Jak rychle mizí den, kdy naposledy
s přítelem drahým kyne rozloučení!
Ten tichý večer, vroucí, něžné hledy,
stín na nebi, jenž znenáhla se mění,
až nad lesem vyvstane měsíc bledý
z neznámé tajuplné propasti,
jež obkličuje zevšad naše kroky,
jak sladké písně milozvučné sloky,
jež zmírá nad pozemskou oblastí.


Osvěcuje tmu svítilny záře;
Vězeň z dřímoty se vyrazí –
Leká se, že jdou již s provazy,
K popravní by vázali ho káře.


Neid nistelt sich ins hertz. Herr Tsebaoth, vertreib,
Das heilge Libe mir höchstfruchtbar nur bekleib!
O bitter ding ein hertz, das ewig sich auffrisst!
Verbittre stets mein hertz, bis es sich libesüsst!
Betrüb es immermehr, imehr es libe trübt!
O schenk ihm Jesusquell, der ewig libe gibt!
Dann trau ich ihm sovil, sovil es Jesum libt.


Králi úsměv z líce chmuru plaší.
„Pěkně velebíš vzduch mého dvoru,
líbeznou tu výspu, radosť naši!
Brlohem ti otravy a moru.
A což, medvěde ty škarohledý,
což hruď pancíř ledový ti pásá,
což tě straší láska, milosť, krása
jako třpytná číš, jež chová jedy?“


Kann es dem Argus, der zugleich
Doch hundert Augen hegte, fehlen,
Indem er durch Mercurens Streich,
Sich die vertraute Kuh ließ stehlen;
Elende Wächter! ach wie bald
Wird euch nicht die Geliebte blenden;
Reißt ihr die Wollust mit Gewalt
Der Tugend Vorschrift aus den Händen.


který tvorstvu dal jsi vznik, zem oživil’s i moře,
který kážeš, v propast tmy by svit vzplál po prostoře,
v prsť jsi vložil zrno, v klasech by se rděla niva,
jehož dechem šumí hvozd, hloub oceanu zpívá –


Vom Himmel war in ihnen
Ein Glanz erklärt,
Mein Auge war wie Bienen
Mit Duft genährt.


Vánoce! – Co vůně, třpytu, světla
slovo to mé kouzlívalo duši!
Měnilo mne v dítě, které tuší,
že zas láska v celém světě zkvetla,
sok že soku do náruče klesne,
kdy se chrámem nesou zpěvy plesné.


By se bezesnosti vyhnul,
láhev rukou svojí chopil,
obsah její v nitro ztopil,
ráno pak si opět přihnul.
Koňak z rána do večera
žaludku lil do svého,
až již byla bez všeho
z lahví patnácti kdekterá.
Po tři dny pil bez ustání.
Čtvrtého dne za svítání
bezduch ležel naznaku. –
V koutě jizby stojí prázdných
patnáct lahví koňaku.


Ach Freund! sie flieht, die Ungetreue!
Und sie besaß mein Herz.


By člověčenstvo všechno stádem bylo,
Tím, myslím, byste se spokojili;
Však aby jen jednoho pastýře mělo,
Tomu byste se protivili.


È certo ch' i' vorrei
elegger prima di voler morire
che mi lasciassi per lo suo mal dire.


آذار أقبل قم بنا يا صاح
حىّ الربيع حديقة الأرواح
واجمع ندامى الظرف تحت لوائه
وانشر بساحته بساط الرياح
صفو أُتيح فخذ لنفسك قسطها
فالصفو ليس على المدى بمتاح
واجلس بضاحكة الرياض مصفقا
لتجاوب الأوتار والأقداح
واستأنسّ من السقاة برفقة
غر كأمثال النجوم صباح
ربت كندمان الملوك خلالهم
وتجملوا بمروءة وسماح
واجعل صبوحك في البكور سليلة
للمنجَبين الكرم والتفاح
مهما فضضت دنانها فاستضحكت
ملئ المكان سنا وطيب نُفاح
تطغى فإن ذكرت كريم أصولها
خلعت على النشوان حلية صاحى
فرعون خبأها ليوم فتوحه
وأعد منها قربة لفتاح
ما بين شاد في المجالس أيكه
ومحجبات الأيك في الأدواح
غرد على أوتاره يوحى إلى
غرد على أغصانه صداح
بيض القلانس في سواد جلابب
حُلين بالأطواق والأوضاح
رتّلن في أوراقهن ملاحنا
كالراهبات صبيحة الإفصاح
يخطرن بين أرائك ومنابر
في هيكل من سندس فياح
ملك النبات فكل أرض داره
تلقاه بالأعراس والأفراح
منشورة أعلامه من أحمر
قان وأبيضَ في الربى لماح
لبست لمقدمه الخمائل وشيها
ومرحن في كنف له وجناح
يغشى المنازل من لواحظ نرجس
آنا وآنا من ثغور أقاح
ورؤوس منثور خفضن لعزه
تيجانهن عواطر الأرواح
الورد في سُرُر الغصون مفتح
متقابل يثنى على الفتاح
ضاحي المواكب في الرياض مميز
دون الزهور بشوكة وسلاح
مر النسيم بصفحتيه مقبلا
مر الشفاه على خدود ملاح
هتك الردى من حسنه وبهائه
بالليل ما نسجت يد الإصباح
ينبيك مصرعه وكل زائل
أن الحياة كغدوة ورواح
ويقائق النَّسرين في أغصانها
كالدر ركب في صدور رماح
والياسمين لطيفة ونقيه
كسريرة المتنزه المسماح
متألِق خلل الغصون كأنه
في بلُجِةِ الأفنانِ ضوء صباح
و الجُلِّنار دم على أوراقهِ
قاني الحروفِ كخاتم السفاح
وكأن محزون البنفسجِ ثاكل
يلقى القضاء بخشيةٍ وصلاح
وعلى الخواطر رقة وكابة
كخواطر الشعراء في الأتراح
والسَرو في الحِبَرِ السوابِغ كاشف
عن ساقهِ كمليحةِ مِفراح
والنخل ممشوق القدودِ معصَّب
متزين بمناطقِ ووِشاح
كبناتِ فرعونٍ شهدن مواكبا
تحت المراوح في نهارٍ ضاح
وترى الفضاء كحائط من مرمرٍ
نَضِدت عليه بدائِع الألواح
الغيم فيه كالنعام بدينة
بركت وأخرى حلقت بجناح
والشمس أبهى من عروسٍ برقعت
يوم الزفاف بمسجدٍ وضاح
والماء بالوادى يخال مساربا
من زئبقٍ أو ملقياتِ صِفاحِ
بعثت له شمس النهار أشعة
كانت حُلَى النيلوفر السباح
يزهو على ورقِ الغصون نثيرها
زهو الجواهرِ في بطون الرّاح
وجرت سواقٍ كالنوادب بالقرى
رعن الشجىّ بأنهٍ ونواح
الشاكيات وما عرفن صبابة
الباكيات بمدمع سحاح
من كل بادية الضلوع غليلةٍ
والماء في أحشائها ملواح
تبكى إذا ونيت وتضحك إن هفت
كالعِيِس بين تنشيطٍ ورزاح
هي في السلاسل والغلول وجارها
أعمى ينوء بنيره الفداح
أن لأذكر بالربيع وحسنه
عهد الشبا وطِرفه الممراح
هل كان إلا زهرة كزهوره
عجل الفناء لها بغير جُناح
هول كين مصر رواية لا تنتهى
منها يد الكتاب والشراح
فيها من البردى والمزمور وال
سّوارة والفرقان والإصحاح
ومنا وقمبيز إلى إسكندر
فالقيصرين فذى الحلال صلاح
تلك الخلائق والدهور خزانة
فابعث خيالك يأت بالمفتاح
أُفق البلاد وأنت بين ربوعها
بالنجم مزدان وبالمصباح


Jüngster wollt' es wagen,
Sich für sie zu schlagen,
Aber mitgefangen
Ist er mitgegangen.


Szabadságban, szeretetben
Minden vígad, a mi él.
A megújult természetben; -
Lízám! szíved - mit beszél? -
Halljad csak a fülemilét
A mogyoró-sűrűben? -
Nézd csak a sok tarka pillét? -
Be szép itt a zöld fűben! -
Oh szeressünk! - Adj csókokat!
Éljünk! - igen, igen sokat!
Szerelmesek, szabadok -
Adj csókot! - én is adok.


La mano del viento amontonó tus palabras
y las esparció luego por el aire,
por encima de las nubes, de las olas,
por encima de las cumbres arriesgadas,
por encima de tus ojos suspicaces,
por encima de intenciones solapadas.
Cerraste de un portazo los ojos atrevidos,
repletos de miradas
y se rompió en mil pedazos de repente
el cristal delicadamente tenue de tu alma.


Összetört ágyúk, gyilkoló golyók
sírtak mindenütt – rettenetes emlék! –
de angyalaid repültek, suhantak
s a véres ércet mind-mind összeszedték.


Sur ton mur qui pour eux n'aura rien de vulgaire,
Ils chercheront nos mœurs, nos héros, notre guerre,
Ils croiront voir, le long de ta frise animée,
Revivre le grand peuple avec la grande armée !


Pod žhavou lampou hučivého plynu,
jež sálá žárem července v mou leb,
u stolku svého chřadnu, blednu, hynu
v té kanceláři, jež mi dává chléb.


Na hrdle vlasti hadí šperk,
všem v postrach ještě dnes,
byl mstivý Zdeněk Šternberk,
ten Římem štvaný běs.


Um meine Seele leis sich spinnt
Der Kinderträume bange Kette, –
Ich bin nicht gerne weich gesinnt,
Geh lieber drum zu Bette.


大盗睢盱满国中
伊川久已化为戎
生民膏血供豺虎
莫怪夷兵烧海红


Die Zinne wird erfliegen,
Hab' acht, gar schnell mein Sang:
Den harten Stolz wird biegen
Der Stimme weicher Klang
Und an mein Herz dich schmiegen
Des eignen Herzens Drang.


Quella che fu del secol nostro honore,
or è del ciel che tutto orna et rischiara,
fe' mia requie a' suoi giorni et breve et rara:
or m' à d' ogni riposo tratto fore.


Dein Werk ist gros, das nun mit mir vollführt!
Höchstwunderlichst, was mich aus dir bezirt!
Weit seltener, als noch auf Erd geschehen!
Steh, Vater, auf! Ach sih auf dises flehen!


Gábor az, ki nagy sötétül
Ilyet kérdez hitvesétül,
Asztalán habzó kehely...


Yo sueño con un viaje que nunca emprenderé,
un viaje de retorno, grave y reminiscente...
Atrás quedó la fuente
cantarina y jocunda, y aquella tarde fue
esquivo el torpe labio a la dulce corriente.
¡Ah, si tornar pudieraI Mas sé que inútilmente
sueño con ese viaje que nunca emprenderé.
Un pájaro en la fronda cantaba para mí...
Yo crucé por la senda de prisa, y no lo oí.
Un árbol me brindaba su paz... A la ventura,
pasé cabe la sombra sin probar su frescura.
Una piedra le dijo a mi dolor: descansa;
y desdeñé las voces de aquella piedra mansa.
Un sol reverberante brillaba para mí;
pero bajé los ojos al suelo, y no lo vi.
En el follaje espeso
se insinuaba el convite de un ósculo divino...
Yo seguí mi camino
y no recibí el beso.
Hay una voz que dice: retorna, todavía
el ocaso está lejos; vuelve tu rostro, guía
tus pasos al sendero que rememoras ; tente
y refresca tus labios en la sagrada fuente;
ve, descansa al abrigo
de aquel follaje amigo;
oye la serenata del ave melodiosa,
y en la piedra que alivia de cansancios, reposa;
ve que la noche tarda
y oculto entre las hojas hay un beso que aguarda...
Mas, ¿para qué, si al fin de la carrera
hay un beso más hondo que me espera,
y una fuente más pura,
y un ave más hermosa que canta en la espesura,
y otra piedra clemente
en que posar mañana la angustia de mi frente,
y un nuevo sol que lanza
desde la altiva cumbre su rayo de esperanza ?
Y mi afán repentino
se para vacilante en medio del camino,
y vuelvo atrás los ojos, y sin saber por qué,
entre lo que recuerdo y entre lo que adivino,
bajo el alucinante misterio vespertino,
sueño con ese viaje que nunca emprenderé.


青天何荡荡
此中才一线
大道本来明
慎勿安所见


V dotyku nožky její
procítil všechny jsem noci
Juana na balkoně doňy.


An Sigurds Panzerringen eine Lücke nahm er wahr,
Hinein wollt' er stoßen. Da traf ihm schnell Ragnar
Mit dem Streithammer die Schläfe zornesvoll,
Daß er rasselnd stürzte. Sein blonder Bart von Blute quoll;


Dann läutert Sehnsucht, Schmerz sich durch die Töne.


great parent! whose continual hand
Rolls round the seasons of the changeful year,
How mighty, how majestie are thy works!
With what a pleasing dread they swell the soul!
That sees astonish'd! and astonish'd sings!
Ye too, ye winds! that now begin to blow,
With boisterous sweep, I raise my voice to you.
Where are your stores, ye subtil beings! say,
Where your aerial magazines reserv'd,
Against the day of tempest perilous?
In what far-distant region of the sky,
Hush'd in dead silence, sleep you when 'tis calm?


Podaná ruka mimojdoucímu,
který se ohlížel po ní,
jest u cesty smutné, u cesty dlouhé
květ, který voní.


愁闻平子赋归田
半刺翱翔亦可怜
老病束书黄犊角
不烦重数好文年


“Hallod-i te, Fránci,
Bajbul most kirántsz-i?
Ne úgy írjad, mint eddig,
Isten tudja, hogy lesz, mint?
Hanem úgy írd: rajta!
Utolsó nagy harcra!
Hej dungó, dungó!
Mégis mungó a mungó!”


Doch Helden schreckt nicht Rad noch Wippe,
Nicht Cerberus.
Pipin dringt vor und spitzt die Lippe,
Und raubt den Kuß.


A já nevím, co mi pořád
při tvých věcech překáží...
že když čtu je, vždy jak byl bych
na číhané, na stráži. –


满市黄芽无不归
世人轻宴治尘微
公卿尽识真灵药
至死贪婪斗晓晖


Eine Stimme, tröstend im Versagen,
Flüstert in die Seel' ihm diesen Rath.
Nein! nicht länger will er schmachtend zagen:
Träume reifen zu Entschluß und That.
Muthig, was er liebt, sich zu erschaffen,
Schärft er seines Geistes goldne Waffen;
Still verheißt dem Sinnenden die Kunst
Hülfe, statt der Götter Gunst.


Be jó békának s be rossz az embernek
S szép mégis a Nap
S learatjuk rothadtan is, mi termett
S tán jön Jövő, mely válogatni fog.


Ob mir einer Blumenduft
Lebend streu' aufs Grab,
Oder selber in die Gruft
Zu mir steig' hinab!


Erstaunen! himmelfliegendes Erstaunen!
Über den, der unendlich ist!
O du der Seligkeiten höchste,
Überströme du meine ganze Seele


Ich wollt, daß nie dem wohl erging,
Der Unlust und groß Krieg anfing,
Zu verderben Städt und Lande,
O Gott, wer rächt der Armen Blut?
Es steht in deinen Handen.


Er hebt mit einem Pfiffe wie von Ratten
Sie auf das Bett, sie tödlich zu begatten.


Und wo noch jüngst vom Stamme
So kahl die Äste sahn,
Schien eine grüne Flamme
Zu spielen himmelan.


Mir ist zumut, als schliefe
Der Woge Grimm und Macht
Und schwebte über der Tiefe
Der Herr durch die heilige Nacht.


Slunečný z jara, – teď, když je sníh,
slunečný věčně, jak jsme tak svoji,
tvé ruky stisknutí, jas v očích tvých
slunečný věčně v života boji.


