مسَّ عقلي
فأصابَ العقلَ مسُّ
أترى يرجعُ قلبي
ومتى يرجعُ أمسُ
ليتَ لي نفسينِ إن أَه
لكُ نفساً تبقى نفسُ


Когда то соколу сова другиней стала:
И cъ нимъ какъ равная по воздуху летала:
И говоритъ ему: я дѣтокъ воспитала:
Такъ ты любезный кумъ не трогай ихъ,
И береги еще и отъ другихъ:
Храни ихъ, хоть они со мною, хоть заочнЯ ихъ тебѣ,
Вручаю какъ себѣ,
И опишу ихъ точио:
И стала краcоты ихъ класти на вѣски,
Съ примѣсомъ пудъ пяти пристрастныя любови:
Умильныя глаза, орлиныя носки,
Сокольи брови:
Какъ ангели они;
Пожалуй ихъ храни:
А я тебѣ кума и нынѣ и на предкНа завтрѣ видитъ ихъ соколъ: сидятъ совята:
Сказалъ: не кумушки моей сидятъ рабят:
Тѣ будто ангели, а ето чертенята;
Конечно ето дѣтки,
Какой ея сосѣдки,
И здѣлалъ изъ цыплятъ онъ ужинъ безъ насѣдк


Kerengő bolygó friss humussza lelkem,
Nehéz ekével szántja milliárd
Vad, barna fájdalom s hegyes vasát
Mélyen lenyomva gázol át a telken.


Anfang hat das Lob vom Ende.
Drum macht der, daß man ihn schände,
Der in allen seinen Sachen
Nimmer kan kein Ende machen.


Nevica: l'aria brulica di bianco;
la terra è bianca; neve sopra neve:
gemono gli olmi a un lungo mugghio stanco:
cade del bianco con un tonfo lieve.


Car, ô poètes saints ! l'art est le son sublime,
Simple divers, profond, mystérieux ; intime,
Fugitif comme l'eau qu'un rien fait dévier,
Redit par un écho dans toute créature,
Que sous vos doigts puissants exhale la nature,


Abendlich verglühen still
Dort die Berge von Savoyen.
Schöner See, noch einmal will
Ich an dir mein Herz erfreuen.


柳外宫莺啭晓寒
万花开尽正春残
沉香亭北栏干曲
独抱琵琶看牡丹


多病多愁老使君
不忧风雨不忧贫
三年不识东湖面
枉与东湖作主人


一疏春浮瘴海涯
五年山县寄莲花
已拚姓字无人识
检点封章得内家


Lo statuito giorno al tempio venne,
di gemme ornata e di leggiadre gonne,
ove d'Olindro, come gli convenne,
fatto avea l'arca alzar su due colonne.
Quivi l'officio si cantò solenne:
trasseno a udirlo tutti, uomini e donne;
e lieto Marganor più de l'usato,
venne col figlio e con gli amici a lato.


Liebchen, kommen diese Lieder
Jemals wieder dir zur Hand,
Sitze beim Klaviere nieder,
Wo der Freund sonst bei dir stand.


Emésztő tűz megyen őelőtte,
Nagy forgó szélvész leszen környűle,
Szólitja az eget és az földet,
Hogy megítélje minden ő népét,
Mondván: Gyűjtsétek ide az híveket,
Kik áldozattal vötték kötésemet.


Ma ben ti priego che prima che sia
pugna tra noi, che pianamente intenda
la giustissima et vera scusa mia
acciò che a torto piu non mi riprenda
e poi Baiardo al termine di pria
tra noi vorrò che a piedi si contenda
da solo a solo in solitario lato
si come a punto fu da te ordinato


Ich ward ein Jüngling.
Götter des Himmels all!
Ihr kamt herab mit eurem seligen Traum.
Schwellend stand ich am Meer wie Wogen,
Wollte fließen fort mit den Waffern,
Stand lebendig unter dem Eichbaum,
Fühlte mich wie Lüfte gefiedert.
Adler des Himmels, ihr trugt mich oft
Glänzend in eure Donnerwolken,
In eurer Sonnen brünstige Glut;
Blumen der Erde, heiliger Mond,
Freundliche Nacht, wie liebt' ich euch,
Meine erste Liebe, geheim!
Schimmernd floß mir des Lebens Wolke
Um die schuldlosen Locken noch;
Wie prophetischer Raben Silberklang
Aus einsamer Luft
Umklangen mich Töne der Zukunft.
Ich lebt' und war glücklich.


Již meče pomsty rezavěti mohou,
neb Kristus jasným císařem je nyní
a bude jím až do skonání světa!


Another taught their Babes to talk,
E'er they could yet in Goe-carts walk:
There  settl'd in the Tongue;
And Orators from  sprung.


Tal dì ti aspetta d'eloquenti fogli
Serie a vergar, che al Rodano, al Lemano
All'Amstel, al Tirreno, all'Adria legga
Il Librajo che Momo, e Citerea
Colmàr di beni, o il più di lui possente
Appaltator di forestiere scene
Con cui per opra tua facil donzella
Sua virtù merchi, e non sperato ottenga
Guiderdone al suo canto. O di grand'alma
Primo fregio ed onor Beneficenza
Che al merto porgi, ed a virtù la mano!
Tu il ricco e il grande sopra il vulgo innalzi,
Ed al concilio de gli Dei lo aggiugni.


Our name, whilst virtue thus we tender,
Shall sweetly sound where'er 'tis spoke,
And all the great ones much shall wonder,
How they admire such little folk.


Wohlauf! Heb' an, die große Schlacht!
Schon kam der Tag; es glitt die Nacht
Vor uns im Thau dahin:
Wir aber schlichen, Feind und Beute
Im Morgenschlummer wegzufahn. –
Ha! sie sind auf! Zum Streite,
Zum Treffen, Brüder hinan!
Schon fliegen von jeder Seite
Des Waldes, Pfeile heran;
Nun strömen ihre Cohorten
Ins Blachfeld weit und breit:
Willkommen vom Schlafe, willkommen!
Seyd uns zum Tode des Kampfs geweiht.


روميةُ الأصلِ لها مقلةٌ
تركيةٌ صارمُها هندي
قَدْ فضحتني مقلتاها فقلْ
في وجنةٍ فاضحةِ الوردي


Seit Ewigkeiten schon
Werden ausgesprochen Worte der Wahrheit und Weisheit.
Und seit Ewigkeiten auch
Werden vernommen sie,
Werden aufgeschrieben
Und überliefert der Menschheit
Als heil'ges Vermächtniß.


珊瑚植立壮林峦
翡翠巑岏作小滩
几案自成清旷景
蓬山常对座隅看


Svěží květ, vonný a čistý,
jediná nebeská běl,
andělé že by ty listy
mohli vít kolem svých čel.


Meghajtá Szivárvány aranyos kéziját,
Erőssen villámik, mintha lünne nyilat;
Kevély Orion is forgatja nagy kardját,
Mindenik Szigetre! és Szigetre! kiált.


脱却单衣著裌衣
禁烟无有不寒时
一年好处君知么
寒食千门插柳枝


Qual istordito e stupido aratore,
poi ch'è passato il fulmine, si leva
di là dove l'altissimo fragore
appresso ai morti buoi steso l'aveva;
che mira senza fronde e senza onore
il pin che di lontan veder soleva:
tal si levò il pagano a piè rimaso,
Angelica presente al duro caso.


Die Fürsten sahn verlegen
Den Andern Jeder an,
Am Ende doch verwegen
Der Ulrich da begann:
»Herr, fürstlich ist dein Bissen,
Doch Eines thut ihm Not,
Das mag kein Knecht vermissen:
Wo ließest du das Brod?«


