Modlitby jich plané, almužny a posty
Nejdou z lásky, nejsou marné chvály prosty.
K almužně když který pootevře ruku:
Děje se to s povykem a při trub zvuku;
A když modlitbou se počne který baviť:
Nechce tudy Boha, leč sám sebe slaviť;
A když postem, který tělo svoje suší,
Nepoutá své chtíče, jedno tváře smuší.
Marné chvály chtivost, lakota i pýcha
Všelikými skutky pokrytcův těch dýchá.
U nich všecko, co se činí aneb seje,
K vůli oku a jen na oko se děje,
Vždyť ne v skrytě, nebeský kdež Otec vidí,
Ale jen tam, kde jsou na odivu lidí,
V školách, na ulicích, kde se lidstvo rojí,
S posty, modlitbami, almužnami stojí,
By je každý viděl, – vida, chválil za to,
Co se Bohu příčí, ano není svato,
Není z lásky po zákonu věčném svatém,
Ale z pýchy, kryté pobožnosti šatem.


Den Bauch zurück, Gevatter, wenn du's kannst!
Die ganze schöne Front verdirbt dein Wanst!
»Er ist nur eine Festung mehr dem Land!
Vertheid'gen soll sie mannlich meine Hand!«


Frühling! die Gärten wollen Rosen tragen,
Die ersten flugs hier meinem Mann ums Haupt!
Die Nachtigall, die für die Freiheit hat geschlagen,
Hat an die Liebe glühend auch geglaubt,
Doch wollt' er einzig von der Liebe singen,
Daß auch die Liebe bei der Freiheit steh', –
Ein Schwert mit Rosen wollen wir ihm bringen,
Ein Schwert mit Rosen meinem Béranger!


„Jestli, otče! jinak přáno není,
(Děva lkala) bych ti pomohla,
Než skrz strašné panny zneuctění –
Bůh ti přispěj – dcera nemohla!“
S pozůstatkem síly své se zvedla,
Opovržně na chlipníka hlédla,
A ku chatrči krok její spěl,
Nemocný kde otec umdlen sněl.


东麓云根露角牙
细泉幽咽走金沙
不堪土肉埋山骨
未放苍龙浴渥洼


纸阁新糊拥乱书
青灯依旧照诗癯
隔城经月疏相见
却忆金陵瞌睡图


Kde pod útulkem sester svah květný na zahradě,
tlum bratří mlčí dvou srdci ku poradě.


Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.


Adieu surtout ces cœurs et ces âmes si hautes,
Dont toujours j'ai trouvé pour mes maux et mes fautes
Adieu toute la joie à leur commerce unie !
Car tous deux, ô douceur ! si divers de génie,


سقاني السُّلافةَ من ريقه
وأقطفنِي الوردَ من خدِّهِ
وعوّضنِي بقصير الوصا
لِ عمّا تطاول من صدِّهِ
وأوسعنِي الكَثْرَ من رِفْدِه
وما كنتُ أطمع في وعدِهِ
وقلتُ لمن لام في حبّهِ
غَششتَ فمن ليَ مِن بعدِهِ
وشاع غرامي به في الأنامِ
فما لي سبيلٌ إلى جَحْدِهِ
ومن أين أطلب في حُسنهِ
لَه الشَّبه والحسنُ من عندِهِ


Psal souředitel četné spisy –
osobnost není neznámá.
Svým šťastným sňatkem za kulisy
rovnýma skočil nohama.*)
K těm kulisám ho láska jala
vždy vášnivěji, prudčeji:
ideou fixní se mu stala.
Bůh žehnej fixní ideji!


Nem is törődöm többet semmivel.
Kezem gyerekes dolgokat mivel,


Doch sieghaft, sicher und mit einem süßen
grüßenden Lächeln hebt sie ihr Gesicht
und stampft es aus mit kleinen festen Füßen.


Teuer ist mir der Freund, doch auch den Feind kann ich nützen,
Zeigt mir der Freund, was ich kann, lehrt mich der Feind, was ich soll.


Não inquieto mais o dia de amanhã
Não me inquieto mais com a dor de hoje
Há uma hora que as perguntas deixam de existir


Mír budiž v nás, mí hoši dobré vůle!
Hle, teplé jsou ohníčky na obzoru
a spánkem těžkým usnula děla.
Tichá je cesta. – Možno jíti k lidem.
A hvězdy září –


Pour garder mon dessin avec ses lignes pures,
J'émousse mon ciseau contre des pierres dures,
Élevant à grand'peine une assise par jour !


Und das war der Grund, daß vor Jahren und Jahr
Eine Wolke Winde spie,
Die frostig durchfuhren am Meeresstrand
Meine schöne Annabel Lee;
Und ihre hochedele Sippe kam,
Und ach! man entführte mir sie,
Um sie einzuschließen in Gruft und Grab,
Meine schöne Annabel Lee.


LIGHTSOME, as convey'd by sparrows,
Love and beauty cross'd the plains,
Flights of little pointed arrows
Love dispatch'd among the swains.