Sei nicht bloß Schenkerin –: Beschenkte auch!
Im eignen Innern wohne dir der Hauch,
Den Schönheit atmet: Friede sei dein Teil!
Du lieb Gesicht, halt deine Seele heil!


Thereto the joys of idleness and love,
And luxury, that besots the noblest mind,
And custom prevalent at distance drove
All sense and relish of a higher kind,
Whereby the soul to virtue is refin'd.
Instead whereof the arts of slavery
Were taught, of slavery perverse and blind,
That vainly boasts her native liberty,
Yet wears the chains of pride, of lust, and gluttony.


Babylon ha erre volna, nyughatnál-e messze pusztán,
látva annak fordult ormát délibáb vizében úszván?
Babylon, ha erre volna, nemde bomlott cimbalomként
lenne hangolt lelked, annak hallva zenéjét koronként?
Babylon ha erre volna, azt hiszed hogy illatától
tétlen ideged hárfája nem rezegne meg magától
s súlyos álmok iszapával bús lelked nem lenne sáros? -
Messze szőke Szajna partján feketül egy híres város...


عندي المزيد من الغرور  فلا تبيعيني غرورا
إن كنت أرضى أن أحب
فاشكري المولى كثير
من حسن حظ
أن غدوت حبيبت زمناً قصير
فأنا نفخت النار في
وكنت قبلي زمهرير
وأنا الذي أنقذت نهدك من تسكع
لأجعله أمير
وأدرت لولا يداي  أكان نهدك مستديرا؟
وأنا الذي حرضت حلمتك الجبانة كي تثورا
وأنا الذي
في أرضك العذرا ألقيت البذورا
فتفجر ذهباً، وأطفالاً، وياقوتاً مثيرا
*
من حسن حظ أن تحبيني
ولو كذباً وزور
فأنا بأشعاري فتحت أمامك الباب الكبيرا
وأنا دللت على أنوثتك  المراكب والطيورا
وجعلت منك مليكةً
ومنحتك التاج المرصع ، والسريرا
حسبي غروراً أنني علمت نهديك الغرورا
فلتشكري المولى كثير
أني عشقتك ذات يومٍ
اشكري المولى كثير


Suspensos
ainda ontem,
sonhos
fugidias sombras, hoje
perdem-se à míngua de razão


Zrak plný touhy hledí přes moře,
kde se jich štěstí usmívá zoře
v slední skok vln.


Doch ist's mein Herzblut, das ich ausgespieen,
Der Schlachtschrei, der beim Angriff muß erdröhnen,
Und auf ihn folgt ein scharfes stilles Schlagen!


Ihr Thürmer, Kirchner und Verwandten,
Kommt recht als Neujahrsgratulanten,
Stimmt an den hellen Glockenlaut
Zum Himmelskirchgang meiner Braut!


Ich bin nun ruhiger – wie nenn ichs dir?


Jak bujný kůň, jenž hlavu tiše schýlí,
když jezdce má, jenž zná mu uzdu dát,
jde lidstvo, masa bezvědomé síly,
a na ramenech nese trůnů řad.


Né altro che neve si trova ad Amore,
il qual così mi tiene e strugge forte,
come sol far nel tempo lieto e verde;


Jsem hossana, jež nikdy neumdlívá,
jen s hrůzou básník vnad mých kalich pije
a bezdnem mým se v nekonečnost dívá!“


Ich habe gelebt auf Bergen frei
In Schlachten und in Siegen,
Ueber Berge zog ich in's heilige Land,
Auf Bergen möcht' ich liegen.


Da krachte manche Leiter,
Sie wunderten sich sehr:
Die Wildnis wuchs, je weiter
Je höher rings umher.


À clignotements frais, luisaient les cieux sans voiles,
Et, longtemps, je suivis près de l'eau, les doublant,
Le grand fantôme noir au grand épervier blanc
Qui semblait maintenant pêcher dans les étoiles !…


Благословлять губительные стрелы
И проклинать живящие лучи, —
Вот страшные и тесные пределК иным путям затеряны ключВ мучительных безумствуя хуленьях,
В бессмысленной безумствуя хвале,
Живи в безвыходных томленьях,
Влачись на бедственной землОтравленной стрелы вонзилось жало, —
Лобзай её пернатые края:
Она — твоя, она тебя лобзала,
Когда померкло солнце быти


Ich opferte gewissenlos
Bey Baylen und Voltären
Manch Stündchen auf, und hielt Rousseau's
Verblendung hoch in Ehren.
Ich pflegte salua venia
Herrn Zabuesnigs Opera
Oft frevelhaft beym Schmauchen
Als Fidibus zu brauchen.


New life, from thy refreshing grace
Our sinking hearts receive;
Thy gentle, best lov'd attribute
To pity and forgive.


In seinen Elegieen
Hat er sich nicht geniert,
Man hat's ihm gern verziehen,
Daß man sich alterirt.
D'rum thu auch ich nicht spröthe:
Gepriesen sei der Göthe!


Kterak se stalo, dělníci, že padáme k jihu?
Kterak se stalo, že jsme tak lační a svěží?
Evropou starou dolů, och, jak se to běží!


Sin embargo, mi álbum de recuerdos
No solo de eso esta compuesto.
Hay dispositivas en colores.
Colores predispuestos por sus actores.
También hay secuencias momentáneas,
Vale la pena resaltar
Que son momentos fugaces
Que se proyectan en una sala infinita
Llena de espectadores asombrados
Deslumbrados al ver las fugacidades
Que allí se maquinan.
Sin embargo, nunca logro recordar esos momentos trágicos,
Esos momentos vulgares llenos de ironía,
Esos que acrecientan el alma pero dejan un gran vacío.
Tal vez se ha dañado el proyector de mis recuerdos.
Llamen a los mecánicos,
O que revisen la cinta.


Vztek moře zkrotl zas; v pěn kvasu
tlum unavených vln se nes’
a jejich zpěvů za průvodu
hoch mrtvý vynesený z brodu
své milé k bílým nohám kles’.


Пел соловей, цветы благоухалЗеленый май, смеясь, шумел кругоНа небесах, как на остывшей стали
Алеет кровь,- алел закат огнеОн был один, он — юноша влюбленный,
Вступивший в жизнь, как в роковую дверь,
И он летел мечтою окрыленной
К ней, только к ней,- и раньше и теперИ мир пред ним таинственным владыкой
Лежал у ног, сиял со всех сторон,
Насыщенный весь полночью безликой
И сладкою весною напоеОн ждал ее, в своей разлуке скорбной,
Весь счастие, весь трепет и мечта…
А эта ночь, как сфинкс женоподобный,
Темнила взор и жгла его уст


帘影窥池到藕根
水光为我弄朝暾
鱼儿解作晴天雨
波面吹成落点痕


Svůj portrait kreslí, jak je nyní,
lomené tahy vede, stíní,
chápe svou slávu, cení ji,
legendy přešlých nemocí,
oblouky dnešních emocí
hněte a k odám rozvíjí.


Hoch pohání jej, váhá zas,
a rychle dále běží čas,
hoch kolo chce už přetrhnout,
leč koník nechce se mu hnout.


Po náměstí lidstva shon!


Oh hon! hogy hű fiad csak
Akkor jutalmazod.
Sőt még akkor se többet, -
Amidőn már - halott!


Ein Wimmern, glaubtest,
Olympier, du,
Würden die rauschenden Winde
Ins hochaufhorchende
Ohr dir tragen?
Nicht reut mich der Mensch,
Der Leben und Feuer mir dankt,
Nicht fleh' ich Entfess'lung von dir;


Du lebst und dir ist wohl/
dir pfeifft noch der Pirol.
Dir ferbt die bundte Au
noch Ambrosiner-Thau.
Du sizzst dich auff den grünen Rahsen
und hörst den sanfften Zefir blahsen/
derweil so summbt den Feld-Rain lang
der Bihngens leiser Sommer-Sang!


Somos talvez até um país rico,
e tivemos Camões, e tivemos pessoa e o infante,
mas a beleza está nos escombros,
e atola-se na areia e morre sem nos ve
porque se eu abro a minha mão à noite
e nela só vejo as linhas do destino,
de que me vale a história do meu povo?
Sim, é possível que a profética rosa do oriente
ainda venha pelo rio da primavera
ancorar na solidão imensa deste cai


Doch mir, Signora, sei von Dir verziehen!


Půjdu tam do kraje, kde starý hrad
do řeky hledí ze tmavých lesů
a na tebe budu vzpomínat
v rozkvetlých fialkách, ve mladém vřesu.


Hinein! In das himmlische Feuer
Führe hinein mich, trauter Pilot,
Und erzittert die Hand dir am Steuer,
So lenk es dein Zwillingsbruder, der Tod!


Laß mich nur die Feinde fangen:
Wenn sie feindlich trotzen wollen,
O so will ich freundlich lächeln,
Und geschwinde will ich scherzen,
Ich will was von dir erzälen.


六街灯火竞喧喧
长笛短箫声沸天
老子故无儿女态
一灯清焰称高眠


一片丹霞见石头
麒麟双凤况难传
锋铓欲说宗门印
哽得师心掩耳休


vegghi la notte, in sin che i Bergamaschi
se levino a far chiodi, sì che spesso
col torchio in mano addormentato caschi.


Však co zde chce ten dětí řad?
Můj nekrvavý hřích...
mé tváře jsou – a v korunkách –
pryč, mně je hrůza z nich!


L'alma vostra gentil, che 'n abandono
già mette questa vita temporale,
per impetrar d'ogni fallir perdono,


Verklärtes Haupt, nun lebest du,
Ach, laß mich als dein Glied auch leben.
Kannst du dem Elend sehen zu,
Willst du dein Kind nicht auch erheben
Aus Not und Tod, aus Sünd' und Eigenheit,
Zu leben dir in wahrer Heiligkeit?


So mein Lied, weh! heut mit Bangen,
Als gleich einer Honigimme
Aus dem Rosenbusch der Wangen
Grüßte deine graue Stimme.


Pod bílým sluncem bílé město leží.


Todo se convierte alguna vez
en momentos
y la manera más fácil
de ser recordado para siempre
y no ser lastimado,
es llevando puesto un gran diente blanco,
montado cerca de tu sonrisa,
como algo vivo, eterno,
con el filo puesto en la extremidad.
Es verdad que uno tiene dos ojos,
pero un solo diente basta para demostrar
la teoría del Universo,
de la Generación Espontánea,
de la célula que se apostó sobre tu puerto.
Ya habrá tiempo para seguir
fabricando dientes.
Hoy, sólo nos ocuparemos
de éste, tu invento.


Nu ich bin meiner Sinnen Meister/
und weiß es was mich labt und kränkt:
betrüben sich die Lebens-Geister/
die Seel' ist wie in Turn versenkt/
den Turn/ wo Einsamkeit/ wo grausen
und nichtiges Verlangen hausen.


Oft erlischt dem Guten zu früh die Fackel des Lebens,
Daß ihm früher der Kranz ew'ger Belohnungen blüh'.


何处猿声更断肠
夜闻孤女哭凄凉
泪痕滴著台旁树
纵到春风亦少芳


湖上春游只爱晴
何朝何夕不晴明
绝怜疏雨微云里
点缀湖山分外清


My v tom chrámu vyznáváme
Jednu víru vždy svorně,
Jordán času křestem svatým
Zasvětil nás vespolně.


Aquí, sin ti, ya sé lo que es la muerte,
pero no te lo digo para no entristecerte.
Quiero que te sonrías
para que siga habiendo claridad en los días.
Quiero que no se empañe tu mirada,
pues, si no, no habrá estrellas, ni habrá luna, ni nada.
Y, sobre todo, lo que quiero y quiero
es un año que tenga doce meses de enero.


¡FEA! ¡FEA! ese es el sino
que está destrozando mi alma,
desangrándome las sienes,
lacerándome en su saña.
Yo también como las guapas
tengo corazón y ganas
de ser amada de un hombre
que satisfaga mis ansias.
Sería dulce y amable,
trabajadora, su esclava
y obedecería muda
sus deseos y palabras.
Sería el rey de mi vida,
tirano de mis entrañas
y de mis senos haría
una blanda y tierna almohada.
De mi cintura las sábanas
y de mis brazos las mantas,
de mis espaldas alfombras,
de mis manos sobrecama.
¡Qué no le daría yo
al hombre que así me amara!
Y tengo que contentarme
con mirar a otras muchas
cogidas de la cintura
de los hombres tan amadas!
Y es que soy fea, tan fea
como cuando era rapaza
y los chiquillos gritaban
desde el centro de la plaza.
¡FEA! ¡FEA! Van pensando
sin decirme una palabras
los hombres que se detienen
rehuyendo mis miradas.


Z poupěte hle zavřeného
Čeká růži naděje,
Ale běda, že ne každé
Poupě ve květ dospěje.


Dann wird sofort Musik gemacht,
Und tüchtig getanzt, gescherzt und gelacht.


Vor mir stehn holde Scherze
Und trübe Sorge weicht;
Allein mein innres Herze
Wird darum doch nicht leicht.


Gira
la noria
exacta
de la libertad,
democrática enseña,
sus parcelas
de luz
y poderío.
Entre
ellas escamas
de tu luz.
Pupila
que corre
amenazada
ante la sed
de nombre.
Desde el fondo
hablas tú
o aquel
o el sueño
de ese instante
que ciega
te sabe
y te
per-
sigue.
   ***
Eso
que ves
allí
no es fuga
o sueño,
sino la quebrada
luz
de la palabra,
ajena
realidad,
vida sin
duelo,
eterno dis-
tanciar,
constante
eco,
tú,
que allí
te reconoces,
olvidas
sólo
el nombre de
tu ilusión.
Esa es tu vana hora.
Te habita
eel tieeemmmpoooooooooooooo...


Expeditum, ihn, den Heiligen,
mit den Füßen, den viel eiligen,


Spalas dlouho slovenská ty země!
Vzlétný orel statné duše tvé
Zesnul v skálách o nemoci zlé,
Cizinec ti deptal prápor chlemě.


Smělým krokem ke stanu se blíží,
Kde král s vládykami stoluje,
V písni žalné jeví srdce tíži,
V strunách umělý prst koluje.
Vše se, co po bouři vlny, ztiší,
A jak dopěje, král zdvihne číši:
„Zdráv buď, zvolá, pěvče vítězný!
Jalť mé srdce zpěv tvůj líbezný.“


Was in das Wesen kommt, entwird dem, das es ist,
Und wird dis, daß es war, eh als es dis erkiest.


Civis Germanus, laß dir heute brauen
Die große Bowle voll des heißen Punsches,
Zünd eine Pfeife an; dann laß uns schauen,
Was schon erreicht, und was noch Ziel des Wunsches.


Ven, madre, a descansar de todos tus trabajos
hasta el jardín umbroso que cultivo en mis sueños,
a la luz de luciérnagas y áureos escarabajos
y la mágica ayuda de esos seres pequeños,
los gnomos, que se visten con trajes escarlata
y brotan cuando alumbran las primeras estrellas,
que usan zapatitos con hebillas de plata
sin dejar en el musgo la marca de sus huellas.
Cantarán para ti la cigarra y el grillo,
ocultos entre hiedras, glicinas o jazmines.
Y con las hojas muertas haremos un castillo
con muros almenados en oro y amarillo,
hasta que se deshaga por sobre los jardines
(en tanto la cabeza sobre mi hombro inclines).


Že vetřelec ten vstoupil sem
a prestol svůj chce vstavit
do říše mé a na mou zem
a koruny mne zbavit?
Hvězda? – Ó, zdráv si kraloval
ve bledé říši hvězd!
Písma? – Ó, ať jen hlodá dál
mol mrtvou jejich zvěst!
Já tolik jen se po nich ptám,
co síť si na něj usoukám. –
Prý dítě. – Nuž, ať hledají
mí špicli – mám jich dost.
A žoldáci ať konají
pak svoji povinnost!
Toť jediné, co mohu chtít:
zahubit, zničit, zardousit!