Im letzten Carneval, nach einem Fest,
Das stolz verschwenderisch der Reichthum gab,
Ging ich nach Haus in früher Morgenstunde,
Die, noch gehüllt in Nacht, das erste Regen
Geschäft'gen Tagwerks meinen Blicken wies.
Halb offen standen schon die Bäckerläden;
Schlaftrunk'ne Gäule zogen hinter sich die Karren
Mit Milch und mit Gemüse nach dem Markt,
Allwo beim Scheine wandelnder Laternen
Die Hökerweiber ihre Plätze suchten.
Und da mit einem Male sah ich mich
Zurückversetzt im Geist um dreißig Jahre,
Und sah mich selbst, wie ich als schmächt'ges Bürschchen,
Im grauen, schlotternden Soldatenmantel,
Die blaue Mütze in's Gesicht gezogen,
Mich aus der schlafenden Kaserne schlich
Zu einem Stelldichein im Morgengrau'n. –
Die ich erwartete, sie war das Kind
Von armen Leuten, anvertraut dem Ohm,
Der mit der spinnendürren Ehehälfte
Für das Soldatenvolk in kleiner Stadt
Mit Lebensmitteln dürft'gen Handel trieb.
Dort wurde sie gebraucht zu nied'rem Dienst:
Sie schenkte voll das leere Branntweinglas
Und schnitt den Bissen ab dem Fordernden;
Jedoch sie that's wie eine Königin –
Und war so schön auch! Hoch und stolz gewachsen –
Vielleicht zu voll für ihre Jahre schon –
Trug sie das Haupt erhoben, das umwunden
Endlos von dunkelbrauner Flechte war.
Hell schimmerte ihr Antlitz wie die Rose,
Und Augen hatte sie von jenem Blau,
Mit dem Cyanen leuchten aus dem Korn,
Und wie die Kirsche war ihr kleiner Mund,
Der trotzig aufgeworfen, Perlen wies.
Wir fanden uns beim ersten Seh'n. So kam's,
Daß ich nun öfter, als erklärlich schien,
In jene Bude trat und länger weilte,
Als üblich sonst zur Zehrung von der Faust.
Die Alte merkte bald, warum ich kam,
Und schickte stets sogleich das Mädchen fort –
Zuletzt auch mich, mit schnöden Worten drohend.
Doch Liebe, heißt es, findet ihre Wege,
Und jenes Stelldichein, Glock' sechs am Morgen,
Wo meine Schöne, um des Tag's Bedarf
Zu dem entfernten Bäcker eilen mußte,
War ein Beweis, wie sehr das Sprichwort trifft.
Ich wartete – sie kam. Um's Haupt geschlagen
Ein warmes Tuch, und auch den Korb am Arm.
In stummer Eile huschten wir dahin
An stummen Häusern, bis ein altes Thor
Erreicht wir hatten, das mit off'ner Halle
In's Freie führte. Mittwoch war es und
Auch Wochenmarkt, der dort gehalten wurde
Auf wüstem Platz. Mit Wagen kamen schon
Die Bauern; Schafe blökten, Kühe brüllten –
Und vor uns lag, bei irrem Schein von Lichtern,
Ein wirres Durcheinander aufgerollt.
Doch wir, geborgen in der Halle Dunkel,
Der eis'gen Luft, die sie durchstrich, nicht achtend,
Versanken ganz in die entzückten Wonnen
Des ersten sel'gen Beieinanderseins –
Bis uns der helle Tagesschein erschreckend
Um die erglühten Wangen leuchtete.
Sie fuhr empor: »So spät schon – ach so spät!«
Rief sie, den Korb ergreifend: »morgen wieder!«
Und meinen letzten Küssen sich entringend,
Enteilte sie ...


Nun verlaß ich diese Hütte,
Meiner Liebsten Aufenthalt,
Wandle mit verhülltem Schritte
Durch den öden, finstern Wald:
Luna bricht durch Busch und Eichen,
Zephyr meldet ihren Lauf,
Und die Birken streun mit Neigen
Ihr den süßten Weihrauch auf.


يا صاحِ هَذا المَشهدُ الأَقدسُ
قَرَّت به الأَعينُ والأنفُسُ
وَالنّجفُ الأَشرفُ بانَت لَنا
أَعلامُهُ وَالمَعهَدُ الأَنفَسُ
والقبَّةُ البَيضاءُ قد أَشرقَت
يَنجابُ عن لألائِها الحِندِسُ
حضرةُ قُدسٍ لم يَنَل فضلَها
لا المَسجد الأَقصى ولا المقدِسُ
جلَّت بِمَن حلَّ بها رتبةً
يقصرُ عنها الفَلَكُ الأَطلسُ
تودُّ لو كانَت حَصى أَرضِها
شهبُ الدُجى والكُنَّسُ الخُنَّسُ
وَتحسدُ الأقدامَ منّا عَلَى الس
سَعي إلى أَعتابِها الأرؤسُ
فقف بها واِلثم ثرى تُربها
فَهي المقامُ الأَطهَرُ الأَقدَسُ
وَقل صَلاةٌ وَسَلامٌ عَلى
من طابَ منه الأَصلُ والمَغرِسُ
خَليفةُ اللَهِ العَظيم الَّذي
من ضوئِه نورُ الهدى يُقبَسُ
نَفسُ النَبيِّ المُصطَفى أَحمَدٍ
وَصنوه وَالسيِّدُ الأرأَسُ
العلمُ العَيلمُ بحرُ النَدى
وَبرُّهُ وَالعالِمُ النِقرِسُ
فَليلُنا من نورِه مُقمِرٌ
وَيَومُنا من ضَوئه مُشمِسُ
أَقسِمُ باللَه وآياتِهِ
أَليَّةً تنجي ولا تُغمِسُ
أَنَّ عليَّ بن أَبي طالبٍ
منارُ دينِ الحقِّ لا يُطمَسُ
ومن حباهُ اللَه أَنباءَ ما
في كُتبه فهو لها فِهرِسُ
أَحاطَ بالعِلم الَّذي لم يُحِط
بمثله بليا ولا هرمسُ
هَذا أَميرُ المؤمنين الَّذي
شَرائعُ اللَه به تُحرَسُ
وحجَّةُ اللَه الَّتي نورُها
كالصُبح لا يَخفى ولا يبلسُ
تاللَه لا يَجحَدها جاحِدٌ
إلّا اِمرؤٌ في غيِّه مُركَسُ
المعلِنُ الحقَّ بلا خَشيَةٍ
حَيثُ خَطيبُ القوم لا يَنبِسُ
وَالمقحمُ الخَيلَ وَطيسَ الوغى
إِذا اِتَّقاها البطلُ الأحوسُ
جلبابُه يومَ الفَخارَ التُقى
لا الطيلسانُ الخزُّ والبُرنُسُ
يرفلُ من تَقواه في حُلَّةٍ
يحسدُها الدِيباجُ والسُندسُ
يا خيرة اللَه الَّذي خَيرُه
يشكرُه الناطِق والأخرسُ
عبدُك قد أَمَّك مُستَوحِشاً
مِن ذَنبِه للعفو يَستأنِسُ
يَطوي إليكَ البحرَ والبرَّ لا
يُوحشُه شيءٌ ولا يؤنِسُ
طوراً على فُلكٍ به سابحٍ
وَتارة تَسري به عِرمسُ
في كُلِّ هَيماءَ يَرى شَوكُها
كأَنَّه الريحانُ والنرجسُ
حتّى أَتى بابَك مُستَبشِراً
ومن أَتى بابَك لا يَيأسُ
أَدعوكَ يامَولى الورى موقناً
أَنَّ دعائي عنك لا يُحبَسُ
فنجِّني من خطب دَهرٍ غدا
لِلجسم منّي أَبَداً يَنهَسُ
هَذا وَلَولا أَمَلي فيكَ لَم
يقرَّ بي مثوىً ولا مجلِسُ
صَلّى عليك اللَه من سَيِّدٍ
مَولاهُ في الدارين لا يُوكَسُ
ما غرَّدت وَرقاءُ في رَوضَةٍ
وَما زهت أَغصانُها الميَّسُ


Aztán sok év letűnik,
Ölt zsenge lombot a fa;
S ha ősszel sárga lészen:
Lehull, elvész alatta.
Uj himvarrást nyer a zöld
Réten az ócska szőnyeg;
Még a sziklán is, a moh
Uj sarjadási nőnek;
S mit változás nem ére:
A nő bús érzeménye!
A puszta szív, halvány ajak:
Örömre nem mosolyganak...
S ki lenn, nem lát nyugalmas álmat:
A holtnak fáj a hosszu bánat.


Před oknem jizby, kde máť umírala,
spleť větvoví jsi, lípo, rozstírala
a balsám lila ve vzduch pelem květů svých;
pro úpal dnů ty’s byla hebkou clonou,
tak mírně šeravou a libovonnou
a těchou pro matku za chvílí posledních.


Im Fische trägt doch Jonas Christi Bild,
Ob ihn di Straff um seine schuld ergriffen:
Zwar David fleucht, weil Gott di straff erfüllt,
Doch Kidrons Bach mus ihm von Christo triffen.
So strafft offt Gott, di er ihm auserwählt,
Und ist di Straff ein segenreich geheimnis:
Gott schlägt den Feind, der si in nöthen quält,
Ihr fallen wird zum wachsen neue käumnis.
Wann Petrus fällt, so steht er thränend auf:
Bekehrt dadurch den allergrösten hauf.


Was lächelst so froh mein liebes Kind,
Dein Kreuz wird dir'n schon kommen.
Wenns heißt, das Rösel aus Hennegau
Hab nun einen Mann genommen.


Tak tiše ruku na mé skráni nech,
ať necítím, že juž se připozdívá,
zeď stará květ má, balvan v řece mech
i v suchých věncích hřbitovních to zpívá,
když večer v listopadu k zemi splývá.
Tak tiše ruku na mé skráni nech,
ať necítím, že juž se připozdívá.


misli görülmemiş hayranlıklar içinde


Ich will ja nur an Deiner Lippe sterben,
Als Sonnenstaub in Deinem Kuß verfliegen,
Will nur den Schmerz, den tiefen, schweren, herben,
Mit Deines Mundes Lethetrank besiegen.


Noci jasná! o májová noci
kněžno lásky, plná čárných mocí!
mechy tobě sladké vůně dýší,
touhy šepcí větérkové tiší.


Herr Pfeffel, glaube mir, dein Name
Ward einst verfälscht von einer Dame
Qui grecaijoit comme on dit à Paris.
Aus deinen Versen sieht man klar,
Zehn Fehler gegen einen Treffer
Verwett' ich, daß dein Name war
Nicht Pfeffel, sondern Hofrath Pfeffer.


Tam na oltáři postranním vždy stával,
a každý, kdo jej zřel, byl udiven.
Lamp, voskovic když jas naň svítil zbystra,
div nehýbal se obraz oživen,
neb znamenitý byl to výtvor mistra,
ač neznámého jménem svým i rodem.
Z dvou desk se skládal obraz; na obou
byl vymalován závěs nachový
nad skvostným trůnem v bílém sloupoví,
jsa zdoben zlatých sluncí podobou,
a drahý koberec se pestřil spodem.
A na každém tom trůně skvěl se týž
muž mohutné a lepé postavy;
lví témě neslo koruny své tíž
tak ladně, že zřel každý: této skráni
Bůh vyvolenství dal ku kralování.