Pur dopo mille pianti e mille preghi,
Filli, cortese il ciel pommiti in braccio:
e ti bacio e mi baci e 'n dolce laccio
ti stringo e lego e tu mi stringi e leghi.


„Dva bratři – ruce v trdlici,
dva roztomilí královrazi
se tulí k sobě soptící
a jsou v své kleci celí nazí,
krev stéká s plecí, každý v plen
je vydán střečkům, šklebu žen
a slinám katů, štěku fen.
Teď lotři chrápou docela
jak pod perutí anděla –
ó, rozdíl mezi námi jest!
Zítra vám v trestu polehčím,
dnes trpte, hoši – dobře tak,
jsem stár a chorý – slábne zrak –
Dál – však se plně přesvědčím!“


إِذا استيقظتْ عيني رأتْ ما يسُوؤُهَا
وإن هجعتْ لاقت أمرَّ وأوجعَا
روائعُ أحلامٍ تمرُّ بمضجعي
وتطردُ عن عيني الغشاشَ المروَّعَا
بقايا همومِ النفسِ تَبْقَى رسُومُها
كوامنَ فيها ثم يطلَعْنَ نُزَّعَا


Nejprv musím, vzácná společnosti,
sdělit k všeobecné vědomosti,
že ty dcerky daly vidle stranou,
a že z nich se staly jednou ranou
slavnostné deklamatorky!
Už tam není Anky, Dorky,
ani Mařky, Lidky, Zuzany,
dnes se přestrojily za panny,
každá dnes má hlavu ve víru,
v rukou nosí listy papíru,
jí po straně student poklusává,
a ona mu pilně odříkává.
Pojďme na příklad ku děvčat vzoru,
ponavštívme rychtářovic Doru!


Herr Kästner zeigt mit tiefen Gründen,
Es sey kein leerer Raum zu finden;
Der Bursche Beutel weisen ja:
Quod saepe dentur vacua.


Y que era, aunque no muy verde,
Fresca y limpia con extremo,
Abultada de pehera
Y con grandes ojos negros,
Saltó súbita: «Envidiosos,
Que no sirven, ni por pienso,
Para descalzarle, han sido
Los que en trance tal le han puesto».
Díjole el marido: «Calla».
Y ella respondió: «No quiero...
¡Qué señor tan llano!... ¡Parte
El corazón!.... Mes y medio
»Hace que le vimos todos
Tan galán, en el festejo
Que se celebró en la plaza
De Valladolid... ¡Qué diestro!
»¡Qué valiente! ¡Qué gallardo!
Fue el único del torneo».
«Calla», con cólera grande
Volvió a decir el ventero;
Y ella, en vez de obedecerle,
A continuar: «¡Qué discreto!
El oírle daba gusto...
Alfonso López Vivero
Era un vil, que lo vendía...»
«Calla», repitió de nuevo
Más airado el hombre; y ella:
«No me da la gana: cierto
»Es cuanto digo... El tesoro
lo ganó en la guerra, o premio
Es que el Rey le ha dado en paga
De servicios que le ha hecho.
»La Reina y los ricoshombres,
Revoltosos y soberbios...»
«Maldita tu lengua sea
—Clamó furioso el ventero—
»Tú, porque allá te criaste
En su palacio, y... ¡yo necio!»
Y ella prosiguió llorando:
«La tonta fui yo, mostrenco».
Iban en el matrimonio
A poner paz y concierto
Los padres, cuando, «Ya llegan»,
Gritó desde fuera el lego;
Y dejando a los esposos,
Que sin duda prosiguiendo
La disputa, la acabaron
A puñadas, según temo,
Fuéronse a la puerta al punto,
Sobre sus mulas subieron,
Y aquella venta dejaron
Hecha un abreviado infierno.


(Descobridor do Ceará)
Na umidade do cárcere de Olinda
— Enjaulado jaguar que a vida acaba
Lembrando a selva rumorosa e linda —
Sonha o conquistador da Ibiapab
O sonho é o resto da jornada: é a vinda;
E a morte; é a sede; é o desespero; a taba
Toda investind  A terra em fog  Um baba;
Outro cai; outro fica; outro se find
Dois filhos morrem nos seus braços: vede!
E nem, sequer, irmão de Agar, tem perto,
Nos olhos água que lhes mate a sede!


Was könnt ihr Anders tun, ihr Schmerzenkinder, ihr,
als daß ihr Schmerzen auch und Pein erweckt in mir,
die wieder von mir aus in eure Brunnen quellen?


Arno alzi l'acque al ciel, le rive infiori,
suonino i templi, e fumino gli altari,
che 'l nuovo parto a festeggiar n'invita.


Und aus der lähmenden Stille
Endlich gebrochenem Bann
Schwillt des Lebens erlösender Wille
Wieder höher
Und höher an.


Gern erlassen wir dir die moralische Delikatesse,
Wenn du die zehen Gebot nur so notdürftig befolgst.


"The day was fix'd, when at the sacred shrine
" Attested Heaven should hear our mutual vows;
"And sprightly Pleasure seem'd once more to twine
" Her freshest roses for my favour'd brows.


O Vater! nimm voll Liebe
Heut meine Wünsche hin:
Nie sei dein Leben trübe,
Zufrieden stets dein Sinn.


