صورة
هل أنا كنت طفلاً
أم أن الذي كان طفلاً سواي
هذه الصورة العائلية
كان أبي جالساً، وأنا واقفُ  تتدلى يداي
رفسة من فرس
تركت في جبيني شجاً، وعلَّمت القلب أن يحترس
أتذكر
سال دمي
أتذكر
مات أبي نازفاً أتذكر
هذا الطريق إلى قبره
أتذكر
أختي الصغيرة ذات الربيعين
لا أتذكر حتى الطريق إلى قبرها
المنطمس
أو كان الصبي الصغير أنا ؟
أم ترى كان غيري ؟
أحدق
لكن تلك الملامح ذات العذوبة
لا تنتمي الآن لي
و العيون التي تترقرق بالطيبة
الآن لا تنتمي لي
صرتُ عني غريباً
ولم يتبق من السنوات الغريبة
الا صدى اسمي
وأسماء من أتذكرهم -فجأة-
بين أعمدة النعي
أولئك الغامضون : رفاق صباي
يقبلون من الصمت وجها فوجها فيجتمع الشمل كل صباح
لكي نأتن
وجه
كان يسكن قلبي
وأسكن غرفته
نتقاسم نصف السرير
ونصف الرغيف
ونصف اللفافة
والكتب المستعارة
هجرته حبيبته في الصباح فمزق شريانه في المساء
ولكنه يعد يومين مزق صورتها
وانده
خاض حربين بين جنود المظلات
لم ينخدش
واستراح من الحرب
عاد ليسكن بيتاً جديداً
ويكسب قوتاً جديدا
يدخن علبة تبغ بكاملها
ويجادل أصحابه حول أبخرة الشاي
لكنه لا يطيل الزيارة
عندما احتقنت لوزتاه، استشار الطبيب
وفي غرفة العمليات
لم يصطحب أحداً غير خف
وأنبوبة لقياس الحرار
فجأة مات !
لم يحتمل قلبه سريان المخدر
وانسحبت من على وجهه سنوات العذابات
عاد كما كان طفلاً
سيشاركني في سريري
وفي كسرة الخبز، والتبغ
لكنه لا يشاركني  في المرار
وجه
ومن أقاصي الجنوب أتى،
عاملاً للبناء
كان يصعد "سقالة" ويغني لهذا الفضاء
كنت أجلس خارج مقهى قريب
وبالأعين الشاردة
كنت أقرأ نصف الصحيفة
والنصف أخفي به وسخ المائدة
لم أجد غير عينين لا تبصران
وخيط الدما
وانحنيت عليه أجس يده
قال آخر : لا فائدة
صار نصف الصحيفة كل الغطاء
و أنا  في العراء
وجه
ليت أسماء تعرف أن أباها صعد
لم يمت
هل يموت الذي كان يحيا
كأن الحياة أبد
وكأن الشراب نفد
و كأن البنات الجميلات يمشين فوق الزبد
عاش منتصباً، بينما
ينحني القلب يبحث عما فق
ليت "أسماء"
تعرف أن أباها الذي
حفظ الحب والأصدقاء تصاويره
وهو يضحك
وهو يفكر
وهو يفتش عما يقيم الأود
ليت "أسماء" تعرف أن البنات الجميلات
خبأنه بين أوراقهن
وعلمنه أن يسير
ولا يلتقي بأحد
مرآة
-هل تريد قليلاً من البحر ؟
-إن الجنوبي لا يطمئن إلى اثنين يا سيدي
البحر و المرأة الكاذب
-سوف آتيك بالرمل منه
وتلاشى به الظل شيئاً فشيئاً
فلم أستبن

-هل تريد قليلاً من الخمر؟
-إن الجنوبي يا سيدي يتهيب شيئين :
قنينة الخمر و الآلة الحاسب
-سوف آتيك بالثلج منه
وتلاشى به الظل شيئاً فشيئاً
فلم أستبنه

بعدما لم أجد صاحبي
لم يعد واحد منهما لي بشيئ
-هل نريد قليلاً من الصبر ؟
-لا
فالجنوبي يا سيدي يشتهي أن يكون الذي لم يكنه
يشتهي أن يلاقي اثنتين:
الحقيقة و الأوجه الغائب


De noha vitéz bán mind tudta ezeket,
És szemével látja nyilván veszedelmét:
Nem irtózik semmit, hanem ép elméjét
Pogánynak veszélyére tartja s nagy szüvét.


Dein Reich war nicht von dieser Welt,
Dein Ruhm nicht Menschenehre.
An Demut groß, an Lieb ein Held.
Und göttlich in der Lehre;
Geduldig, und von Sünden rein,
Gehorsam, bis zum Kreuze, sein;
Dies war des Heilands Größe.


河水迢迢去路赊
春风不住捉飞花
行人共说前朝事
指点当时戚畹家


¡Oh humana condición que nos advierte
que no hay seguro bien en esta vida,
porque se va camino de la muerte!


ما بال أعمالك لا تقبل
وما لميزانك لا يثقل
أفق أفق قبل حلول الثرى
غفلت عمن عنك لا يغفل
أخلص له النية في كل ما
تقول أو تترك أو تفعل
وجانب الدنيا ولذاتها
فإنها السم الذي يقتل
كم هالك في حبها تالف
يمشي عليها وهو لا يعقل
جاوزتها خمسين عاماً فما
ترجوه في العمر الذي يقبل
إن كان أعمالك فيما مضى
في كفة الميزان لا يثقل
فما الذي ترجوه من بعد ذا
ليس سوى من ستره مسبل
رب البرايا من غدا فضله
عن كل من أوجده يفضل
يا رب في دار الفنا رحمة
فهي لمن فيها غدت تشمل


Damit man's nicht überkriegt.
Wer einmal den Kanal
Überfliegt,
Merkt: Der ist so und so breit.
Und das ändert sich kaum
In menschlein-absehbarer Zeit.
Wohl aber kann man dies Zwischenraum
Schneller oder kürzer durchqueren.
Wie? Das muß die Freundschaft uns lehren.


Hör ich solchen Lärm verführen
Lauter so vernünftge Leut,
Soll mich gleich der Donner rühren,
Sterb ich nicht aus purer Freud!
Holla, wackere Gesellen,
Schlagt Gesang an, Hollahoh!
Wenn die Töne hoch anschwellen,
Fühlt sich Jeder lebensfroh.


Jeux bouffons sans gaieté, drames sans épouvante,
Leur fantaisie en vain s'agitait : pas un cri
Sorti d'une poitrine émue et bien vivante !
Et celle qui nous jette un sourire attendri,


Willkommen liebes Grab/ du Wohn-Hauß vieler Brüder/
Der Müden Schlaff-Gemach/ du Ruhstatt sichrer Glieder/
Ich lege meine Noth mit Freuden bey dir ab/
Und sage wohlgemutt: Willkommen liebes Grab!


A me di noia, a me d'orror sembiante
È quant'io veggo; e, se nel ciel m'affiso,
De la mia cura e il divo ciel s'annegra.


A tráva kol je plna těžké rosy,
jak oči toho, pokořen kdo prosí,
a cítíš, tichem velký šel tu kdosi.


Vagy tán gondolnád, hogy van mit irígyleni rajtad?
Gondolatod sem jobb, mint magad: égni való.


Wie das Leben auch rollt,
Ob kreuz oder quer,
Was voll du gewollt,
Das streu' nicht umher:
Denn was viele gewußt,
Zersplittert sich gleich,
An Macht und an Lust
Ist der Stille nur reich.


Qual fu mai più felice o santo monte?
Tu tien madonna, anzi spiatata lima,
né mai pensi a' miei aspri martiri.


君曾夷视北山巅
险阻谁知在眼前
亟欲问君无恙否
小春催到探梅天


Und ich beschloß, all das Krause,
das ich seit so viel Jahren
Aus Büchern und Wald und Menschenherzen
und einsamen Stunden erfahren,
Alles Gute,
das ich in diesem Erdenleben empfangen,
Treu und künstlich in Bild und Schrift
zu bewahren und einzufangen.
Später, wenn die Augen schwächer würden,
in den alten Tagen,
Würd ich in meiner Zelle sitzen
und übers Elsaß hinblicken
und mein Buch aufschlagen,
Und meiner Seele sprängen
wie am Heiligenquell im Wald
den Blinden Wunderbronnen,
Und still ergieng ich mich und lächelnd
in dem Garten meiner Wonnen.


Luego nació la era en que se abren las flores,
llegó la primavera con su vértigo eterno.
Fuimos la avena que germina, la naciente alborada,
el tallo que se eleva en busca de la aurora.
Como ángeles indómitos abrimos
nuestra piel al aullido de las olas.
Ciegos, nos embarcamos con rumbo a la aventura,
todo el mar era calma, todo el cielo promesa.
Todo en el horizonte azul era un remanso
sin nubes de alquitrán oscureciendo el alba.
Desde distinto puerto nuestras naves zarparon
cargadas de esperanza, de ilusiones repletas.
Se alejó de la costa nuestro sueño dorado,
mar adentro las olas fueron embraveciéndose.
Navegando entre rocas fuimos perdiendo el rumbo.
La fe de las bodegas se nos fue consumiendo.
La resaca nos trajo veladas decepciones.
La noche se acercaba y el mar era un desierto.
Azotes de la espuma de las playas vacías
fueron preñando el cielo de grises nubarrones.
Hoy todo es abordaje y mar bravía,
todo es fiero oleaje, marejada cruel sobrevenida.
Hoy todo es un relámpago violento y desbocado,
todo un trueno incesante de furia y torbellinos.
Anochece a lo lejos y nada es la respuesta.
¡Sin brújula ni estrellas! ¡Con las velas en llamas!
Hoy somos peregrinos en sendas paralelas
(los estrechos caminos de los sueños perdidos)
Hoy somos los jinetes del agrio desencanto,
las aves que perdieron sus alas en el viento.
¡A la deriva, amor, a la deriva!
Pero el alba se acerca y la tempestad cesa,
se aleja el vendaval hacia nuevos naufragios.
Hay un puerto a lo lejos, nuevas naves esperan
nuestro peso de espiga que aspira a ser paloma.
Nuevas naves celestes ajenas a los restos
de los antiguos sueños ahora desmantelados.
Nuevas naves doradas ansiosas de futuro
sin lastres ni equipaje ni rutas prefijadas.
Es hora de partir, de quemar el velamen
de las viejas goletas que al caos nos guiaron.
Es hora de zarpar, nuestro es el horizonte,
nuestra es la claridad que se derrama.
Es hora de zarpar, todo está en calma.
¡Oh, dulce amor entre las dulces olas!


Ein Kind mit großem Kürbiskopf,
Hellblondem Schnurrbart, greisem Zopf,
Mit spinnig langen, doch starken Ärmchen,
Mit Riesenmagen, doch kurzen Gedärmchen –
Ein Wechselbalg, den ein Korporal,
Anstatt des Säuglings, den er stahl,
Heimlich gelegt in unsre Wiege –
Die Mißgeburt, die mit der Lüge,
Mit seinem geliebten Windspiel vielleicht,
Der alte Sodomiter gezeugt –
Nicht brauch ich das Ungetüm zu nennen –
Ihr sollt es ersäufen oder verbrennen!


Meine Ufer sind arm, doch höret die leisere Welle,
Führt der Strom sie vorbei, manches unsterbliche Lied.


Co jsem spatřil, nepovím!
Stál jsem večer na smrknutí
Za potokem v mlejnském prutí,
Přišla tam za chvílku Béna,
Uděšená, uřícená,
Sedla mezy rokytím – –
Co jsem spatřil, nepovím.


鼋趺螭首立重玄
沦落蛟龙百尺渊
大手似闻皇象笔
老僧空记赤乌年


Tegnap még borzasztót vétkezett,
Ki szent Személyünket leszólta
S ma félénken fogunk kezet.


Já jsem jen malý, tažný pták,
mé peří prosté, šedé,
a cesta moje přes lesy –
přes hory, doly vede.


Vitkov otec po skončeném boji
Objal strážce Mladotu co syna,
V blahosti co v nevypráhlém zdroji
Hrdinství a lásky milek plyna
Žížnil jak mdlý občan po pokoji,
Aby milostenku k prsům vina
Vyznal hrdě před veškerým světem,
Že se blaží cti a krásy květem.


Unruhig steht die Sehnsucht auf,
Ihr ist so schwül, sie atmet tief,
Und hundert Wünsche stehen auf,
Die sie am müden Tag verschlief.


A bylo jí někdy jen opravdu krůpěj –
na spánku nebo na čele.
My zlomeni hrůzou jsme kapky ty zřeli –
praménky žití vyvřelé.


„Ze země vzhůru my vyrostáme
A každé jaro výše nás nese;
Nad luhami své větve rozkládáme,
Na větvích listí mladé se třese.
Vrcholkem naším orel se baví,
Ve stínu listů filomela snila;
Nás plamen slunce ni bouř neunaví,
Květy chráníme: – naše je síla!“


Ó, jaký ples, když les se rozševelí!
– Co modliteb jsem vyslech’! Jaké city!
– Já milence zřel, v očích hvězdné svity.
– V mém stínu děti hrály si den celý.


Co může po nás jednou tady zbýti?
Víc nejsme přec než ve hře větrů listí,
než schnoucí a vadnoucí luční kvítí,
než hvězdná tříšť, když pádem svým se čistí.


Yet aft a ragged Cowte's been known,
To mak a noble Aiver;
So, ye may dousely fill a Throne,
For a' their clish-ma-claver:
There, Him at Agincourt wha shone,
Few better were or braver;
And yet, wi' funny, queer Sir John,
He was an unco shaver
For monie a day.


Bei dem Klang des Saitenspieles
Geh ich einsam und allein,
Habe wenig, brauchte vieles,
Doch das Wenige ist mein.


De mil trabalhos cortado,
E de longos anos cheio,
Pai tão velho, como honrado,
Pôr sobre os meus ombros veio
Da pobre casa o cuidado.


Pour former la chaude liqueur,
Elles n'ont pas, dans leurs victoires,
Déchiré mieux les grappes noires
Qu'elle n'a déchiré mon cœur.
Amis, vous qui buvez en foule
Le poison de l'amour jaloux,
Mon cœur se brise ; enivrez-vous,
Puisque la poésie en coule !


„Toť líp než se utíkat k hromu,
už proto, že zůstanem živi,
a ženám pak snadno se vylíčí,
jak v lese nás přepadli lupiči
a zbili a obrali k tomu –
oh, ženské tak rády se diví.“


Lubin der Thor,
Redt mir ohn Unterlaß von seiner Liebe vor;
Er glaubt: ich sey nur Ohr!


Tak žitím uštváni již a mdlí hořem,
vy děti prachu, srdce jichž výš bijí,
se zpijte jednou všeho harmonií!


Der Teufel siegt, der Gott verliert,
Der blanke Rubel reist:
So ward von je die Welt regiert,
So lang die Sonne kreist.


nezpychni silou nade vše strašlivou,
zardi se malostí zlého.
je v lidském dravci. a velikostí tvou
ubránit bezbranného.


Ugyan van ám eszed!
Jobb bizony hogy azt a laput reá teszed.
De tudod ki ivott tegnap a hőségbe.
Ládd Fiam! hogy ejted magad betegségbe!