A tak v milém Prostějově
chodí všechno po starém;
opovaž se míti hlavu –
a hned zkusíš tatarem.


A szörnyű csonthalomból
Feláll egy síri lány,
Három sebet mutatva
Ifjonti homlokán.


三山凝望绿云遥
羽客乘轩不用招
还有秦楼鸾凤侣
殷勤明月夜吹箫


Hívség, mely oly erősen áll,
Mint a zajos tengerben
Soha meg nem rendűlt kőszál,
(Nincs ily hívség ezerben!)
Melyet meg nem háboríthat
Semmi gonosz szorgalom;
Soha meg nem tántoríthat
Semmi erő s hatalom: -
Ilyen szirtes, érczes hívség,
Melyen épült s lobogva ég
Szűz szerelme szívemnek,
Üdvessége létemnek.


	credendo non veder Chi tutto vede,
guidandosi con grossa e matta fede:


y dejadla en la riber
Llevadla al nivel del mar


吴王昔日馆娃宫
殿阁鳞差轶碧空
寂寂香魂招不得
惟馀松柏韵天风


Heut ist Martin/
Nehmt Wintergrün/
Macht Kräntze draus/
Er giebt den Schmaus;
Hey! frölich durch die gantze Nacht
und seyd auff nichts als Lust bedacht.


Fu questo colpo del pagan maggiore
in apparenza, che fosse in effetto;
tal ch'Issabella se ne sente il core
fendere in mezzo all'agghiacciato petto.
Zerbin pien d'ardimento e di valore
tutto s'infiamma d'ira e di dispetto;
e quanto più ferire a due man puote,
in mezzo l'elmo il Tartaro percuote.


Földi, hej! vagy földalatti!
Erre, erre.


Hofft meine Sehnsucht nicht vergebens,
Du Trost und Kleinod meines Lebens,
So trennt den Bund der Zärtlichkeit
Kein steigend Glück, kein stürzend Leid.


Erwecke selbst aus unserm Schooße
Bewährte, weise, edle, große,
Erhabne Helden, die nichts scheu'n!
Die unser Glück im Herzen tragen,
Für sich nichts suchen, alles wagen,
Um Stifter unsers Heils zu seyn.


Ach! da mein Seelen-Freund erblaßt,
So eckelt mir auch vor dem Leben!
Die Welt ist mir nunmehr verhaßt,
Ich wünsche meinen Geist mit seinem aufzugeben.
Wie? solte mich die schnöde Welt
Des Heylands Mörderin ergötzen?
Daß, was sie nur vor kostbar hält,
Soll meine Seele nicht in Lust und Freude setzen.
Ich kenne ihre Schätze schon,
Ich kenne ihre Stricke,
Ich weiß auch ihre Tücke;
Drum geh du Mörderin von Jesu Gottes Sohn!


Und sprach er nie mit Grollen:?
»Fort aus dem freien Meer!
Wirf nicht in seinen Schollen
Dein Lügenkorn umher!
Zieh heim an deine Pleiße,
Zieh heim an deine Spree;
Nicht jede Fürstenreise
Ist eine Odyssee.«


Die Dinge sind Geigenleiber,
von murrendem Dunkel voll;
drin träumt das Weinen der Weiber,
drin rührt sich im Schlafe der Groll
ganzer Geschlechter.....
Ich soll
silbern erzittern: dann wird
Alles unter mir leben,
und was in den Dingen irrt,
wird nach dem Lichte streben,
das von meinem tanzenden Tone,
um welchen der Himmel wellt,
durch schmale, schmachtende Spalten
in die alten
Abgründe ohne
Ende fällt...


Wann ich in angst vnd nöten bin
vnd all mein trost ist gar dahin,
So heb ich auff mein augen hoch
zum HERRN vmb hülff vnd denck jm nach,
Vnd wart, biß mir geholffen werd
von dem Gott himels vnd der erd.


Zur Tertie


perché chi più trascorre ha maggior botto.
Ricordivi quel motto,


Der das Rächerschwert geschwungen,
Der des Drängers Trotz bezwungen,
Der die Rettung uns errungen,
Würdig unsrer Huldigungen,
Unsrer Hymnen bist du werth!


Mnich Fra Scalzo sivých zraků,
s čelem plným ryh a mraků,
nesl se slzami v lících
obraz vzatý v Strakonicích.


Wir neiden unsern Sieger nicht,
Ihn trifft der Zeiten Fluch:
Von ihm und seinem Alba spricht
Das allerspätste Buch.


To vše mám za sebou, já myslil dávno již,
tu žití celou tíž,
ty všecky otázky a spory mladých dob:
co věčnost je a hrob;
ty steré záchvaty i touhu slunci vstříc,
ten cit již nechtít nic –
a přece znova v nové beznaději
se ptám a chvěji.


东家姊妹惜春风
每倩旁人为理容
待到夜深车马散
鼓楼偷去拜先锋


Ob ich gleich manchesmal sehr außgelassen bin,
So kommt die Frömmigkeit mir doch nicht auß dem Sinn:
Ich bin so von Natur, ich kan nicht anders thun,
Ich kan nicht gar zu lang auff einer Stelle ruhn.


La ville est fermée
Et le mur hautain
Abrite une armée
Et couvre un festin


Věř mně, že je víno lepší
nežli pivo všelijaké,
však když ani piva nemáš,
můžeš vodu píti také.


El negro mar.
Por entre la noche un son
desemboca en la bahía;
por entre la noche un son.
Los barcos lo ven pasar,
por entre la noche un son,
encendiendo el agua fría.
Por entre la noche un son,
por entre la noche un son,
por entre la noche un son...


少阳拜赐少阳旁
黄菊红茱满寿觞
阳德重重在初四
不须九日是重阳


I na močálech rudnoucích
výš skáče drobná sběř,
až zvolna vše zas prchá v sluj
a zdroj a strom a keř.


Vad tüskebokrok tépik meg ruhámat
S az este mélye borzongatón barna –
De emelt fővel indulok utamra!


Здесь девы Росскія, какъ Нимфы, обитаютъ,
И Венценосицу Боиней почитаютъ,
Которая сихъ девъ печется обучить,
И смертныхъ сихъ девицъ отъ смертныхъ отличит


In questo loco fu la lizza fatta,
di brevi legni d'ogn'intorno chiusa,
per giusto spazio quadra, al bisogno atta,
con due capaci porte, come s'usa.
Giunto il dì ch'al re par che si combatta
tra i cavallier che non ricercan scusa,
furo appresso alle sbarre in ambi i lati
contra i rastrelli i padiglion tirati.


A na dně všeho ironický klam,
klam ideál, klam myšlénka, klam víra.
Je člověk vždycky konec konců sám,
sám žije, trpí, miluje a zmírá –


Как свершилось, как случилось?
Был я беден, слаб и маНо Величий неких тайна
Мне до времени открылась,
Я Высокое познаНедостойный раб, сокровищ
Мне врученных не храня,
Был я царь и страж случайныСонмы лютые чудовищ
Налетели на менПриручил я чарой лестью
Тех, кто первые пришлНо не счесть нам вражьей силы!
Ощетинившейся местью
Остальные поползлИ, покинув стражу, к ночи
Я пошел во вражий стаНочь курилась, как кадилОслепительные очи
Повлекли меня в тумаПадший ангел, был я встречен
В стане их, как юный боКак прекрасный небожитель,
Я царицей был замечен,
Я входил в ее чертог,
В тот чертог, который в пепел
Обратится на землНо не спал мой грозный Мститель:
Лик Его был гневно-светел
В эти ночи на скалИ рассвет мне в очи глянул,
Наступил мой скудный денТолько крыл раздался трепет,
Кто-то мимо в небо канул,
Как разгневанная тенБыло долгое томленьДумал я: не будет днБред безумный, страстный лепет,
Клятвы, пени, уверенья
Доносились до менНо, тоской моей гонима,
Не?жить сгинула, — и вдруг
День жестокий, день железный
Вкруг меня неумолимо
Очертил замкну?тый круНет конца и нет начала,
Нет исхода — сталь и сталИ пустыней бесполезной
Душу бедную обстала
Прежде милая мне далНе таюсь я перед вами,
Посмотрите на меня:
Я стою среди пожарищ,
Обожженный языками
Преисподнего огнГде же ты? не медли болТы, как я, не ждешь звездПриходи ко мне, товарищ,
Разделить земной юдоли
Невеселые труд19 декабря 1912


Čáp tebe uč, jakovou rodičům máš spláceti úctu,
Vlastní jim v stáří půjčuje křídla svoje.


Auch du, verwelkter Kelch, gebrochnes Menschenherz,
Zerknicktes zartes Rohr, zerquälte Körperhülle,
Einst hebt ihr euch und blüht, wo weder Angst noch Schmerz,
Noch Tod euch mehr erreicht, in ew'ger Himmelsstille.