A daloló, vad tengert hallgatom
És álmodom az ócska pamlagon
És álmodom az ócska pamlagon.


Sente il cavallo pungersi, e si lancia;
e ‘l buon nocchier più allora preme e stringe
lo sprone al fianco, aguzzo più che lancia,


Ed ora non è tempo da marito,
e se pur fosse, la sua libertate
servare è troppo più savio partito.
L'amor che vien da sì fatta amistate
è sempre tra gli amici assai gradito:
ma, sia quanto vuol grande la biltate
che a' mariti tosto non rincresca,
vaghi d'avere ogni dì cosa fresca;


Te bájvidék!
Ott a kék messzeségbe,
Hol szirthegyek nyúlnak fel égbe,
S felhőtlen leng a tiszta lég!
Idvezllek, oh te vég-
Határa buzgó vágyaimnak,
Te bájvidék!


Gelobt sey euer Fleiß,
Ihr Creutz-Theologi,
Die ihr, mit Angst und Schweiß
Und unabläß'ger Müh',
Durch die unwegsamen Höhlen
Brecht bis zu der Menschen Seelen.


Der leere Franzmann pfeift, und schneidet Capriolen;
Der römische Castrate singt;
Der Britte läßt am Strang sich Miltons Teufel holen,
Der Deutsche, was thut der? er trinkt!


Dann durchs blache Feld bin ich geſchritten.
Letzter Sommerabendgluth entgegen,
Und die heut das reife Korn geſchnitten,
Sah ich Garben auf den Wagen legen.


Půjčím ti ji na pár dní!


Et sa croix d'honneur fut conquise,
Quand il dénonçait en haut lieu
Son colonel à tête grise
Qui se permet de prier Dieu.


Zieht hin, ihr Spiele
Der Jugendzeit,
Wo, unentweiht
Vom Weltgewühle,
An Klio's Arm
Mir fern vom Schwarm
Der Sauertöpfe
Manch Lied gedieh!
Zieht hin, Geschöpfe
Der Phantasie,
Die im Genusse
Der frohsten Musse
Mein Geist gebar!
Zieht hin in Frieden!
Die holde Schaar
Der Pieriden
Mög' auf der Bahn
Zum hochgeweihten
Parnass hinan
Euch sanft geleiten!


牢盘白雪是丹媒
解活民生富国财
巨浸无边归掌握
共知阴德鼎方来


مَنْ لِداعٍ لا يجابُ
وشفاءٍ لا يُصابُ
ومُعَنّىً ما له عِنْ
دَكُمُ إِلّا العذابُ
في الحَشا منه ندوبٌ
وزفيرٌ واِلتهابُ
وَلَقد قلت وَلِلمَش
غوفِ في الأمرِ اِرتيابُ
زالَتِ الأَرواحُ أَم زا
لَت حُدوجٌ وقِبابُ
يا حَليف الهجرِ هَلْ لِلْ
حبلِ موصولاً إيابُ
كنتَ لِي أرْياً فَكَم عِنْ
دِيَ مذ فارقتَ صابُ
كيفَ أُروى وَالبَعيدا
تُ ثَناياك العِذابُ
إِنَّ في الأظعانِ قَوماً
أَحضَروا الشّوق وغابوا
وَإِذا عاتَبتَ مِنهم
مُذنباً ضاعَ العِتابُ
كُلّ يَومٍ لَكَ بينٌ
لم يَصِحْ فيه غرابُ
وبِعادٌ من حبيبٍ
لم يَحِن منهُ اِقتِرابُ
وَملالٌ مِن خليٍّ
وَنبوٌّ وَاِجتنابُ
حَبّذا أيّامُ سَلْعٍ
وَسقاهنَّ السّحابُ
كَيفَ شَكواي زَماناً
كانَ لي فيهِ الشّبابُ
وَكِرامٌ لهُمُ مِنْ
ورقِ العزّ ثيابُ
وَثَنايا في ذُرا المج
دِ على الرّاقِي صعابُ
لا يريبونَ وَإمّا
رابهُم يَومٌ أَرابوا
كُلَّما مَرَّ زَمانٌ
عَذّبوا فيهِ وَطابوا
وَإِذا ما نَكَل القو
مُ عَنِ الأَمرِ وَهابوا
وَطَما المَدُّ الّذي في
هِ مِنَ المَوتِ عُبابُ
هَجَموهُ مِثلَما اِنقَض
ضَتْ مِنَ الجوّ عُقابُ
ثُمّ سالَت منهُ بِال
طعنِ وَالضربِ شِعابُ
قُلْ لِحُسَّادي أَفيقوا
فاتَكم عِندي الطِلابُ
عِبتُمُ مَن لَيسَ فيهِ
لِلّذي عابَ معابُ
وَلَهُ عِرْضٌ نقيٌّ
زالقٌ عنه السِّبابُ
عامِرُ الرَّبعِ وفي الأع
راضِ ما شِئتُم خرابُ
مَن لَكُم مِثلي إِذا عنَّ
طِعانٌ أو ضِرابُ
ودفاعٌ ونزالٌ
وسؤالٌ وجوابُ
وَغِلابٌ لأَعادي
كم وما يرجى الغِلابُ
وجذابٌ للّذي يه
وَوْنَ إِنْ قلّ الجِذابُ
والّذي يهدِي إلى القَصْ
دِ وَقَدْ ضَلَّ الصَوابُ
في مَقامٍ لَيسَ إِلّا
أُسُدٌ فيه وغابُ
وَجَريحٌ وَقَتيلٌ
لا يُواريهِ الترابُ
لَكُمُ منّيَ ظُفْرٌ
في المُلمّاتِ ونابُ
وَصَباحٌ كُلَّما أَظ
لَمَ خَطبٌ وشهابُ
لَستُمُ السيفَ فلِمْ أَن
تُم بِلا سيفٍ قِرابُ
ما اِستَوى في عَطَنِ القو
مِ صِحَاحٌ وجِرابُ
لا ولا عادلتِ النِّي
بَ المسنّاتِ السِّقابُ
وَإِذا لَم يَكُن الرِّسْ
لُ فَما يُغني الحِلابُ
يا خَليلي إِنّما الدَّهْ
رُ مَجيءٌ وذَهابُ
وَعَطاءٌ خَلفه مِن
هُ اِبتِزازٌ واِستِلابُ
وَسَليمٌ ولَديغٌ
وَمُوقّىً وَمصابُ
اِحذرِ الدّهرِ فللدّه
رِ اِزوِرارٌ واِنقِلابُ
وَدَعِ الحِرصَ لقومٍ
حُرِموا الرّشدَ وخابوا
ما إِلى الذلّ سوى الحِرْ
ص على الأموالِ بابُ
كلُّ شَيءٍ أَنشَأتْهُ
تربةُ الأرضِ تُرابُ
وَإِذا فُزنا بِصِدقٍ
مِن غِنىً فَهوَ كِذابُ
وَاِطلُبِ العِزَّ فَما دو
نَ مَدى العزِّ حجابُ
بِأُناسٍ كلّما نو
دوا لِمَعروفٍ أَجابوا
لَيسَ تُنسيهِم عنِ الهم
مِ حروبٌ وحِرابُ
وَكُنِ المُقدمَ فالمغ
بونُ فينا من يهابُ