Usmála se doba míru,
a jak touží pán i lid,
devět českých oficírů
po právu chci odměnit!...“
Přišli, odepiali meče,
smích se vlní, víno teče,
mísy prolamují stůl –
hlásný hlásá noci půl.


Was ich nur dir zuerst gesungen,
Versteckt von deinem Schattenplan,
Durch alle Welt ist's hingeklungen,
Und wandert seine eigne Bahn.


Tak tady teče řeka ta pomalu
melancholických do lesů.
Tak tady ospale žije to město
beze vzruchu a otřesu.


Bald wird ihnen allen zu heiß,
sie sind zu reich gekleidet;
beißender Schweiß verleidet
ihnen Stirne und Steiß
und Schauben und Hauben und Steine;
sie wünschen, sie wären nackt
wie ein Kind, ein Verrückter und Eine:
die tanzen noch immer im Takt.


»Hätt ich doch hier in Paris
Meinen Bärenpelz, den lieben
Schlafrock und die Katzfellnachtmütz',
Die im Vaterland geblieben!«


Den Morgenwinden möcht' ich hauchen ein,
Ich möcht' es säuseln durch den regen Hain;
O, leuchtet' es aus jedem Blumenstern!
Trüg' es der Duft zu ihr von nah und fern!
Ihr Wogen, könnt ihr nichts als Räder treiben?
Dein ist mein Herz, und soll es ewig bleiben.


de fior, corone e laureati serti
vegoti adorna, e simulacri e templi
e statue e odori ancor seranti offerti.


Es schleicht so sacht in das Ohr der Braut;
Ihr ist, als ob aus der Tiefe,
Als ob aus der Tiefe mit Allgewalt
Der liebste Buhle sie riefe.


Óh, nyavalyás lelkem, elbolondult fejem,
haszon nélkül mit szolgálsz?
Aki téged útál, s hozzád haraggal áll,
mért hogy attól meg nem válsz?
Ilyen kegyetlennek könyvedet ejtened
mi haszon, ha bút találsz?


Ach! sie kommt vielleicht auf fremden Wegen
Unbekannter Weis' mir bald entgegen,
Aber Jugend ist von mir gewichen,
Ihre schönen Wangen sind erblichen,
Kömmt sie auch hinab zum Eichengrund
Kenn' ich sie nicht mehr am rothen Mund.
O Leide
Fremd sind wir uns beide!
Keiner kennt den andern
Im Wandern!


Femelle avec ou sans petits,
Que mènent des instincts atroces,
Elle a les hideux appétits
De toutes les bêtes féroces.


Por grande espaço estive contemplando
Cos olhos d’alma a grande formosura;
E dava lenha ao fogo, que abrasando
Tomava d’alma já posse segura:
Ela também me estava mostras dando
De amor no suave modo, e na brandura,
Com que em mim punha os olhos; e mostrava
Que junta palma a palma desejava.


Jde v chůzi tančíc, s bílým dechem,
až tam, kde zhalen mlhou břeh,
jde v bílém, kyprém sněhu spěchem,
jak šla by bílých po květech.


Jan mlčel, rozlítil se král:
„Hej, víc buď natažen,
víc o píď... tak! Co říkáš teď?...“
leč Roháč odpliv’ jen.


Da kam ein stiller Reiter
geritten durch den Hain,
der stach mit seiner Lanze
in mein alt Herz hinein.


Nichts kann seinen Mut ermatten,
Wenn die Pflicht den Edlen ruft,
Er zählt fröhlich seine Taten,
Fliehet in des Grabes Schatten,
Sinket heiter in die Gruft.


Ermüdet lag, zu bald für mein Verlangen,
Das leichte, liebe Haupt auf meinem Schoß.
Spielender Weise mein Aug auf ihres drückend
Fühlt ich ein Weilchen die langen Wimpern,
Bis der Schlaf sie stellte,
Wie Schmetterlingsgefieder auf und nieder gehn.


Když sme přišli do Budína, právě
Rumy chrámu našli v pevnosti,
V kterých hrob a v květu mladosti
Kostlivec byl o královské slávě;


Suele un cobarde andar con un valiente,
y temerle por eso su enemigo,
que solo, le matara fácilmente.


Yet oft with tears and smiles she strove,
And as I bent my knee,
She'd cry, "be juster to thy love,
Than mine has been to me."


Fragt man nach dergleichen Namen,
Dann mit großen Augen schaun
Uns die Kleinen an – alsdann
Stehn am Berge die Ochsinnen.


Mas —cristalinos pámpanos sus brazos—
Amor la implica, si el temor la anuda,
Al infelice olmo, que pedazos
La segur de los celos hará, aguda.
Las cavernas en tanto, los ribazos
Que ha prevenido la zampoña ruda,
El trueno de la voz fulminó luego:
Referillo, Piérides, os ruego.


Lehetetlen mivel néked kinjaimat számlálnom,
Csak hamuban és szikrában köll szivemben gyulladnom.
Megérdemli ohajtását
S csak egy könyved hullajtását
Hiv szivednek s szemeidnek, bár érted köll meghalnom.


Ob dich dein Gewissen naget,
Ob dein Geist bekümmert ist,
Ob der Höllen Furcht dich plaget,
Ob dich schreckt des Teuffels List:
Trawre nicht, Gott wird es wenden
Und dir grosse Lindrung senden,
Wenn du nur gedültig bist.


Be dusky all my rising Suns,
Nor smile upon a Slave:
Darkness and Death, make hast at once
To hide me in the Grave.


Verbrausen laß' der Leidenschaften Welle,
Was sie verdeckt, wird dir zu neuem Funde;
Ein mild Vergessen schließe deine Wunde,
Die Liebe dein Umwölktes dir erhelle.


Už nejsme raby hrubých pochopů,
než svobodní jsme na svém hospodáři;
nuž, tedy vzhůru s čapkou ke stropu
a dolů se škraboškou s našich tváří!
Teď narovná se zas
nám páteř snad i vaz
a ruka, která vzdorně svírala se,
meč odhodí a chopí otku zase.


adunque quel di voi, che me' conduce
negli almi la piatà, non si nasconda
che a risurgerla el tempo si produce,


Neznalť péče já nižádné,
Prost jsa všeho truchlení;
Leč co láska srdcem vládne,
Počalo mé trápení.


Jsem hotov s životem. Přestalo slunce mi svítit
a k jiné planetě žebrat se nechce mi jít.
Malomoc hlíny mi přeťala napjaté perutě,
než pusta mlhavá z dálky zas kývá na mě,
tož půjdu sám k ní, v knížectví jedině své
bezduchý vandal a člověk a bůh a všecko.
S pustinou v hlavě, pekla kus nesa si pod ňadry
za sebou odvádím poslední Illusi ženy,
zemité tělo i nebeské vznícení krásy.
Provazem na šíj jí vázaným drsně trhám,
povedu k hřbitovu – pochovat Illusi poznání.
Hle dlouhá písčitá stráň, hřbitov na samotě,
zbořené zdi, na nich pitvorné sochy svatých
do oči šklebí se –
he! kde jsou vaše oči?
Strachem se potvůrky krčí – a branka tu vrzavá!
Tu máš, ty svatý vrátný a dobře si uschovej
za víru v život, za lllusi poslední obol.
Zarostlé trním hroby, tam vrba se kývá,
na ni ji uvážu, rukama vyhrabu jamku,
ať jamka roste, ať řine se pot, ať svatí se na zdi
posměšně chechtají, živě grimassují!
Jáma je po pás – pojď, má Illuse, slzíš?
a máš pohled laně jemný, vyčítavý,
od něhož oko své odvracím vzpomínkou vlhké –
do jámy sem tě zahrabu šílený, zhyň tu!
sípu a vzdychám a sypkavou půdu dupám.
Nevrať se ke mně, zdechni tu, na pustu musím!
Do úst jsem kousek ti cukru dal, bude ti sladko!
Víš, jak jsi něžná a nevinná v životě kvetla?
Víš, jak jsi suchopýrkou, květinkou v nedbalkách
okýnkem na mě kývala kraječkovým?
Víš, jak jsem zmámený za ženou tajemství hledal?
Víš, jak jsem v odlesku tvojím na krásu číhal?
Takovou kladu tě do hlíny. Na pustu musím! –


Hiénák, kik a király titkait
Nem tisztelve - s a szemfedő szemérmét -
Kiássátok, amit a sírba vitt!


Так за мечтою легкокрылой
От шумных невских берегов
Перелетал певец унылый
В страну изгнанья и снего[Суровый край! Краса природы]


Urlate, saltate, menate gazzarra,
Rompete la sbarra – del muto dover;
Da ville e da borghi, da valli e pendici,
Plaudite a i felici – di oggi e di ier.


Tebenned, Julia, mind világ csudája
épen megtetszik: szépség,
Ékesség, édesség, eszesség, szelédség,
udvari gyönyörűség;
De hogy búmban így hágysz, s csak még ingyen sem szánsz,
az-é a jó emberség?


Und jetzt kommt vom Walde der Hirsch, aus Wolken das Tagslicht,
Hoch in heiterer Luft siehet der Falke sich um.
Aber unten im Tal, wo die Blume sich nähret von Quellen,
Streckt das Dörfchen bequem über die Wiese sich aus.
Still ists hier. Fern rauscht die immer geschäftige Mühle,
Aber das Neigen des Tags künden die Glocken mir an.
Lieblich tönt die gehämmerte Sens und die Stimme des Landmanns,
Der heimkehrend dem Stier gerne die Schritte gebeut,
Lieblich der Mutter Gesang, die im Grase sitzt mit dem Söhnlein;
Satt vom Sehen entschliefs; aber die Wolken sind rot,
Und am glänzenden See, wo der Hain das offene Hoftor
Übergrünt und das Licht golden die Fenster umspielt,
Dort empfängt mich das Haus und des Gartens heimliches Dunkel,
Wo mit den Pflanzen mich einst liebend der Vater erzog;
Wo ich frei, wie Geflügelte, spielt auf luftigen Ästen,
Oder ins treue Blau blickte vom Gipfel des Hains.
Treu auch bist du von je, treu auch dem Flüchtlinge blieben,
Freundlich nimmst du, wie einst, Himmel der Heimat, mich auf.


Wenn die Schokolade keimt,
Wenn nach langem Druck bei Dichterlingen
»Glockenklingen« sich auf »Lenzesschwingen«
Endlich reimt
Und der Osterhase hinten auch schon preßt,
Dann kommt bald das Osterfest.


programa
turrón


rispondo che se vui questa passione
non potesti fugir, che immortal' sète,
manco fugir pòn le mortal' persone;


Man opfre Götzen Vih/ diß keusche Lamb allein/
Will nur/ schlag Hencker zu/ des Höchsten Opfer seyn.


Da war dir bald, mit Blut beronnen,
Des Rheins Juwel zurückgewonnen,
Dein Kleinod einst an Kunst und Pracht,
Und dessen leuchtend Grün so helle
In Silber faßt die Moselwelle,
Der lotharingische Smaragd.


Siegfried den Hammer wohl schwingen kunnt,
Er schlug den Amboß in den Grund.


Vbi sunt gaudia?
Nirgendt mehr denn da:
Da die Engel singen
Noua cantica,
Da die Schellen klingen
Super æthera.
Eia weren wir da/
Eia weren wir da.


Wir sind sinnreich, uns zu quälen,
Und vergrössern unsre Pein;
Dennoch wünschen unsre Seelen,
Allezeit vergnügt zu seyn.
Nun, zu diesem Zweck zu kommen,
Thut, was ihr anitzt vernommen!
Zur Vergnügung eurer Brust,
Ehret Gott in eurer Lust!


Vor's Lager hinaus lustwandelt der Völker Fürstenpaar,
Heinrich, der junge Britte, und Max, schon grau von Haar;
Vor ihren Blicken dehnt sich, wie 'n See, so weit und glatt,
Die Ebne von Terouanne fernhin bis Guinegat'.


kde vzduch, vůní řas a sosen pln,
modře splývá v hudbu věčných vln,


Na dně mořském v teplém bahně
začalo se cosi hýbat,
profesoři nevěděli,
je to rostlina či zvíře,
ale vývoj pokračoval,
u potoka rostly stromy,
o větev se opíraje
chlupatý tvor stanul zpříma
na svých zadních končetinách –
ke člověku byl jen krok.


So viel von dieses Landes Seltenheiten.
Du frägst nun auch nach unsern Lustbarkeiten?
Ja, lieber Freund, die Lustbarkeit
Ist eben hier die größte Seltenheit.
Die Jagd ist hier ein Casus reservatus,
Ein wahres Jus Episcopatus,
Weil, wie man sagt, seit undenkbarer Zeit
In allen bischöflichen Landen
Das Wildpret insgesammt – gerade so
Wie wir uns ex contractu tacito –
Einmüthiglich sich einverstanden,
Nur aus des Bischofs Hand, die niemals Blut vergießt,
Mit wahrem, christlichen Verlangen
Die heil'ge Bluttauf' zu empfangen.
Darum weh' dem, der einen Hasen schießt!
Weh' dem sogar, der einen ißt!
Denn zehnmal eh' wird jener losgesprochen,
Der alle Freitag Rindfleisch frißt,
Als der zu einem Hasen nur gerochen.
Ja, jeder, der sich nur vermißt,
Ein Federchen auf seinem Hut zu tragen,
Kann sicher sein, daß er in wenig Tagen
Für seine Eitelkeit im Kerker büßt!
Das Tanzen, wie du weißt, ist vieler Sünden Zunder,
D'rum, nimmt es, Lieber, mich nicht Wunder,
Daß hier sich jeder tanzbegier'ge Fuß
Vom Pfleger sich erbitten muß.


Pobřežní vlna
vyvrhla na břeh
mrtvého ptáka
s krvavým křídlem.


Er sprach: wie kommt es, wer macht mir das klar,
Daß euer Löw und Lamm und Aar
Den Biedermann, der sein Vetter doch ist,
Den guten Anselmo so schmählich vergißt?« –


Und der prachen Erden Bauch
darff der Spieß und Degen auch/
doch/ daß ſie ſehn anders aus/
Pflug und Spaden werden drauß.


»Alle reichen Drohnen
Sollen heute teilen,
Die im Golde wohnen.


Když prvou jeli vesnicí,
zvon k modlitbám zve věřící.
Ó běda, král se s oře kotí,
a jakby schvácen mrtvicí,
něm leží, těžce zachropotí. –


Ihr siben Innere, di ihr durch alle Land
Das Evangelium, das ewig, habt gelehrt!
Ihr siben Ihr, di ihr im euserm
Di siben schalen habt gegossen auf den Pabst!
Ihr starke drei, im innerm und im euserm,
Di ihr nach Seel, geist, leib erleuchtet meine Kunfft!
Nehmt ab di dekk, erlernet eur Geheimnüs,
Und euer alter zahl im strahl der gantzen Kron!
Was zankt ihr, Brüder, euch! Ihr seid di Gottesknechte,
Di ihr vor mir gesand, um meinem Weg zu bähnen!


À míngua de água numa língua de mágoa
a dívidas a dúvidas devidas
nos levam secreções secretas e sacrílegas
de dádivas de vidas divididas


Až přijde ale činů den,
však já vám leccos zkazím –
pak hybaj, sic vám kovaným
svým džbánkem hlavu srazím!


Und im leichten Morgenkleide
Trat zu ihm die Braut hervor,
Diesmal ohne Gold und Seide,
Doch wie er im Jugendflor.