Creo en la Roma en que juraste un día
dar tu sangre por nuestra Libertad.
En el mar en que acampaste cuando
la Patria te confió el primer mandado.
En la ternura que le diste a Fanny
con el aliento de tu amor a prisa.
Creo en la flama de amor de Manuelita,
en la fulguración de tus soldados
y en la estampida de palomos briosos
en busca del Jinete redivivo.
Creo en la nívea pila bautismal
al fraguarte inmortal Libertador,
en la pila sagrada de Los Andes.
En el Llano que se fue contigo,
erguido fiel por nuestra libertad.
En la lealtad del corazón
del negro en llamas que inmoló la Patria.
Creo en el Mariscal en que creíste
y en la desgarradura de Berruecos.
Creo en tu arrojo que envidiaste a Piar
y en el Piar que tuviera que morir
para abrir paso a tu esperanza egregia
en medio de la lucha sin cuartel.
Creo en Petión, el de la noble mano,
al enjugar la lágrima al esclavo.
En la furiosa huracandad de Pisba,
acicate feroz de tus soldados,
en el alumbramiento de la helada,
hijo de aquél que se quedó en la cuesta.
Creo en la majestad del Chimborazo
donde de pie entendiste al viejo Tiempo.
En tu rostro desafiando el mar
cuando, lejos, clamabas por la Patria.
En los ásperos callos de tus manos
para el hambre de América harapienta.
Creo en tus brazos y en tus puños creo
desde la eternidad encabritados.
En el samán que te albergara creo,
en tus noches, tus selvas, tus caminos.
Creo en el tamarindo de Angostura
donde amarraras tu esperanza al río.
En el entrecejo de tus iras
y en el crispado acento de tu verbo.
Creo en tu hamaca, compañera fiel
en cada escaramuza libertaria.
En la orfandad de tus monturas viejas,
añorándote a ti, ¡Oh Padre Nuestro!
Creo en las plateadas herraduras,
hechizos del galope redentor.
En tu espada que atizó la gloria,
sembrando sobre sombras libertad.
Creo en Palomo y su inmortal relincho
cuando, gozoso, te sabía campal.
También en los secretos que confiabas
a tu mula Orejona y obediente.
Creo en el tremedal de Casacoima:
regazo en el delirio de tus sueños.
Creo en Pichincha y creo en Boyacá
y en Junín, Carabobo y Ayacucho.
Creo en la cruenta imagen que tenías
de aquella América rapaz del Norte.
En el recio camarada Rooke
quien a la noche le ofrendó su brazo.
En la Gran Colombia que fundaste
y en el sueño de América, la Patria.
Creo en tu pensamiento, fulminante
hoguera de visiones sempiternas.
Creo en Jamaica y creo en Angostura
donde fijaste el rumbo a nuestra América.
En la América tuya tan dolida,
ágora ayer: la comunión del mundo.
En Tinjacá y en tu Nevado perro,
en tu pobreza y tu camisa rota
para la desnudez de Santa Marta.
En el fulgurar de tu relámpago
perdido en la hondonada del vacío.
En el alarido de la noche
con la última proclama de la unión.
Creo en la redención de nuestro suelo
por tus huestes apenas comenzada.
En nuestra soledad iluminada
por tu ejército ahora clandestino.
En la reciedumbre de tu furia
amparada en melífera ternura.
Creo en tu sangre guaicaipura y éuscara,
hermana de la sangre de Lautaro,
¡Oh Fénix trashumante, la esperanza
de los partos solares por venir!
Creo en la Guerra de Tupac Amaru,
la Guerra a Muerte que empuñara el Ande.
En Martí cuando corrió a buscarte
en la noche sangrienta de tu América
y en la montaña que soñó tribuna,
entre relámpago y furente rayo,
y un manojo de pueblos en tu puño,
rendidos los tiranos a tus pies.
Creo en el Che, en Camilo y en Sandino
para tu valentía encarnaduras.
Creo en todos los hijos de la Tierra
capaces de fraguar la nueva aurora.
En la hospitalidad de estas neblinas
creo, remanso de tu luengo insomnio.
Definitivamente creo en Ti,
¡Omnipotente Padre de la Patria!
Y aunque tú ya una Patria nos dejaste,
creo en la Patria que nos falta hacer.
Creo en ti, ¡Adalid de Libertad!
Desde estos ventisqueros de los Andes,
donde una América de pie te espera
para salir a libertar más patrias
así tengamos que retar a Dios
con tal de no seguir arando el mar.


So ch'egli per natura e per usanza
è pessimo e vilissimo a volere
pugnar con una donna, di possanza.


E canterà come gli fu oferto
con gran condotta e gran riputazione
il famoso bastone
del magno eccelso popul fiorentino,


Wo dieser blaue Strand schleicht an der freyen Stadt 1
der andern Blum und Ruhm/ die seinen Namen hat/


Encara vuoill qe sapchatz
qu' i ha de paraulas assatz
qui en los nombres sengulars
s'aluoign' e els plurals anars,
aisi con vis e volentos,
cors, solatz, lais, delechos,
e braz, glaz, vas, nas, e cas,

pres, engres, luz e flas e gras,
reclus, claus, repaus, envers,
us, romanz, vers, travers, convers;
e nom propri eizamen
de luecs han tal aluoignamen,
con Piza, Luca, Florensa,
Marseilla, Jenov' ab Plajensa.


Indula császár az Vittemberg alá,
Nem sok múlván vevé birtoka alá,
Onnat indula, Auspurgban felszálla,
Ez szép nyereségön ott es vigada.


Má láska tajemstvím jest mým;
Za celý svět ji nezjevím.
Ni hled, ni ústa nevyzradí,
Kterých lesk očí mne roznítil,
Ký obraz život můj osvítil,
Čí slovíčko mne nebem vnadí,
V jakých se touhách srdce svírá
A v jakých žalech duše zmírá!


NOTA: Poema inacabado, composto de 13 canto


Und dir werde zugesagt
Alles, was an Glück und Frieden
Ich zu hoffen einst gewagt,
Und was mir nicht ward beschieden.


Toy donc, dont le chant ne peut plaire
a tes nourissons mesmement,
chante; pour moy je ne veux faire
une querelle d'Allemand;
pour t'entendre je me puis taire.


Tantôt vous nous portez aux limites du monde,
Où l'hiver tient sa cour, où l'aquilon qui gronde
Sans cesse fait partir de son trône orageux
Et le givre piquant et les flocons neigeux,
Et des frimats durcis les balles bondissantes,
Sur la terre sonore au loin retentissantes.
Tracez toute l'horreur de ce ciel rigoureux ;
Que tout le corps frissonne à ces récits affreux.
Mais ces lieux ont leur pompe et leur beauté sauvage :
Du palais des frimats présentez-nous l'image ;
Ces prismes colorés ; ce luxe des hivers,
Qui, se jouant aux yeux en cent reflets divers,
Brise des traits du jour les flèches transparentes ;
Se suspend aux rochers en aiguilles brillantes,
Tremble sur les sapins en mobiles cristaux ;
D'une écorce de glace entoure les roseaux ;
Recouvre les étangs, les lacs, les mers profondes,
Et change en bloc d'azur leurs immobiles ondes.
Éblouissant désert ! Brillante immensité,
Où, sur son char glissant légèrement porté,
Le rapide lapon court, vole, et de ses rennes,
Coursiers de ces climats, laisse flotter les rênes.
Ainsi vous parcourez mille sites divers.
Mais bientôt, revenu dans des climats plus chers,
Plus doux dans leur été, plus doux dans leur froidure,
Et d'un ciel sans rigueur molle température,
Vous nous rendez nos prés, nos bois, nos arbrisseaux,
Les nids de nos buissons, le bruit de nos ruisseaux ;
Nos fruits qu'un teint moins vif plus doucement colore ;
Notre simple Palès, notre modeste Flore ;
Et, pauvre de couleurs, mais riche de sa voix,
Le rossignol encore enchantera nos bois.


Az óra éjfélt üt,
S a lélek csendesen
A kertben megjelent,
És csak egyenesen
A szoba felé ment.
Én lassan mindenütt
A lélek nyomában;
Minden már elhallgatott;
Még ben a szobában
Sem hallék semmi neszt:
Csak a bagoly huhogott
A templom tornyában.


斯道天开万象陈
根荄枝叶总吾真
诸君欲问传心者
请听街前击瓮人


Aj, těcho duše mé, ždám, ukolíbej
ňader mých paly v klidný sen,
z útěch milosti boly vylíbej,
změň v radování smutku sten.
Pustiny duše zůstaň mi palma
Consuelo de mi alma.


Le labra onde esce el mosco et le viole,
viso spechio purissimo et giocondo,
l'alto intellecto et quel saper profondo
che in donna veder qui già non se sole,


أصغي لحشرجة الجليد يَحكُّ جلدي
والزجاج الناعم الوحشيّ يَبْردني
رخامٌ صارم
وحجارةٌ جمرٌ
وجازٌ جاهزٌ
وجنازةٌ كسلى
وثلجٌ ناضجٌ في الليل


Adem, den Gott durch di nasen
Mir dreieinig eingeblasen,
Adme Gottes gutte gütt!
Fasse dich durch hertz und grüffte!
Schalle, halle durch di lüffte
Voll Jehovens stammgeblütt,
Voll Jehovens Geistgemütt!
Adme aus, was Gottgeschenket,
Der aufs neu an dich gedenket!
Adme lobvoll Gott den Herrn,
Oben, unten, nah und fern!


Zří Argus, kukaččího vejce glób
zda kývá v krámu či tabule tróp.
Čím austriatických těch fanfár brak.