Zwiefach ist meines Amtes Ehre heut.
Zur Seite stehn zwo edle Jungfraun mir,
Die Eine, schaut, ein Sprößling jenes Stamms –
Die Eich' in Odins Hainen! – jenes Stamms,
Bewährt seit grauer Vorzeit in des Arms
Wie in des Hauptes Thaten, minder nicht
In zarten Spindel-Tugenden; durch Zucht
Und fromme Sitte wohlbekannt auch hier
Im Heiligthum der Zellen. Nicht dem Feind
Allein trotzt seines Ritterschildes Mau'r, 1
Auch Bollwerk ist sie, dämmt, wie's fester Muth,
Wie's Eifer nur, wie's Weisheit nur vermag,
Den Strom entarteter, entnervter Zeit,
Die keiner Segensflur verheerend schont!
Gedankt sei's Gott, noch lodert unerlöscht,
Verborgen vor der Menge Spötteraug',
In mancher Hütt', in manchem Goldpallast
Ein Flämmchen, hell und rein wie Silberblick,
Auf Vesta's keuschem Heerd, der Jungfrau Brust,
Sie selbst Altar, sie selbst auch Priesterinn
Des heil'gen Feu'rs, das Andacht schirmt und nährt.–


Er ruft's und will nicht halten
Zurück mehr die Gewalten,
Die man das Schicksal heißt –
Und fragt sich nicht mehr bange,
Wen er beim Untergange
Mit sich zum Orcus reißt!


Al par que el amable joven
Ardió en la pasión más viva,
Al mirar a una doncella
Tan inocente y tan linda.
En sus puros corazones
Creció desde la hora misma,
Y el trato y correspondencia
Acrecentó en pocos días,
Un primer amor de aquellos
Que las estrella combinan,
Amor que de dos personas
El destino fija.
En los lazos de himeneo
A unirse dichosos iban,
Con el aplauso felice
De sus contentas familias,
Cuando se alzó tronadora
La borrasca embravecida,
Que ¡infelices! confundiólos
Del infortunio en la sima.
    * * *
Seis años ¡oh cuan eternos!
Vargas por tierras distintas
Huyó infelice, luchando
Del Destino con las iras,
Sin encontrar de consuelo
Ni de esperanza mezquina,
Un solo sueño de noche,
Un solo rayo de día.
Las extranjeras beldades
Estatuas le parecían;
Las ciudades opulentas
Que el orbe orgulloso admira.
Desiertos ¡Ay! pero puede
Feliz llamarse en sus cuitas,
Venturoso en su destierro,
Fortunado en sus desdichas.
Creció el amor con la ausencia
En el pecho de Jacinta,
Que la distancia y el tiempo
Al que es verdadero afirman.
De cuando en cuando se cruzan
Papeles que lo acreditan,
Cartas trazadas con llanto,
Cartas con el alma escritas.