Políbil je v bílé líce:
sněženek v nich na tisíce.
Políbil je v ústka vřelá,
ústa hned se rozepěla.


tam vysoko, slz jak utuhlých,
hvězd mihá se na tisíce.
A šumí a sípe pod nohou sníh,
a severák bičuje líce.


风中的皪月中看
解作人间五月寒
一似汉宫梳洗了
玉珑璁压翠云冠


Lob Ihn mit so viel Zungen/
als Sand an allen Vfern ligt/
so viel als Engel sungen/
Da man der Engel Lust gewiegt/
mit so viel tausend Weisen
als Stern am Himmel stehn/
die preisen Ihn/ vnd reisen/
in guter Ordnung gehn/
dich ist deß Dancks zu wenig
vor seine Wacht entricht/
der grosse Himmelkönig
entschläfft und schlummert nicht.


Sì come quando il ciel nube non have
e l´aura in poppa con soave forza
spira, senza alternar di pioggia e d´orza
tutta lieta sen´ va spalmata nave,


虎狼纵暴互奔驰
狐魅纷纭擅肆欺
三二百年天地里
十棚木偶弄婴儿


Hinunter in der Erde Schooß,
Weg aus des Lichtes Reichen,
Der Schmerzen Wuth und wilder Stoß
Ist froher Abfahrt Zeichen.
Wir kommen in dem engen Kahn
Geschwind am Himmelsufer an.


Alles scheint dir noch gewöhnlich,
Von der Sohle bis zum Scheitel,
Und du rufst, dem Weisen ähnlich:
»Alles unterm Mond ist eitel!«


Als Alfons, der mächtige König,
Seine Scharen ausgeschickt,
Anzufeinden jene weise
Florentinische Republik,
Die verwaltete wohlbedächtig
Cosimo von Medicis,
Hatte Gerhard Gambacorti,
Tief im Schoß des Apennins,
Als ein Lehn der Florentiner
Eine Herrschaft im Besitz.
Durch Verschwägrung war verknüpft er
Jenem großen Albizi,
Welcher aus Florenz vertrieben
Nach dem heiligen Grabe ging,
Bis zuletzt er, heimgewandert,
Seltner Schicksalslaune Spiel,
An dem Hochzeittag der Tochter
War gestorben im Exil.
Des gedenkt nun Gambacorti,
Der Verrat und Tücke spinnt,
Als ein Feind der Mediceer
Abgeneigt der Republik,
Welcher Gleichwohl seinen Sohn er
Hat als Geisel überschickt,
Sicherheit ihr einzuflößen,
Die bereits Verrat umstrickt.
Als vor seinem Schloß Corzano,
Wo den kleinen Hof er hielt,
Mit dem Feldhauptmann des Königs
Nun des Königs Heer erschien,
Läßt die Brücke Gambacorti
Nieder, tritt entgegen ihm,
Dem die Burg er für den König
Tückisch überliefern will.
Ihn umgeben seine Ritter,
Männer vielgewandt im Krieg:
Unter ihnen war Gualandi,
Dem der Hochverrat mißfiel.
Der ergreift den Gambacorti,
Über die Brücke stößt er ihn;
Diese wird, auf sein Verlangen,
Aufgezogen augenblicks,
Während aufgepflanzt die freie
Florentinische Fahne wird,
Während innerhalb die Mannschaft
Ruft: Es lebe die Republik!
Gambacorti steht verlassen
Außerhalb, im Angesicht
Seiner nun verlornen Feste,
Die Gualandi treu verficht.
Nach Neapel muß er wandern,
Mit dem Feinde muß er ziehn;
Doch es schickt den Sohn zurück ihm
Großgesinnt die Republik.


شاءَ الإله حماية الإسلامِ
فأعز نصرته بخير إمامَِ
بسمي خير الخلق والنور الذي
كفلت بدايته إلى الأتمام
جمعت ببيعته القلوبُ على الرضا
واستبشرت بمنالِ كُلِّ مرامِ
وسرى السرورُ بها ةوصار مُواصِلاً
للجدِّ في الإنجادِ والإتهامِ
خيرُ الأصُولِ مشى على آثارِهِم
خَيرُ الفُرُوعِ وحازَ أيَّ مقامِ
ظهرت شمائلهم عليهِ ولم تزل
في الشبلِ تظهرُ شيمةُ الضرغامِ
واعتزَّ دينُ محمدٍ بمؤيدٍ
ماضي العزائمِ للشريعةِ حامِ
لولا انتئام أمورنا بوجوده
لغدت مبددةً بغيرِ نظامِ
أضحت خلافتهُ السعيدةُ للورى
وزراً من الأعداءِ والإعدامِ
ذخر الزمانُ من الفتوحِ غرائباص
لزمانهِ المتهللِ البسامِ
لا مثل فتحِ ميرقةٍ فهوَ الذي
أبقى السرورُ لمنجدٍ وتهامِ
مطلت به الأيامُ حتى استنجزت
بسنانِ خطيٍّ وحدِّ حسامِ
وبعزمةٍ منصورةٍ وعصابةٍ
مشهورة التصميم والإقدامِ
جمحَ ابن غانيةٍ فكفَّ جماحه
يومٌ أدار عليهِ كأس حمامِ
ناهيك من يومٍ أغر محجلٍ
متميز من سائر الأيام
وعظت بمصرعهِ الحصوادِثُ عنوةً
ناهيكَ من وعظٍ بغيرِ كلامِ
فليهنئ الدنيا وجودُ خليفةٍ
جزلِ المواهبِ سابغ الإنعامِ
تغنيهِ عن قودِ الجيوشِ سعادةٌ
تعتادُ ما شاءت بغيرِ زمامِ
نيطت أمورُ الخلق منه بحازمٍ
متكفلٍ بالنقضِ والإبرامِ
سامٍ إلى الرتبِ التي لا فوقها
نجلُ الأكابر من سلالةِ سامِ
ورثَ الخلافةَ عن خلائف كلهم
علم الهدى الهادي إلى العلام
لبست به الدنيا جمالاً كنهه
أعيا على الأفكارِ والأوهامِ
فكأنها دارُ السلامِ نعيمُها
متأبدٌ ودخولُها بسلامِ
يا عصمةَ الدنيا نداء مُؤمِّلٍ
صبحاً يروحهُ من الأيامِ
فارقت ما قد كنتُ به كأنه
طيفٌ رأته العينُ في الأحلام
فعسى أرى وجه الرضا فلطالما
أملت رؤيته مع الأعوامِ
بالطبع حاجتنا إليك وهل غنى
يلفى عن الأرواحِ للأجسام
لا زالَ سعدكَ مسعداً متصرفاً
فيما تريدُ تصرفَ الخدامِ


Solennelle, pompeuse, avec la nuit qui poind,
D'un morne extasié, leur masse rouge éclate,
Puis, blêmissant, devient l'horizon spectre, et joint
La ligne des cieux blancs de sa cime écarlate.


Und Heere tobten, wie die kochende See.
Und wie ein Meergott, herrscht' und waltete
Manch großer Geist im kochenden Getümmel.
Manch feurig Blut zerrann im Todesfeld
Und jeder Wunsch und jede Menschenkraft
Vertobt auf Einer da, auf ungeheurer Walstatt,
Wo von dem blauen Rheine bis zur Tyber
Die unaufhaltsame, die jahrelange Schlacht
In wilder Ordnung sich umherbewegte.
Es spielt' ein kühnes Spiel in dieser Zeit
Mit allen Sterblichen das mächtge Schicksal.


Unsre neue Weisen kehren
Alles um und um!
Allzuklug sind ihre Lehren,
Allzuklug ist dumm!


Ché tra gl'irsuti, e noderosi pini,
che 'n foce al Savio crescer fa Natura,
rimasi com'il mondo senza sole.


Ha! vermöcht ich nun, dir nachzuringen,
Königin! in deiner Götterkraft
Deines Reiches Grenze zu erschwingen,
Auszusprechen, was dein Zauber schafft! –
Siehe! die geflügelten Aeonen
Hält gebieterisch dein Othem an,
Deinem Zauber huldigen Dämonen,
Staub und Aether ist dir untertan.


Die Gratien betauren dich,
Dieweil sie bey Gesellschafft sich
Von dir verlassen sehen:
Sie schicken schon den Aesculap
Nach dir und deinen Zimmer ab,
Du wirst ihn nicht verschmähen.


A zapadá kdes v lesa snech a tichu...
Strom ke stromu tam smaragdem se kloní –
pruh nebe v dumách jeho taje cloní...
A v dáli mraky šeré v trpkém smíchu.


东郊格斗已三年
虎啸狼嘷尚满川
素女遗编何处了
钱塘江月净娟娟


Při nádějné nejde při mládeži
O skytání bídných klamolů,
Všecko na svatého úkolu
Na ponětí nejvnitřnějším leží.


Aus all' diesem ziehe ich den Schluß,
Daß die Sagekunst man haben muß,
Nicht um zu klagen stets Leid und Weh',
Da ich Elephanten standhaft seh':
(Und ach, wie langweilig ist man,
Wenn man niemals von sich schweigen kann);
Deshalb denk' ich lediglich alsdann,
Wenn man etwas sagt, was nützen kann,
Was man weise nennt, und edles denkt,
Wenn man dies dem Geist des Nächsten schenkt.
Böses so zum Besten wendet:
Wenn dann die Lippe niemals endet,
Sie hat sich damit nicht geschändet,
Dazu hat sie ein Gott gespendet;
Daß das Aug', das Wahn geblendet,
Sich dem hellen Tag zuwendet;
Seelen schwachen, schon im Sinken,
Heil und Hoffnung zuzuwinken!
Und die Besten und Gescheiten,
Mit den edlen Geistesgaben,
Die zu tun im Sinne haben,
An die Taten zu gewöhnen,
An die guten, menschlich schönen;
Ja, und mächtig hohen Seelen,
Die gottlob auch niemals fehlen,
Zu dem Höchsten zu geleiten! –


温泉流入汉离宫
宫树行行浴殿空
武帝时人今欲尽
青山空闭御墙中


Sein Beyspiel bringt mir mehr als seine Lehre Frucht;
Vergebens predigt er von Hölle, Tod, und Grab:
Denn aber schreckt er mich von seinen Lastern ab,
Wenn er mich schwerend warn't und ein' Ermahnung flucht.


Körben ülnek hallgatói
S egyik így szól ingerkedve:
„Hát a halál, - Marci bátya?...
Volna-e már hozzá kedve?”


Wenn mehr als hundert leere Grillen/
Den bey dem Buch gantz müden Sinn/
Itzund beginnen anzufüllen;
Und ich offtmahls verdrießlich bin:
So weiß ich kein vergnügter Ziel
Dem Kummer und Verdruß zu setzen/
Als nur das süße Lauten-Spiel/
Das mich allein weiß zu ergetzen.


Es ist das Beider Pflicht, vom Herrn geboten,
Und wer sie nicht erfüllt, hat einst und dann
Als seelisch Todter bei den seelisch Todten
Weit mehr zu tragen, als er tragen kann.


Starý rým a stará pravda –
jmenuj, mistře, místo české,
kdeže – achich! – ženy, panny
nejsou k zbláznění až hezké!


On v srdci nosil ideál
a měl ji za anděla, –
jen kdyby za něj před lidmi
se tolik nestyděla.


岫贴晴天阔
舟缘石岸深
遥知作书处
缆袅绿波心


V šumění stromů prořidlých,
mlhou, když slunce mdle svítí,
slýchals ji, píseň přesmutnou,
v srdci teď zní ti.


Clelie ist schon nicht mehr jung/
doch for ihren alten Strunck
scheint sie mir fast schade;
ihre Bäkkgens sehn nicht blaß
und ihr duppelter Parnass
hebt sich noch gantz grade.
Blohß mir scheint/ sie stäkkt voll List
fast noch mehr alß ein Chimist.
Ich gläub/ sie hat waß hindtrem Ohr/
für solche Thiergens sih dich vor!
Die mich so zährtlig küsste/
alß wärs ümb sie geschehn/
letzt hab ich ihre Brüste
in Megalanders Hand gesehn!


Wohl mag ich solchen edlen Landsmann preisen,
Der einst die deutschen Schwestern so geehrt,
Und dessen Namen: »Heinerich von Meißen«
Zu »Heinrich Frauenlob« die Zeit verklärt.
Nach seinem Schicksal gilt es nicht zu fragen,
Es ist erzählt von seinem Leichenzug:
Ein Dichter war er, dem im Busen schlug
Ein flammend Herz, das ein Eliaswagen,
Die Erde feiernd, doch zum Himmel trug.


Dahin, dahin, der Frühwind pfiff,
Mein Herz ist wandermüd',
Mein Herz, es wird zum Wikingschiff
Und segelt frisch nach Süd.


Ač nelidsky byl ztýrán, plno zlosti
to pusté stádo „Ukřižuj ho!“ řvalo
a na znectění jeho bez lítosti
zrak vytřeštěný drze popásalo.


Ty jsi dítě. Dosud dítě...
Každé noci políbí tě
anděl Páně na ústa.
Není těžko poslům božím
v srdce vcházeti, než hložím
stezka k němu zarůstá.


Já potkal ji kdysi... Mladá hořela studem a marnou touhou
a děla: Já vyšla jsem z domu a nemám teď nikoho. Ubozí byli
ti, kteří mne zrodili. Rvali se v hádce o sousto chleba.
A bych jim je nebrala, slabým, já vyšla v pozdní té noci.


Hudbu, jež hudbou nebyla,
jen tóny maně uhozené,
bezděčně steskem vylouděné –
hudbu, jež v nervech mluvila...


A panstvo povstalo a s králem pilo;
stříbrné náčiní, jež skvostně stoly krylo,
zvedáno do výše, by šťáva z révy
z úst panstva české vykouzlila zpěvy.
Jediný za stolem mrzutě kroutí kníry –
kat krále Václava – k hostině také zvaný.
„Proč spolu nejásáš, proč hled tvůj rozháraný?“
dí Václav. „Nedáš poháru dnes víry?“
Kat děl: „Ty v zdar a žití národa dnes svého
si připíjíš, co bude z řemesla však mého?“


Ricordati di Cesar la fatica,
quanto in altura e in basso
pervenne e fu la sua vita mendica!


Zuroti, donna, per la fede mia,
Ch'altra che ti de mi non à balìa.


ao sol que me rói, parado
ao sal que me entra na vida,
ao ar que me desnuda a alma


A třetí jako vodopádu hukot
děl k oběma: Jsem ten, jenž měří Hmotu.
Cos kmitlo se, z tmy vyhoupla se země
a všichni tři pravili jedním dechem:
Počátek všeho. Již můž' přijít člověk!


Hloub, něha modrých očí, jež jen žena
zná včarovat v svůj nevyzpytný hled:
je, sladké modro, v tobě rozestřena.


手弹玉垒照银缸
闺合和亲未受降
自是南风犹不竞
无端输子一双双


Denn Erd,' Meerwasser, Luft und Feuer,
Die vier gewalt'gen Ungeheuer,


شدَا شدْوَ الحمام وماسَ غصنا
غني الحسن يطرب إن تغنى
فريدٌ وهو فتَّان التثني
فيا لله من فردٍ تثنى
بغطفٍ مثل منطقه رشيق
ولفظ يعجب الأسماع لحنا
وشكل معرب عن كلّ حسنٍ
وخصر مثل جسمي فيه مضنى
فما أشهى محيَّا منه زاهٍ
ولحظاً ما رمى قلباً فأسنا
وما أشهى عذاراً قد سباني
بحرفٍ جاء في حسنٍ لمعنى


漠漠轻云冒两山
楼台依约有无间
画船未出波光定
一目新鸿度柳湾


Schwere Prüfungen mußte der griechische Jüngling bestehen,
Eh das Eleusische Haus nun den Bewährten empfing.
Bist du bereitet und reif, das Heiligtum zu betreten,
Wo den verdächtigen Schatz Pallas Athene verwahrt?
Weißt du schon, was deiner dort harrt? wie teuer du kaufest?
Daß du ein ungewiß Gut mit dem gewissen bezahlst?
Fühlst du dir Stärke genug, der Kämpfe schwersten zu kämpfen,
Wenn sich Verstand und Herz, Sinn und Gedanken entzwein,
Mut genug, mit des Zweifels unsterblicher Hydra zu ringen
Und dem Feind in dir selbst männlich entgegenzugehn,
Mit des Auges Gesundheit, des Herzens heiliger Unschuld
Zu entlarven den Trug, der dich als Wahrheit versucht?
Fliehe, bist du des Führers im eigenen Busen nicht sicher,
Fliehe den lockenden Rand, ehe der Schlund dich verschlingt.
Manche gingen nach Licht und stürzten in tiefere Nacht nur,
Sicher im Dämmerschein wandelt die Kindheit dahin.


pořídit prkna, kulisy a masky
na komedii křesťanské své lásky.