Das war ein Tauhu-Wauhu, als ob
In der Arche Noäh anfingen,
Sämtliche Tiere unisono
Die Sündflut zu besingen.


Já odešel – Tys plakala,
o moje zlaté dítě!
Kéž bych Tvůj osud tkáti směl,
já utkal bych ho do perel
a v samé zlaté nítě!
Ó žel, ó žel,
do démantův co, do perel,
když slz Tvých drahokam
já nesetřel!


V ten čas, kdy každý divnou tuchou jat
na jaro čeká, na pokraji lesa
se Amor zjevil veselý a mlád
toul plný šípů na své pleci nesa
těch kouzelných, jež pouští v srdce rád
a při jichž ráně srdce každé plesá;
šel krajem hvízdaje si rozpustile
a lukem stloukal hlohu květy bílé.


Lelkük, mintha a nap sugáriban
Fölébredő baba kacag s a boldog,
Ifjú anya fülébe szárnya-oldott
Öröm csattog. De addig munka van.


Neděle v advent. – Mlhy v listopadu
jak sukno smutku v chmurné dětské báji
po lomenicích domů rozvěšeny;
Vltava trne; ve mrazivém chladu
Karlova mostu pilíře se chvějí
a vlny jezů mlýnských omývají
v šepotu teskném balván obemšený
stařičké, vetché sochy Bruncvíkovy,
jež klímá tady šumnou nad peřejí
tisíciletý spánek pohádkový.


元来不相识
判自断知闻
天公强多事
今遣若为分


Immer treibe die Furcht den Sklaven mit eisernem Stabe,
Freude, führe du mich immer an rosigtem Band.


前驱都护度关津
宛洛春原官舍新
郡邑分门供廪饷
黄昏马上点行频


iki gözüm iki ateş parçası iki taş parçası iki


Como a fênix
das cinzas renascida
esbocei levantar-me do desespero
tentando esquecer as mãos que se estenderam
para apagar as minhas estrelas


郭侯智勇两俱长
驿骑何时诏检黄
胡运于今已灰囗
看君万旅出渔阳


Ach Scheiden über Scheiden,
Wer hat dich doch erdacht,
Hast mir mein junges Herze
Aus Freud in Trauren bracht,
Dazu in Ungemach.
Dir ists schöns Lieb gesungen,
Ade zu guter Nacht.


Дремлет поле вечернее, парное,
Рдея навстречу дням грядущиСтихает сердце прел ним благодарное,
Перед тихим, глубоким и ждущим-
Рядом желтые сжатые полосы,
Отгорев, полегли в смирениИ ни шепота трав, ни птичьего голоса
В красном, немом озарениСвященно поле в час повечериИ не нужно слов и моления…
Вся молитва в безбрежном, благом доверии
К небу и смерти, к земле и к рождени


فإِن سَرَّكُم أَن لا تَؤوبَ لِقاحُكُم
غِزاراً فَقولوا لِلمُسَيِّبِ يَلحَقِ


Pokaždé že modlí se i
za mne zbožně „otčenáš“,
když již všichni doma spějí,
vzpomíná si na slib náš.


Kein Wunder hat gesehen ie,
Der euch, o Fürstin, sahe nie.


Alle Mühe rennt zum Ziele,
Zum Genusse wird das Streben:
Also zieht Arbeit und Leben
In der Erde wild Gewühle.


esteiras de linho
tenho cruzado adagas
e cegado meus caminhos


Und als ich von der Dirne las die Kunde,
Dacht ich der Kunst und wie sie geht zugrunde.


tisíce překážek přeskočit
a rvát se o chléb svým dětem –
toť život náš jest, ó přátelé,
nuž s chutí křižujme světem!


Hippolyto diceva una scrittura
Sopra le fasce in lettere minute:
In eta poi piu ferma l'aventura
L'havea per mano, e inanzi era virtute,
Mostrava nove genti la pittura
Con veste e chiome lunghe, che venute
A domandar da parte di Corvino
Erano al padre il tenero bambino.


Erdély ege, parányi égbolt,
Tündöklő testvér-csillagok:
Szegénységem kútperemére
Ragyogva ráhajoljatok.
Akármerre futnék el innen:
Napáldozat, naptámadat
Nem látna mást, mint csüggedt szárnyú,
Halálos fáradtságomat.


A lidi cizích řečí a jiných mravů zřeli
a vždycky jsme se s nimi dost dobře srozuměli.


Švakr sám nepřicházel pouze,
i jiné přiváděl. A díky
jemu též, nebývala nouze
o zajímavé návštěvníky,
již Emile přec na chvíli
den příliš dlouhý krátili.


em verso


Schaut, wie sich der geputzt und tritt dem Spiegel bey,
Ein Theil ist halb geschorn, ein Theil ist halb geschunden,
Ein Theil ist halb gekratzt, ein Theil ist voller Wunden,
Wer glaubt, daß dis Gesicht von einem Kopffe sey.


Aus Ketten schmieden sie den Stahl,
von Herzblut rot die Banner wehen . . .
Mich aber laßt mit nackter Brust
in ihren ersten Reihen stehen!


Nimm Dein Fürstliches Ergetzen
Auff der wilden Bähren-Jagt,
Such die Sorg und was Dich plagt
Zu vertreiben durch das Hetzen,
Schaw, Diana rüstet sich,
Und lockt in die Wälder Dich.


Einst wollte die Natur ein Fest erschaffen,
Ein Fest, wo Tugenden mit Grazien
Harmonisch ineinandertrafen
Und in dem schönsten Bunde sollten stehn,


Doch groß und stark war Volk und Heer, wie Eines ehrnen Gußes,
Eins durch das Elend, Eines auch im Lodern des Entschlußes!
Das Volksherz schlug in Kaisersbrust, des Kaisers Herz im Volke,
Elektrisch an den Schwertern brach gelöst die Donnerwolke.


Tened en la memoria cuando fuistes
con público pregón, ¡ay!, desterrados
de toda mi comarca y reinos tristes,
a do ya no veréis sino nublados,
y viento, y torbellino, y lluvia fiera,
suspiros encendidos y cuidados.
No pinta el prado aquí la primavera,
ni nuevo sol jamás las nubes dora,
ni canta el ruiseñor lo que antes era.
La noche aquí se vela, aquí se llora
el dia miserable sin consuelo
y vence el mal de ayer el mal de agora.
Guardad vuestro destierro, que ya el suelo
no puede dar contento al alma mía,
si ya mil vueltas diere andando el cielo.
Guardad vuestro destierro, si alegría,
si gozo, y si descanso andáis sembrando,
que aqueste campo abrojos solo cría.
Guardad vuestro destierro, si tornando
de nuevo no queréis ser castigados
con crudo azote y con infame bando.
Guardad vuestro destierro que, olvidados
de vuestro ser, en mí seréis dolores:
¡tal es la fuerza de mis duros hados!
Los bienes más queridos y mayores
se mudan, y en mi daño se conjuran,
y son, por ofenderme, a sí traidores.
Mancíllanse mis manos, si se apuran;
la paz y la amistad, que es cruda guerra;
las culpas faltan, más las penas duran.
Quien mis cadenas más estrecha y cierra
es la inocencia mía y la pureza;
cuando ella sube, entonces vengo a tierra.
Mudó su ley en mí naturaleza,
y pudo en mí el dolor lo que no entiende
ni seso humano ni mayor viveza.
Cuanto desenlazarse más pretende
el pájaro captivo, más se enliga,
y la defensa mía más me ofende.
En mí la culpa ajena se castiga
y soy del malhechor, ¡ay!, prisionero,
y quieren que de mí la Fama diga:
«Dichoso el que jamás ni ley ni fuero,
ni el alto tribunal, ni las ciudades,
ni conoció del mundo el trato fiero.
Que por las inocentes soledades,
recoge el pobre cuerpo en vil cabaña,
y el ánimo enriquece con verdades.
Cuando la luz el aire y tierras baña,
levanta al puro sol las manos puras,
sin que se las aplomen odio y saña.
Sus noches son sabrosas y seguras,
la mesa le bastece alegremente
el campo, que no rompen rejas duras.
Lo justo le acompaña, y la luciente
verdad, la sencillez en pechos de oro,
la fee no colorada falsamente.
De ricas esperanzas almo coro,
y paz con su descuido le rodean,
y el gozo, cuyos ojos huye el lloro.»
Allí, contento, tus moradas sean;
allí te lograrás, y a cada uno
de aquellos que de mi saber desean,
les di que no me viste en tiempo alguno.


Mely rúg, vág, hogy lába
Nem talál keményet;
S midőn keményet ér:
Nem jó a fejének.
Felütődik egyszer
Sisakja hegyével
S oda-vesz hős Rétel.


chiamasti. E venne. Ah ponte di Cassano,
ah rive d'Adda, quanto grido corse
l'aure lombarde, allor che su 'l furore
d'Ezzelin domo


Hiriendo el Sol las encumbradas sierras,
que al Nilo se derraman en tributo,
vuelven a ser fructíferas las tierras


Lo cor, quando dal corpo si partio,
disse ad Amor: 'Segnore, in quale parte
mi meni?' E que' rispose: 'Al tuo disio'.


Könt ich der Sonnen Glantz in allen Augen finden/
So wär ich auch vergnügt mit manchem Sternen-Strahl/
Sie zeigten mir dein Bild als Spiegel allzumahl.
Weil aber Mond und Stern bey heller Sonn erblinden/
So will ich auch mein Hertz an die alleine binden.


Pro Krále svůj život dáti,
Pro Vlast v lítém boji státi,
Hájiti práva a svobody své
Chvátáme, snášet y všeliké zlé.


Il n'en fut pas ainsi. — la dame était si belle
Qu'un saint du paradis se fût damné pour elle.
— Un poëte amoureux n'aurait pas inventé
D'idéal plus parfait. — ô nature ! Nature !
Devant ton œuvre, à toi, qu'est-ce que la peinture ?
Qu'est-ce que Raphaël, ce roi de la beauté ?
Qu'est-ce que le Corrége et le Guide et giorgione,
Titien, et tous ces noms qu'un siècle à l'autre prône ?
Ô Raphaël ! Crois-moi, jette là tes crayons ;
Ta palette, ô Titien ! — Dieu seul est le grand maître,
Il garde son secret et nul ne le pénètre,


Es war ein Übersommerabend,
Und nicht einmal die Spree war labend.


Dauernd bleibt uns, was Hellenen
Schönstes in Kunst und Leben erdacht,
Was trotz Fesseln und Arenen
Großes der mächtige Römer vollbracht.
Wenn die Fluten das Land zerstreuten,
Würde noch Shakespeare England bedeuten,
Luther und Kant die deutsche Macht.


Dann, dann denk' ich an die Säfte,
An die wunderbaren Kräfte,
Die der Beere Rund umschließt,
Fülle schon mir einen Becher
Mit dem jungen Sorgenbrecher,
Der aus diesen Trauben fließt.


Souvent toute plongée au fond de ma tendresse,
Expiant, Dieu ]e veut ! le nom de ta maîtresse,
Je pense que je souffre (aimer tant, c’est souffrir),
Qu’un jour je t’ai vu pâle, et que l’on peut mourir
Jeune, entends-tu ? Je meurs pour mourir la première,
Pour braver avant toi la nuit ou la lumière.
J’entends des mots affreux tinter autour de moi,
Ces mots que dans l’enfance on apprend sans les croire,
Roulant, sans la troubler, au fond de la mémoire,
Inécoutés longtemps, longtemps vides d’effroi,
Tout à coup pleins d’accents, pleins de deuil, pleins de larmes,
Bondissant sur le cœur comme un tocsin d’alarmes.
C’est la cloche effrayée au cri sinistre et prompt,
Dont le pouls bat rapide et fiévreux dans l’espace,
Redoublant son frisson avec la mort qui passe ;
De pâleur et de crainte elle cerne mon front ;
Sous mes cheveux levés une eau froide circule :
Ah ! ne t’étonne pas. J’aime ! je suis crédule ;
Ou plutôt j’ai des yeux qui plongent sous les fleurs ;
Au fond de nos baisers je sens rouler des pleurs.


Hochgelobter Gott und Herr, Gott der kirchenglieder! es dankt dir ein ganzes heer unserer gebrüder


Doch meine Schuld ist überhin,
Ich bin durch Gott der, so ich bin,
Ich rühme mich für ihnen allen,
Ich habe mehr, als sie gethan;
Doch nicht ich, Gott, der alles kan,
Thut diß und läßt mich ihm gefallen.


Povídám to zcela upřímně,
chci Vás poznat, proto tedy zvu Vás –
nerad bych snad s věnem dceřiným
v chytré síti Bůh ví koho uváz’.


Ost/ Norden/ Sud und West/ die rissen auß den Klüfften/
Und trieben auff die zu die auff dem Meere schifften.
Es hört die Seufftzer selbst biß an Cocytus Schlund/
Der freche Cerberus der dreygeschnautzte Hund:
Und reist sich dreymal loß von seiner stählern Ketten/
Und lest die Pforte stehn und wil sich auch erretten.
Fahr fort Melpomene/ mit mir zu trawren hier/
Und Titan decke zu der Wangen rothe Zier.


Doch wolle nie dir halten
Der Bilder Wunderfest,
Tot wird ihr freies Walten,
Hältst du es weltlich fest.