Já těkal přes hrobů řady,
já neznámých bratr se cítil,
kam hnul jsem se, ze všech stran všady
cíp rubáše kosmu jsem chytil.


Du kommst, o Fürst, zum Kölner Dombaufeste,
mit eigner Hand den zweiten Grund zu weihn;
sie rührten dich, der Vorzeit edle Reste,
laut sprach zu dir das bröckelnde Gestein.
Ein Wink von dir –, und die Gerüste steigen,
sich widerspiegelnd in dem goldnen Strom,
und was sich auch für Wetterwolken zeigen,
fortbaun willst du den Kölner Dom.


Се образ изваян премудрого героя,
Что, ради подданных лишив себя покоя,
Последний принял чин и царствуя служил,
Свои законы сам примером утвердил,
Рожденны к скипетру, простер в работу руки,
Монаршу власть скрывал, чтоб нам открыть наукКогда он строил град, сносил труды в войнах,
В землях далеких был и странствовал в морях,
Художников сбирал и обучал солдатов,
Домашних побеждал и внешних сопостатов;
И словом, се есть Петр, отечества Отец;
Земное божество Россия почитает,
И столько олтарей пред зраком сим пылает,
Коль много есть ему обязанных серде


Pero ya que viniste, o peregrino,
descubre sin temor el mármol breve,
que aun le dura el agrado a la ceniza.


O que influjo gobierna tu destino,
pues siendo fiel reloj de las estrellas,
eres del Prado pompa reluciente.


Ne mondd te ezt se, azt se,
hamist se és igazt se,
ne mondd, mi fáj tenéked,
ne kérj vigaszt se.
Légy mint a fű-fa, élő,
csoda és megcsodáló,
titkát ki-nem-beszélő,
röpülő, meg-nem-álló.


Es kennet kein verstelltes Wesen,
Man kann's aus seinen Augen lesen;
Es tut einfältig, was es tut,
Und denkt von andern nichts als gut.


Jaj, régi kertünk?
Jaj, versek álma?
Jaj, drága fajtám?
Jaj, bús vidékem?


Lasse jedem seine Freuden,
Gönn ihm, daß er sich erquickt,
Wenn er sittsam und bescheiden
Auf den eignen Teller blickt.


Čichni! Promni!


Nem o perfume dos cravos,
Nem a cor das violetas,
Nem o brilho das estrelas,
Nem o sonhar dos poetas,


贫家岂有石麒麟
说梦哦诗愧杜陵
但得过庭追孔鲤
不愁传钵欠卢能


to bychom veleli
hlasem z Tater hromů,
Vídeň, Berlín, Petrov
ať padnou do hrobu!


Und wieder übers Feld das leise Murren,
Ein kurzer Blick, halb schreckhaft, halb verschämt
So voller rührend scheuer Kinderangst
Traf mich aus deinen großen blauen Augen
Und fragte deutlich: Find' ich Schutz bei dir?


أراني اللهُ وجهَكَ كلَّ حينِ
ضحوكَ الثغرِ وضاحَ الجبينِ
وليَّنَ قلبَكَ القاسي لدمعٍ
إذا كفكفْتُهُ خُضِبَتْ يميني
فكمْ لي منْ دموعٍ غالياتٍ
رخصنَ لدرِّ مبسمِكَ الثمينِ
أتفرحني بطيبِ الوصلِ كلاّ
فما في العاشقينَ سوى حزينِ
متى أبصرتُ قبلكَ ظبيَ إنسٍ
تصيدُ لحاظُهُ أسْدَ العرينِ
فأغمدْ سيفَ لحظِك فهْوَ ماضٍ
فما يُبقي عليَّ ولا يقيني
بمنْ ذا أستعينُ عليكَ هلْ منْ
رشيدٍ ناصرٍ للمستعينِ
نحلْتُ فمنْ يعدني لم يجدني
وليسَ يدلُّهُ إلاّ أنيني
أعيشُ متيَّماً وأموتُ صَبّاً
وأُبعَثُ عاشقاً حلفَ الحنينِ
حفظْتُ منَ الهوى قلبي زماناً
ولمْ أعلمْ بأنَّك في الكمينِ


Gebt Acht, daß nicht dies Haus zusammenstürzt!
Amphions göttliche Musik bewog
Die Steine, selber sich zum Bau zu fügen,
Die unsre muß der Mauern Fugen lösen.


Leč Grégře, Píči a Prusíku,
Zákrejsi, vlastenci všici,
jásejte v spodu svých pomníků,
jste v posled vítězící.


Felkelni ne mulassza el,
Mutassa meg, hogy ember a talpán,
S jobban fel tud kelni, mint az albán,
Higgye el, nem hiába sarkalom,
Felkelni itt a legjobb alkalom,
Higgyen e forró dalnak,
Most csinálhat ön
Legolcsóbban forradalmat!
Kár volna elpotyázni, ó!
Itt van, megnyílt
A nagy forradalmi occásió!


Flieht, düstre Trauerwolken, flieht!
Denn der erstandne Heiland zieht
Aus dem verschloßnen Felsengrabe.
Ihr Thränen! fahret hin,
Daß den bisher betrübten Sinn
Ein Stral der Freuden labe.