Viola, me – che dì e notte pesco
al tuo onor con l’amo de la rete –
prova un sol tratto, e se non ti riesco
dimmi «abrinunzo», come dice il prete.
Co i piedi del viottolo non esco
s’io cerco ber morendomi di sete:
ma faresti ben tu da sgherra sbricca
se mi piantasse con un «vatti apicca».


No más, no, borceguí; mi chimenea,
Basten los años que ni aun breve raja
De encina la perfuma o de aceituno.
¡Oh cuánto tarda lo que se desea!
Llegue; que no es pequeña la ventaja
Del comer tarde al acostarse ayuno.


Von der Mutter Leid beweget,
»Weine nicht,« der Heiland spricht,
An den Sarg die Hand er leget,
Und der Zug ging weiter nicht.


Allein wo berg' ich meine Wonne,
Daß ich sie wohl behüten mag?
Dein Licht verhülle, läst'ge Sonne!
Verstumme, lärmbewegter Tag!


Však ne, ach, ne! To všecko lečí,
a když tě mírem konejší,
v tom větší dřímá nebezpečí
než v jeho bouři včerejší.


Než, ký div to? Jedno ráno
Sněhu bělší v stole plínky;
Dítko čistě vykoupáno
A zavito do peřinky.


V svitu luny chví se, sladké báje šepce
růžový květ.


Thorheit ist es, alles loben; Bosheit ist es, nichts nicht preisen;
Mich wird Thorheit schwerlich treffen; Bosheit wird sich eher weisen.


Fel is köszöntöm tél apót,
Hogy újra visszatére:
Terítsen enyhe takarót
Vetésre, venyigére;


Die Seraphin sich vor dir neigen.
Dir Cherubin all Ehr erzeigen.


Aus solchen Marterketten
Vermocht' in diser Welt
Uns kein Geschöpf zu retten
Als bloß der starke Held,
Der Heiland Jesus Christ:
Der hat uns Fried' erworben,
Nachdem' Er erst gestorben,
Hernach erstanden ist.


Was hilft es, andern rat, arznei,
wolredenheit theur zu verkaufen,
in fremde land um spezerei,
und mutig dem krieg zuzulaufen:
wan zank und krankheit mich selbs plaget
und mir der tod allzeit nachjaget?


Jeli jsme za Přimdu k hranicím
lesními cestami z jara,
staleté jedle nám kynuly,
v údolích třásla se pára.


Hier spielt man Baß und Geigen
Und Hackebrett,
Dort dreht man sich im Reigen
Halb plump, halb nett.


Et voici qu'une voix grave, paisible, immense,
Sans échos, remplissant les sept sphères du ciel,
La voix de l'incréé parlant à l'éternel,
S'éleva sans troubler l'ineffable silence.


para vivir honores mendigando,
busco la dulce, apetecida calma
y por buscar mi pena estoy cantando


Ich bin zwar wol kein Rath aus Gottes Cantzeley;
Doch weiß ich, was daselbst ietzund im Werke sey.
Es wird der kranken Welt ihr Leichendienst bestellet,
Weil sie ie mehr und mehr in schwere Seuchen fället.
Sie hat sich offt kasteit durch Hunger und purgirt
Durch Pest; Mars hat ihr auch viel übrig Blut entführt:
Noch dennoch ists umbsonst. Drum der sich ihr vertrauet,
Hat für ein schönes Bild ein stinckend Aas erschauet.


杀气腥横月不光
暗燐风点乱星芒
中宵献馘连催骑
峒里新擒白面郎


羽盖霓旌晓出游
绀霞红日映江流
云中帝子三千阙
海上仙人十二楼


En dépit des jours moroses
Qu'on voudrait en vain nier,
Mes amis, l'été dernier
J'ai connu de belles roses.


Des Korsen Lehren nahmt ihr wohl in acht,
Die echten Könige bis nun vermiedens,
Das Recht zu messen nach des Gegners Macht,
Und ihr seid die Napoleon des Friedens.


En cambio, ¡qué espiritual
que usted me brinde una rosa
de su rosal principal!
¡De qué callada manera
se me adentra usted sonriendo,
como si fuera
la primavera!
(Yo, muriendo.)


Der Zug bog ein, da war das frische Grab,
Wir nächsten beide sahen still hinab,
Der Geistliche, des Tages letztes Licht
Umleuchtete sein freundlich ernst Gesicht,
Und als er nun die Abschiedsworte sprach,
Da sank der Sarg, und Blumen fielen nach,
Spätrosen, rot und weiße, weiße Malven,
Und mit den Blumen fielen die drei Salven.


Nevěsta vešla ovšem v pláči tichém.
Však neplakala ona v žalu lichém;
vždyť slzy ty se z citů překypění
ze zdroje nejčistšího – srdce – pění.


Na klíně matky dítě hrá si,
– z tvých jeden, bože, andílků –
jak sláma zlatožluté vlasy
se kudrnatí po čílku,
to čílko list je nepopsaný,
kam život vyrýti má sled –
a dítě zírá na vše strany
a úsměvem jen vítá svět.


Tu však houslí umlkají štěboty:
žluvím hlasem sólo hrají fagoty:


En las almas se estampe la memoria
del celestial traslado misterioso
que dio a Italia renombre soberano.


Z téhož keře značná četa
hezkých poupat porozkvétá,
až má každé plnou tvář;
každá kulatá tvář tichá
přelíbeznou vůni dýchá,
má z nich radost slunka zář.


Však shnětena i tato radost moje
a já co žebrák vyštván v světa boje –
chudičká zář a přece mrak svůj našla,
by v černém jeho tlumu navždy zašla. –
Když první květy mou vykvetly prací,
nepřítel přišel a s ním páni jací;
prohlédli dům si, pole, luhy, sady
a v cizí řeči spolu brali rady.
Já musel vodit ty, jež dům mně kradli,
a ukazovat, kde co zloupit mohou;
když přešli lán můj loupežnickou nohou
a do rodné i za mnou chaty vpadli;
tu s ďábelskou mi správce pravil tváří
mně topor podávaje tvrdý, těžký,
bych nemusel prý světem chodit pěšky,
an marně již zde noha moje maří,
on na cestu že tuto hůl mi dává,
by neklesla mi noha klopýtavá,
neb od nynějška nad tím celým lánem,
že panstvo bude, ne já právním pánem,
jak v starých knihách jasně stojí psáno
a po čemž on prý pátral dnem i nocí,
by panstvu mohl k právu dopomoci,
ostatně, že mé vůli ponecháno
o domnělou tu o dědičnou hroudu
se k vysokému odvolati soudu.
Jak odolati loupežné té zlobě
bůh vysoko byl – právo na porobě!


Vody rostou. Už mu v kročej
vlna šedá vstoupila,
po kolena, po pás, k prsům,
k ramenům se valila.


Dem dunkeln Walde. Da, auf den Wiesen auch
Verweilen diese Schafe. Die Gipfel, die
Umher sind, nackte Höhen sind mit
Eichen bedecket und seltnen Tannen.


Stál jsem a dumal
a ptal se v duchu:
Proč ničeho nám nedopřeje
zlý Osud?
Proč vše nám béře?
Proč nevzbudil Bůh ve poslední chvíli
nám srdce horoucí a silnou ruku,
jež byla by s láskou
ty kosti zachránila,
jak onen převor Ravenský, jenž Dantu
prokázal lásky službu,
než moh’ je spáliti katan
na povel papežské bully?


Rosenwangen liegen hier im Arme
Der Verwesung, Hände,
Die so schön den Fächer schwangen, Füße,
Wie des Windes Flügel.


Ma tu, per chi mi fuggi, cor di sasso?
Deh ferma il passo, e i miei lamenti ascolta;
Prendi una volta del mio mal cordoglio.
Io sarò pur qual soglio
Infin che Morte
Le corte mie giornate no interrompa.


Tak bral se vždy svou předurčenou drahou
s důvěrou, oddaností vlastence.
Jistě by byla milou mu a drahou
vláda, již daly tři dny července.
Leč všem nám nutno zaplatit daň času.
Ni nejmoudřejší věčně nežije.
Na hřbitově, hle, dříme Montparnassu
náš dobrý, čestný, šťastný Mathieu!


Bisher hat mir dein Geist die Gortheits-Sonn gezeiget.
ich hab'in seinem Liecht ihr Wunderliecht entdeckt.
doch hat er mir das Ziel des Forschung-Flugs gesteckt:
weil mehr Etkäntnuß aus der Seelen nicht gezweiget.
Mein Geist sich in die Tieff des Gnaden-Meeres neiget /
do man selbselbsten dich in deiner Güte schmäckt.
Ich habe dich in mir zu suchen auch erkeckt /
weil du in deiner Gnad / sie in mir sich ereiget.
Vergib mir ich bekenn's! diß Wort scheint sehr vermessen:
doch ist es wahr / daß ich nicht ohne deine Gnad /
ein Fünklein könt verstehn / wann sie mich nicht besessen.
Es ist die Dankbarkeit der Weißheits-Gaben Pfad.
Mein Gott! sey hoch gepreist vor solch' Erkäntnus Blicke /
und bald im Himmel mich mit vollem Schein erquicke.


Cavalo-marinho
Vem se apresentar,
A pedir licença
Para dança
Cavalo-marinho,
Por tua atenção
Faz uma mesura
A seu capitã
Cavalo-marinho
Dança muito bem;
Pode-se chamar
Maricas meu be
Cavalo-marinho
Dança bem baiano;
Bem parece ser
Um pernambucano


Své oči zavři. Přec mne uzříš pláti,
pochodeň živou, jež k tvé slávě hoří.
Neteskni po dni, jenž se nenavrátí,
přijmi noc ticha, která se ti dvoří.


Wie bist Du so klein, wie bist Du so schwach,
Du kleinlicher Enkelsohn,
Du brachtest dem Reich, Du brachtest uns Schmach,
So hallt es im grollenden Ton.


إنْ أبطأ المرءُ في وَعْدٍ وفي عدةٍ
من غير عُذْرٍ ولا شُغْلٍ له فَلُمِ
فإن يكن بطؤُه من علةٍ عرضتْ
من سقمِ ذى مقةٍ أو سقمِ ذى رحمِ
أو اعتراهُ أذّى في جسمه وضنىً
فالعفوُ مِن ذى الثناء أولى بذى سقَمِ
أما الذي جرَّدَ الإبطاءَ منحرفاً
من غيرِ عذر ولا شغل ولا ألمِ
فذاكَ يُجفى ولم يقبلْ له أبداً
عذرٌ من القول دونَ الخلقِ كُلّهم
واللهِ خلفةُ بِرٍّ صادقٍ ورعٍ
ما خنت عهدي ولا دلَّسْتُ في كَلِمي
ولا تلبثتُ في الإبطاءِ منحرفاً
عنكم وعن شاهديكم منطقي وَفَمِي
فإن يكنْ غير هذا أنت عالمه
أفديك من عَلَمٍ عالٍ ومِنْ حِكَمِ
أو أضْمرنَّ مقالا غير ما نطقت
به لساني ومنكم مُهْجَتي وَفَمِي
هَبني زللتُ فمنك الصفحُ يجبْرني
والعفوُ يمحُو الذي أجنى مِنَ اللَّمَمِ
قد قيلَ في سالفِ الأيامِ قولٌ هدَى
لا بدَّ من نَبْوةٍ للصارمِ الخَذِمِ
أو الفقِيهُ الذي طابتْ خلائقُه
مِنْ زلةٍ عرضتْ تُقْضِي إلى النّدَمِ
عَفْوا وصَفحاً وغفراناً لمجترمٍ
لولا التجاوزُ لم يُغْفَر لمجترمٍ
ولو ملأتُ قُرَابَ الأرضِ مِنْ زَلَلٍ
أيقنتُ أنّكَ تمحوها بِلاَ سَأَمِ
ولا أظنُّ بَنَاتِ الدهر ترشقُني
بأسهمٍ من قِسَىٍّ البؤس والنَّقمِ
وكنتُ أضمرُ أن الفقرَ يصحَبُنِي
إذْ كان لفظك لا يَسْخَو بِلا وَلَمِ
كأنَّ لا عندكم حجرٌ محرمةٌ
إذا سُئِلتَ فلم تَعْرِفْ سِوَى نَعَمِ
يا منجزَ الوعْد يا محي الصخاء وَيا
سِرَاجَ مِلّتنا يا سَيِّد الأُمَمِ
يا نجلَ سلطانِ سيفٍ نجلِ مالكِه
بلعربِ الفضلِ وافِى العَهْدِ والذِّمَمِ
عَطفاً لمن جاءَ يَرْجُو منك مغفرةً
لكلِّ ما اجترحتْ يمناهُ في النِدَمِ
لا خابَ راجيكَ في عفو ومنفرةٍ
كمن يرجِّيكَ في جودٍ وفي كَرَمِ
إنِّي علقتُ بحبلٍ لا انفصامَ لهُ
مِنْ حُبِّكم وَودادِ غير مُنْصَرِمِ
فاخلدْ سليماً خلوداً لا نفادَ لهُ
وانْعَم وجدْ وابتهجْ واحلمْ بنا ودُم


Tu přižene se kavka z dáli
a poděsí je na novo:
Ach, dcery vzduchu! Zlo se valí!
Jde oheň na nás! Olovo!


Se me riprende alcun docto in questa arte,
taci, ché esser potria che dica il vero:
chiude gli occhi a le fiate il buono Homero,
et io son huomo, e pecco in qualche parte;


Was, Seele, war es not so einer reichen Gaben,
darzu so manche Welt ihr Bestes hat gesandt?
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . das braune Mohrenland
sein reingewaschnes Gold, der Buzarether Knaben,


催花初过社公雨
对酒喜烹溪友鱼
尽道乱山穷绝处
年华未觉异吾庐


Und als Königine
Setzt sich zu den Dirnen
Huldvoll Venusine.


Róla úgy gondoljunk, és úgy igyeközjünk,
Mert ha mi itt nyerünk, világra születünk,
De ma mi meghalunk, hogyha itt mi vesztünk,
Ki elszaladna es, meghal miközzölünk.”


A byť i hnul se – pakli vaše oči
se nemýlí při matném svitu luny –
to tříšť jen hvězdná v hlubinách se točí,
by nové perly boží do koruny
tam zasadila; sotva zrak je zočí,
v tom juž se mění nebes věčné runy:
jsou jako noty pod andělů rukou,
ti jako v zlaté cymbály v ně tlukou,
by tvorstva králi zněly jejich struny.


Tu zticha se usmála pouze
a v jedné ze starých svých knih
si nalezla v podivné touze
klas trávy a chrpu, šperk lich.


Hű lyányka dűle karjaimba,
Hű lyányka csókja égete,
S mennynek röpíté képzeményim
Hesper-tüzű tekintete;


die noch kein deutsches Schiff bisher gesuchet auf,
nach dir, mein Leitstern, ich stets richte meinen Lauf,
Bin ich denn ohne dich, so bin ich um mein Leben.