ذَكّراني عَهْدَ الصبا بسعاد
وخَوافي الجوى عليَّ بوادي
ورَواحي مع الهوى وغدوّي
لا عداها يوماً مصبُّ الغوادي
وبياض المشيب سَوَّدَ حَظي
عِنْدَ بيض المها سوادَ المداد
يا ابن وُدِّي وللمودَّة حقٌّ
فاقضِ إن شئتَ لي حقوق الوداد
وأَعِدْ لي ما كانَ من برحاء
كنتُ منها في طاعة وانقياد
يومَ حانَ الوداع من آل ميّ
فأرانا تَفَتُّتَ الأَكباد
تركوا عَبرتي تصوب وَوَجدي
في هياجٍ ومهجتي في اتّقاد
هلْ علمْتُمْ في بينكم أنَّ عيني
لم تذق بعدكم لذيذ الرقاد
لا أذوق الكرى ولا أطعمُ الغم
ضَ ولا تَنثني لطيفٍ وسادي
واللَّيالي الَّتي تَمرُّ وتمضي
ألَّفَتْ بين مقلتي والسُّهاد
كلّ يومٍ أرى اصطباري عنكم
في انتقاص ولوعَتي في ازدياد
قد أخذتم منِّي الفؤاد فردُّوا
في تَدانيكم عَليَّ فؤادي
وأعيدوا ما كانَ منَّا ومنكم
وليَكُنْ ما جَرى على المعتاد
أينَ عهدي بهم فقد طال عهدي
فسُقي عهدهم بصَوب عِهاد
فمرضي في هواك زادني سقاماً
فَلَعلِّي أراك في عوَّادي
فَدموعي على هَواك غزارٌ
وفؤادي إلى رضابك صادي
يا عَذولاً يَظُنُّ أنَّ صلاحي
في سُلُوِّي وذاك عينُ فَسادي
أنا فيما أراه عنكَ بوادٍ
في هيامي وأنتَ عنِّي بواد
إنَّما أعينُ الظِّباء وما يج
هل منها مصارع الآساد
ما أراني من القوام المفدَّى
ما أراني من القنا الميَّاد
ولحاظٍ كأنَّهنَّ بقلبي
مُرهَفَات سُلَّتْ من الأَغماد
أيُّ قلبٍ عذَّبته بصدودٍ
ودُنُوٍّ نَغَّصَتْهُ ببعاد
لم يُفدْني تطلُّبي من ثِمادٍ
أبتغيه ورقَّةٍ من جَماد
ما لحظي من اغترابي وما لي
موُلعٌ بالاتهام والإِنجاد
ويَدُ البين طالما قَذَفَتْني
غُرَّةً في دكادك ووهاد
وتَقَلَّبْتُ في البلاد وماذا
أبتَغي من تَقَلُّبي في البلاد
ليتَ شعري وليتني كنتُ أدري
ما مرامي من النوى ومرادي
وببغدادَ من أُحاولُ فيها
أشْرَفُ الحاضرين في بغداد
وهو عبد الرحمن نجلُ عليٍّ
عَلَويُّ الآباء والأَجداد
التَّقيّ النَّقيّ قولاً وفعلاً
والكريمُ الجوادُ وابنُ الجواد
رفعَ اللهُ ذِكره في المعالي
من عَليِّ العُلى رفيع العماد
شَرَفٌ باذخ ورفعةُ ذكر
رَغِمَتْ عندها أُنوفُ الأَعادي
هكذا هكذا المكارم تروى
والمزايا من طارف وتلاد
ساد بالعلم والتُّقى سيّد النا
س فخاراً للسَّادة الأَمجاد
يَقتَني المالَ للنَّوال وإنْ كا
نَ لَعَمري فيه من الزهّاد
شرح اللهُ صدْرَهُ فأرانا
في سَواد الخطوب بيض الأَيادي
كم رَوَتْنا الرُّواة عنه حديثاً
صَحَّ عندي بصحّة الإِسناد
وأَعَدْتُ الحديثَ عنه فقالوا
ما أُحيلى هذا الحديث المعاد
فَيُريني حلاوة الجود جوداً
وأُريه حَلاوةَ الإِنشاد
عَلِمَ اللهُ أنَّه في حِجاهُ
مُفْرَدُ العَصْر واحدُ الآحاد
صَيْرَفِيُّ الكلام لفظاً ومعنًى
من بصير بذوقهِ نقَّاد
يعرف الفضل أهْلَهُ وذَووه
وامتياز الأَضداد بالأَضداد
إنْ تغابَتْ عنه أُناسٌ لأمرٍ
أَو عَمَتْ عنه أعينُ الحسَّاد
فكذاك البياض وهو نقيٌّ
مُبْتلى في نقائه بالسَّواد
يا بني الغوث والرُّجوع إليكم
حينَ تعدو من الخطوب العوادي
يكشف الله فيكم الضُّرَّ عنَّا
وبكم نَقْتَفي سَبيلَ الرَّشاد
كيفَ لا نستمدُّ من رُوحِ قوم
شُفَعَاء لنا بيوم المعاد
رضيَ الله عنهم ورضوا عنه
خيار العباد بين العباد
فولائي لهم وخالص حبِّي
هو ديني ومذهبي واعتقادي
فعلى ذلك الجناب اعتمادي
وإلى ذلك الجناب استنادي
فضلكم يشمل العُفاة جميعاً
ونداكم للصادر الوَرَّاد
إنَّ لله فيكم كنز عِلْمٍ
ما له ما بقيتم من نفاد
إنْ حدا هذه القصائد حادٍ
فلها من جميل فِعلك حادي
وعليكم تملي القوافي ثناءً
عطراتِ الأَنفاسِ في كلِّ ناد
وإذا ما أردْتُ مدحَ سواكُم
فكأنِّي اخترطت شوك القتاد
ربحت فيكم تجارة شعري
لا رماها في غيركم بالكساد
أنا في شكركم أروح وأغدو
فأنا الرَّائح الشكورُ الغادي


Geitz wurtzelt durch das hertz. O Jesus, sei mein schirm!
Ach schlage tapffer ab di höllsche geitzesstürm!
Es rafft ein hertz gern vil, weil es unendlich rafft.
Gelassner Jesus, hilf! gib ihm Gelassenschafft!
Durcharme mir mein hertz zum ärmsten ohne harm,
Das es in armutt reich, in kältster kälte warm!
Dann trau ich ihm so vil, als es im Reichthum arm.


Gott kann alles Unglück enden,
Wirds auch herzlich gerne tun
Denen, die sich zu ihm wenden
Und auf seiner Güte ruhn.
Aber Menschenhilf ist nichtig,
Ihr Vermögen ist nicht tüchtig,
Wär es gleich noch eins so groß,
Uns zu machen frei und los.


El Insigne Solís tu Norte ha sido,
y en mucho (que no es poco) le imitaste;
¡Oh! ¡Cuánto esto sólo has conseguido!


dormon gli etruschi discesi co 'l lituo con l'asta con fermi
gli occhi ne l'alto a' verdi misteriosi clivi,


nedametin sesiyle,


风前火烈逢真玉
雪后大寒见老松
携得此心归北去
与君无处不相逢


Ihr blindes Volk! Wie seid ihr so bethöret?
Wie, daß ihr der Gerechtigkeit
Verkapptes Bild, den blinden Götzen ehret
Und den Altar geliebter Lust entweiht?
Die Götter, die nicht treuen Dienst belohnen,
Sind Weihrauchs nicht, nicht süßer Opfer werth.
Ist euer Dank, sind eures Kampfes Kronen
Nicht Unlust, Haß, Verachtung, Strang und Schwert?
Die Palmen aber unsrer Siegung
Sind Ehre, Reichthum, Lust, Vergnügung.


Seelen/ die ihr von zwey augen entzündet/
Lustige marter und marternde lust/
Ja ein unsterbliches sterben empfindet
In der entseelt und beseeleten brust/
Hier hilfft ein kuß/ ein erqvick-safft den herben/
Sterben dem leben/ und leben dem sterben.


Dubům též, těm zasmušilým,
v jejichž koších soumrak vlád’,
čelenky jak z diamantů
na dumavé hlavy klad.


Ovinuly boky,
do výše i šíře;
vlašťovky si tříbí
peří u vikýře.


Cizinec nám na svém koni
panenský zpěv dávno vzal,
a jen trní v českém háji,
trní písní zanechal.


welche anhebt und zu Ende schlägt.
Doch die Andern zählen nicht die Schläge,
trüb von Mühsal und vom Leben träge;
und sie merken gar nicht, wie es trägt –,


Ze všech dnů Vašich pro vše léta příští
kéž blahý ples a radost vždy jen prýští –
a dál i mne tak trochu mějte rádi!


Örülök az én szívemben,
Ez kívánatos hírt hallván,
Hogy mi bémegyünk ezután
Az Isten lakóhelyében,
Jeruzsálem, kapuidban
Mi lábainkkal megállván,
Az Jeruzsálem jól megépült,
Sok ékes épületekkel,
Holott szép polgári rendvel
Mindenféle nemzet egyben gyűlt.


Ať vlna lásky k vám se nehne v běhu,
spíš zloba vzplane step jak ve zážehu,
kyklopů ruka v srdce udeří –
toť tlapa krtčí podrývat chce věže,
toť děcko sahá ořů na otěže,
tlum kání šumí v trosek zášeří!


Não reduzas a valsa a um cheese-burguer
num pub desconhecido!


Ó ty vrbo, vrbo bílá!
což jsi ty mne zarmoutila!


Alles berstet und zerspringet,
Alles brüllet, beb't und kracht.
Aus der Berge Gipfeln dringet
Eine dicke dunckle Nacht,
Die sich stets in Kreise schwinget,
Alles, was man sieht, verschlinger,
Ja sie schwärtzt des Mittags Schein,
Nimmt den gantzen Luft-Kreis ein.


Sie liegt gestürzet – Knabe! mein Harfenspiel
Heraus, mit allem seinen erseufzenden
Tief aufgestürmten Wehgeklänge!
Bringe mein Harfenspiel! – Ach gestürzet,


Lass', o lass' Dein gütig mildes Fragen,
Lass' es sein ...
Meine Leiden,
Sie vermeiden
Deiner Augen klaren Schein,
Und ich kann sie, kann sie Dir nicht klagen,
Nein, o nein.


西风入户起长嗟
岁岁重阳不在家
不许光鸿常举案
何须悬帨向黄花


Es ekelt mich der Menschheit Würmerbrut –
Nun wächst mein Herz in der Begeistrung Glut –
Sie gleitet hin wie kraftlos flücht'ge Wellen,
Die aufwärts steigen, wieder zu zerstäuben –
Sich einen Augenblick
In namenlosem Glück
Als Weltenspiegel zu betäuben ...


Os amáveis candidatos,
que rabiscam jornalecos,
são como esses alfaiates
que apenas fazem jalecos.


robola del rebaño que me distes,
y pasola a su monte por la barca
de su lascivia al pasto que es vedado:


Atrás quedaron los escombros:
humeantes pedazos de tu casa,
veranos incendiados, sangre seca
sobre la que se ceba —último buitre—
el viento.
Tú emprendes viaje hacia adelante, hacia
el tiempo bien llamado porvenir.
Porque ninguna tierra
posees,
porque ninguna patria
es ni será jamás la tuya,
porque en ningún país
puede arraigar tu corazón deshabitado.
Nunca —y es tan sencillo—
podrás abrir una cancela
y decir, nada más: «buen día,
madre».
Aunque efectivamente el día sea bueno,
haya trigo en las eras
y los árboles
extiendan hacia ti sus fatigadas
ramas, ofreciéndote
frutos o sombra para que descanses.


Wie offt hab' ich mir vorgenommen,
Du soltest mir in meinen Sinn,
O Galathe, nun nicht mehr kommen,
Nein! Nein, ich lieb' als nie vorhin.


Dennoch schilt sie der Thor, wenn er gesellschaftlos,
Ueberlassen sich selbst, lange Secunden zählt;
Dennoch schilt er sie träg', wenn ihm dann auf sich selbst
Mancher schaudernde Blick entfährt.


Er trägt so treu zum sichren Grabe
Den Knaben, der ihn führt bisher,
Der fiel, denn Hunger drückt so schwer,
Der bettelte für ihn um Gaben.


Was ist doch eurer Großmuth Zeichen,
Ihr Helden, die ihr immer kriegt?
Zerstöhr'te Städte, tausend Leichen,
Ein Land, drauf Schutt und Asche liegt.


Ich hab in guten Stunden
Des Lebens Glück empfunden;
Und Freuden ohne Zahl:
So will ich denn gelassen
Mich auch in Leiden fassen;
Welch Leben hat nicht seine Qual?


Obehrál jsem tolik spoluhráčů.
Teď však čas je. Čekám dlouho již.
Víš:
nevím, zda se usmívám, či pláču.


Salud, oh sol glorioso,
adorno de los cielos y hermosura,
fecundo padre de la lumbre pura;
oh rey, oh dios del día,
salud; tu luminoso
rápido carro guía
por el inmenso cielo,
hinchendo de tu gloria el bajo suelo.
Ya velado en vistosos
albores alzas la divina frente,
y las cándidas horas tu fulgente
corte alegres componen.
Tus caballos fogosos
a correr se disponen
por la rosada esfera
su inmensurable, sólita carrera.
Te sonríe la aurora,
y tus pasos precede, coronada
de luz, de grana y oro recamada.
Pliega su negro manto
la noche veladora;
rompen en dulce canto
las aves; cuanto alienta,
saltando de placer, tu pompa aumenta.
Todo, todo renace
del fúnebre letargo en que envolvía
la inmensa creación la noche fría.
La fuente se deshiela,
suelto el ganado pace,
libre el insecto vuela,
y el hombre se levanta
extático a admirar belleza tanta.
Mientras tú, derramando
tus vivíficos fuegos, las riscosas
montañas, las llanadas deliciosas,
y el ancho mar sonante
vas feliz colorando;
ni es el cielo bastante
a tu carrera ardiente
de las puertas del alba hasta occidente,
que en tu luz regalada,
más que el rayo veloz, todo lo inundas,
y en alas de oro rápido circundas
el ámbito del suelo;
el África tostada,
las regiones del hielo
y el Indo celebrado
son un punto en tu círculo dorado.
¡Oh, cuál vas! ¡cuán gloriosa
del cielo la alta cima enseñoreas,
lumbrera eterna, y con tu ardor recreas
cuanto vida y ser tiene!
Su ancho gremio amorosa
la tierra te previene;
sus gérmenes fecundas,
y en vivas flores súbito la inundas.
En la rauda corriente
del Oceano, en conyugales llamas
los monstruos feos de su abismo inflamas;
por la leona fiera
arde el león rugiente;
su pena lisonjera
canta el ave, y sonando
el insecto a su amada va buscando.
¡Oh Padre! ¡oh rey eterno
de la naturaleza! a ti la rosa,
gloria del campo, del favonio esposa,
debe aroma y colores,
y su racimo tierno
la vid, y sus olores
y almíbar tanta fruta
que en feudo el rico otoño te tributa.
Y a ti del caos umbrío
debió el salir la tierra tan hermosa,
y debió el agua su corriente undosa,
y en luz resplandeciente
brillar el aire frío,
cuando naciste ardiente
del tiempo el primer día,
¡oh de los astros gloria y alegría!
Que tú en profusa mano
tus celestiales y fecundas llamas,
fuente de vida, por doquier derramas,
con que súbito el suelo,
el inmenso Oceano
y el trasparente cielo
respiran: todo vive,
y nuevos seres sin cesar recibe.
Próvido así reparas
de la insaciable muerte los horrores;
las víctimas que lanzan sus furores
en la región sombría,
por ti a las luces claras
tornan del almo día,
y en sucesión segura,
de la vida el raudal eterno dura.
Si mueves la flamante
cabeza, ya en la nube el rayo ardiente
se enciende, horror al alma delincuente;
el pavoroso trueno
retumba horrisonante,
y de congoja lleno,
tiembla el mundo vecina
entre aguaceros su eternal ruina.
Y si en serena lumbre
arder velado quieres, en reposo
se aduerme el universo venturoso,
y el suelo reflorece.
La inmensa muchedumbre
ante ti desparece
de astros en la alta esfera,
donde arde sólo tu inexhausta hoguera.
De ella la lumbre pura
toma que al mundo plácida derrama
la luna, y Venus su brillante llama;
mas tu beldad gloriosa
no retires: oscura
la luna alzar no osa
su faz, y en hondo olvido
cae Venus, cual si nunca hubiera sido.
Pero ya fatigado
en el mar precipitas de occidente
tus flamígeras ruedas. ¡Cuál tu frente
se corona de rosas!
¡Qué velo nacarado!
¡Qué ráfagas vistosas
de viva luz recaman
el tendido horizonte, el mar inflaman!
La vista embebecida
puede mirar la desmayada lumbre
de tu inclinado disco; la ardua cumbre
de la opuesta montaña
la refleja encendida
y en púrpura se baña,
mientras la sombra oscura
cubriendo cae del mundo la hermosura.
¡Qué magia, qué ostentosas
decoraciones, qué agraciados juegos
hacen doquiera tus volubles fuegos!
El agua, de ellos llena,
arde en llamas vistosas,
y en su calma serena
pinta ¡oh pasmo! el instante
do al polo opuesto te hundes centellante.
¡Adiós, inmensa fuente
de luz, astro divino; adiós, hermoso
rey de los cielos, símbolo glorioso
del Excelso! y si ruego
a ti alcanza ferviente,
cantando tu almo fuego
me halle la muerte impía
a un postrer rayo de tu alegre día.


creato l'omo, abe dolore
che possede lo suo stato.