¿Quién fue el escultor que pudo
dar morbidez al marfil?
¿Quién apuró su buril
en el prodigio desnudo?
Yo, Madre mía, fui el rudo
artífice, fui el profano
que modelé con mi mano
ese triunfo de la muerte
sobre el cual tu piedad vierte
cálidas perlas en vano.


Erst hohes Land, Berg, Ebne, See,
Dann eine Mauer von ew'gem Schnee.


Ich wachte auf, erkenn' den Traum;
Auch dieses tröstete mich kaum.


منع اتِّضاعك أن تقبل مبسمي
قدماً سموت بها إلى التفضيل
فلذاك أهديت الرّكابَ تخيُّلاً
لأكون قد قبلتها برسول


海山半夜失蓬莱
微带云根雨脚来
元是道家清绝境
世间妄指作阳台


Es steht ein groß geräumig Haus
Auf unsichtbaren Säulen,
Es mißts und gehts kein Wandrer aus,
Und keiner darf drin weilen.
Nach einem unbegriffnen Plan
Ist es mit Kunst gezimmert,
Es steckt sich selbst die Lampe an,
Die es mit Pracht durchschimmert.
Es hat ein Dach, kristallenrein,
Von einem einzgen Edelstein,
Doch noch kein Auge schaute
Den Meister, der es baute.


A szerelem nótái fogynak.
Ah, agglegény leszek maholnap!
Nem áltat szép ábrándvilág
Közelg az ősz; nincs délibáb.


Scio che più volte fra te prendi sdegno
che gli occhi mei sian troppo pronti e intenti
al vageggiar, tal che de fuor le genti
se accorgon dove ho posto il mio disegno.


So fehlen Blumen, Blume dich zu kränzen,
Die selbst des Jahres frühste Blume blüht,
Doch in des Lebens Garten ohne Grenzen,
In dem der Frühling ewig kehrt und flieht,
Seh' eine edle Blume fern ich glänzen,
Die bis zum Namen selbst dir ähnlich sieht,
Das Herrliche kehrt ewig zu dem Leben,
Und jeder Sommer muß uns Lilien geben.


Hned za hlavou se tísnil mi
osmahlých rukou dav,
však každý chtěl jen kupovat
hedvábných vlasů háv.


Nese jemnou vláhu
sprahlým květům k blahu –
či snad sadům v bědu
zhoubné spousty ledu?


Ich nannte sie »Blindschi«. Sie nannte mich
Nach wenigen Tagen schon »Eicherich«
Und dann, denn sie war sehr gelehrig,
Verständlicher abgekürzt »Erich«.


玉节随东阁
金闺别旧僚
若为花满寺
跃马上河桥


Und röter wird das Mädchen dann,
Und 's Mieder wird ihr enge –
Das Mädchen weißt, ich bin ein Mann,
Drum wird ihr 's Mieder enge.


Hrdě papouškujem starou větu:
Dali jsme kdys Komenského světu! –
Dnes však dáváme mu ještě více:
muzikanty, šunky, harfenice.


Flieh, riefen tausend, Bruder, flieh!
Sie kommen! sie sind da!
Auf ihren Bäuchen lagen sie,
Und baten Leben. Ha!


C'est la Pitié qui pose ainsi son doigt sur nous ;
Et tout ce que la terre a de soupirs qui montent,
Il semble qu'à mon cœur enivré le racontent
Tes yeux levés au ciel si tristes et si doux.


Nur dem, den sein Vergehen reut,
Kann man Verzeihung schenken,
Denn immer muß die Billigkeit
Des Richters Ausspruch lenken.
Leg er der Kirch sein Geld in Schoß,
So ist er seiner Sünden los,
Dann bete er und faste.


Oh nunca fueras África desierta
en medio de los trópicos fundada,
ni por el fértil Nilo coronada
te viera el alba cuando el sol despierta.


لِسَانُكُم بالفخرِ دوماً يُردِّدُ
إذا مَات منَّا سيِّد قام سَيِّد
فإنَّ بني التازي كِرامٌ أجِلَّةٌ
إذا ذُكِروا فالذِّكرُ منهُمُ يُحمَدُ
مُجَدِّدُ ذكرٍ للفقيدِ الذِي مضَى
ومَضجَعُه مِنَّا قلوبٌ وأكيدُ
أتيتَ فطهَّرتَ البلادَ مِن الخَنا
فهُم لكُمُ عينٌ وإِنكَ إثمِدُ
ملأت قلوبَ الكلِّ حبا وغبطةً
كأنك صوبُ الغيثِ للمَحلِ يطرُدُ
وقد شهِدوا منك الديانَة والتُّقَى
فدُم للتُّقَى والدينِ فاللهُ يَشهَدُ
ومن كَان بالمولَى فؤادهُ عامِرا
فدَوما له المولى مُعينٌ مُعضِّدُ
فلا زلتَ حِلفا للمكارِم والعُلَى
سناؤُه في أفق السَّعادةِ يَصعَدُ
ولا سيَما في عهدِ من به عهدُنا
على هامِه تاجُ المفاخِرُ يُعقَدُ
ولا عجبٌ فهوَ المفَدَّى بِنفسنا
ولا عجبٌ فهوَ المليكُ محمَّدُ