Wenn ein Cörper angezündet,
Macht des Feures Kreis der Kraft,
Der sich gleichsam um ihn windet,
Seine Flamme; denn der Saft,
Den ein Cörper in sich schliesset,
Lös't sich durch die Hitz', und fliesset,
Wird zur Flamme, die erhält
Ihre Gluth vor Luft und Kält'.


Hang with festoons and wreaths and coronals
The corridors and halls!
Be there all round the sound of gay bells ringing!
Let there be echoing singing!
Pour out like a libation all your joy!
Shout, even ye children, little maid and boy
Whose belly yet unfurred yet whitely decks
A sexless thing of sex!
Shout out as if ye knew what joy this is
You clap at in such bliss!


Ein feuchter Schleier hing
Ihr Haar am Antlitz nieder,
Des Schweißes Perle fing
Sich in der Wimper wieder.
»Verbannt! verbannt zum wilden Wald,
Wo Nacht und Öde mich umschauern!
Verbannt wo in der Felsen Spalt
Die Tauben um den Tauber trauern!«


Tan dulce, honesta, clara y docta suma,
Francisco ilustre, no de verde rama,
de esmeralda inmortal laurel presuma.


Voi con Ascanio e 'l Manzïan divino,
Col dotto Tizio e tutta l'alta schiera
Della grande Isabella e 'l grande Orsino,


 Le somme tornano,
e per lo più
fra il danno e l'utile
è un su per giù.


Je n'ai pas renié la lyre. Je puis boire
Encor dans la fontaine à la profondeur noire,
Où le rhythme soupire avec les flots divins.
Ô déesse, j'étais un enfant quand tu vins
Pour la première fois baiser ma chevelure.
J'étais comme un avril en fleur. Nulle souillure
Ne tachait la fierté de mon cœur ingénu.
Plus de vingt ans se sont passés : mon front est nu.
Vingt autres comme moi, beaux, forts de leur jeunesse,
Musiciens aux fronts pensifs, que décoraient
Aussi de longs cheveux d'or éclatant, juraient
De t'adorer, jaloux, jusqu'à leur dernière heure,
Et de rester toujours dans la haute demeure
Que tes yeux azurés emplissent de clarté.
Les autres sont partis, muse. Je suis resté.


Elles t'aimaient pourtant, ces filles insensées
Que sur ton cœur de fer tu pressas tour à tour ;
Le vent qui t'emportait les avait traversées ;
Elles t'aimaient, don Juan, ces pauvres délaissées
Qui couvraient de baisers l'ombre de ton amour,
Qui te donnaient leur vie, et qui n'avaient qu'un jour !


ورياضِ محنيةٍ دفنتُ بها الأسى
وسمعتُ تغريد الحمام ووصفهُ
ورأيت غصنَ ألبان فوق غديرها
من لذَّة النغماتِ يثني عطفهُ
فكأنَّ فارس بهمةٍ سيم الوغى
ركزَ القناةَ بها وألقى زغفهُ


莫向花前惜酒杯
一年一度有花开
浮生满百今强半
岁岁看花得几回


Dej duši svojí vzlet a očisť srdce svoje,
jdi hledat krásu tam, kde umění má stany,
ať myšlénky tě sílí oheň požehnaný,
ať v oslnivém jasu zaplá bytost tvoje,
bys stála vysoko nad muži všemi, Ženo,
by k tobě srdce jejich bylo povznášeno.


يا بارِداً قال لنا كاذباً
بأَنَّه متَّقِدٌ فهْما
وهبْك فيما قُلْته صَادِقاً
هلْ أَنْت إِلا البَرْدَ والحُمَّى


Entschlag dich aller Ding auff Erden,
O meine Seele, denn du bald
Von mir solst abgefordert werden!
Gott ist der Wittwen Auffenthalt,
Der Waisen Schirm und Schatten,
Und wird aus lieber Treu
Den Frevel nicht erstatten,
Das ihnen schädlich sey.


Und eine Blonde müßt es sein,
Mit Augen sanft wie Mondenschein –
Denn schlecht bekommen mir am Ende
Die wild brünetten Sonnenbrände.


Hilf, daß die weiche Lagerstatt
Sich nicht zu Dornen mache.
Wohl dem, der diesen Machtspruch hat:
Herr führe meine Sache!


Ingrata Fili, en cuyo pecho había
Puesto su nido el corazón cuitado,
Que ahora de tus ojos desterrado
Perdido va por solitaria vía:
Si topares con él acaso un día,
Aunque está del dolor desfigurado,
Bien podrás conocerle en tu traslado,
Que imprimió en él mi triste fantasía.
Por tu imagen siquiera alguna parte
Le da de albergue, aunque pequeña sea;
No enajenes así tanta dulzura:
Y si quieres que sola ella se vea,
Haz que el cielo los parta, o tú los parte,
Y arroja el corazón tras mi ventura.


城郭休过识者稀
哀猿啼处有柴扉
沧江白日樵渔路
日暮归来雨满衣


Für Hofschranzen erklärt, für hölzerne, diese Gestalten
Irgend ein Gimpel; er macht eigenem Neide den Hof.


Šel rozkaz tento v důrazu,
I stála voda k rozkazu;
Leč vědouc ujmu svojí vlády
Stíž vedla na ty nové řády.


Und er schleuderte die heil'gen Hostien
Höhnend nieder auf den thau'gen Boden,
Ging, den Kelch beim Juden zu verhandeln.


Ač bohyně a dcera nebes, paní,
jsi žena přec, víš, proč můj zrak se sklání?
jak oř se zmítá zas v mé hrudi žár
a jedna chvíle s tebou sto let smaže
z mé očisty – ach, odvrať sněžné paže,
skryj těla svého vzdušný lehký tvar!“


Secondo diversa alteratïone
èe l'omo habitüato ad amore
di donna, di denari over di honore,
come l'apetito li dà casone;


خَليليَّ في قلبي من الوَجْد جَذْوَةٌ
تأجَّجُ في شَوقٍ شديدٍ إليكما
يعاني فؤادي ما يعاني من الجوى
وما هو إلاَّ منكما وعليكما
وقد كادَ هذا القلب يضرم ناره
ويوشك قَلْبُ الصّبّ أنْ يتضرَّما
ولي أعينٌ غرقى ولكنْ بمائها
تساقط منها الدَّمع فذًّا وتوأما
وأعذِرُ أجفاني على فيض أدمعي
ولو أنَّها فاضَتْ لفقدكما دما
وأدعو لها بالغمض وهو بمعزل
لعلَّ خيالاً يطرق العين منكما
تناءَيتُما عن وامقٍ فيكما شجٍ
فأَنْجَدْتُما يا صاحبيَّ وأَتْهَما
فهل تريا بيناً رُمينا بسهمه
درى أيّ قلب قد رماه وما رمى
وها أنا حتَّى تنقضي مدَّة النَّوى
أُعَلِّلُ قلبي في عسى ولربَّما
لذكركما أُصغي إذا ما ذُكِرْتُما
وأَذكرُ عَهداً منكما قد تقدَّما
وعيشاً قَضَيْناه نعيماً بقربكم
ولله عيشٌ ما ألَذّ وأنعما
وما اجتاز بي ركبٌ يجد بسيره
من الرُّوم إلاَّ أَسأَلُ الرّكب عنكما
وإنْ نُشِرَتْ صُحفُ الغرام لديكما
ففي طيِّها منِّي السَّلام عليكما


Non voglia almen che senza me tu moi;
mena la trista matre a morir teco,
che senza te non remanesse poi.


Mein Tisch ist gelb vom Licht der Lampe;
Ihr gruner Seidenschleier hält
Das Zimmer mir im halben Dunkel.
Oh: wollustvoll ist meine Welt.


أُبادِرُها بِالشُكرِ قَبلَ وِصالِها
وَإِن هَجَرَت يَوماً طَلَبتُ لَها عُذرا
وَأَجعَلُها في الغَدرِ عِندي وَفِيَّةً
وَإِن زَعَمَت أَنّي لَها مُضمِرٌ غَدرا
أَتاها بِطيبٍ أَهلُها فَتَضاحَكَت
وَقالَت أَيَبغي العِطرُ وَيَحَكُمُ العِطرا
أَحاديثُها دُرٌّ وَدُرٌّ كَلامُها
وَلَم أَرَ دُرّاً قَبلَهُ يَنظِمُ الدُرا


Ond'Ei li disse, poi: «Maggior è il merto
di creder l'invisibile per quella
virtù che non ha in sé ragion umana».


Bývávalo, bylo
před mnohými jary! –
ale teď je zpěvák
ošklivý a starý.


Dívá se pohled andělský do zlatých oken chalup,
vějíce jako sivý vlk bílou jde nocí na lup.
Strašně se tiše sype sníh, podstatu hmotnou taje,
na zemi, mrtvou zdánlivě, která jen umdlena je.
Hluše a zcela bezryvně chodci se boří v běli,
jako by v smírném šeptnutí duše své pozbýt měli,
do prázdnot, kde se rojí sníh, utkvěle ještě zříce,
jsouce až k smrti zmámeni polibky metelice.
Ranivě zářný, křehký sníh bezmocně k zemi klesá,
tak jak je těžko oči vznést upřeně na nebesa.


Ey was! ich weiß, er wird es thun;
Er ist der beste Hirt:
Jüngst bracht er mir mein falbes Huhn,
Das sich im Wald verirrt.


Bár vándorlani messzire
Menjek sok ezer mértfőldnyire:
Oly társat nem lelek,
Amilyet tisztelek
Benned, kit végképpen eleresztelek!


Heitre Nächte, heitre Tage
Feiert der Erwählten Schar
In Elysiums duft'gem Hage,
Wo Musik die Lüfte hauchen,
Und aus Wassern, spiegelklar,
Goldne Blumen tauchen.


ALLE:


A když půlnočník klestiti
Počal jívu listnatou,
V každý roh dala vsaditi
Lípu krásně košatou;
Ty když velké stíny tvoří,
Pode nimi sedává,
A než dlouhý den se boří,
Na Střelmila čekává.


مَن راقَبَ الناسَ ماتَ غَمّاً
وَفازَ بِاللّذَّةِ الجَسورُ
لَولا مُنى العاشِقينَ ماتوا
غَمّاً وَبَعضُ المُنى غُرورُ


Daß wir aber dieß nicht fassen,
Solches dürfen warlich wir
Uns nicht sehr befremden lassen.
Hätten wir nur deren vier;
Sagt, wer würde dann wohl können
Auch des fünften Kraft nur nennen?
Daß uns also viel verheelt,
Kommt, weil uns der sechste fehlt.


半夜娃宫作战场
血腥犹杂宴时香
西施不及烧残蜡
犹为君王泣数行


Wie hab ich das gefühlt was Abschied heißt.
Wie weiß ichs noch: ein dunkles unverwundnes
grausames Etwas, das ein Schönverbundnes
noch einmal zeigt und hinhält und zerreißt.


У попов под гривой зуд…
Взять министров им с кого?
Бросьте!
Скоро вывезут
и вас
и папу римского!!


Et la vierge fiancée
Pleure au pied de l’élément
Qui, dans la couche glacée,
Berce à jamais son amant,
Cet amant, dont sa jeune âme
Croit entendre les sanglots
Murmurer : « Venez, ma femme,
Dormir aussi sous les flots. »


„Dítě moje, dneska v noci,
nežli přišel Jiřík ke mně,
leccos mě tak napadalo
– já už nemám žádné spaní –
myslila jsem, proč ty svoje
staré kosti tady vláčím...
Proč mám žít, když jsem tu sama
jako hruška v širém poli?
Muž je mrtev, dětí nemám,
Jiřík je mi dávno cizí –
v tom on vejde, lekla jsem se,
on však políbí mě v čelo
– nikdy to tak neudělal –
povídá: Máš tady hosta,
jednu kleslou dívku žití
navrátit chci – však jen s tvojí,
teto drahá, pomocí. –
Vidíte, v tom prst je boží.
Vy jste moje. Když pak jsem Vás
viděla tak zmoklou chvět se,
bylo mi Vás z duše líto.
K vůli mně tu zůstanete.“


Der König denkt: »Was muß ich sehn?
Das ist ein sondrer Brauch.«
Doch weil er's ruhig läßt geschehn,
So lassen's die andern auch.


زارَت فَزارَكَ في الظَلامِ ضِياءُ
غَشِيَت بِهِ عَن لَمحِنا الرُقَباءُ
لَم تَبدُ شَمسُ الصُبحِ في جُنحِ الدُجى
إِلّا لِأَمرٍ تَحتَهُ أَنباءُ
مِن ثَغرِهِ وَحُلِيِّهِ وَنَسيمِهِ
ما لا تَقومُ بِكَتمِهِ الظَلماءُ
وَمَتى يَفوزُ بِما تَمَنّى عاشِقٌ
وَجَميعُ ما يَهوى لَهُ أَعداءُ
لَكَ مِن نَسيبي فيكَ رَوضٌ يانِعٌ
يَجري عَلَيهِ مِن دُموعي الماءُ
رَتَعَت جُفوني مِن سَناكَ بِجَنَّةٍ
فَتَبَوَّأَت مِنهُ بِحَيثُ تَشاءُ


双矶渍莓苔
赤脚此闲坐
偶逢邻叟谈
不知夕阳堕


Und mein Wesen, es ward so stumm und kalt,
Wie wenn Tod mit dem Finger es schlug,
Doch verschmäh' ich den Trost, der aus Tränen wallt,
Man weint ja auf Erden genug.


Du pflegest auch so gar
Der Seelen zu beranben/
Die deiner Falschheit glauben/
Sehnd Kinder der Gefahr:
Du scheinest zwar zu lieben
Den/ welcher dir anhangt/
Ach aber gleich dem Dieben/
Der nach dem Beutel langt.


Mám Oněgina, ohlédnu se po něm –
už dávno neslyšel jsem slova o něm!“


Lieber will ich ohne Zagen
Schreiten durch der Hölle Thor,
Als wie Deine Nähe tragen,
Nun ich ewig Dich verlor.


Alte grida mandai dal cor profondo
a te, Signor del cielo;
Signore, ascolta le mie voci e porgi
l'orecchie ai preghi miei.
Se con giusto occhio, Signor mio, riguardi
le nostre colpe inique,
chi sarà quel che sostenere ardisca
il tuo cospetto santo?
L'incomparabil tua pietade adopra,
che ognun t'adori ed ami;
solo in questa mi fido, in questa spero
il tuo divino aiuto;
ne le promesse tue veraci e salde
l'alma stanca s'appoggia.
Non con tal brama, il ciel mirando, aspetta
veder la pigra aurora
chi tutta notte sonnacchioso e stanco
guardò le mura e scòrse,
com'io sospiro il tuo venir che tarda,
unica mia salute.
Spera nel tuo Signor, ben nato seme
de la gran pianta ebrea;
però che 'l tuo Signor con larga mano
pietade e grazia versa
ed è pronto a lavar col proprio sangue
tutte le macchie tue.


Sind die Wälder erst gelichtet
Und die Sümpfe abgeführt,
Dann zu reiner Sonne richtet
Sich das Auge, fromm gerührt.


Hát ne nézzek még szemedbe,
Kincsem-adta kis csalója!


Willkommen Ehrenwehrtes Haupt,
Du Schutzgott der bedrängten Sache.
Der Neid hat Deinen Ruhm geraubt
Damit die Nachwelt noch zu Deiner Ehre wache.
Dein redliches und Deutsches Blut
Gilt mehr als wohl dein Bischofshut,
Den deine Frömmigkeit und Sorgenlast verdiente.
Du wiederstandest der Gefahr
Die Dir nur überwindlich war,
Indem durch deine Kraft des Friedens Oelzweig grünte.


Jak tichý kraj! roj zlatorudých mráčků
jak hejno žluv se vznáší nad západem,
mír vane z polí, zdravý dech tam z křoví,
a nebzučí ni hmyz v to nesouladem.