Déšť v drobných kapkách na list sedá,
je bříza větry zcuchána,
a obloha je šedě bledá
a chmouří se již od rána.


Ba milá mně a vzácná slova byla,
jež o Kristu jste vřele promluvila!
To bylo jedno tiché odpoledne,
kdy duše svoje čistá křídla zvedne
a, holubice snivá na rtech prahu,
jde pro svou žízeň hledat citů vláhu.
A my se tehdy v okamžik ten sešli
a duše naše ve přátelství vešly.
Kde skepse zemdlena, kde mlčí věda,
kde duše marně východ z temna hledá,
tam v čisté víry stánku v tísni citů
sám Kristus čeká mlčící a v skrytu.
To byla tehdy slova nestřežená,
jež cit Vám diktoval, jež řekla žena,
kdy duše pozná více víry písmem,
než všecka věda přísným sylogismem.
Ba nezvratná to jistě pravda jistá,
že bludná duše v posled najde Krista!


»Wir wollen uns schützen und schirmen
Vor römischem Uebermut!
Wir wollen Aliso erstürmen,
Vernichten Römerbrut!


لَهفاً عَلى البَيتِ المَعَدِّيِّ لَهفا
مِن بَعدِ ما كانَ قَدِ اِستَكَفّا
وَلَو دَعا اللَهَ وَمَدَّ الكَفّا
لَرَجَفَت مِنهُ الجِبالُ رَجفا


Auch die Zopfmonarchen Chinas,
Porzellanpagodenkaiser –
Alle lernen sie auswendig,
Kluge Mädchen, aber Himmel –


一夜春雨过
千畦尽成绿
不晓意所欣
道是斋厨足


أهلاً بغُرِّ قوافيكمْ لقد طلعتْ
شُمَّ الهوادي لها في شدِّها أشَرُ
نشطن من مربطٍ أخْفى صواهلهُ
خزمٌ وأظهرها ودٌّ لهُ خَطَرُ
أهلاً بها فلقد طابت وقد أرِجتْ
لها النُّهى حيث لا مسكٌ ولا قُطُرُ
كتمتُم الشعر دهراً ثم أنْطقكمْ
به هوايَ فَذاتُ الطَّوْقِ والسَّحر
فلا تظُنُّوا به نقْصاً فقد نُثِرتْ
عليَّ منه بأيدي مجدكم دُرَرُ
وما حملتْمُ به تمراً إلى هَجَرٍ
إذْ كلُّ زاويةٍ من أرضكم هَجر
وأين مثلي إذا ما راح يمدحُني
أقضى القضاة وسارت لي به السِّيرُ
صوْبُ الغمامِ ومختار الإمام إذا
عزَّت سَراة الحجا أو أخلف المطر
الصادقُ القولِ والسِرِّ النَّقي معاً
قبل القضاء فلا مَيْنٌ ولا صَوَرُ
والمُرهفُ البأس في حلمٍ يوقِّرهُ
إذا يُهاجُ فلا طيشٌ ولا خَوَرُ
والسَّالم الود من غشِّ العراق إذا
فاض النِّفاقُ ومانتْ أنفسٌ غُدرُ
لما أتى عُمَرُ الخيراتِ مُعْتذراً
ناديتُ تبْقى ويبقى زائري عُمَرُ


旧来绝叹茶山竹
今日重悲南涧泉
儒雅风流真不愧
两贤真可作三贤


Parve che l'aere fosco asserenasse
pel volto suo, Clizia tai cose udendo,
e che gioia e letizia alta mostrasse
l'alma, da la prigion terrestre uscendo,
quanto fallace error pria l'ingombrasse
nel mio vero parlar or cognoscendo;
ma de la morte sua tanto i' mi dolsi,
che quasi a me l'odiata vita io tolsi.


Csendes völgy ölébe’ kit fed
E sötét kápolna itt?
Mért szemed kisírva, lyányka?
Mért ily búban arcaid?


Mechem svěžím lehce noha kráčí,
ze všech stran se mladé listí tlačí,
ze všech stran to raší, kvete, voní,
těžká jehnědou se haluz kloní.


Pendebat Phrygii Tirynthius ore ministri;
Delicias magno dum facit ille Jovi.
Tum Pater, haud equidem favi, fortissime, dixit,
Formosum rapuit quum tibi Naïs Hylan.


Sem paz, sem amor, sem teto,
caminho pela vida afor
Tudo aquilo em que ponho afeto
fica mais rico e me devor


Vestido de hidrogênio incandescente,
Vaguei, um século, improficuamente,
Pelas monotonias siderai
Subi talvez às máximas alturas,
Mas, se hoje volto assim, com a alma às escuras,
É necessário que inda eu suba mais!


Nebude po vlastech našich zdrávo,
dokud neožije státní právo...
Kohoutek náš někde v dálce leží,
umírá nám, dýchá už tak stěží.
Státní právo nebude však žíti,
nebudou-li naši Němci chtíti;
když však čeští Němci přitakají,
zda nám mimočeští souhlas dají?
A když dají, zda tu nejsou ještě
maďarské a polské pevné kleště?
Vymknem se jim, dobrá, tu však civí
na hranici pruský orel divý –
česká slípka běhá, slouží, prosí,
poklonkuje, hledá, dary nosí,
slib dostává tu, tam radu sterou,
onde, co jí dali, hned zas berou,
a ta slípka běhá, zoufá, kvílí,
až z ní lidé mají kratochvíli!


Was die Kirche glauben heist, soll man glauben ohne wancken;
Also darff man weder Geist, weder Sinnen noch Gedancken.


Ché poco oggi, anzi nulla, o teme o cura
Di me Carin, né io di lui, ma solo
Tirinto appresso Dafni amo ed onoro.


Kýž by možná bylo,
Každé děvě české
Vládnout stými hlasy,
Aby opěvala
Vlasti své nebeské
Čarodějné krásy.


Doch was kräftig macht nach außen,
Ist nach einwärts auch vom Schlimmen,
Kriegers Losung heißt Gehorsam,
Heere dürfen niemals stimmen.


L'erba onde Glauco diventò beato,
e 'l cibo de la Greca alma e famosa,
produce e dona il suo riso giocondo;


– Не уезжай, лезгинец молодой;
Зачем спешить на родину свою?
Твой конь устал, в горах туман сырой;
А здесь тебе и кровля и покой,
И я тебя люблю!Ужели унесла заря одна
Воспоминанье райских двух ночей;
Нет у меня подарков: я бедна,
Но мне душа создателем дана,
Подобная твоеВ ненастный день заехал ты сюда;
Под мокрой буркой, с горестным лицом…
Ужели для меня сей день, когда
Так ярко солнце, хочешь навсегда
Ты мрачным сделать днем?
Взгляни: вокруг синеют цепи гор,
Как великаны, грозною толпой;
Лучи зари с кустами – их убор:
Мы вольны и добры; – зачем твой взор
Летит к стране другой?
Поверь, отчизна там, где любят нас;
Тебя не встретит средь родных долин,
Ты сам сказал, улыбка милых глаз:
Побудь еще со мной хоть день, хоть чаПослушай! Час один!
– Нет у меня отчизны и друзей,
Кроме булатной шашки и коня;
Я счастлив был любовию твоей,
Но все-таки слезам твоих очей
Не удержать менКровавой клятвой душу я свою
Отяготив, блуждаю много лет:
Покуда кровь врага я не пролью,
Уста не скажут никому: люблПрости: вот мой отве


E, quando passa, as flores dos caminhos,
Galhos, que em vez de flores trazem ninhos,
Inclinam-se saudando a que se humilh
Como passa a sorri lembra uma abelhas
Perdão, meu bom Jesus, se não semelha,
A mesma idade tem da minha filha!


V mých slabých rukou síla rodu ožij,
hor našich tvrdost provázej mne žitím,
ať spočinouc po celém díle cítím,
že kolem mne i ve mně mír je boží.


È questo quel Terren ove 'l mio foco
in tanto amico a me felice giorno
al cor scacciando 'l freddo gel d'intorno,
apersi i miei martir a poco a poco?


Kdos viděl za měsíčné noci,
že rozpuštěný vlas jí vlá,
že pohnula se vlastní mocí,
ohlédla se jak obživlá!


E se non fosse l'anoiosa gente,
la qual disia che doloroso moia,
eo viveria per voi alegramente.


Ein Midas 1 war so winzig klein
Als keiner aus dem Heer der Affen,
Die Jupiter zum Scherz geschaffen,
Und doch vor Sehnsucht groß zu seyn
Schon oft bald aus der Haut gesprungen.
Nichts ließ er unversucht; allein
Noch war kein Mittel ihm gelungen;
Das beste fiel zuletzt ihm ein.
Er machte sich von Bambusrohre
Zwo Stelzen und mit keckem Schritt
Erschien der lose Schelm damit
In der erstaunten Brüder Chore.
Ein jeder ruft so laut er kann:
Betrachtet doch den großen Mann!
Geduld! ihr habt noch nichts gesehen;
Bald soll ein Titan vor euch stehen,
Versetzt er! klimmt auf einen Berg
Und scheint nun was er war – ein Zwerg.