Oh vivas, si en porción nos das no mucha:
Por éste, que advertir a cuanto mira,
por aquél, que admirar a cuanto escucha


Amor, non me blasmar, s'io t'ho blasmato,
ma la tua fellonesca operazione;
ché non ha già ladrone
de che biasmi signor ch'ha lui dannato,
ma da sentirli grato,
se merta morte e per un membro è varco;
com'io te de lo marco
de lo mal tuo non ho grano un pesato.


Mit manchem Zweifel lag mein Glaube sonst im Streit –
Seit ich dich sterben sah, glaub' ich Unsterblichkeit.


My rozešli se; on prý truchlil dost
a dušoval se, že byl přítel pravý.
Tak. Mistroval mi moji minulost
a rovnat mi chtěl posici mé hlavy.


A l'air qui jase d'un ton bouffe
Et secoue au vent ses grelots,
Un regret, ramier qu'on étouffe,
Par instant mêle ses sanglots.


Já však nevěstu již mám.
Na světě žádná jiná!
By polibek líp chutnal nám,
napíti dám jí vína.


Csakugyan nem érté az anyja beszédét,
Hurcolta nehéz kard szíjjra kötött végét
Sátorban a gyermek, kis kocsi módjára,
S nevetett némelykor Krimhilda szavára.


Hieraus nun ist leicht zu schliessen,
Daß aus eben diesem Grund
Auch die Mittel-Farben fliessen,
Purpur, gelb, grün, blau und bunt.
Wenn die Theile, wie wir finden,
Sich verschiedentlicht verbinden;
Spühr't man auch, daß sich das Licht
Auf verschied'ne Weise bricht.


مَن يَزرَعِ الخَيرِ يَحصُد ما يُسَرُّ بِهِ
وَزارِعُ الشَرِّ مَنكوسٌ عَلى الراسِ


Nun fast sich, nun sezt sich mein stilles Gemüthe,
Nun glaubt es der Vorsicht der ewigen Güte,
Die dieser Zufriedenheit Vorschub gethan.
O ruhige Seele, behalt dir das Glücke,
Und fiel auch so Himmel als Erden in Stücke,
So bleib in dir selber und sieh es mit an.


Es kam ein Hauch von oben,
Der mir in's Ohr die Worte blies:
»Nicht wähn' aus eignem Innern
Entströme dein Gesang, Hafis!


Sie sagen sich, daß ein Minister schied,
Und sagen sichs gleichgiltig leerer Mienen,
Als wärs ein neuer Ton zum alten Lied,
Und die Justiz verkörpert schon in ihnen.
Und wahrlich! erst geknüpft des Rechtes Netz,
Liegt Richter und Gericht schon im Gesetz.


ya rabb


Ach, pane Adame, za tvojich let
tu Orient žil, stařec plný síly,
básnivá hlava, romantický vzhled –
nu, jaký div, že Jste se spřátelili?


Rád pro Krista a Marii
kde kdo mu v zlaté Francii
dal k něžné prosbě pomoc hojnou,
že zlata poklad veliký
až k břehům dálné Afriky
moh’ vézti slání nepokojnou.


Il n’est plus ; mais la gloire a droit de le défendre
Du blâme qui souvent plane autour des tombeaux,
Le grand homme en mourant a couvert ses défauts
Du rapide laurier qui grandit sur sa cendre.


Dir ward das Köstlichste verliehen
In dieser Tage Sturm und Drang:
Ein Sinn für ewge Harmonieen
Und eine Seele voll Gesang.
Dem Jüngling lauscht, es lauscht dem Greise
Das deutsche Volk allüberall,
Und lieblich klingt die süsse Weise:
Dein Herz ist seine Nachtigall!


Ist das nun mein letztes Wort?
Freylich freylich muß ich fort,
Da mein Glück am besten lacht,
Schönstes Liebgen gute Nacht.


Stöhnen der Mütter, Weinen der Kinder:
Gräßlicher Wachtelschlag in dem Korne!
Wimmern der Feuerglocken in Lüften:
Wirbelnder Lerchensang ob der Saat!


as asas frementes
a baterem no tempo


Wenn Gott die Seinen führt im Wege der Gerichten,
Da sich der Herr verbirgt und alles dunkel scheint,
So gehet doch nach ihm ihr Denken und ihr Dichten,
Des Herzens Lust nur Gott und seinen Willen meint,
Ihr stetes Herzens-Ach, ihr inniges Begehren
Geht nur nach ihrem Schatz auch in der dunkeln Nacht,
Sie warten, ohne sich zur Kreatur zu kehren,
Ihr Geist, so spät als früh, zu Gott alleine wacht.


Za hory, v ty končiny,
V drahé milé končiny,
Kde by kvetly naše ráje,
Zpěv by zazněl lásky z háje,
Jako z nebes výšiny,
Ach jak z výšiny!


马踏夜城望
南郊灯火疑
为冯椳公郭
幼隗读书处


云海三山路忽通
形神俱妙玉霄东
八篇拟授无司马
银鼎浮珠问葛翁


Nas bases fortificadas
de cada coração
nos gestos trabalhados
de cada at
Nas avenidas iluminadas
no pátio das universidades
nos pensamentos obscenos
que ora nos invade
Nos gritos abafados
na noite
nos movimentos especulativos
da mort
Nas rondas soturnas das estrelas, a nos
[seguir


Leplembe burkolva könyökemre dűlök,
Kanócom pislogó lángjait szemlélem,
A képzelet égi álmába merűlök,
S egy szebb lelki világ szent óráit élem.


Kde věky zněly stesky
a meče trávil kaz,
ať jednou staročesky
to zahlaholí zas!


敛袖出屏香
摇綦历阶草
三十六宫中
自守青苔老


Sie sieht in all den Silberschein
Mit großen Augen still hinein.


Mírame sin temor, así, de frente;
irradie en tus adentros tu mirada,
que he de ser a tus ojos, mi adorada,
como un lago tranquilo y transparente


雪后千门月色开
故人遥忆子猷回
饶他已尽山阴兴
半夜还须载酒来


Teď s hlukem příšerným se s výše řítí
snět nesmírná a padá v hrobů kvítí,
hrob drtí se a bílé kosti svítí – –


Berlinghier ne venìa come un colombo,
e 'l saracin ne vien come un falcone:
da ogni parte si sentiva il rombo
de' lor destrier, ch'ognun pare un rondone;
poi lasciaron cader le lance a piombo,
ognuno in resta la sua tosto pone.
Ma quella del cristian, che è di ciresse,
tosto si ruppe e pel colpo non resse.


Leb na temeni oholen,
zmij záští brv je zpod,
rty hnusně v úsměv staženy
a rozkolísán chod.


De aquel que, de Strimón en la espesura,
Los suspendía cien mil veces. ¡Tanto
Puede mi mal, y pudo su dulzura!


А, ты думал – я тоже такая,
Что можно забыть меня
И что брошусь, моля и рыдая,
Под копыта гнедого конИли стану просить у знахарок
В наговорной воде корешок
И пришлю тебе страшный подарок-
Мой заветный душистый платоБудь же прокля Ни стоном, ни взглядом
Окаянной души не коснусь,
Но клянусь тебе ангельским садом,
Чудотворной иконой клянусь
И ночей наших пламенным чадом-
Я к тебе никогда не вернус


Nagy sáncokat hetednapon vetének,
Töltött kasokat sokat építének,
Héczei udvarán sáncot szörzének,
Két nap az kohnyára onnat lövének.


Lang umfloß mich sein Licht; aber nun leuchtet es
Fernen Hügeln, seitdem unsrer Beherrscherinn
Muttersorge dich deinem
Vaterlande zurücke gab 2 .


Ein Übermensch soll niemals frei'n
Und sollte mehr geschmackvoll sein.«


Und durch den schaurigen Tumult
Aufstöhnt dein Inn'res, schmerzlich leise:
»Nicht ohne Flecken, ohne Schuld
Entrinn' ich diesem Zauberkreise!« –


Byli tam hosté právě dva, tři,
a čtvrtý – – Josef V. Řídký,
velesíň hotové obuvi
pro pány, dámy a dítky.


— La sagesse est en toi, fils d'une noble muse !
Tu dis vrai, car saturne à nos vœux se refuse ;
Implacable, et toujours avide de son sang,
Il m'emporte moi-même en son vol incessant,
Et les larmes jamais, dans sa fuite éternelle,
N'ont fléchi ce dieu sourd qui nous fauche de l'aile.
Tu sais, tu sais déjà, fils d'Oeagre, — Tes yeux
Ont lu jusques au fond de mon cœur soucieux, —
Que, comme un voyageur errant quand la nuit tombe,
Mon immortalité s'est heurtée à la tombe !
Je mourrai ! Le destin m'attend au jour prescrit…
Mais ta voix, ô mon fils, a calmé mon esprit.
Les justes dieux, comblant mon orgueilleuse envie,
Bien au delà des temps ont prolongé ma vie ;
Et si je dois tomber comme un guerrier vaincu,
Calme, je veux mourir ainsi que j'ai vécu.
Écoute ! Des vieux jours je te dirai l'histoire.
Leurs vastes souvenirs dormaient dans ma mémoire,
Mais ta voix les réveille, et ces jours glorieux
Vont éclairer encor leur ciel mystérieux.


In jedes Menschen Gesichte
Steht seine Geschichte,
Sein Hassen und Lieben
Deutlich geschrieben;
Sein innerstes Wesen,
Es tritt hier ans Licht –
Doch nicht jeder kann's lesen,
Verstehn jeder nicht.


	Menòmi un puero a un loco incompto et fumido,
ove tra mille et più rime et foramini
un lectulo giacea sul terreno humido.


Wie schlecht hast dich alldorten nicht 5
An jenem Weib gerochen/
Die man gebracht für dein Gericht/
Als sie die Ehe gebrochen?
Du sagtest nur ( ô Sünden-Cur)
Geh'/ bessere dein Leben/
Die Sünd ist dir/ weil niemand hier/
Der dich verdamm'/ vergeben.


Als Gott der Herr die Welt erschuf,
Sprach er: Der Mensch sei König hier,
Es soll des Menschen Haupt voll Witz,
Es soll sein Trank voll Feuer sein!


Dorillgen/ kleines Ringel-Schwein
auß planck polirtem Helffen-Bein/
wie man auß Mäntschen Färckel macht/
hat Circe sälbst dir bey-gebracht!


أترشقُني وبيتُكَ مِن زجاجِ
وبيتُ المجدِ من دُرٍّ وعاجِ
وقومي دوَّخوا روماً وفرساً
وتركاً ثم آبوا بالخراج
وأندلسُ الجميلةُ عمَّروها
فأطلعتِ الكواكبَ في الدياجي
وفيها من بني زهرٍ ورشدٍ
وعبَّادٍ وصيدِ بني سراج


Majd este, a vendégszobába, hátul
borozgató barátok jönnek össze,
és kártya járja, nevetnek dörögve,
s kiküldenek a füstfelhős szobábul.
Elmúlt egy hét. Most a varrónő jön meg,
s a nagyanyáim kötnek, egyre kötnek.
Hogy vágyom innen el, el messzire,
hol kanyarog a vonatok sine,
s piros, zöld lámpa lángol biztatón,
oda, a sín felé tárom karom.
És nézek a mozdonyra, póznadrótra,
ott az öröm, ott a világ talán.
De itt maradok s toporgok vivódva,
mint a rabok a börtön udvarán.


Da sieht der freie Blick den Strom vorübergleiten,
Sieht wie das Küstenland verhüllter Ewigkeiten
Am fernen Horizonte sich erhebt;
Das Morgenland, wohin das Heimweh unsrer Thränen,
Dies tiefe, nie gestillte Sehnen,
Geheimnisvoll hinüber strebt.


Ich sehe, mit vergnügten Blicken,
Ich schmecke, gleichsam mit Entzücken,
Wie freundlich GOTT, der alles schafft.


Na dně té staré truhlice
stařičké housličky leží,
snad tvoje ruka ohebná
někdy z nich chlebíček stěží;
pospěš, můj hochu ubohý,
nechať se ňádro tvé učí
všemu, co drobným popěvkem
z nitra těch housliček zvučí.


结交头白总忘年
相见无因事偶然
绝胜当时风雪夜
到门空返剡溪船


Wie die Rosa-Pelikane,
Einen hellen Fisch umkrallend,
Rissen unsere Lippen lallend
Kuß um Kuß vom weißen Zahne.


y dejóme del huerto la agonía
paz en mis ramos que la guerra acote,
luz en mis frutos que dilate el día »


Glosa:


Wir müssen nur vernunfft einhalten,
Und lassen Gott alleine walten.
Er spilt mit uns nach Vatersart:
Verwirfft, wann er uns gantz bewahrt.


Wenn nur nicht das Herz so schlüge,
Wenn nur nicht die Kniee bebten,
Wenn nur nicht vor meinem Auge
Alle Ding' im Kreise schwebten,
Glaube mir, ich käme gern.


Und das gute Kind vergaß
Ihre Morgenlieder!
Tränen ohne Unterlaß
Träufelten ihr nieder!


Buď vesela, nač plachý strach?
mou ženou budeš, věru...
já ze zadu mu protknul bok
tam v starých jedlí šeru.


Wo die Vögel singen
Und die Hirsche springen.


Aus allen landen weit und ferren
auf senften, schlitten, wegen, kerren,
ir vil man auf radwerben zug,
etlich man auf mistberen trug,
und etlich trug man auf dem rücken,
etlich gingen daher auf krücken.
Zusamen kam ein hauf der alten
wunderlich, entig, ungestalten
gerunzelt, zanlücket und kal,
zittrent und kretzig überal,
dunkler augen und ungehöret,
vergeßen, doppet und halb töret
Ganz mat, bleich, bogrücket und krum
da war in summa summarum
ein husten, reispern und ein kreisten,
ein achizen, seufzen und feisten,
als obs in einem spital wer.
zwölf man waren bestellet her
die allen alten, so sie funnen,
halfen steigen in den junkbrunnen;


Nun wann du legst die Kleyder ab/
So denck wie bloß man geh zum Grab.
Lösch auß das Liecht vnd denck dabey/
Wie bald der Mensch gestorben sey.
Geh züchtig ein: Wol deck dich zu/
Vnd auff dem Creutz ruh mit Iesv.


Ich saß in der Tür und wir sprachen von Gott –
O, wie schien mir sein Mund wie die Herdflamme rot! –
Ich saß in der Tür und ich lud ihn nicht ein,
Ich machte meine Brüste zu Türmen aus Stein.


Dieux ! Meyerbeer-Pompée et Rossini-César
De haines, et se sont légué tous leurs biens par


学诗三十年
缄口不求知
谁遣好奇士
相逢说项斯


Draußen reiht sich Feld an Feld:
Draußen weitet sich die Welt:
Ungeheure Runde!