»Und deinen Kranz?« Ich hab ihn abgelegt,
Daß man mit andern ihn zum Kehricht fegt,
Und komm nun nackt und ohne Glorienschein.
Da sprach der Pförtner gütig: »Komm, tritt ein.«


Ewig ruht er,
Der alte Vater,
Der alles trägt,
Allliebend.


Zwar der Heldensänger
Sammelt Lorbeern ein;
Ihn verehrt man länger.
Lebt er länger? Nein.


« Eh ben ! vous avez vu que je n'plongʼ pas qu'un peu.
Je rʼpêchʼrai mon fusil lequel, moyennant Dieu,
Fʼra du service encor… bonsoir la gendarmʼrie ! »


Sobald du dich wendest, Süss'ste,
Fasst mein Herz die alte Not.


A tant courir, disais-je, en somme, après la fin
De tout crédit jusque chez… le marchand de vin !
Après, en un mot, comme en mille, la misère !
Voyons, de la raison un peu, c’est nécessaire,
Impérieux : pas drôle, ô non pas ! la raison,
Mais, dans l’espèce, indispensable à la maison !


Hacía tiempo
Que sus aguas
Se habían secado.


L'altro è il circasso Argante, uom che straniero
se 'n venne a la regal corte d'Egitto;
ma de' satrapi fatto è de l'impero,
e in sommi gradi a la milizia ascritto:
impaziente, inessorabil, fero,
ne l'arme infaticabile ed invitto,
d'ogni dio sprezzatore, e che ripone
ne la spada sua legge e sua ragione.


Du edler Jüngling, mein Patron,
Johannes, welchen Gottes Sohn
So zärtlich hat geliebet,
Dich zu verehrn, soll jetzt mein Mund
Die große Güte machen kund,
Die Gott an dir geübet.


Waß wird der Richter machen?
Der richtet nicht allein,
Er wird zu gleich in Sachen
Dein wahrer Zeüge sein.
Den wirst du sehr erschrekken,
Wen auf dem Urtheilsplan
Der Richter wird aufdekken,
Waß heimlich du gethan.


In: VIOLÃO e Guitarra, São Paulo,  48,  40-41, 1978


Italien! In ew'ger Lust beseligt
Liebt dort der Himmel seine Erdenbraut,
Nicht wie bei uns, wo bei dem blassen Schneelicht
Der eine gähnend auf den andern schaut –
So gähnen zwei, aus Konvenienz verehlicht,
Schon am Altar sich an, wenn kaum getraut,
Und gähnend schleicht die Frau gleich nach der Heirat
Zur Küche, zu den Akten der Kanzleirat –


Di Flammen reinigen, di ihr seht brechen vor:
Si fressen auf der finstern Sünden grüfft.
Was fast sechstausend Jahr der Adam uns verlohr,
Dis bringen dort di heiligkühlen lüfft.
Di Schimmer sind der lichten Ewikeiten,
Ein strahl hochheilger Majestät!
Eilt, eilt mit mir euch völligst zubereiten,
Weil Gottessanfftmutt libeweht.
Der heilge Geist ist in dem innerm Lehrer:
Kommt, kommt mit mir zuwerden hir zuhöhrer!


Když tam přijdeš, rozkaž: aby záři
Blesky tvé k Ní pervé spíchaly
Zlíbati Jí rtíky, oči, tváři.


Kde kdo z vozu dolů skáče – hrozná chvíle, hrozná noc!
Ze stanice drátem rychle voláno je na pomoc –


Was auf Stirn und Wang
Zeit mir eingehauen:
Jugenduntergang
Lassest du nicht schauen.


Z rozumu hoře a z citu jen touhy,
bolestné touhy. Sen o štěstí – klam.
Sklána-li křídla, ten pochod je dlouhý,
nestojí za to, díš smutně si sám.


Mrak řvavých vran se nes nám nad hlavami
i stále potom, když se rozevřela
pláň ruská před pohledy očí našich –
ach, přeletět ji moci, jak ti ptáci,
a ocitnout se rázem ve Francii –
kde kdo tak myslil, kde kdo z nás tak toužil.
A nikdy dosud, v žádné cizí zemi,
jsme tak se na shledanou netěšili
s našimi doma, jako v tomto Rusku:
my vzpomínek jsme nesli nebývalých
a darů vzácných – neb když město vzplálo,
dovolil císař vojsku brát, co dalo
se vyrvat ohňům, tak jsme vraceli se
jak překupníci z asijského trhu:
ten kožich nesl, ten zbraň vykládanou,
ten koberec, ten samovar, ten obraz,
na plecích klátily se plné lahve,
na bajonetech byly nabodány
slepice, husy, selata i ovce,
zásobní fůry byly přeplněny
nábytkem, šatstvem, zrcadly a lustry
a kapsy naše vzduty byly šperky
a penězi, jež v palácích jsme našli. –
V své tornistře k prasknutí přeplněné
– když byl jsem vyhodil z ní bílé spodky
a gardový svůj kabát pro parádu –
já kořalku měl, rýži, zlatou hvězdu
brilanty posázenou, dvacet lžiček,
jezdecký damský oblek ze sametu,
kříž stříbrný a obraz, jehož malba
ze stříbrného plechu vyzírala,
pak hedvábný šat ženský, odkuds z Číny –
ach, jak jsme záhy potom dráhu naši
šperkovat začli všemi těmi věcmi
a vraceli té ruské zemi všecko,
což jejího jest! Jak jsme přidávali
i ze svého a když jsme vydali se
a neměli už nežli holý život,
ta krutá barbarská zem loupila nám
i holý život!... Byli jsme už v dálce


Dans la forteresse
Rit le camp vermeil ;
Ainsi la tigresse
Se lèche au soleil.


bych po něm šlápl místo odpovědi.


惯伴山僧汲涧泉
懒随年少梦游仙
风流输与贤兄弟
朱阁临风教李娟


Wir horchen in die stille Nacht,
Die alle Menschen glücklich macht.
Hört keiner wohl die Kunde
Aus froher Engel Munde?


Als Nelson ward von dem unsichtbarn Volk
Nach dem Prophet, den Gott erwählt, geschikket
Gleich um di zeit, als Höllgraf erst mich hindert,
So ging si vilfach um, eh si von mir gehöhrt,
Und war ich weg zum fünfftenmahl,
Das Satan si durch meine Feinde sichtet.
I grösser zeugnis war, das du ihr mitgetheilt:
I grösser schaden folgt, als si dein Wort versäumte.
Dis grosse werk, davon di Welt bald bebt,
Ward noch vor dise zeit, ob es so nah, verzögert.


窗下羲皇人
酒中桃源路
客非伶与潜
我醉卿且去


che mordesse l'altrui: uom sa, per vero,
la dolorosa e puzzolente festa
che festi del tuo nato, quand'in questa
vita 'l produsse il natural sentiero.


Color moreno, frente despejada,
mirar lánguido, altivo y penetrante,
la barba negra, pálido el semblante,
rostro enjuto, nariz proporcionada


Bohu, dary nasycení,
chválu vzdali v zbožném rčení.


Sein Vater ist Schreiner gewesen,
Die Mutter war eine Magd.
Sie haben kein Geld nicht besessen,
Sie haben sich wohl geplagt.


und Cato ungedultig.


停舟西日四三生
共宿津头风雨情
须信万缘皆有命
肯将行止问君平


Of like materials were they both compos'd,
How comes it, that the mind, when sleep has clos'd
Each avenue of sense, expatiates wide
Her liberty restor'd, her bonds unty'd?
And like some bird who from its prison flies,
Claps her exulting wings, and mounts the skies.


Sieh! was die Reimerei beſcheert,
Die du vermaledeiet!
Das iſt doch wol der Federn wehrt,
Die man darum zerkaͤuet? —


Svit slunce ještě spí i zlatá Zora
i ptáci hlavu pod křídlem na kmeni,
jen rosa kane tiše po lupení
na Její skráň jak bílé hvězdy shora.


Pije, tančí, rve se, líbá,
uniká mu lidský věk –
v srdci však mu stále zpívá,
ze srdce naň stále zírá
svatý obrázek.


K praporci tvému
přesvatému
budou zas hledět v zbožnosti,
za tebou půjdou v radosti
do nových let
tisíců.


Du mit grosser lieb vmbgeben
Gegen deine menschen-kindt/
Selber thatest immer schweben/
Woltest auff die welt geschwindt/
Du mit süsser flamm gezündet
Selber woltest auff die welt/
Meine tempel wolgeründet
Selber hast hindan gestelt.


Ich erwähl ein Stücklein Brot,
Das mir wohl gedeihet,
Vor des roten Goldes Kot,
Da man Ach bei schreiet;
Schmeckt mir Speis und Mahlzeit wohl
Und darf mein nicht schonen,
Halt ich ein Gerichtlein Kohl
Höher als Melonen.


Zum Einigen. Was Eines nach dem End und vor dem Ursprung ist,
Das wird bloß in der Zeit zutheilet auserkiest.


To žena divá se smíchem se vzpírá
té druhé postavě. To stařec šedý.
Ten k mrtvolám se shýbá, krev jim stírá
a zdlouha dívá se v jich mrtvé hledy.
„Jsou mrtvi. Ty máš kořisť, pyšná smrti –
co však mám já – co moje ruka zdrtí?


Nemes lélekkel bír, érzelme tiszta, mély, -
Sajátja hő forrás gyanánt a nőkedély;
Amelynek légköre lágymeleg szüntelen,
Körülte a pázsit télben is eleven.


Der du von deinem ew'gen Thron
Die Völker hütest, groß' und kleine:
Gewiß, du blickst auch auf das meine,
Du siehst das Leiden, siehst den Hohn.


Die Marwoods wollten den Wildbann, die Mallets wollten den Zoll:
Der alte Warwick aber wollte kühlen seinen Groll.


Proč pak se ptáš, co chvěje mojí paží,
když v náručí tě chovám blah?
snad je to štěstí, co mou duši blaží,
snad také o tebe je strach!


Verdreckt, verreckt, verhurt, verlumpt
– Wer, der uns noch 'nen Taler pumpt?
Es bringt der allgemeine Dalles
Noch Deutschland, Deutschland unter alles.


Darnach ein Vogel rein und pur,
Dem vor'gen gleich in der Natur.


Vor andern Knaben allen,
Weil man ihn Schreiber heißt,
Thut Fürsten wohl gefallen,
Die lieben ihn allermeist.


Wiltu zürnen, liebstes Kind,
Ach so zürne mit dem Glücke,
Deßen Unrecht, Zorn und Tücke
Unsrer Trennung Ursach sind;
Zürne gar mit meinem Herzen,
Das vorhin in Stücken bricht,
Ich verbeiße gern die Schmerzen,
Fluche nur der Liebe nicht!


龙蟠鳌负出风云
镂玉填金圣制新
自与六经垂日月
更令群目仰星辰


Auf, sei aus Inbrunst zänkisch gleich dem Spatze,
Es half nicht zärtlich sein gleich Nachtigallen;
Es frommt nicht frommen Lämmern gleich zu wallen,
Versuch es denn mit scharfer Tatz' und kratze.


Und endlich erschallt es aus weiblichem Mund':
Herr Brandl! Ei, thun's denn schon schlafen?
I konnte nicht eher, Sie wissen's ja wohl,
Mein' Frau war ja wie der Blitz sternhagelvoll
Und gab mir bis jetzo zu schaffen.


O, jak vždy mívala božího syna ráda –
on tak se dobrým zdá, jak její otec byl –
však starý otec Bůh – na čele vrásek řada –
posupně mžourá v svět! Kdo tak jej rozezlil? –


Jak bývalo jinak kdysi:
tisíc barev, světel záři,
hudbu, šum, vznět očí, tváří
vzpomínka nám v duši křísí.


يقولون تعفو عن فلان وقد بغى
فقلت نعم ان تاب طبعا عن الذنب
يراودني عقلي بقطع حباله
فيوقفني اصلي ويرجعني قلبي
وان كريم القوم يعفو تفضلا
وغفران ذنب الحب من سنة الحب


Stanu... Mrtvý klid! –
V samoty té vlnách může člověk zřít,
jak noc vstává nad prohlubní,
roklinou a úvalem,
a jak od ní prsten snubní
béře zmlklá zem!


Du bist der Götze, der selbst Majestäten
Ihr Hinterhaupt entblößt,
Der Freund, vor dem sogar sich ohn' Errothen
Die Nonne sehen läßt.


Camarón más sonante, que no el Dux
que en Venecia es el grande agilimox;
vos de mi vida y alma de mi trox,
cincuenta y cinco de mi dicha y flux.


Dann war da eine alte Wanne,
Die, leck, schon längst kein Wasser sah,
Und eine alte Gärtnerkanne,
Durchlocht und ganz zerbeult, war da.
Das war ein Trommeln und Trompeten!
Herr Hauptmann und Herr General!
Das ganze Bataillon antreten!
Zu Pferde stieg der Feldmarschall.


玉箸双垂满颊红
关山何处寄书筒
绿窗寂寞无人到
海阔天高怨落鸿


Da schanzt er schon im braunen Feld,
Macht Platz dem Korn im Ödeland;
Mit seinen harten Händen hält
Den Twickenstiel er fest umspannt.


Ráno zas most dolů letí,
ořů ržání, rohu ples,
chrtům bystrým ve zapětí
hrdá Loba jede v les,
prachu vír a křiky honu!
Nestojí však u balkonu
jako vždycky Vidal dnes!


Hoj, co ty skály sličné
dnes jasný vzaly šat?
Ó hory nebetyčné,
mě vítáte-li snad?...
Tu stojí v lepém půlkruhu
jak sbor udatných soudruhů,
jak živá stráž i hrad!


Ach maminko! – ty jsi krásná, –
Anjelinky roztomilní
Dávají ti vínek! – –
Znáte vy květinky divné? –
Já neznám, – u nás nerostou, –
Ne, u nás nerostou.


Né prende i semi d'acero e di faggio
tra le zampine, e pensa che l'estate
finisce, ed ei non torna dal viaggio


Pro vroucí modlitby všecky,
jimiž ret do noci vzlykal,
kdy s kletbou na vždy se všechněch
rozkoší zříkal.


I vejdu v třídu. Co jich tady v řadě
v těch lavičkách svých na můj příchod čeká!
jim úsměv z očí zří, plá v tvářích, bradě,
hned ztichnou ve své mnohohlasé radě,
i šíbaly můj příchod nepoleká.


Nyílik a rózsa virága,
S lyányom hervadozol;
Vidoran zeng a madárka,
S némán könnyed omol.


曲沼融融泮尽澌
暖烟笼瓦碧参差
人情共恨春犹浅
不问寒梅有几枝


»Lausche, Jungfrau, aus der Höhe
Einem Liede, dir geweiht!
Daß ein Traum dich lind umwehe
Aus der Kindheit Rosenzeit.
Mit der Abendglocke Klang
Kam ich, will vor Tage gehen
Und das Schloß, dem ich entsprang,
Nicht im Sonnenstrahle sehen.


Der Welt ein allgemeiner Hirt/
Sehr wol genennt Sanct. Peter wirdt/
Dem Schaf vnd Lämmer in gemein
Von Christo anbefohlen sein.


,Této bídné zloby cizorodé
národ náš má perně zakusit;
by snad nechtěl, buda na svobodě,
sousedů svých plémě udusit.‘


Pot řinul se mu s čela v prach,
líc snědou barvil vzdoru nach,
ret chvěl se neukrotnou žízní,
a duše jeho rabskou trýzní.


Podzim když vlídný rozprášil žluté listí,
řekl jsi: bude mi pokojně z ruky osudu čísti.
Vrátím se, kde to zpívá prameny mládí.
Sednu si pod sosny rodné, potok kde chladí.'
Vytuším stopu, bílá kde noha v písku stála,
a kde dozněla píseň, již láska vyzpívala.


Tiburce contemplait cette bizarre scène ;
Son œil sous les vapeurs apercevait à peine
Les fantômes mouvants qui passaient devant lui
Dieu juste ! sous ces toits que d'humbles destinées
S'achevant en silence ainsi qu'elles sont nées ! —
Et Tiburce pensa qu'il était pauvre aussi.