Ja du bist es, du komst, süsse Verneuerin,
Ach Erinrung der Zeit, die floh.
Inniger freust du mich oft, als die Erblickung mich,
Als mich Stimmen, des Menschen freun.
Du erschafst mir kein Bild von dem Verschwundenen,
Scheinst au wandeln in Wirkliches.
Längeres Leben wird uns, Gute, wenn uns den Schmerz.
Wiederkehr des Genossnen scheucht:
Denn die Stunde, die uns traurig umwölkt, gehört
Zu den Stunden des Lebens nicht.
Wie am Feste, das sie damals ihr feyerten,
Da noch Freyheit die Freyheit war,
In den Kränzen umher auf den elisischen,
Fehlern Blumen an Blumen sich
Lachend reihten, so reihn sich mit vereinter Hand
Jene süssen Erwachenden,
Die aus der Nacht des Vergangs mir die Erinnerung
Vor der Seele vorüberführt.
Kiesen soll ich daraus, singen mit trunknem Ton
Eine der Sonnen, die einst mir schien.
Kann ich es? Wer sich im Strom frischet, bemerket die
Kühlung einzelner Wellen nicht.


花如铺锦柳如绵
落日空山哭杜鹃
痴客不知尘世事
颠厓长伴白云眠


¡Y qué podamos necios y atrevidos,
confuso el mar, el agua turbulenta,
cual si fuera en la playa estar dormidos!


Svědek tomu na Petříně
nazvaná zeď hladová;
poskytnula chleb chudině
stavba tato Karlova.


Gern hätt' ich sprechen wollen;
Umsonst bemüht' ich mich:
Kein Wort drang aus dem vollen
Beklemmten Herzen sich.


Dieser alte Baum, der immer sich erneut,
Auf dem die Menschen wachsen und verblühen,
Und dessen Blätter auf der einen Seite
Die Sonne suchen, auf der andern fliehen,
In dessen Rinde sich so mancher Name schreibt,
Der nur, solang sie grün ist, bleibt,
Er ist – das Jahr mit seinen Tagen und Nächten.


Všecko od té hroudy do modrého nebe
zní jak z kolovrátku, přítelíčku, z Tebe.
Proto skloň se, pero, před Tvou učeností;
modleme se k bohu ve vší skroušenosti:
Hospodine, dej, ať jeho pěkné činy
naplní svět celý z naší Karoliny,
by se jím v svých synech mohla vezdy skvíti,
po smrti pak ať mu světlo věčné svítí.
Amen!


Das kalte kanstu machen heiß,
das heiß machestu kalt
gar schnel in einem augenblick
mit deinen schwinden griffen.
Du machest uns wol alle irr
in disem wilden walde;
wankel und unstet ist dein zung
und auf zwu schneit geschliffen.
Was du ietz lobest, schiltstu dan,
dein zung ist wankelmütig.
darum tu balt von mir ausgan –
ich bin dir wol zu gütig –
und wandel an ein ander ort
zu ander schmeichelkatzen,
die vorne lecken und auch hinten kratzen.
ich urteil dich nach deiner sag,
nach deim zwiefachen aten.
weich von mir; ich trau dir nicht mer;
dein wil ich wol entraten.«


Meus versos não são malignos
para nobres eleitores
que sempre se mostram dignos
do ofício de portadores.


Con los días cae una      frágil persistencia
   La alegría o el individuo deciden
Consultar      cambia todo lo que tocas
Y los muertos destornillan los nombres de las calles.


Tarrik.


(В 1814-м году)
Анакреон под дуломаном,
Поэт, рубака, весельчак!
Ты с лирой, саблей иль стаканом
Равно не попадешь впросаНоси любви и Марсу дани!
Со славой крепок твой союз:
В день брани — ты любитель брани!
В день мира — ты любимец муз!
Душа, двойным огнем согрета,
В тебе не может охладеть:
На пламенной груди поэта
Георгия приятно зретВоинским соблазнясь примером,
Когда б Парнас давал кресты,
И Аполлона кавалером
Давно, конечно, был бы т


Bei deiner kalten Brust, dem Schlangenlächeln,
Der Arglist unergründlichem Schlund,
Bei dem so tugendsam scheinenden Auge,
Bei der verschlossenen Seele Trug,
Bei der Vollendung deiner Künste,
Dem Wahn, du tragest ein menschliches Herz,
Bei deinem Gefallen an anderer Pein,
Bei deiner Kains-Bruderschaft
Beschwöre ich dich und nötige
Dich, selbst dir eigne Hölle zu sein!


Смеется и поет, он о звездах толкует,
То нюхает табак, то карт игру тасует,
То слушает у всех, со всеми говорит
И делает стихи наш друг архипиит!
Увенчан лавром был Марон за стихотворство,
Нам чем свово почтить за таково проворство?
Уж плохи для него лавровые венки,
Нельзя тем увенчать премудрые вискО чем я так тужу? он будет увенчан:
За грош один купить капусты лишь коча


Aquí me tenéis en paz
saboreando la realidad
hecha sueño,
ante la no posibilidad
de hacer del sueño realidad.


Quanto me piace, simplice augelletto,
che nel tugurio mio formi il tuo nido!
Non potevi trovar loco più fido,
né io compagno a me più grato e acetto.


خَليلَيّ قولا هَل عَلَيَّ مَلامَةٌ
إِذا لَم أَغِب إِلّا لِتَحضُرَني الشَمسُ
وَأَهدي بِأكواس المُدام كَواكِباً
إِذا ابصَرَتها العَينُ هَشَّت لَها النَفسُ
سَلامٌ سَلامٌ أَنتُما الأُنسُ كُلهُ
وَإِن غِبتُما أمُّ الرَبيع هيَ الانسُ


Ne pláčem tobě rosily se oči,
v nich bez vláhy jen temný mrak se chmuřil
a na dně duše trávila tě hořkost,
když (tulák, tulák!) z Anglie se vrátiv
a v rodné nechav tebe Florencii,
jsem do Španěl se plavil za jměním a slávou,
– bych bídně ztroskotal, kde pevná země!
Byť chvátal mě už inquisice plamen,
mě pálí více bezslzný tvůj pohled,
má tulákova Doloroso tichá!


Per divina bellezza indarno mira
chi gli occhi de costei già mai non vide
come soavemente ella gli gira;


Kommst du nach Mantua, wirst du dir vor allen
Giulios berühmte Freskenwelt betrachten,
Sternbilder, Bacchanal, Gigantenschlachten,
Und den Palast del Tè erstaunt durchwallen.


Round me shall the village swains,
Shall the rosy nymphs, appear;
While I sing in rural strains,
May, to shepherds ever dear.


Wolan! Es ist gethan! Aus Gott ist mein auszihn!
Sein Werk ist voller still!
Sovil als gräschen nun im grünem samte blühn:
So füll Uns gnadenfüll.
Jehovah segne Uns, das wir durchaus entglühn,
Gelassen seinem Will:
Ob er Uns widrig schein und gantz und gar verhüll.


O, bývají to touhy králů,
jež duší prudké proletí.
Oh, bývají to trpké chvíle,
smutného konce století.
Já přiznal slabost, přiznal pýchu
i roztesknění z nutných hříchů, –
svou nahou pravdu, nahou krásu
tu chtěl jsem vždycky viděti!


Rvači žehrajícý nechtíc kázně
Jako koně neskrocení snesti,
Krále rozvážného viní z bázně,
Různice se odvažují plesti,
Prusům vymejšlejíc smrti lázně
Začínají v horách boje vesti,
V svévolnosti do oukladů lezou,
Y se knězem v zhouby touně svezou.


sì che 'n suo mala fede egli è mancato,
e vuol chiaro mostrar ch'egli è rubello
delle chiavi e del manto del biato.


Eu te esconjuro, época de lodo,
Progenitora fértil de acanhados
Pigmeus de braços curtos, paralíticos,
Ineptos, incapazes de reger
Decúria de uma escola, quanto mais
Destinos de um Império Americano!
Idade azinhavrada, onde sumiram-se
Denodados heróis que tão brilhantes
Dias de juventude ao Brasil deram!
Onde está por acaso o austero, o rígido
Feijó, Paulista digno de renome,
De estátuas imortais, perenes digno?
Os abissínios da pátria o apedrejaram
No descer ao ocaso, à sepultura!
(Oh vergonha!) cuspiram-lhe na cova!
Tais são, tais são as cousas deste mundo!


Eljő, eljő az a nagy szép idő,
Amely felé reményim szállanak,
Mint ősszel a derűltebb ég alá
Hosszú sorban a vándormadarak;
A zsarnokság ki fog pusztulni, és
Megint virító lesz a föld szine -
A te dicső szent katonáid ők,
Segítsd őket, szabadság istene!


To nechtěj! – Duše tvá by vzplála
pak děsným šílenstvím,
jak zcela jsi mne zneuznala,
kde já byl zcela tvým.


Hallották Rómának kevély nagy hatalmát,
Magokon soha nem látták birodalmát:
Nagy Sándor is látta szittyák bátorságát,
Mily nehezen vett meg tőlük egy kősziklát.


Wie daß ihr doch, daß Casca starb, die Schuld dem Artzte gebt?
Sie hat sich durch so lange Zeit zu Tode selbst gelebt.


Ji také zlákal trubek hlas,
a vatou cpaná lýtka,
mě podváděla dlouhý čas,
až praskla lásky nitka.


La augusta voz de redención se escucha,
Y la Razón alumbra el limbo oscuro
En donde esclava la conciencia lucha.