يا من لابيضَ كلّ جفنٍ اسودٍ
هذي تدي أن اللواحظ لا تدي
فتجافَ عن عذلي فليس بمنجدٍ
من لام في ظبي الخليطِ المنجد
في ليلِ طرّته نضلُّ عن القلى
وإلى الصبابة بالتبسم نهتدي
لا سقم إلاّ في الثلاثة لازمٌ
في جفنهِ وعهودهِ وتجلدي
سفك الدماء فليس يخشى ثائراً
من ليس متهم الحسامِ ولا اليدِ
أسكنتهُ قلبي وفيه جهنمٌ
وكذا جزاء القاتل المتعمد
كالماء جسماً ضمَّ قلباً جلمداً
والماءُ مسكنهُ بطونُ الجلمد
أبداً يعلّلني بسلمِ جفونهِ
وأرى حسام اللّحظ ليس بمغمد
عجباً لها نشوى اللحاظ مريضةً
وخمارها ونحولها بالعوّد
ما هان قدر الدرّ ليلةَ وصله
حتى بكيتُ منظّماً بمبددِ
أفدي ظلاماً ضلَّ عنهُ صبحهُ
أهداه طوعَ يدي بما ملكت يدي
لو حلَّ جانحتيه فكرُ متيمٍ
وأراد معنى صبّوة لم يهتد
لو أنَّ ليلة كلِّ صبٍّ مثلهُ
قطعت خيالات الحسان الخرّد
والبرقُ يبسم في عبوس غمامه
كظبي عليٍّ دونَ ملك محمد
بالأفضل بن النّاصر أرفضَّ الحبا
جذلاً فيا أسفَ العدوِّ المكمد
ملكٌ وإن زعمتْ أعادي ملكه
عفُّ المغيب كريم يوم المشهد
إن لم تكن حلّت بهِ شمسُ الضحى
أفقَ البلاد فتلك شمس السُّؤدد
ذو السيف ينثر نظمَ كلِّ مفاضه
والذابلاتِ تجيدُ نظم الأكبد
لم يبقَ جاهاً للسوابغَ قائماً
كلاًّ ولا صيتاً بحدِّ مهنّد
ماضٍ أعادي الدين لولا فتكهُ
وجدوا السبيل إلى البقاءِ السّرمد
فاليومَ كلُّ سحابةٍ غربيّةٍ
تبعٌ لسارٍ من غمامةٍ صرخد
لأسال بحراً من حديدٍ مزبدٍ
بالزّغف يسلك كل بحر مزبد
قلبُ المنازل من ظباهُ مروّعٌ
والطرفُ للهبوات أيُّ مسهَّد
وسواه غير مبيّضٍ صحف الدّجى
لمعاً ووجهَ الصبح غيرُ مسوّد
كلفٌ بفرعٍ للعجاجة فاحمٍ
من فوق خدٍّ للحسام مورّد
شمسٌ وغيث فالفضاء يوجهه
صافي الزجاجة والنديُّ به ندي
شقيت به الأحياءُ من أعدائه
وأخاف في الأحشاءِ من لم يولد
أبداً يزيد سماحةً متنفّلاً
ولو أن سائل رفده لم يردد
فنوالهُ بالأمس بعضُ نوالهِ
في يومه واليوم جزءٌ من غدِ
أعطتهُ كفّ الدهر فضلَ زمامه
فاعجبْ له عبداً يذلُّ لسيّد
جمعَ العلى وألان عاصية المنى
من بعد طول تشتتٍ وتشدد
لولاه لم يكن الزمانُ بليّنٍ
عطفاً ولا جيدُ الزمانِ بأغيد
يقظٌ يرى أن الحياة غرامةٌ
في مال كاسبها إذا لم تحمد
والفرع لا يذكو ذميماً أصله
أنَّ الكريمَ هو الكريم المولد
لبستْ صوارمهُ الدماءَ كأنّها
مغمودةٌ وظباتها لم تغمد
وعليه دواويّةٌ فضفاضةٌ
كغدير ماءٍ بالنسيم مجعَّد
حيث الكلومُ هي العيون وسمرهُ
أميالها ورؤوسها كالأثمدِ
ومقامةٍ للحرب أسمع ربّها
رجز القواضب في القنا المتقصد
وقفتْ على أجسامهم وكأنّما
وقفتْ على طللٍ ببرقة ثمهد
تهفو الفوارس سجداً لحسامه
صعر الخدود لغيره لم تسمد
دانوا له وثنى الضّرابُ بعطفه
عوجاً فظنّوه حنيّةَ مسجد
ويقله أظما الفصوص مطهّمٌ
نهدٌ أقلُّ هباته للمجتدي
لهوَ العقابُ إذا امتطاهُ لحادثٍ
يوماً فليس يصيدُ غيرَ الأصيد
وإذا دجا ليل العجاج سلكته
منه بغرّة كوكبٍ متوقد
كملت تباشير الصباح بوجهه
لما تجسّد بالظلام الأسود
ما إن ينال الأرضَ إلاّ حافزٌ
فيكاد يحضر فوق جفن الأرمد
متدفقٌ كالماءِ لينُ إهابه
يلقى القنا وكأنّه من جلمد
فلو امتطيت البرق تطلب شأوه
لطلبت غاية مطلقٍ بمقيد
تثني الرماح قدودها لصهيله
فكأنما نغماته عن معبد
بحرٌ سحائبهُ تسمى أنملاً
جادت بطارفِ ملكه والمتلد
لا بالشحيح على النّوال ولا الجنوح
على النزال ولا اللّجوج إلى ددِ
يا ابن الملوك السابقين إلى العلى
سبقَ الجياد إلى المحلّ الأبعد
أحسنتَ في الدهر المسيءِ بأهلهِ
وسمحتَ في الزمن البخيل الأنكد
وكسوتني حلل العلاءِ وربّما
عبثَ الزمان بما كسوت فجدّد
فلأمنحنك كلَّ باقيةٍ إذا
نفدَ النّضار وجدتها لم تنفد
هنَّ العقود إذا العقود تناثلت
وهي الخوالد واللّهى لم تخلد
ولقد جمعتَ ولا أغشّك قائلاً
ما بين نعمى جائدٍ ومجوِّد
فتملَّ هائمةً تمتُّ بمجتدٍ
زاكٍ إلى يقطان زاكي المحتد
محسودة الإحسان راع جمالها
إنَّ الجمال مطيَّةٌ للحسّد
دانت لها الفصحاء لا لمحبّةٍ
وعنتْ لها البلغاء لا لتودُّد
ما هزَّ في الزمن القديم بمثلها
في الحسن عطفا سامعٍ أو منشد