Et s'esser può, quel freddo cor selvaggio
Di lei, che sta ver me sì ferma et salda,
Al vento acceso dei sospir miei scalda,
Che lagrimando notte et giorno traggio:


Fizeste molhos de flores
Para não dar a ningué
São como os molhos de amores
Que foras fazer a algué


Du selber pflanztest dir die Maienglocken,
Von denen ich, mit träger Hand,
Dir einen Kranz um deine Silberlocken,
Und um die bleiche Schläfe wand.


Kéž by mi tvé srdce přálo,
By se nebe zraků tvých
Věčně na mne láskou smálo –
Blahem citův upřímných!


Kumilla szép haja megkötözé szivét
Ifjú Delimánnak, s vele minden kedvét,
Egy tekintet vevé el minden erejét,
Úgy hogy nála nélkül nem kivánja éltét.


Stačí jen pohled, slovíčko,
jako když zabzučí muška,
a již spustila Hrušková,
dříve-li nespustil Hruška.


Sein huldenreiches Angesicht
Kann man vor‘m Blut erkennen nicht.
Seine Stirn ist ganz zerstochen
Und die Augen sind gebrochen.


风高雨暗不成群
欲下还飞似畏人
已是却寻归去路
江南休笑水如春


Wer sich in Preussischen Dienst will begeben,
Der muß sich sein Lebtag kein Weibchen nicht nehmen:
Er muß sich nicht fürchten vor Hagel und Wind,
Beständig verbleiben und bleiben geschwind.


Höher schwebend, immer blasser
Wird sein Licht im Nachtazur,
Aber unter ihm die Wasser
Strahlen umso schöner nur.


rüzgârlarla, nehirlerle, kuşlarla berabegünle


Nuestras vidas son los ríos
que van a dar a la muerte
que es la vida
Tu muerte más bien divertida Merton
              (¿o absurda como un koan?)
tu muerte marca General Electric
y el cadáver a USA en un avión del Army
     con el
humor tan tuyo te habrás reído
vos Merton ya sin cadáver muerto de risa
también yo
Los iniciados de Dionisos ponían hiedra...
      (yo no la conocía)
Hoy tecleo con alegría esta palabra muerte
Morir no es como el choque de un auto o
                  como un cortocircuito
           nos hemos ido muriendo toda la vida
Contenida en nuestra vida
       ¿como el gusano en la manzana? no
como el gusano sino
la madurez!
O como mangos en este verano de Solentiname
amarillando, esperando las
oropéndolas...
         los hors doeuvres
nunca fueron en los restaurantes
como anunciados en las revistas
Ni el verso fue tan bueno como quisimos
o el beso.
Hemos deseado siempre más allá de lo deseado
Somos Somozas deseando más y más haciendas
       More More More
y no sólo más, también algo «diferente»
       Las bodas del deseo
el coito de la volición perfecta es el acto
de la muerte.
          Andamos entre las cosas con el aire
de haber perdido un cartapacio
muy importante.
Subimos los ascensores y bajamos
Entramos a los supermercados, a las tiendas
como toda la gente, buscando un producto
trascendente.
         Vivimos como en espera de una cita
Infinita. O
        que nos llame al teléfono
lo Inefable.
Y estamos solos
trigos inmortales que no mueren, estamos solos.
Soñamos en perezosas sobre cubierta
         contemplando el mar color de daikirí
esperando que alguien pase y nos sonría
y diga Hello
No un sueño sino la lucidez.
     Vamos en medio del tráfico como sonámbulos
             pasamos los semáforos
con los ojos abiertos y dormidos
paladeamos un manhattan como dormidos.
No el sueño
la lucidez es imagen de la muerte
           de la iluminación, el resplandor
enceguecedor de la muerte.
Y no es el reino del Olvido. La memoria
       es secretaria del olvido.
          Maneja en archivadoras el pasado.
Pero cuando no hay más futuro sino un presente fijo
todo lo vivido, revive, ya no como recuerdos
y se revela la realidad toda entera
en un flash.
La poesía era también un partir
como la muerte. Tenía
la tristeza de los trenes y los aviones que se van
               Estacioncita de Brenes
               en Cordobita la Llana
                de noche pasan los trenes
el cante jondo al fondo de Granada
En toda belleza, una tristeza
y añoranza como en un país extraño
            MAKE IT NEW
                (un nuevo cielo y una nueva tierra)
pero después de esa lucidez
volvés otra vez a los clichés, los
slogans.
Sólo en los momentos en que no somos prácticos
concentrados en lo Inútil,             Idos
se nos abre el mundo.
La muerte es el acto de la distracción total
también: Contemplación.
El amor, el amor sobre todo, un anticipo
de la muerte
     Había en los besos un sabor a muerte
          ser
             es ser
                  en otro ser
     sólo somos al amar
Pero en esta vida sólo amamos unos ratos
y débilmente
Sólo amamos o somos al dejar de ser
al morir
    desnudez de todo el ser para hacer el amor
             make love not war
        que van a dar al amor
        que es la vida
la ciudad bajada del cielo que no es Atlantic City
   Y el Más Allá no es un American Way of Life
          Jubilación en Flórida
o como un Week-end sin fin.
La muerte es una puerta abierta
al universo
       No hay letrero NO EXIT
y a nosotros mismos
                 (viajar
    a nosotros mismos
         no a Tokio, Bangkok
                      es el appeal
            stwardess en kimono, la cuisine
Continental
es el appeal de esos anuncios de Japan Air Lines)
Una Noche Nupcial, decía Novalis
No es una película de horror de Boris Karloff
Y natural, como la caída de las manzanas
por la ley que atrae a los astros y a los amantes
—No hay accidentes
    una más caída
del gran Árbol
sos una manza más
   Tom
            Dejamos el cuerpo como se deja
                    el cuarto de un hotel
pero no sos el Hombre Invisible de Wells
       O como fantasmas de chalet abandonado
               No necesitamos mediums
Y los niños muy bien saben que NO existe
que somos inmortales.
¿Pues puede el napalm matar la vida?
                    ¿De la cámara de gas a la nada?
          ¿O son los evangelios ciencia-ficción?
Jesús entró en el cuarto y sacó las plañideras
       Por eso cantan los cisnes dijo Sócrates poco antes de morir
              Ven, Caddo, todos vamos arriba
                  a la gran Aldea (bis)
—Hacia donde van todos los buses y los aviones
Y no como a un fin
   sino al Infinito
   volamos a la vida con la velocidad de la luz
Y como el feto rompe la bolsa amniótica...
O como cosmonautas...
           —la salida
                     de la crisálida.
Y es un happening.
el climax
de la vida
                     dies natalis
           esta vida pre-natal...
Dejada la matriz de la materia
                    Un absurdo no:
                    sino un misterio
puerta abierta al universo
y no al vacío
           (como la de un ascensor que no estaba)
Y ya definitivos.
           ...igual que el despertar una mañana
           a la voz de una enfermera en un hospital
Y ya nada tenemos sino sólo somos
      sino
que sólo somos y somos sólo ser
                               La voz del amado que habla
                           amada mía quítate este bra
La puerta abierta
que nadie podrá cerrar ya
             —«Dios que nos mandó vivir»
aunque anhelamos el retorno a
        asociaciones atómicas, a
            la inconsciencia.
         Y las bombas cada vez más grandes.
Necrofilia: el flirteo con la muerte. La pasión por lo muerto
                (cadáveres, máquinas, diner, heces)
y si sueñan con una mujer es la imagen
de un automóvil
     La irresistible fascinación de lo inorgánico
            Hitler fue visto en la I Guerra
            arrobado ante un cadáver
            sin quererse mover
(militares o máquinas, monedas, mierda)
cámaras de gas en el día y Wagner por la noche
«5 millones» dijo Eichmann (aunque tal vez 6)
O bien queremos maquillar la muerte
Los Seres Queridos (no diga muertos)
 maquillados, manicurados y sonrientes
en el Jardín de Reposo de los Prados Susurrantes
              cf. THE AMERICAN WAY OF DEATH
        1 martini o 2 para olvidar su rostro
relax & ver tv
         el placer de manejar un Porsche
         (any line you choose)
tal vez esperar la resurrección congelados
en nitrógeno líquido a 497°
(almacenados como el grano que no muere)
hasta el día en que la inmortalidad sea barata
después del café, Benedictine
un traje sport para ser jóvenes, para alejar la muerte
mientras nos inventan el suero de la juventud
          el antídoto
para no morir.
Como el cow-boy bueno de las películas, que no muere.
Buscando en Miami la Fuente Florida.
Tras los placeres anunciados en las islas Vírgenes.
O en el yate de Onassis por el Leteo...
No quisiste ser de los hombres con un Nombre
y un rostro que todos reconocen en las fotos
de los tabloides
su desierto que floreció como el lirio no fue el
de Paradise Valley Hotel
          con cocteles en la piscina
bajo las palmeras
ni fueron tus soledades las de Lost Island
los cocos curvados sobre el mar
LOVE? Its in the movies
          las irrupciones de la eternidad
                fueron breves
—los que no hemos creído los Advertisements de este mundo
     cena para 2, «je tadore»
             How to say love in Italian?
Me dijiste: el
   evangelio no menciona contemplación.
Sin LSD
sino el horror de Dios (o
      traducimos mejor por terror?)
Su amor como la radiación que mata sin
                               tocarnos
y un vacío mayor que el Macrocosmos!
En tu meditación no veías más visión
que el avión comercial de Miami a Chicago
    y el avión de la SAC con la Bomba dentro
        los días en que me escribías:
My life is one of deepening contradiction and
                         frequent darkness
Tu Trip? tan poco interesante
el viaje a vastas soledades y extensiones de nada
todo como de yeso
           blanco y negro, with no color
y mirar la bola luminosa y rosa como ágata
con Navidad en Broadway y cópulas y canciones
rielando en las olas del polvoriento Mar de la Tranquilidad
o el Mar de la Crisis muerto hasta el horizonte. Y
como la bolita rutilante de un Christmas-tree...
       El Tiempo? is money
es Time, es pendejada, es nada
  es Time y una celebridad en la portada
Y aquel anuncio de leche Bordens bajo la lluvia
hace años en Columbia, encendiéndose
y apagándose, tan fugaces encendidas
      y los besos en el cine
Las películas y las estrellas de cine
tan fugaces
        GONE WITH THE WIND
aunque reían todavía bellas luminosas en la pantalla
las estrellas difuntas
el carro falla, la refrigeradora
va a ser reparada
             Ella de amarillo mantequilla
             anaranjado mermelada y rojo fresa
como en un anuncio del New Yorker en el recuerdo
y el lipstick ya borrado de unos besos
adioses a ventanillas de aviones que volaron
                            al olvido
shampoos de muchachas más lejanas que la Luna o que Venus
           Unos ojos más valiosos que el Stock Exchange
El día de la Inauguración de Nixon ya pasó
 se disolvió la última imagen en la televisión
y barrieron Washington
El Tiempo Alfonso el Tiempo? Is Money, mierda, shit
el tiempo es New York Times y Time
—Y hallé todas las cosas como Coca-Colas...
                     Proteínas y ácidos nucleicos
                     «los hermosos mimeros de sus formas»
proteínas y ácidos nucleicos
              los cuerpos son al tacto como gas
la belleza, como gas amargo
lacrimógeno
Porque pasa la película de este mundo...

Como coca-colas
          o cópulas for
          that matter
Las células son efímeras como flores

mas no la vida
       protoplasmas cromosomas mas
no la vida
Viviremos otra vez cantaban los comanches
          nuestras vidas son los ríos
          que van a dar a la vida
ahora sólo vemos como en tv
después veremos cara a cara
         Toda percepción ensayo de la muerte
                   amada es el tiempo de la poda
  Serán dados todos los besos que no pudiste dar
          están en flor los granados
todo amor reharsal de la muerte
             So we fear beauty
Cuando Li Chi fue raptada por el duque de Chin
lloró hasta empapar sus ropas
pero en el palacio se arrepintió
de haber llorado.
     Van doblando la punta de San Juan de la +
            pasan
            unos patos
                           «las ínsulas extrañas»
o gana decía San Juan de la Cruz
infinita gana—
   rompe la tela de este dulce encuentro
y los tracios lloraban sus nacimientos cuenta Herodoto
y cantaban sus muertes
—Fue en Adviento cuando en Gethsemani los manzanos
junto al invernadero, están en esqueleto
con florescencia de hielos blancos como los
 de las congeladoras.
Yo no lo creo me dijo Alfonso en el Manicomio
cuando le conté que Pallais había muerto
Yo creo que es cuestión política o
Cosa así.
¿Entierran todavía con ellos un camello para el viaje?
¿Y en las Fiji
las armas de dientes de ballena?
La risa de los hombres ante un chiste es prueba de que creenen
la resurrección

o cuando un niño llora en la noche extraña
y la mamá lo calma
La Evolución es hacia más vida
    y es irreversible
e incompatible con la hipótesis
de la nada
Yvy Mara ey
fueron en migraciones buscándola hasta el interior del Brasil
(«la tierra donde no se moría»)
Como mangos en este verano de Solentiname
madurando
mientras está allá encapuchado de nieve el noviciado
         Pasan las oropéndolas
         a la isla La Venada donde duermen
me decías
It is easy for us to approach Him
Estamos extraños en el cosmos como turistas
          no tenemos casa aquí sólo hoteles.
Como turistas gringos
                      everywhere
aprisa con su cámara apenas conociendo
                  Y como se deja el cuarto de un motel
                    YANKI GO HOME
Muere una tarde más sobre Solentiname
Tom
                     resplandecen estas aguas sagradas
y poco a poco se apagan
es hora de encender la Coleman
        todo gozo es unión
        dolor estar sin los otros:
                                      Western Union
El cablegrama del Abad de Gethsemani era amarillo
        WE REGRET TO INFORM YOU etc
yo sólo dije
o. k.
              Donde los muertos se unen y
                       son con el cosmos
                                   uno
porque es «mucho mejor» (Fil. 1, 23)
Y como la luna muere y renace de nuevo...
      la muerte es unión y
           Ya se es uno mismo
                se une uno con el mundo
la muerte es mucho mejor
los malinches en flor esta noche, esparciendo su vida
     (su renuncia es flor roja)
la muerte es unión
           1/2 luna sobre Solentiname
           con 3 hombres
uno no muere solo
(Su Gran Choza de Reunión) los ojibwas
y el mundo es mucho más profundo
Donde los algonquinos espíritus con mocasines
espíritus
cazan castores espíritus sobre una nieve espíritu
creímos que la luna estaba lejos
morir no es salir del mundo es
  hundirse en él
estás en la clandestinidad del universo
                    el underground
fuera del Establishment de este mundo, del espacio tiempo
sin Johnson ni Nixon
    allí no hay tigres
               dicen los malayos
  (una Isla del oeste)
                          que van a dar a la mar
                          que es la vida
Donde los muertos se juntan oh Netzhualcoyotl
o Corazón del Mundo
      Hemingway, Raissa, Barth, Alfonso Cortés
el mundo es mucho más profundo
         Hades, donde Xto bajó
                         seno, vientre (Mt. 12, 40)
                            SIGN OF JONAS
las profundidades de la belleza visible
donde nada la gran ballena cósmica
llena de profetas
           Todos los besos que no pudisteis dar
                                 serán dados
Se transforma
....«como uno estuvo enterrado en el seno de su madre...»
             a Keeler un cacique cuna
La vida no termina se transforma
             otro estado intra-uterino dicen los koguis
por eso los entierran en hamacas
en posición fetal

una antigua doctrina, dijo Platón
de que hay allá en el Hades
                gente llegada de aquí.
Beziers, y la catedral vista desde el tren
             Nada de lo añorado se ha perdido
                     el olor del Midi
la torre roja de Saint Jacques junto al Tarn
las luces blancas y verdes de París, y las de la Eiffel:
               *CITROEN*
Lax ha andado con los circos

y sabe lo que es eso
la quitada de la tienda a la luz de las lámparas
la dejada del solar vacío
y el viaje en camión de noche hacia otra ciudad
Y cuando murió la esposa de Chuang Tzu
Chuang Tzu no hizo luto
      Hui Tzu lo encontró cantando y bailando
con la paila de arroz como tambor
      la hamaca es la placenta, la cuerda
de la hamaca el cordón umbilical
     «tus dolores de cabeza no te hacen mal»
          semilla-planta-semilla
        la dialéctica de la destrucción
                   digo
la del trigo. Vivir
es para morir y darnos esparciendo vida
Hasta que entre con máscara y guantes blancos
 el agente
 de qué Siglas no sabemos
Y entregarnos a la muerte con amor
Y
si las estrellas no mueren
permanecen solas
si no vuelven al polvo cósmico las estrellas
          semilla, planta, semilla
la muerte es unión
            no es Junction City
o como también dicen los cunas
queremos comer un día una buena comida
Y clamamos por la entrega del amado
Y lo que decía el abad Hesiquio: es
( el pensamiento frecuente de la muerte) como
cuando en el mar sereno juegan los peces
los delfines saltan de alegría
      Y, como la luna muere...
    Están en una isla, dijeron en Haití
         a Colón, están todos en una isla
             comiendo mameyes de noche
—O la isla Boluto. al oeste de Tonga
feliz y rica de flores y frutas-de-pan espirituales
«perece que electrocutado»
                     me escribe Laughlin
«pero al menos fue rápida» rompida la tela
que divide el alma y Dios... Y:
...porque el amor apetece que el acto sea brevísimo....
        van allí a entrar
              los ríos del amor del alma en la mar
llegó bella como Joan Baez en su automóvil negro
Te reías de los anuncios del New Yorker
pues está éste de Pan Am
**Ticket to :Japan
               To Bangkok
                          To Singapore
   All the way to the mysteries **
Un tiquete para la contemplación?
Un tiquete para la contemplación
                          Y la muerte.
         All the way to the mysteries
Los anuncios comerciales son manuales de meditación, dice Corita