Chodím v krčmu denně po tom vínku planu,
chodím za večera, odcházím až k ránu:


O Fluch dir, höhnische Wissenschaft,
Was hab ich mich dir ergeben!
Du Gespenst ohne Blüth, ohne Saft und Kraft,
Elendes Gelehrtenleben!
Mir kommt entgegen kein Menschenkind,
Wenn ich nicht such und schau mich blind,
Ob ich lebendige Wesen find.


D'un tempo inanti al suo bel fin, s'accorse
del dì prefisso al desiato passo,
dal qual vivendo mai piede non torse;


A hrad by nebyl bez svíček,
V něm hromady vzněcují bludiček,


Y es el agua también, en su pasada,
que al mofarse del térreo enclavamiento
recrudece su estancia anquilosada


Wie zog ich doch so manche Stunden
Im dichten Haine hin und her
Und wähnte ganz mein Ziel verschwunden,
Und traute keinem Pfade mehr!
Und dennoch hat auf irren Spuren
Durch vielverschlungne Waldesnacht,
So nah den wohlbekannten Fluren,
Der Pfad zum Ziele mich gebracht.


En el capullo de tu ausencia crece mi corazón. Larva de ti?


Vater! soll, zur Wut erhoben,
Jetzo mit zerschlagner Brust
Die Mänade um dich toben?
Fluchst du unsrer keuschen Lust?
Gib, o Fürst, gib uns ein Zeichen,
Daß wir deine Kinder sei'n!
Wundertäter ohnegleichen,
Laß ein Wunder uns erfreun!


Die reifen Früchte fallen, wenn man sie nicht nimmt ab,
Die alten Menschen wallen hin zu dem alten Grab.
Das, was hat zugenommen
Bis auf gewisse Zeit,
Muß zu dem Ende kommen
In dieser Eitelkeit.


Erdichte stets: man gönnt dir das Vergnügen.
Doch nur der Witz bringt der Erfindung Lob.
Du täuschest dich, statt andre zu betrügen.
Nimm Unterricht: dein Märchen ist zu grob;
Beehre mich mit einer feinern Lügen.


Noch eben war von dieses Frühlings Scheine
Das Vaterland beglänzt. – Auf schroffem Steine,
Dem man die Burg gebrochen, hob sich neu
Ein Wolkenschloß, ein zauberhaft Gebäu.
Doch in der Höhle, wo die stille Kraft
Des Erdgeists rätselhafte Formen schafft:


Soll dein hoher name,
Als des senffkorns same,
Nicht in uns sich sencken,
Wurtzeln und außbreiten,
Hertz und sinn bereiten,
Sonst an nichts zu dencken?


Le prodige, c'est l'avenir ;
C'est la vie idéalisée,
Le ciel renonçant à punir,
L'univers fleur et Dieu rosée.


A uslyšel pan Milota
půlnoční duchů hodinu,
a ze snění se probudil,
ze zločinu, zas k zločinu!


Wir sind geworden andre Zecher
In einem Wein von kühnerm Gischt,
Doch klirret an die alten Becher,
Daß sich der Klang bezaubernd mischt!
Ein alt Gefäß, ein neuer Kern!
Bis es zerschellt, hab ich es gern.


My ze světa jdem každý s tajnou ranou,
jež ze všech poranění nejvíc bolí,
ta dlouhým věkem chvilku nepovolí
a vyléčit ji nelze štěstí manou.


Hör auf, geliebte Zauberin!
Hör auf zu singen und zu spielen;
Ich brenne, da ich weiblich bin,
Was wird nicht dieser Jüngling fühlen,


Não haverá nesse pudor
de falar-me uma confissão,
uma indireta confissão,
pelo avesso, e sempre impudor?


Schenke, her! Noch eine Flasche!
Diesen Becher bring ich ihr!
Findet sie ein Häufchen Asche,
Sagt sie: der verbrannte mir.


Den můj zhasl, neuprosné
smrti spiato ramenem,
za rána co bralo zniku
čestné touhy plamenem.


Ein rechter Christe muß des Mondes Bild und Schein,
Dafern er redlich ist, vollkommen ähnlich seyn.
Denn ob der Mond gleich mit der Welt Gewerbe treibet,
So sieht man doch, daß er dem Himmel treu verbleibet.


Lüstet dich nach einem Fische,
den die Pleiße geben kan,
er soll bald stehn auf dem Tische.
Liebet dir ein feister Hahn,
der im Hof' ist worden jung,
hier giebts solches Viehs genung.


S való világunk pompás berkein
áldja a percet, mely idesodorta.
Mellén: selyemhab. Vállán: hermelin.


嘉垣绕林色
高标相与清
阴凉流漫入
灵籁答空鸣


Será algún día, sólo sé que será algún día,
un día igual a todos, que sé que ha de llegar,
mi voz se hará de seda para decirte: Mía;
y saldrán a mirarte mis ojos de soñar.
Tu estarás más bonita que nunca, si es posible;
yo, verdaderamente, no sé cómo estaré,
quizá algo confuso, tal vez más apacible
acaso un poco triste, en fin, ya lo sabré.
Irás a oír conmigo la charla de la fuente
que menciona los versos con que te enamoré;
tu bajarás los ojos y dirás dulcemente:
«Qué bello es el amarnos»... Y yo te besaré.
Yo no sé si habrá luna la noche de ese día,
ni si al día siguiente lo podré asegurar.
Pero sí sé que nunca te sentiré más mía,
Pero sí sé que nunca se me podrá olvidar.


Když v rakvi ležela’s, Tvé stuhlé tahy
hlubokým smírem byly zjasněny,
jak byl by dovnitř ve klid srdce blahý
Tvůj zavřený zrak tmavý upřený.


Amálka pospíchá, sukýnka vlaje,
z daleka muzika láká a hraje,
nožky už tančí, tváře jí žhou,
pod těsným živůtkem ňadra se dmou.
S horkého čela si shrnula vlasy.
Hle, v černých kadeřích chyběl jí květ, –
to cestou jej ztratila asi!
Mrzutě dívka se ohlédla zpět.
A jak se pěšinou nazpátek dívá,
za zdí tam růžový proutek se kývá,
a na něm rozkvétá krvavý květ.
Na hrobě propadlém, zarostlém travou,
nikomu nekvete, zítra snad
dojista větrem by spadl a svad.
Hodila Amálka svévolně hlavou,
utrhla, do vlasů zapletla květ,
ze hrobu vyrostlý květ,
tu růži krvavě žhavou –
a zase poskočí a dá se v let,
až bílá sukýnka ve větru vlaje –
vesele z daleka muzika hraje!
Ale ať hraje, jásá a zní,
tam za zdí mrtví se nevzbudí!


Nur feige Kerls und alte Weiber zittern
Vor der Gefahr, ein Deutscher nicht!
Zu streiten ist Soldatenpflicht.
Viel besser, daß die Axt den Schädel mir zerspalte,
Als daß ich feig auf meinem Bett erkalte.
Und kurz und gut, mein Fürst hat es gewollt
Und dafür hab' ich meinen Sold.


Sollten dort noch Biederseelen schmachten,
Welche hier die Willkühr nieder schlug,
Dort Tyrannen noch sich Opfer schlachten;
Dann erst wäre alles nur Betrug:


晚晴鸲鹆自相语
春冷海棠犹未花
把酒排愁先畏病
拥衾作梦欲还家


Ma poi ch'ebbe di questi e d'altri cori
scòrti gl'intimi sensi il Re del mondo,
chiama a sè da gli angelici splendori
Gabriel, che ne' primi era secondo.
E' tra Dio questi e l'anime migliori
interprete fedel, nunzio giocondo:
giù i decreti del Ciel porta, ed al Cielo
riporta de' mortali i preghi e 'l zelo.


¡Si no lloviera más y si escampara,
porque llueve sin fin y sordamente!
¡Si volviera aquél ser que hállase ausente!
¡Si la noche densísima llegara!
Salgo a observar : la noche intensa y clara.
No diluvia, la sombra es envolvente
y entre mi corazón está presente
la persona que nunca se alejara.
Mas siento que diluvia, si, lo escucho.
Diluvia inmensamente hace ya mucho.
La noche no ha enlutado todavía
y es de noche y no llueve y nadie falta.
¡Y en la nocturna oscuridad me asalta
la angustia de que llueve y es de día!


De nyomja nagy magánya itt benn,
kín löki - játsszék odakint.
Ismét fölsír a gyermek s minden
előlről kezdődik megint.


War es möglich, eure hohe
Götterwürde
Zu vergessen! Ist der rohe,
Schwere Thyrsus keine Bürde
Für die Hand, auf zarten Saiten
Nur gewöhnet hinzugleiten?
Aus den klaren Wasserfällen,
Aus den zarten Rieselwellen
Tränket ihr
Gar Silens abscheulich Tier?
Dort entweiht es Aganippen
Mit den rohen, breiten Lippen,
Stampft mit ungeschickten Füßen,
Bis die Wellen trübe fließen.


Wann kommt die Zeit, daß Männer freier denken
und ihre eigne Welt von Gottessöhnen
hell mit dem Huldbild ihrer Freiheit krönen,


Aventuroso et più di me contento,
Vago augelletto, che il tuo dolce amore
Apri cantando il giorno a tutte l'ore
Con sì soave e sì pietoso accento,


Či jsi strýcem Karlštejnského,
jejž zná v Čechách každé dítě?“ –
Zakrákoral a já ptáka
mythu poznal okamžitě.