إِن تَكُ كَلباً مِن كُلَيبٍ فَإِنَّني
مِنَ الدارِمِيِّينَ الطِوالِ الشَقاشِقِ
نَظَلُّ نَدامى لِلمُلوكِ وَأَنتُمُ
تُمَشَّونَ بِالأَرباقِ ميلَ العَوائِقِ
وَإِنّا لَتَروى بِالأَكُفِّ رِماحُنا
إِذا أُرعِشَت أَيديكُمُ بِالمَعالِقِ
وَإِنَّ ثِيابَ المُلكِ في آلِ دارِمٍ
هُمُ وَرِثوها لا كُلَيبُ النَواهِقِ
ثِيابُ أَبي قابوسَ أَورَثَها اِبنَهُ
وَأَورَثَناها عَن مُلوكِ المَشارِقِ
وَإِنّا لَتَجري الخَمرُ بَينَ سَراتِنا
وَبَينَ أَبي قابوسَ فَوقَ النَمارِقِ
لَدُن غَدوَةً حَتّى نَروحَ وَتاجُهُ
عَلَينا وَذاكي المِسكِ فَوقَ المَفارِقِ
كُلَيبٌ وَراءَ الناسِ تُرمى وُجوهُها
عَنِ المَجدِ لا تَدنو لِبابِ السُرادِقِ
وَإِنَّ ثِيابي مِن ثِيابِ مُحَرِّقٍ
وَلَم أَستَعِرها مِن مُعاعٍ وَناعِقِ
يَظَلُّ لَنا يَومانِ يَومٌ نُقيمُهُ
نَدامى وَيَومٌ في ظِلالِ الخَوافِقِ
وَلَو كُنتَ تَحتَ الأَرضِ شَقَّ حَديدَها
قَوافِيَّ عَن كَلبٍ مَعَ اللَحدِ لاصِقِ
خَرَجنَ كَنيرانِ الشِتاءِ عَواصِياً
إِلى أَهلِ دَمخٍ مِن وَراءِ المَخارِقِ
عَلى شَأوِ أَولاهُنَّ حَتّى تَنازَعَت
بِهِنَّ رُواةٌ مِن تَنوخٍ وَغافِقِ
وَنَحنُ إِذا عَدَّت تَميمٌ قَديمَها
مَكانَ النَواصي مِن وُجوهِ السَوابِقِ
مَنَعتُكَ ميراثُ المُلوكِ وَتاجَهُم
وَأَنتَ لِذَرعي بَيذَقٌ في البَياذِقِ


"Questo meo capo, ch'e' abi sì biondo,
cadut'è la carne e la danza dentorno;
no 'l me pensava, quanno era nel mondo!
Cantanno, ad rota facìa saltatura!".


Lauschend am Fenster sitzt der Poet. –
Draußen die Blumen und Pflänzchen
Halten ihr Abendkränzchen
Auf dem Gartenbeet.


Recht preiset jhn mit jubelschall/
Mit händen schlagt zusammen/
Springt auff vnd schreyet vberall/
Erhebet jhn mit nahmen.
Fült an den lufft mit süssem sang/
Mit harpffen/ laut- vnd geigen/
Mit noten kurtz/ vnd noten lang
Thut auff zun wolcken steigen.


Bei Allah, ja! Es war kein Gehn: ein Wallen;
Ein großer Heiligenschein stand über allen,
So mancher Schuft auch unter ihnen war.
Es schwebte wie durch Paradieseshallen
Dem allgeliebten Weibe nach die Schar.


Tünődik, viódik magában sokáig;
Majd elüti a hő, majd megintlen fázik.
De bárhonnan kezdi, mindig egy a vége;
Nincs, aminek ő ne állana elébe.


Tam na Horách, tak marně vytoužených,
spí oné Země sen –
tam na Horách, v tisíci nocí sněných,
tušen – nespatřen,
toužen – nedotčen
od srdcí Věčností poraněných,
tam, někde tam spí Oné Země sen...


Er sprach: gar viel Beschwerden
Mach' ich dir, guter Mann;
Der sagte: auf der Erden
Muß man gar viel bestahn.


Nun liegst du Vogel getroffen hier,
Kukuk!
Komm immerfort in mein Revier,
Kukuk!
So oft ich dich im Wald erblick,
So schieß ich dich im Augenblick.
Kukuk! Kukuk! Kukuk!


Ein Geizhals fiel in einen Fluß, der tief
Und reissend war. Ein Fischer, der das Leben
Ihm retten wollte, sprang hinein und rief:
Er möchte nur die Hand ihm geben;
Allein der Geizhals sprach, indem er untersank:
Ich kann nichts geben, und ertrank.


Leibeigenschafft ist bei den Christen mit gutem Fug wohl abgeschafft;
Doch Christo, der mit Blut uns kauffte, sind wir mit Leib und Seel verhafft.


Neoyorquina noche dorada
      Fríos muros de cal moruna
Rector's champaña foxtrot
      Casas
mudas y fuertes rejas
Y volviendo la mirada
      Sobre las silenciosas tejas
El alma petrificada
      Los
gatos blancos de la luna
Como la mujer de Loth
¡Y sin embargo
   es una
      misma
      en New York
      y en Bogotá
      La Luna...!


Kálvin szirt-lelke játszott velem
S a szép hazugság lett kenyerem.


Sie isst mit vns/ sie steht bey vns/
Sie drinckt mit vns/ sie geht mit vns/
Sie geht mit vns zu bette/
Man neyet sich/ man küsst/ man hertzt/
Man frewet sich/ man rüstt/ man schertzt
Man schläffet in die wette.


Nem elég... most föl Budára,
Ott egy író fogva van,
Mert nemzetének javára
Célozott munkáiban.


Espongïoso, pues, se bebió y mudo
El lagrimoso reconocimiento,
De cuyos dulces números no poca
Concentuosa suma
En los dos giros de invisible pluma
Que fingen sus dos alas hurtó el viento;
Eco —vestida una cavada roca—
Solicitó curiosa y guardó avara
La más dulce —si no la menos clara—
Sílaba, siendo en tanto
La vista de las chozas fin del canto.
Yace en el mar, si no continuada
Isla, mal de la tierra dividida,
Cuya forma tortuga es perezosa:
Díganlo cuantos siglos ha que nada
Sin besar de la playa espacïosa
La arena, de las ondas repetida.
A pesar, pues, del agua que la oculta,
Concha, si mucha no, capaz ostenta
De albergues, donde la humildad contenta
Mora, y Pomona se venera culta.
Dos son las chozas, pobre su artificio
Más aún que caduca su materia:
De los mancebos dos, la mayor, cuna;
De las redes la otra y su ejercicio,
Competente oficina.
Lo que agradable más se determina
Del breve islote, ocupa su fortuna,
Los extremos de fausto y de miseria
Moderando. En la plancha los recibe
El padre de los dos, émulo cano
Del sagrado Nereo, no ya tanto
Porque a la par de los escollos vive,
Porque en el mar preside comarcano
Al ejercicio piscatorio, cuanto
Por seis hijas, por seis deidades bellas,
Del cielo espumas y del mar estrellas.
Acogió al huésped con urbano estilo,
Y a su voz, que los juncos obedecen,
Tres hijas suyas cándidas le ofrecen,
Que engaños construyendo están de hilo.
El huerto le da esotras, a quien debe
Si púrpura la rosa, el lilio nieve,
De jardín culto así en fingida gruta,
Salteó al labrador pluvia improvisa
De cristales inciertos, a la seña,
O a la que torció, llave, el fontanero:
Urna de Acuario, la imitada peña
Le embiste incauto, y si con pie grosero
Para la fuga apela, nubes pisa,
Burlándolo aun la parte más enjuta.
La vista saltearon poco menos
Del huésped admirado
Las no líquidas perlas que, al momento,
A los corteses juncos —por que el viento
Nudos les halle un día, bien que ajenos—
El cáñamo remiten, anudado.
Y de Vertumno al término labrado
El breve hierro, cuyo corvo diente
Las plantas le mordía cultamente.
Ponderador saluda afectuoso
Del esplendor que admira el extranjero
Al Sol, en seis luceros dividido;
Y —honestamente al fin correspondido
Del coro vergonzoso—
Al viejo sigue, que prudente ordena
Los términos confunda de la cena
La comida prolija de pescados,
Raros muchos, y todos no comprados,
Impidiéndole el día al forastero,
Con dilaciones sordas le divierte
Entre unos verdes carrizales, donde
Armonïoso número se esconde
De blancos cisnes, de la misma suerte
Que gallinas domésticas al grano,
A la voz concurrientes del anciano.
En la más seca, en la más limpia anea
Vivificando están muchos sus huevos,
Y mientras dulce aquél su muerte anuncia
Entre la verde juncia,
Sus pollos éste al mar conduce nuevos,
De Espío y de Nerea
—Cuando más oscurecen las espumas—
Nevada invidia, sus nevadas plumas.


dünya dertleri zehir, şarap panzehigüzelim c


Compagnon des Esprits célestes, origine
De glorieux enfants créateurs à leur tour,
Je sais le mot vivant, le verbe de l'amour ;
Je parle et fais jaillir de la source divine,
Aussi bien qu'Élohim, d'autres mondes au jour !


Jdu zemí zhořklou od krve.
již pokorně jsme přelévali.
To ticho srdce moje rve,
když měřím pokořenou dáli.


Kovář rozmluv účastnil se málo.
Zato leckdy ze své kroniky
přečítal jim příběh všeliký.
Mocně hlas tu zníval, oko plálo,
čet’-li nejmilejší kapitoly,
kterak lid náš vznícen dechem Páně
zanechal svých příbytků a rolí,
proměnil své cepy v děsné zbraně,
proměnil své vozy v pevné valy
a vše drtil hněvů záplavou,
že se národové zachvívali
před kalicha září krvavou. –


Freund! so blickt' ich einst auf meine Kinder
An der Urne ihres Vaters hin,
Mit zerrißnem, halbgebrochnem Herzen,
Wünscht' ich sie und mich in's stille Grab.


Pero nunca de vos el campo enjuto
cogieron vuestros ojos en el cielo,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto


L exercito Christian mosso a tumulto
sozopra va senza sapere il fatto
extima alcun che sia uno usato insulto
che Suizari e Vasconi habbiano fatto
ma perche alla piu parte è il caso occulto
s aduna insieme ogni nation di fatto
altri a suon di tamburo, altri di tromba
grande è il rumore e sino al ciel ribomba


Nur heimlich in den Häupten
Keimen Träume, –
Wie krankhaft bleiche Keime
An Wurzelknollen, die im Keller lagern,
Sehnlich tasten
Nach warmem Sonnenbade. –


Dann hält nur noch die müde Hand
Ein welkes braunes Blumenband,
Zu Spiel und Tand gewunden.
Und jäh erschrickt und schauert leis
Das Herz und sieht des Lebens Kreis
Sich unerbittlich runden.


ACTO I


叶底累累黄渐深
煖风四月熟幽林
记曾摘遍西园树
好似文君取酒金


En cette chambre où meurt un souvenir d’aveux,
L’odeur de nos jasmins d’hier s’est égarée…
Pour toi seule je me suis vêtue et parée,
Et pour toi seule j’ai dénoué mes cheveux.


Dann will ich zwar nicht auf Sonnenpfeilen
Adlergleich den höchsten Aether theilen,
Um mein Land zum Pindus zu erhöhn;
Aber sanft mit stillen Taubenflügeln
Will ich von der Morgenröthe Hügeln
Meine Jugend wiedersehn.


Noch versinkt im Meeresgrunde, wer Sirenenstimmen lauscht,
Und verloren ist der Schwimmer, dem das Glück vorüberrauscht.


Verfolger, Zaget nicht! Es sei von Gott vergeben!
Durch Gottes Wunder ward Kotterus doch erfüllt.
Delphin schos fort mit seinem Fridrichsbuche,
Bis in dem Stampold ward di erste Post gebracht.
Welch toben hegen nicht nun beide Haupwertreter?
Was grosses reitzen folgt vom Osten und vom Sud?
Dis toben würkt das ende disem toben:
Wann auf den stuhl sich recht der Grostürk sätzt:
Des Drabitzs Fünfftzigfünff kommt an mit Achtzigfünff:
Sein Sibundsechtzig wird erfüllt mit Sibundneuntzig.


Přišlas k nám jak sladký květ
plný rosy, z nenadání,
jarem smál se celý svět
se tvých rtů i z útlých dlaní.


Noch leben jene Gluten,
Die tönend sie durchwühlt,
Bis sie in diesen Fluten
Ihr brennend Herz gekühlt.


Se ne accorse uno: & ne parlo con dui
gli dui con altri: in sin che al Re fu detto
venne un fedel del Re laltrhieri a nui
che prese gli duo amanti insieme in letto
& ne la rocca gliha fatto ambedui
divisamente chiudere in destretto
ne credo per tutto hoggi chabbia spatio
el Gioven che non mora in pena e in stratio


Parný Syrius žehl, mdlé prahly rostliny vedrem;
Pod buky v chládek se kryl brav rounny přežvykujícý.
Stínové strpasnělí opět počali píčiti záda;
Kdy sličná šla Blažena v háj trhat maliny otcy
Vetchému. Stříbrný ploul středem kroutě se potok
Křovím obejmutý. Ji líbeznost vábila místa,
Sličnost obnaženou chladícýmu by svěřila živlu.
Bála se; nohama jen sy napřed začala šplechtat;
Mysli však dodala jí vody libost, lahoda zvoucý,
Pomohla tajemná ji samota ze šatů svlíkat;
Nejbližší již se sebe šat svůj klade, a skáče
V tůni, a v ní šplechtá, třepá se, a své prsy myje.
Zatím Duchon, an prohlížeti šel role záhy,
Jestli již zlaté – dozrály pšenice klasy;
Nemaje v obytu svém mysli pokojné, žádného stání,
Opovrh domov; poušť jej těšila, do skal se zabral.
V samotě hledal klid; tam lásky kojila žalost.
Plápolem nešťastný vřel, nedošed za milost lásky
Hrdou Blaženu ctil, tať posměchem splácela lásku.
Osud příznivý jej k blahému potoku přived.
Jaké pohledění, tak sličnou ve vodě spatřit
Divčicy obnaženou! ó jaká milému rozkoš!
Jakoby zýskal svět celý, tak vroucně sy plésal,
Když nepříznivou své spatřil milenky krásu.
Vzhlídší jej hned stydlivě ve vodě skryla se po krk,
Rukama oblíčej svůj zakryvši plísnila smělost.
Pravil k ní: „Mne všetečnost sem k tobě nevede žádná;
Nešťastný však milosti žel, a sám osud mocný;
Mohlbych šat tvůj přeschovat, též tebe drážditi dlouho,
Žádat výplaty; můj však plápol k tobě je čistý:“
V tom prch. Zpívání jeho hlahol zjevoval dálku.
U lesa dychtivě však čekal dívku vracujícý se,
Žádaje, by vroucý jeho láskou nepohrdala,
Hořem že se syc usouží před časem pro ni;
Že mu nelze žít bez ní, co bez vody rybám,
Bez země stromům; že po ní co po sluncy kvítek
Touží. Outrpností jata na něj líbezně vzhlédši
Políbí sama jej; co vláhou rostliny okřál.
Pravila: „Plápol tvůj stálý, a tvá mysl ctnostná
Podjaly srdce mé; ty též mé hoden jsy lásky.
Jindy o tom víc.“ V tom brali se k domovu oba.
Zmizel zármutek – žel: hned mu šla od ruky práce;
Pln jsa plésání, že ctností milosti zýskal.