Sister Corita
y anuncios de algo más. No tomarlos
textualmente.
La muerte biológica es cuestión política
o cosa así

General Electric, la parca
 un jet de Viet Nam para el cadáver
pero después de este invierno, por Pascua
o por Pentecostés
oirás los tractores trapenses junto a tu cementerio
 trapenses pero ruidosos, revolviendo la tierra
Para sembrar, nuevos mayas, el antiguo maíz.
—la época de la resurrección de los Carterpillars
           y de las cigarras
Como el banano que para dar fruto muere dicen los hawaianos.
       Estabas todo vacío
                   y dado todo el amor no tenías
ya nada que dar
      Y listo para ir a Bangkok.
Para entrar al comienzo de lo nuevo
aceptar la muerte de lo viejo
                    Nuestras vidas
                    que van a dar a la vida
la ventanilla del gran jet lloraba
          al despegar de California
      de alegría!
Al fin viniste a Solentiname (que no era practical)
después del Dalai Lama y el Himalaya con sus buses
pintados como dragones
a las «ínsulas extrañas»; estás aquí con tus silenciosos Tzus y Fus
Kung Tzu, Lao Tzu, Meng Tzu, Tu Fu y Nicanor Parra
y en todas partes; tan sencillo comunicarse con vos
como con Dios (o tan difícil)
        como todo el cosmos en una gota de rocío
esta mañana en el camino a la letrina
Elías arrebatado por el carro de energías cósmicas
       y en la tribu de Papua cuando vieron el telégrafo
            hicieron un modelo chiquito para hablar con los muertos
los celtas prestaban plata dice Valerio Máximo
para que en ultratumba se pagara.
                           Los besos todos dados o no dados.
Por eso cantan los cisnes dijo Sócrates
en tu pecho el abanico todavía
dando vueltas
         Sólo amamos o somos al morir.
                   El gran acto final de dar todo el ser.
o. k.


Slunko již končilo půldenní cestu,
sypalo červnových paprsků lesky
na les a na stráně, na obzor hezký,
obzor se zatáčel k malému městu.
Kolkolem posvátné ticho jen bylo,
ve brázdě ušatý zajíček dřímal,
dudeček ospalý pod hrudou klímal,
zpěvavé ptactvo se na stromech krylo.
V městečku blízkém se klekání zvoní,
bujarý jinoch se po stráni blíží
k pěknému novému Kristovu kříži,
a tam svá kolena pokorně kloní.
Zvroucněle vyříkal modlitbu krásnou,
kteroužto vzdělaný katolík pravý –
nebeskou Matičku Marii slaví,
upřeně zíraje v oblohu jasnou.
Dodal pak hlasitě: „Bože a Pane,
do světa beru se s jediným grošem,
s neplným chudičkým proutěným košem!
Bože můj, Ty jak chceš, ať se mi stane!“
„Chladně a krátce mne odbyli všude;
dáš-li mi, Kriste můj pomoci Svojí,
žalostná trýzeň má jistě se zhojí,
služba a výživa dána mi bude.“
Políbil svatý kříž, pomalu kráčel
k městečku slabým a váhavým krokem,
pohlížel na všechno truchlivým okem,
hladové tvářičky slzami smáčel
Strážným svým andělem šťastně byl veden;
uviděl muže a tázal se skromně,
je-li zde kupec, a ve kterém domě?
Zvěděl, že v městě jest kupec jen jeden.
Vešel a pozdravil staršího pána,
pravil: „Mně naplní vřelá se tužba,
dána-li bude mi žádaná služba!“
Žádaná služba hned byla mu dána.
Mládenec pánu se velice líbil,
líbil se paní a mladistvé dceři,
všichni jej laskavým pohledem měří,
otec mu po roce dcerušku slíbil.
Mládenec ve víře, v zbožnosti silný,
ochotný, laskavý ku všechněm lidem –
složil rád pozorným sluchem a videm
den co den v práci své věrný a pilný.
V neděli, ve svátek pán to rád vídal,
žádal-li do chrámu Božího jíti,
vzorně a nábožně Boha tam ctíti;
on se s ním milerád v kostele střídal.
Paní pak stala se tchýní, pán tchánem,
vzorná a nábožná, vzdělaná žínka,
dala mu zdravého, sličného synka;
v obchodu žehnáno nebeským Pánem.
Na věčnost odešli rodiče staří,
manželům mladým pak ještě dvě léta
obchod a rodinná blaženost vzkvétá,
v zámožném domě vše dobře se daří.


Deßwegen klagt Er auch/ daß seine Zierd und Lust
Gleich einer Rosen fällt; 15 doch ihr Geruch verbleibet/
Den die Durchlauchtigste 16 zum Denckmahl einverleibet.
Der Kindes-Kinder 17 Zahl seuffzt aus betrübter Brust/
Daß sie nicht weiter soll dergleichen Wartung laben/
Wovon sie höchst-vergnügt viel Wachsthum würden haben. 18


Den Drachen du ergriffen hast/
Sanct. Michael,
Vnd vnter deine Füß gefast.
Helff vns hie kempffen
Die Feinde dempffen/
Sanct. Michael.


Ha gyökerestől ültetted is át:
Kényes virág az átplántált virág.


Wie hab' ich dich so manchesmal
Im Innersten gefühlt,
Wenn ich im stillen Lindenthal
Mit deinem Lamm gespielt!
Da schicktest du
Mir Himmelsruh'
Und deine lieben Täubchen zu!


家住孤峰顶
长年半掩门
自嗟身已老
活计付儿孙


Quando meu peito continha
Um coração inocente,
No regaço providente
De minha mãe repousei:
Ela, então, mal respirando,
Beijou-me, e eu acorde
Depois, no peito bateu-me
O coração, violento:
Comovida, sem alento,
Outra mulher me beijou:
Esse férvido contato
Que eternidade selou!


雪残宫瓦欲生烟
已觉风光变旧年
应自东皇报春后
又扶君德进忠贤


Der jagt dahin, daß die Rosse schnaufen,
Der muß im Staub daneben laufen;
Aber die Nacht holt beide ein,
Setzt jenen im Traume neben die Rosse
Und den andern in seine Karosse –
Wer fährt nun fröhlicher? der da wacht,
Oder der blinde Passagier bei Nacht?


撩钗盘孔雀
恼带拂鸳鸯
萝荐谁教近
斋时锁洞房


Versammelt hielt sein Sklavenheer
Der Thracier Spartacus am Meer,
Und auf zum rauchenden Vesuv
Erklang der wilde Freiheitsruf:
Von nun an Männer, nicht mehr Sklaven
Erheben wir das Schwert und strafen
Der Unterdrücker Übermut.
Du Berg dort, blitz in unsre Rache!
Der Menschheit ganzes Herz erwache
In uns um ihr verlornes Gut.
Germanen, Scythen, Perser, Parther,
Illyrier, Gallier, Dacier, Sparter,
Jetzt treffet, daß die Wunde klafft!
Wir waren lang genug die Schlächter
Für dieses Volkes Blutgelächter,
Genug die Mörder unsrer Kraft.


Von Zeilons Gedüfte
Sind ewig die Lüfte
Der Gärten durchweht;
Die Gänge, statt Sandes,
Nach Weise des Landes,
Mit Perlen besät.


Ma tu riluci pur torbida e bruna
Come talor là dove il Sole apparse
Splende fra pallide ombre ancor la Luna.


Mám pro tě písní na tisíce.
mám pro tě lásky ještě více.


Es schloß in den Fluten
Die Aeugelein zu,
O rettender Gott,
Gelobet seist Du!


Gott hasset Sünd und Schande,
Die Bösen kommen nicht
Zum Fried- und FreüdenStande,
Wen sein Gericht anbricht.
Hie geht es zwahr den Frommen
Zu Zeiten arm und schlecht,
Dort wird es anderst kommen:
Warum? Gott ist gerecht.


سَلامٌ أَيُّها المَلِكُ الهُمامُ
تَطوفُ بِهِ المَلائِكَةُ الكِرامُ
أَتَيتُكَ وَالعُيونُ الخُزرُ تَرنو
إِلَيَّ كَأَنَّها حَولي سِهامُ
فَمَن أَوحى إِلى الأَقوامِ أَنّي
سَأَشكو مِن أَذاهُم ما نُسامُ
لَقَد خَلَّفتَنا لِخُطوبِ دَهرٍ
غَوالِبَ ما لَنا مِنها اِعتِصامُ
سَئِمناها فَلَيسَ لَنا اِصطِبارٌ
وَأَيسَرُ ما بِنا مِنها السَّآمُ
مُحَمَّدُ إِنَّها عِشرونَ عاماً
وَحَسبُ المَرءِ مِمّا ساءَ عامُ
أَتَدري ما تُجَشِّمُنا اللَيالي
وَتَركَبُنا حَوادِثُها الجِسامُ
أَتَرضى أَن يَقِرَّ الضَيمُ فينا
فَخَيرُ رَغائِبِ الحُرِّ الحِمامُ
أَلَيسَ المَوتُ أَجمَلَ مِن حَياةٍ
يُهانُ المَرءُ فيها أَو يُضامُ
أَنَوماً يا مُحَمَّدُ عَن بِلادٍ
أَباحَ حَريمَها الأَهلُ النِيامُ
فَقُم تَرَ ما دَهاها مِن شِقاءٍ
وَمِثلُكَ لَيسَ يُعييهِ القِيامُ
وَإِنَّكَ لَو أَجلْتَ الطَرفَ فيها
لَخَضَّبَ جَيبَكَ الدَمعُ السِجامُ
وَأُقسِمُ لَو قَدِرتَ عَلى جَزاءٍ
إِذَن أَودى بِنا مِنكَ اِنتِقامُ
هَدَمنا ما بَنَيتَ مِنَ المَعالي
بِعَزمِكَ وَالخُطوبُ لَها اِعتِزامُ
أَما يرضيكَ عَمَّن عَقَّ مِنّا
رِجالٌ بِالوَفاءِ لَها اِتِّسامُ
سَواءٌ مَن نَمَتهُ مِصرُ مِنهُم
عَلى غِيَرِ الحَوادِثِ وَالشَآمُ
رَعى اللَهُ الشَآمُ فَكَم حَبانا
أَيادي ما لَها عَنّا اِنصِرامُ
لَنا مِن أَهلِهِ أَهلٌ كِرامٌ
يُصانُ العَهدُ فيهِم وَالذِمامُ
هُمو أَعوانُ مِصرَ وَناصِروها
إِذا نَزَلَت بِها النُوَبُ العِظامُ
وَهُم إِخوانُنا الأَدنَونَ فيها
نُصافيهِم وَإِن كَرِهَ الطَغامُ
يُؤَلِّفُ بَينَنا نَسَبٌ قَريبٌ
وَيَجمَعُنا التَوَدُّدُ وَالوِئامُ


Progne und Philomele sind Schwestern; die eine verkündet
Uns den Sommer, und ist jedem willkommen und lieb;
Aber willkommner ist uns und heil'ger, siebenmal lieber
Philomele! wen rührt nicht Philomelens Gesang?
Nichts verkündet sie uns, doch lauschen wir, nimmer getäuschet,
Ihrem süßen Gesang, welcher uns Thränen entlockt.
Thräne der Sehnsucht, entfallen dem Aug', und dem Herzen entfallen,
Bist mir erquickend, wie Tau auf dem versengten Gefild!
Zarter Ahndungen bebender Glanz, du schimmerst mir schöner,
Als des erwachenden Tags Purpur in zitterndem Tau.
Singe mir Sehnsucht ins Herz, geliebte Sängerin! singe,
Philomele, mir Ruh, Ruhe der Ahndung ins Herz!
Ahndung ist unsre Weisheit hienieden, und unsere Wonne
Sehnsucht, doch kennen wir den, welcher die Sehnsucht uns ließ!
Sehnsucht ist Morgenröte; noch weilet unter dem Himmel
Unsre Sonne – sie kommt! Himmel und Erde! sie kommt!
Heil dir, Herrliche! Tritt aus deinem heiligen Osten!
Wahrheit strahlet dein Licht! Lieb' ist der Herrlichen Glut.


Y entre su sino y la secreta senda
el ruiseñor sutil besa a la rosa
despertando una suerte de leyenda.


Wären's fünfzehn! – Einen Teller
Wurst kauft man für fünfzehn Heller.
Hungrig bin ich sowieso;
Eine Wurst macht lebensfroh.


Kit nátha nyomorít,
Kit meg a keh bánt;
Peti balra sántít,
Bandi jobbra szánt.


陌上行人看石麟
三朝出入紫微臣
桃花坞接啼猿寺
直到南山不属人


Egli era armato, e sol l'ardita fronte
non ricopria con l'onorato incarco,
ma fattosi recar l'elmo d'Almonte,
tosto di quel si rese adorno e carco.
Rinaldo, ch'al quartier conobbe il conte
ch'a scontrarlo venia, non fu già parco
in allentar la briglia, oprar lo sprone,
lieto di sì bramata occasione.


Ein Rabe aber kam vorbei,
den ärgerte die Melodei
und auch das Silberschnäbelein,
er schrie: »Ich mag nicht solch Geschrei!
geh, packe dich vonhinnen!


A chiton krátký, řasnatý údů vděk
víc prozrazoval oku než tajil jej,
tys zdiven ptal se, který z bohů
zbloudil to po věcích k siré zemi?


فطوبى لقومٍ أنت فارعُ أصلهم
وطوباك إذ من أصلهم أنتَ فارعُ


Und ob er mitunter kanzleihaft spricht,
Ja Tinten und Farben erblassen,
Die Großen der Zeiten sterben nicht,
Das Alter ist keinem erlassen.


Andělské to tílko děví
halí roucho padlý sníh;
co tu kouzla jen se jeví,
cit tvůj všechen zjih’.


Wie süße Ahndung, daß zur dunkeln Pforte,
Zur ewgen Mutter, zu der unbekannten,
Ein unnennbares Weh mich niederziehet!