Každičké slovo v úžas vrhá.
„Než kohout třikrát zakokrhá!“


Ach! in seinen Schmerz versponnen
Schlief mein Herz den Winterschlaf,
Wo kein warmer Blick der Sonnen
Den verpuppten Träumer traf;
Alle meine muntern Geister,
Die sonst Lebenslust gesprüht,
Neigten starrend in beeister
Nacht die Häupter schlummermüd.


Ač nezřím Tebe, tuším blízko Tě, blíž,
čís ruce bílé, mateřsky měkké,
s mé duše zvedají tíž,
jí připínají stříbrná křídla
a vábí ji výš,
a odkrývají tajemná zřídla,
v nichž Ty jak zázrakem zrcadlíš.


Bright was the lustre of the orient ray
That joyful wak'd  nuptial day;
Her auburn hair spread loosely on the wind,
The virgin train with rosy chaplets bind;
While the fresh flowers that form her bridal wreathe
Seem deeper hues and richer scents to breathe.
The gentle tribe now sought the hallow'd fane,
Where warbling vestals pour'd the choral strain;
There aged  his  prest,
With love parental, to his anxious breast;
Priest of the Sun! within the sacred shrine
His fervent spirit breath'd the strain divine;
With careful hand the guiltless off'ring spread,
With pious zeal the clear libation shed.
Nor vain the incense of erroneous praise
When meek devotion's soul the tribute pays;
On wings of purity behold it rise,
While bending mercy wafts it to the skies!
! O delightful land in vain
The virtues flourish'd on thy beauteous plain;
For soon shall burst the unrelenting storm
O'er thy mild head, and crush thy prostrate form!
Recording Fame shall mark thy desp'rate fate,
And distant ages weep for ills so great!
Now o'er the deep dull Night her mantle flung,
Dim on the wave the moon's faint crescent hung;
Genius sought the liquid plain,
Sooth'd by the languid murmurs of the main;
When sudden clamour the illusion broke,
Wild on the surface of the deep it spoke;
A rising breeze expands her flowing veil,
Aghast with fear, she spies a flying sail —
The lofty mast impends, the banner waves,
The ruffled surge th' incumbent vessel laves;
With eager eye she views her destin'd foe
Lead to her peaceful shores th' advent'rous prow;
Trembling she knelt, with wild, disorder'd air,
And pour'd with frantic energy her prayer:
"O, ye avenging spirits of the deep!
Mount the blue lightning's wing, o'er ocean sweep;
Loud from your central caves the shell resound,
That summons death to your abyss profound;
Call the pale spectre from his dark abode,
To print the billow, swell the black'ning flood,
Rush o'er the waves, the rough'ning deep deform,
Howl in the blast, and animate the storm —
Relentless powers! for not one quiv'ring breeze
Has ruffled yet the surface of the seas —
Swift from your rocky steeps ye Condors stray,
Wave your black plumes, and cleave th' aerial way;
Proud in terrific force your wings expand,
Press the firm earth, and darken all the strand;
Bid the stern foe retire with wild affright,
And shun the region veil'd in partial night.
Vain hope, devoted land! I read thy doom,
My sad prophetic soul can pierce the gloom;
I see, I see my lov'd, my favour'd clime
Consum'd, and wasted in its early prime.
But not in vain this beauteous land shall bleed,
Too late shall Europe's race deplore the deed.
Region abhorr'd! be gold the tempting bane,
The curse that desolates thy hostile plain;
May pleasure tinge with venom'd drops the bowl,
And luxury unnerve the sick'ning soul. "


Jeť voda právě pohodlna,
vor jako hračka splyne z vrat!...“
„Mníš, do rána že spadne vlna? –“
„Líp pomýšleti na převrat!


Alexandra bramosa di vedere
el giovinetto chavea tante lode
da la sua matre in singular piacere
impetra sì, ch Elbanio vede et ode
e quando vuol partirne, rimanere
si sente il core, ove è chil punge e rode,
legar si sente, e non sa far contesa,
e al fin dal suo prigion si truova presa


So fahr er nun Hr. Weiß zu Schachte/
Das Ertz das ſchneidet ſich nicht ab/
Noch daß ein Zufall taub es machte/
Nein es haͤlt ſeine Guͤtt’ und Gab
Und wird geſetzet auff die Halle
Den Erb-Gux endlich bringen bey/
So daß Herr Weißes Lob erſchalle
Wie er der beſte Berg-Mann ſey.


Quiero volver a las comunes cosas:
el agua, el pan, un cántaro, unas rosas...


寻章摘句老雕虫
晓月当帘挂玉弓
不见年年辽海上
文章何处哭秋风


Lispelt leise am Gegitter,
Das ihn von dem Mädchen trennt,
Robert von Macham, der Ritter,
Der für Anne d'Arset brennt.
Und freudiger schließet nun Anne das Fenster
Und harret voll Sehnsucht der Stund der Gespenster.


'Conciperai tu figlio,
sirà senza simiglio,


Ziehen Junker auch und Fräulen
Zu der Wallfahrt stillem Frieden,
Wie erhabne Riesensäulen
Wachsen unsre Pyramiden.


Ei! Schatz! Kannst du denn schwimmen?


Jedni mřeli, jak statný kdy rozštěpen dub,
kdy je blesk vyhléd a slepě srub’,
druzí statečně dlouho umírali,
stále se bezmocné naší lásky zachycovali.


太守忧民只寸心
按行安得百其身
烦君为我家家问
要使重崖处处春


石霜峰北淦西头
寄住林塘数亩幽
比及到家犹是客
对人强自说乡愁


Děl první: „Co lze lásky dát!“
Děl druhý: „Co jí pochovat!“


A lidská moc mne mlčet nedonutí.
Jdu, nečekaje ohlasy.
Já, kdož žádal pouze vyslechnutí,
nežebrám o hlasy.


En memoria del cual, benigna diosa,
por el amor te pido -y juntamente
pedirte quiero, Amor, por Venus tuya-


i̇çim içime sığmıyoannemden mektup aldım,


Третью уж ночь вот на этом холме за оврагом
Конь мой по звонкой дороге пускается шагоТретью уж ночь, миновав эту старую иву,
Сам я невольно лицом обращаюсь к заливТолько вдали, потухая за дымкою сизой,
Весь в ширину он серебряной светится ризоСпит он так тихо, что ухо, исполнясь вниманья,
Даже средь камней его не уловит дыханьВ блеск этот душу уносит волшебная сила…
Что за слова мне она в эту ночь говорила!
Сколько в веселых речах прозвучало привета!
Сколько в них сердце почуяло неги и света!
Ах, что за ночь! Тише, конь мой! Куда торопиться?
Рад и сегодня я сном до зари не забыться!


Qual digiuno augellin, che vede ed ode
batter l'ali a la madre intorno quando
li reca il nudrimento, ond'egli amando
il cibo e quella si rallegra e gode,


Considera ben, Amor, çascun segno
di questa donna, e possa mi consiglia:
lo viso à claro, e move la ciglia,
e blanca pelle e capo castelegno,


„Jářku,“ řekl cizinec,
„to je přepodivná věc:
Krakonoš prý umí všecko.
Promění se v malé děcko,
v dědka s hlavou kostrbatou,
v labuť bílou, v loutku zlatou,
všecko, na co vzpomene si,
dovede prý udělať,
mračí se, že vše se děsí,
nebo zas se umí smáť –
inu, já řku, všechno, hoši,
možno jest prý Krakonoši.“


Sein Liebchen ruht im Arme,
Auf Aloys die Braut,
Doch ach, daß Gott erbarme,
Zugleich des Todes Braut:
Die Angst hat sie erdrücket,
Der Freiheit reicht der Held,
Zur Leiche hingebücket,
Den Arm, den sie noch hält.


Graf, der in aufgeklärten Mienen
Dem Patriarchen gleichend ist,
Vor dessen Angesicht der Herr Dein Gott erschienen,
Dem Du gewidmet bist.


Van tán még, amért igyunk...?
Amiért szóljon dalunk!
Hisz az élet még ki nem hal...!
Mig ki nem fogy bérceinkből,
Mig ki nem fogy kebleinkből
A magyar bor, a magyar dal!


Da ging ich oft in Eichenhainen
Zu suchen die versunkne Pracht;
Den Fall der Herrin zu beweinen,
Zu prüfen meines Armes Macht.


L’écœurante chaleur gorge la chambre étroite,
Le cerveau du bonhomme est bourré de chiffons,
Il écoute les poils pousser dans sa peau moite
Et parfois en hoquets fort gravement bouffons
S’échappe, secouant son escabeau qui boite…


Non adoprò costui giamai destriero,
per ch'egli ha quattro piè come un cavallo
poi è nel corso sì presto e leggiero,
che cosa alcuna non puote agguagliallo:
un altro mostro appresso ardito e fiero,
dopo il gran Finimondo entra nel ballo,
ch'acquistò già cogli Orchi eterna fama,
e Radigozzo per nome si chiama.


Plyň, ó duše, do věčnosti!
Lepší tam jest pro tě svět;
Vyleť z hrubé poddanosti
Tam, kde nepomine květ.


Vormals ward auß pflügen kriegen;
Nunmehr wird auß kriegen pflügen.
Vormals worden Egen-Degen;
Nunmehr werden Degen-Egen.
Vormals ward auß pflantzen schantzen;
Nunmehr wird auß schantzen pflantzen.
Vormals ward auß nehren zehren;
Nunmehr wird auß zehren nehren.