„Zrak můj ze Stadické dědiny
Do Lechické sahá krajiny
K nivám šťastným nízké Krušvice.
I tam oráč od své radlice
Z rodu rolnického, z nízké chyže
Vstoupí na skvoucí stol Piast kníže.
Tamo kde se Goplo rozprostírá,
Nad břehy se národ k sněmu sbírá,
Tam hle! pokřik lidu svobodného
Piasta provolává hostinného
Knížetem a Lechův náčelníkem,
Hrdých Popelovců náhradníkem,
Kteří proti hostinnému právu
Knížecí svou postavili hlavu:


Auserlesen wie die Sonne
Ist dein Glanz und deine Wonne,
Schöner wie der Mondenschein
Und die güldnen Sterne sein,
Schrecklich wie die Heeresspitzen,
Die vor Feinden uns beschützen.


Einer machte das Hokuspokus,
Die andern fanden's großen Jokus
Und tanzen nun zu unsrer Plag
Taranteltanz bis auf diesen Tag.


Stáli u oltáře, sladce vyzváněli:
Pojďte, budeme si hráti na anděly.


مَرَرتُ بكَرمَةٍ جَذبَت رِدائي
فَقُلتُ لَها عَزمتِ عَلى أذائي
قالَت لِم مَرَرتَ وَلَم تُسلِّم
وَقَد رويَت عظامُك مِن دِمائي


Fuor della rupe di Moilena, scossa
D'improvviso tremore, uscì Sulmalla
Incespicante, vacillante; un ramo
D'ispida quercia attraversossi; e l'asta
Di man le trasse; ella nol sente; intesa
Pendea col guardo sopra il duce. O bella,
Non è dinanzi a te piacevol tresca,
Né scherzosa tenzon d'archi e di strali,
Siccome allor che di Gomor agli occhi
Fè di sé mostra il giovine di Cluba.


Poctivý člověk se stěží dnes uživí.
Límec je zbytečný přepych.
Huba mi zahálí, pivo mi plesniví
zavřené v hlubokých sklepích.


Má je ta duše, arcivrahu starý,
dost zloby tvé! děl Anděl s vlídnou tváří. –
Má duše je a sotva se ti zdaří
mně vyrvat ji a pekelnému dolu!


Era in quel clima gia sparito il giorno
All'Isole anchor alto di Fortuna:
L'ombre havean tolto ognivedere atorno
Sotto l'incerta e mal compresa Luna
Quando alla rocca Horril fece ritorno
Poi ch'alla bianca, e alla sorella bruna
Piacque di differir l'aspra battaglia
Fin che'l Sol nuovo all'Orizonte saglia.


Hast du Verstand und ein Herz, so zeige nur eines von beiden,
Beides verdammen sie dir, zeigest du beides zugleich.


Terinka a Jeníček
nesejdou se lehce, –
ona se mu vyhýbá,
on ji potkať nechce.


Ad ingrossar, et a figliar appresso
le donne, indi a temere incominciaro
che tanti nascerian del viril sesso
che contra lor non potrian far riparo
e al fine in man de li huomini rimesso
seria il governo chelle havean si caro
si che ordinar mentre eran li anni imbelli
far sì, che mai non fusson lor ribelli


Však ne keř jen v květném nitru cítí
hloubku zpěvův těch, i lípa mladá,
jež svou hlavu na štít kaple skládá
a jíž okna při slunci se nítí,
tak že každé jako zrakem vniká
do nízkého bytu žalářníka,
aby zřela, kdo to u vnitř sedá,
zpívaje, že v kapli celý dav
okřídlených andělíčkův hlav
zvědavostí u výši se zvedá!


春来芳草踏成蹊
半是车轮半马蹄
多谢清明三日雨
旧痕新绿一般齐


Gott zeigte an, was nun war anzuzeigen,
Des Davids stand bei Gath und in der Höhl:
Und wann di Zeit von meines Sohns empfängnis,
Von wem und wi und was zuvor zuthun.
Nachdem ich ward gleich zehnjahr umgetriben,
Beginnet gleich di hülfe von dem Himmel.


Im Tor des Himmels sprach ein Unsterblicher:
»Eilt, heilge Stunden, die ihr die Unterwelt
Aus diesen hohen Pforten Gottes
Selten besuchet, zu jenem Jüngling,


Du breitest aus den Himmel, wie einen Teppich.


Mit der seidenschwarzen Flügelhaube,
Mit dem offenherzigen Purpurmieder,
Eine adlerhafte Turteltaube,
Singt sie zündende Revanchelieder.
Schluchzend Klagen dringen,
Wie sie wühlend klingen!
Jauchzend wogt's zum Schluß,
Und sie wächst beim Singen,
Wächst zum Rachegenius.
Voll begleitende Akkorde
Wogen noch eine Weile hin ...
Gorgo dräut unversöhnt,
»Bis, bis!« und »Bravo« dröhnt
Der hochstämmigen Elsässerin. –
Keck auf das Podium hüpft, die noch eben
Still memoriert,
Kaum aus dem Kind geschlüpft, aber das Leben
Längst schon probiert;
Die vollendet blühenden Beine
Gibt das flatternde Röckchen frei,
Rezitativisch quiekst die Kleine
Ihre geriebene Pariserei. –
Jetzt die Graziöse wiegt den Kopf
Und lächelt links und rechts
Mit wundervollem, blondem Zopf
Dickmaschigen Geflechts.
Sie trägt ein russisch Rosakleid
Mit schweren Perlenketten,
Ihr Atlasfüßchen weckt den Neid
Der bunten Amoretten.
Der Schalk springt aus den Augen ihr
Und tanzt von Tisch zu Tisch.
Wahrhaftig! Jetzo zwinkt sie mir
Verflucht verführerisch. –
Plump watschelt die fette Ente
Krumm vor das Auditor,
Vermummt die eminente
Zinnobernase vor.
Sie mimt den Vetter Trunkenbold,
Den alten Korporal,
Sein Auge schwimmt, sein Sauflied rollt
Und poltert durch den Saal.
Plötzlich faßt' er die Fahne,
Die rote, mit fester Hand,
Stramm Monsieur Antoine,
Der Impresario, stand.
Schnell rechts die Elegante,
Die Pipipepi links,
Glut auf die Tasten brannte
Die rächerische Sphinx.
Revanche, Revanche bis in die Kniee,
Alarm, Alarm vom Kopfe bis zur Zeh:
» Allons, enfants de la patrie,
Le jour de gloire est arrivé! «


Když se vůkol šeří,
stesk když v duši klesá,
slzu v oko vhání;
dětských rtíků jásot
slze skanout nedá,
stíny s čela shání.


Gleichwie ein Schäfgen seiner Weyde,
Begierig nachzugehen pflegt,
So sucht die Jugend ihre Freude,
Da wird nichts übels außgelegt,
Da schnäbeln sich die glatten Mäulgen,
Und plücken ihre Mertzen-Veilgen.


O allerliebstes Knäbelein,
Du nimmst die Herzen ein.
O Jesu, du Wonne,
So klar als die Sonne,
O Kind, neugeboren,
Vor tausend erkoren,
Du nimmst die Herzen ein.


徇禄犹卑吏
归山已后时
长安书不到
君但寄相思


Poi finse una sua certa novelletta:
- In una selva presso a Siragozza,
per quel ch'io udi' già dire in Tolletta
dove ogni nigromante si raccozza,
è una buca nello entrare stretta,
ma poi sotterra molto spazio ingozza,
dove stanno a guardar sei gran colonne
certi spirti gentil con varie gonne.


Et la Solitude en chemise
Trace au doigt le mot : «Abandon»
Dans la poudre qu'elle tamise
Sur le marbre du guéridon.


Mně po komsi je teskno,
div srdce nevyskočí –
má smavé důlky na líčku
a slunečka dvě oči.


Polemisovat nemilé,
na kluzkou půdu se to vkročí.
Leč neříkejte: Schlemihle,
kde vinny pouze vaše oči.


Érkezik al szelekenn a’ zöld tavasz;
olvad a’ komor tél,
‘s a’ nyíltt folyókonn dúzs hajók lebegnek.
Omlik az aklokbúl a’ víg barom;
elsiet tüzétűl
a’ lomtalan rétekre a’ parasztság.
A’ falunak kaczagó szépségei
friss cziczákra gyűlnek
a’ holdvilágnál, ‘s a’ kevély suhanczok
tölgyfa tekét vernek; még pőrölye
a’ serény kovácsnak
a’ vasdorongot nyögve vékonyíttya.
Most szedegess ifiú nefelejcseket
a’ szabad mezőkönn
hű Klórisoddal. Most derítsd fel ollykor
ágbogas ernyek alatt langy szívedet,
esti társaságban
a’ gondokot jó borba mártogatván.
Most telepedgy le setét árnyékiban
a’ hüvös ligetnek,
hol párosan sétálgat a’ szerelmes,
hol zomok asztalokonn gyomrát tömi
a’ garázda polgár,
‘s a’ szomjazó tisztecske sert haboztat.
A’ tornyos kapukonn szintúgy behat
a’ halálnak íjja,
mint ajtajánn a’ senyvedő szegénynek;
‘s lengeteg éltünknek rövidebb kora,
hogysem el lehessen
későbbre bölcsen hagyni kéjjeinket.
Téged’ is elhínak hörgései
a’ hideg halálnak
a’ czinteremnek gödrös udvarába;
hol ha setét sírodba szorúlsz, soha
nyájas asztaloknál
híres Tokajnak híg arannya mellett
nem fogsz énekeket harsantani,
sem zomok karoddal,
a’ czimbalomnak pelypegése mellett,
víg lakadalmakban nem forgatod
általizzadásig
a’ vőlegénnyel pillogó menyasszonyt.


客与春江江可怜
柳条拂水又含烟
绿波一道金堤合
何处津楼系酒船


خُذْهَا مُجَاجَةَ مَاءٍ زَهْرٍ بَاسِمٍ
مِنْ فَوْقِ غُصْنٍ لِلرِّيَاضِ رَطِيبِ
أَهْدَيْتُهَا طِيباً إِلَيْكَ وَإِنْ يَكُنْ
عِلْمِيِ بِأَنَّكَ طَيِّبُ الطِّيبِ
أَرَأَيْتَ بِنْتَ زُجَاجَةٍ وَمُجَاجَةٍ
تُهْدَى إِلَى قَاضٍ مِنِ ابْنِ خَطِيبِ


Teď čas, kdy zdá se v soumraku,
že každý strom se hrbí,
že padá hvězda s oblaků
do strouchnivělé vrby;
teď ona smutná hodina,
kdy ten, kdo zbloudil, vzpomíná
na tiché, teplé krby.


És midőn a rózsát vonja - - - - -


Sie sprach es hegend am gebrochnen Herzen:
Ich habe, da ich dich empfieng, getrauert,
Dein Vater traurig lag in wunden Schmerzen,
In Trauer hat mich die Geburt durchschauert,
Traurig umwölkt sich deine Sterne schwärzen,
Weil du verwaist und von Gefahr umlauert.
Drum heiße Tristan mit dem traur'gen Namen.
Das ist mein letzter Muttersegen. Amen.


Wer reines Herzens ist und züchtig in Gebärden
Und hoch verliebt in Gott, ist himmlisch auf der Erden.


Deutsche zogen nach Rom, warum nicht Russen nach Deutschland?
Jene waren ein Volk, tapfer und markig und frisch,
Und als solches vom Himmel zu Erden der Römer berufen,
Ja, sie blieben's bis heut', diese sind nur noch Geschmeiß,
Und das schlechtere Volk ward nie noch der Henker des edlern,
Während der lauterste Mensch oft durch den niedrigsten fällt.
Wenn der Russe den Tasso verbessert, der Deutsche die Knute,
Will ich zittern für uns, aber ich warte es ab!


A by vyschly vody čistosvěží
v světě celém, drahá růže má!
nesmíš zhynout, pokud jedinou jen
slzu ještě láska v srdci má!


Как ангел неба безмятежный,
В сияньи тихого огня
Ты помолись душою нежной
И за себя и за менТы от меня любви словами
Сомненья духа отжени
И сердце тихими крылами
Твоей молитвы осен


Rov to dávný Visly na pokraji –
Vlny řeky teskným šumem sobě
Zvěsty z minulých dob povídají
O rekovné Polky slavném hrobě.
Na mohyle, na tom vrchu tmavém
Míhá teď se bledých jisker světlo,
Jakby množství růží v svitu plavém
Na tom černém pahorečku květlo.


Gott ließ so manchen seiner Frommen
In dies Gefühl des Elends kommen,
Und stund ihm mächtig bei.
Du sollst dein Nichts erkennen lernen,
Sollst das Vertraun auf dich entfernen,
Und sehn, was Gottes Gnade sei.


Vagy rejtsük egy ékszerdobozba?... mélyre?


Doch hebt der Erbfeind frech die Hände
Nach unsrer Brüder Wappenschild,
Dann ist der Hader all' zu Ende,
Der Streit im Elternhaus gestillt,
Und Nord und Süd im heil'gen Grimme
Vereint der Ruf der Ehre sie,
Und donnernd tönt's aus Einer Stimme:
»Hie deutsches Schwert und Deutschland hie.«


Das Dorf verdämmert in Frieden,
Vom Kirchturm tönt wie Gebet
Die Feierglocke herüber,
Ein Hauch des Ewigen weht.


Vše galantně a úměrně se klaní,
ve vláčném largu tlukou srdce paní,
jich řeč se člení,
tu krása líček není pouze vnější,
jsou viditelně hříchy nejskrytější
i snové zobrazeni.


Ich aber, die stumm,
Ohne Hoffnung und Trost,
Gesucht Dich ... gesucht
Und endlich gefunden –
Ich stehe wiederum
Einsam, verstoßen,
Vor Deinem Haus,
Vor Deinem Herzen –
Verstoßen ... einsam!


Kolikráte myslím o tom našem
Národu, a jeho velkosti,
Ale na zlomky a drobnosti
Rozervané zhoubným satanášem;


Senhor, eu não doiro enganos,
Que venal lisonja aprova;
Sabidas verdades digo,
E sou delas uma prova;


هكذا عدت ، فاصفر لما رآني يهوذا
فقد كنت صره
كان ظلا ، قد اسود مني ، وتمثال فكره
جمدت فيه واستلت الروح منها
خاف أن تفضح الموت في ماء عينيه
عيناه صخره)
(راح فيها يواري عن الناس قبره
خاف من دفئها ، من محال عليه ، فخبر عنها
- " أنت ؟ أم ذاك ظلي قد ابيض وارفض نورا؟
أنت من عالم الموت تسعى ؟ هو الموت مره
" هكذا قال آباؤنا ، هكذا علمونا ، فهل كان زورا ؟
ذاك ما ظن لما رآني ، وقالته نظره


Wie hoch die schlanken Buchen ragen!
Wie wölbt sich kühn ihr reich' Geäst
Gleich Säulen, ein Gewölb' zu tragen
Für ew'ge Zeiten, stolz und fest.


Ihr seyd beyde gleicher Glut,
Beyde Bürgermeisters Blut,
Beyde gleich an Zucht und Trew
Vnd an Tugend mancherley.


Domluvil a šavle ruská
svatou lebku rozrazila,
a v té čisté krvi luza
mrzkou žízeň pohasila.


Die Füße muß er wund sich laufen
Zum heißen Fels, zum kühlen Bach,
Und muß um wenig Brot verkaufen,
Die Blume, deren Dorn ihn stach.


Tys chlebem živým v lásce nekonečné
zástupy sytil v Samaří,
jim mamonem je milosrdí věčné,
by chleba měli – ohaři.


Ten nenahlédl
do hloubí tvého
dívčího nitra,
nehledal jádra,
cenil jen povrch.


S váltott inkább éltén halált
A hűséges legény,
A harminczkettedik nemes
Szent Györgynek vérterén:


Mas sin que sienta de vivir antojos
Y sin que nada mi ambición despierte,
Tranquilo iré a dormir con los pequeños,
Si veo fulgurar ante mis ojos,
Hasta el instante mismo de la muerte,
Las visiones doradas de mis sueños.


Jak Goethe s Boecklinem žít k titanskému stáří
a cítit ze všeho jen radost, dát ji všem,
jak starý Tizian genia v svatozáři,
jak Goethe s Boecklinem;


Der Praler Schwollius wil gar nicht wohnen enge;
Sein Hauß muß sein geraumt, gewaschen alle Gänge;
Nicht wunder! ihn verdruß, da er erst ward ein Kind,
Beschlossen seyn dahin, wo lauter Nächte sind;
Drum brach er bald herfür, wo's eng und unrein ware,
Ob seine Mutter gleich, war Frau vom Viertel-Jahre.


O mar
enrola as areias
Sob  nossos pés, se arrasta
A tarde é de lua cheia
esta tarde não me basta


人久众所憎
物久众所惜
为负磊落姿
不随寒暑易


non manca già per morte, ché 'l bel stile,
ché le splendide rime e 'l vago ingegno
desviati non fieno in sempiterno.


Weißheit/ Kunst/ Verstand und Ehre
Ihn begleiten jederzeit/
Sanfftmuth und Gelindigkeit
Leuchten aus Ihm: Ey ich höre/
Wie das Volck ihn lobt und liebt
und sich Ihm zu eigen giebt.
Hört die angenehmen Worte/
Die Ihr seyd an diesem Orte/
Edlen Bürger/ seht die Zier/
Die ihn hat ümbfangen hier.
Wer? oder welcher Fürst kan solche Reden führen/
Die so nachdencklich seyn und ihn zum meisten zieren?
Wie wie bedachtsam doch redt Er die seinen an/
Als je ein weiser Fürst erwiesen und gethan?
Augustus ist durch Sieg ein großer Keyser worden/
August der Rauten-Zweig aus großer Sachsen Orden/
Erhielt die reine Lehr: Auff daß ihr beydes thut/
O Held/ so geb' Euch Gott Gedeyen/ Glück und Muth!


Die Mutter tat ersticken,
Sie schrie: »Wie sieht's hier aus!
Der Mensch läßt sich noch blicken?
Sofort wirf ihn hinaus!«


Also ist dies schwache leben/
Da sich mancher allzuvest
In der schwacheit auf verlässt.
Eh man oft mit blindem glücke
Auf eim brete daumen dicke
Den gewünschten orth erreicht.
Die im wilden meere schweben/
Trawen durch die wilde fluth
Forch zu bringen gut vnd bluth/
All' jhr förchten/ all jhr bangen
Vnd verlangen ist vergangen/
Wenn der port die segel streicht.


Wenn der Kaiser doch erstände!
Ach! er schläft zu lange Zeit:
Unsre Knechtschaft hat kein Ende
Und kein End' hat unser Leid.


Come temo io che ve ne venga male,
se 'l pentir prima e 'l satisfar non giugne
a cassar questo error più che mortale!


ve sonra cehennem gibi taraz taraz


»Sein Angedenken, das bei Wittwen und bei Waisen
Spät dauren wird,«
So stand am Grabmal' da.
Es war auf allen meinen Reisen
Die wahrste Grabschrift, die ich sah.


A mi ciudad de patios cóncavos como cántaros y de calles que surcan las leguas como un vuelo, a mi ciudad de esquinas con aureola de ocaso y arrabales azules, hechos de firmamento,a mi ciudad que se abre clara como una pampa, yo volví de las viejas tierras antiguas del Occidente y recobré sus casas y la luz de sus casas y la trasnochadora luz de los almacenesy supe en las orillas, del querer, que es de todos y a punta de poniente desangré el pecho en salmos y canté la aceptada costumbre de estar solo y el retazo de pampa colorada de un patiDije las calesitas, noria de los domingos, y el paredón que agrieta la sombra de un paraíso, y el destino que acecha tácito, en el cuchillo, y la noche olorosa como un mate curadYo presentí la entraña de la voz las orillas, palabra que en la tierra pone el azar del agua y que da a las afueras su aventura infinita y a los vagos campitos un sentido de playAsí voy devolviéndole a Dios unos centavos del caudal infinito que me pone en las mano "Luna de enfrente" (1925)  Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 79 | Debolsillo, 3 edição, 2016


È fior la speme mia, che ne l’aprire
si secca, e danno al suo cultore apporta.
È filo il desir mio, che nel ordire
si rompe, e l’opra sua vien vana e morta.
È nave il pensier mio, che nel partire
si perde, e di dolor merce riporta.
È tal la vita mia, ch’io ben potrei
tutt’altro prima simigliar che lei.


»Weil des Liedes Stimmen schweigen
Von dem überwundnen Mann,
So will ich für Hektorn zeugen«,
Hub der Sohn des Tydeus an;-
»Der für seine Hausaltäre
Kämpfend, ein Beschirmer fiel –
Krönt den Sieger größre Ehre,
Ehret ihn das schönre Ziel!«
»Der für seine Hausaltäre
Kämpfend sank, ein Schirm und Hort,
Auch in Feindes Munde fort
Lebt ihm seines Namens Ehre.«


Der Vater öffnet das Gemach
Und tritt zu ihr herein;
Es folget ihm der Freiherr nach,
Zu mehren ihre Pein.
»Hier, Schönste!« spricht er feierlich,
»Empfange meine Hand.
Als Dein Verlobter führ' ich Dich
Zum heimathlichen Strand.«


Poledne v září bylo, jasný den
a čisté nebe,
když toulkou v polích mdlý a rozteskněn
potkal jsem tebe.


Na horách – tam bylo temno,
Strašné vody hučení!
A zde dole jaktě jemno,
Všecko v slunci se mění!


Ihr Götter, die ihr um den Thron
Des großen Jesu stehet
Und schaut, wie er, der Jungfraun Sohn,
So herrlich ist erhöhet,
Kommt alle, kommt und helfet mich
Ihm zubereiten würdiglich,
Daß ich noch mög auf dieser Erden
Ihm ganz und gar vermählet werden.


惆怅黎阳客
飘流浙水滨
定忘空腹恨
知是赤心人


Por ver quién recogía tu pañuelo,
que dejaste caer a unos truhanes,
con el más bravo de los capitanes
al pie de tus balcones tuve un duelo.
Me hirió su espada bajo el ferreruelo,
y para contener nuevos desmanes
le hundí el acero hasta los gavilanes
y cayó, desangrándose, en el suelo.
Y tu pañuelo recogí galante
con ademán del que recoge un guante.
Y envainando la espada enrojecida,
me alejé sonriente y satisfecho,
apretando el pañuelo contra el pecho
para enjugar la sangre de mi herida.


Die Luft wird klar. Hoch im Zenit
ein schönheitschimmerndes Sternbild blüht


A jejich děti
v křeči se držely matek,
za sukně, za pásy, za obě ruce,
se zad se šklebily,
s prsou jim visely,
těhotná břicha jim tlačily vpřed.


Tu cuerpo puede
llenar mi vida,
como puede tu risa
volar el muro opaco de la tristeza.
Una sola palabra tuya
quiebra la ciega soledad
en mil pedazos.
Si tu acercas tu boca inagotable
hasta la mía,
bebo sin cesar
la raíz de mi propia existencia.
Pero tú ignoras cuánto
la cercanía de tu cuerpo
me hace vivir
o cuánto
su distancia me aleja de mí mismo
me reduce a la sombra.
Tú estás, ligera y encendida,
como una antorcha ardiente
en la mitad del mundo.
No te alejes jamás.
Los hondos movimientos
de tu naturaleza son
mi sola ley.
Retenme.
Sé tú mi límite.
Y yo la imagen
de mí, feliz, que tú me has dado.


Však vyším mozkům nijak nedostačí.
Ty hledají a za problemy kráčí,
vztah ku pomyslu boha chtějí míti
a takto ve věčnosti zakotviti.
Ty efemerky vteřin, na té zemi,
jež, zrnko písku, mezi světy všemi,
prostorem bezmezným a nedozírným
s hvězd milionů kolotáním vírným
se sluncí valných vířivými roji
mžiknutí nese existence svojí.


Der eine stellt auff ungezähmtes Wild,
Der reyset Tag und Nacht,
Ein andrer hört wann die Trompet' erschüllt
Und Fug' zum Kriegen macht,
Der schauet, daß mit Schertze
Und Lust die Zeit verstreicht,
Damit er hab' ein Hertze,
Das nicht der Liebe weicht.


Wir lassen niemand ungeschoren
Und sind in allen Fällen da,
Wir tauschen alte Professoren
Und Grüße mit Amerika.


sám dojat řečí svou, již líčil všecky divy,
jež k pouti přichystal, že sotva chytal dech.
Však farář neslyšel. V svých vlastních starostech
se ztratil tíživých. Jak bylo jinak loni!
To na pouť těšil se, to dlouho bylo do ní,
a všecko na faře již spělo živým ruchem,
že mohl poznat ji i chřípěmi i sluchem;
jak myška Terinka již sem tam pobíhala,
co chvíli bědujíc, že nebude pouť kalá,
však potom, po hrubé když sedli k tabuli,
ach, jaké pochoutky jim vábně kynuly,
že děkan každý rok vždy na jednu hrál strunu,
že mnoho poutí zná, leč nejlepší že v Člunu.


Que tu naquis, fillette aux rires ingénus.
Près du ruisseau de fange où tu marchais, pieds nus.
Entassent devant toi pistoles sur pistoles.
Tu ne veux pas souiller tes lys dans leurs Pactoles.


От родимых сёл, сёл!
— Наваждений! Новоявленностей!
Чтобы поезд шел, шел,
Чтоб нигде не останавливался,
Никуда не приходиВ вековое! Незастроенное!
Чтобы ветер бил, бил,
Выбивалкою соломенною
Просвежил бы мозг, мозг
— Всё осевшее и плесенное! —
Чтобы поезд нёс, нёс,
Быстрей лебедя, как в песенке…
Сухопутный шквал, шквал!
Низвержений! Невоздержанностей!
Чтобы поезд мчал, мчал,
Чтобы только не задерживалсЧтобы только не срастись!
Не поклясться! не насытиться бы!
Чтобы только — свист, свист
Над проклятою действительностьФеодальных нив! Глыб
Первозданных! незахватанностей!
Чтобы поезд шиб, шиб,
Чтобы только не засматривался
На родимых мест, мест
Августейшие засушенности!
Всё едино: Пешт, — Брест —
Чтобы только не заслушивалсНикогда не спать! Спать?!
Грех последний, неоправданнейший…
Птиц, летящих вспять, вспять
По пятам деревьев падающих!
Чтоб не ночь, не две! — две?! —
Еще дальше царства некоего —
Этим поездом к тебе
Все бы ехала и ехала бКонец мая


قَد عَمَّنا الغِشُّ وَأَزرى بِنا
في زَمَنٍ أَعوَزَ فيهِ الخُصوص
إِن نُصِحَ السُلطانُ في أَمرِهِ
رَأى ذَوي النُصحِ بِعَينِ الشُصوص
وَكُلُّ مَن فَوقَ الثَرى خائِنٌ
حَتّى عُدولُ المِصرِ مِثلُ اللُصوص


Die Finsternüß ist gut, weil sie viel Sünden stillet;
Die Finsternüß ist arg, weil sie viel Sünden hüllet.
Ein iedes Ding ist gut, bös ist ein iedes Ding
Nich für sich selbst, nach dem ein ieder mite gieng.


D'autres, baisés par le vent,
Montreront ce que souvent
Les Déesses n'ont point eu :


A fiát is elvivé magával,
Együtt néztek szembe száz csatával;
Fia elhullt, ő maga is vérzett,
De lelkében mélyebb sebet érzett.


Teď náš je čas, teď náš je den –
teď v pestrý rej se sřaďte jen.
Nám hudbou hnátů ladný chřest,
a lebky drkot taktem jest.


Kaum war sie aufgeschnürt,
Kaum kitzelt' ihre Nase
Der Duft aus seinem Glase,
So war sie auch kuriert;
D'rauf er, wie sich's gebührte,
Comme ça mit ihr charmierte:


Seid jung ... und froh!
wir müssen jung sein, wenn wir siegen wollen
und froh
und stark und der Tag darf uns nicht müde machen!
Jugend tut not! und Freude!
der ganzen Zeit, der ganzen Welt!
Ach! ... und nur Jugend
und nur Freude
siegt!


mezun olan sen olacaksan


Lóra anya s gazda-asszony,
Csupán édes tisztében
Tölti vala a napjait
Somló békes körében.
Boldog lévén, boldogított
Minden hozzá tartozót;
Csak ha mással megoszthatta,
Ugy szeretett minden jót.


Ist das geschöpff gleich noch so schöne,
Von mir muß alls verlassen seyn,
Mein auge dring in den hinein,
Nach dem ich mich im grunde sehne,
Von andern kan ich nichts behalten,
Dich zieh ich selbst in mich, und du
Zeuchst mich in dich: ich laß dich walten
Du schleußt mir sinn und hertze zu.


Nimmer beugt, vom Übermut belogen,
Sich die freie Seele grauem Wahn;
Von der Muse zarter Hand erzogen
Schmiegt sie kühn an Göttlichkeit sich an;
Götter führt in brüderlicher Hülle
Ihr die zauberische Muse zu,
Und gestärkt in reiner Freuden Fülle,
Kostet sie der Götter stolze Ruh!


La desterrada vuelve, porque anhelan
dar música solemne a sus oídos
las tórtolas que vuelen de sus nidos
y las ideas que del alma vuelan


že jí namrskají, na pranýř zas dají,
vejci poházejí, zlají, poplivají –


Die Frau hatt' einen muntern Hahn,
Der kräht' ihr stets den Morgen an,
Und war nach seiner Hahn-Natur
Für sie die allerbeste Uhr.


Daheim die Mutter liegt bleich und krank,
Ist Wittwe schon zwei Jahre lang,
O ja, daheim ist bittere Noth,
Ist für den kleinen Bruder kein Brod.


淡淡梅花不要装
真珠楼阁水精乡
骚人词客犹愁冷
紫蝶黄蜂更敢忙


Das ist doch niederträchtig,
Nicht wahr?
Ich raufe mir den Bart und
Das Haar.
Die Röckchen, Höschen, Schühchen
Und auch das Himmelbett
Hat nun der miserable Schuft,
Oh Schwerebrett!


Zelení a černožlutí
baví se tak den ze dne.
Když je potká Poezie,
jazyk na ně vyplázne.


Schleichet, bebt, zweifelt umher;
Des Gespenstes Gedanke (sein Wort leugt Tiefsinn)
Ist dem Traume gleich,
Welcher vom Traume träumt.