Como el toro lo encuentra diminuto
todo mi corazón desmesurado,
y del rostro del beso enamorado,
como el toro a tu amor se lo disputo.
Como el toro me crezco en el castigo,
la lengua en corazón tengo bañada
y llevo al cuello un vendaval sonoro.
Como el toro te sigo y te persigo,
y dejas mi deseo en una espada,
como el toro burlado, como el toro.


A léta míjela a ona chřadla, vadla,
co v Subuře kdes s Caesarem se bavil,
spád jednotvárných dnů ji sžeh a strávil,
až slední jiskra v jejím srdci zchladla.
Tak ona nudou, on se shonem znavil.


Je l’attends dans la plaine sombre;
Au loin je vois blanchir une ombre,
Une ombre qui vient doucement…
Eh non! – trompeuse espérance –
C’est un vieux saule qui balance
Son tronc desséché et luisanJe me penche et longtemps j’écoute:
Je crois entendre sur la route
Le son qu’un pas léger produit…
Non, ce n’est rien! C’est dans la mousse
Le bruit d’une feuille que pousse
Le vent parfumé de la nuiRempli d’une amère tristesse,
Je me couche dans l’herbe épaisse
Et m’endors d’un sommeil profond…
Tout-à-coup, tremblant, je m’éveille:
Sa voix me parlait à l’oreille,
Sa bouche me baisait au fron,


I cavallieri stavano e Marfisa
con desiderio di conoscer questi,
per le cui mani era la bestia uccisa,
che fatti avea tanti luoghi atri e mesti.
Avenga che la pietra fosse incisa
dei nomi lor, non eran manifesti.
Si pregavan tra lor, che, se sapesse
l'istoria alcuno, agli altri la dicesse.


Al gran nome d'Ottavio, che rimembra
la pietà de l'antico, in me si desta
nuova speranza d'ammantar le membra
per voi, signor, d'una più ricca vesta.
Mirando io voi, di veder lui mi sembra
al vòlto augusto, a l'onorata testa:
or se per lui vezzosa fui donzella,
che fia, vecchia, per voi ritornar bella?


Mein Mitleid, glaub es mir, betrübte Leonore,
Weint gleichfalls insgeheim bey deinem Trauerflore,
Und da dein zärtlich Herz vor Angst und Wehmuth schlägt,
Wird auch mein treues Blut, ich weis nicht wie, bewegt.
Du grämst dich um dein Kind und hast auch Recht zum Grämen;
Es läst doch Fleisch und Blut sich nicht die Regung nehmen,
Und was von Herzen kommt, das muß zu Herzen gehn,
Wenn Kummer und Verlust aus seiner Flucht entstehn.
Dein Herz ist von Natur zu zärtlich im Empfinden,
Du kanst den schnellen Riß nicht allzubald verbinden.
Ein Tuch, ein Kleid, ein Ort bringt jezt mit großer Pein
Den Jammer deines Sohns oft ins Gedächtnüß ein.
Nun, weil du Mutter bist, so seze dich und weine,
Doch so, daß auch dein Schmerz nicht gar Verzweiflung scheine.
Verscharre deine Qual so wie den Sarg ins Grab
Und brich doch nicht so viel von deinen Kräften ab.
Du hast ja mehr Vernunft als andre deines gleichen,
Ach, las dir doch von ihr ein heilsam Pflaster reichen.
Du kennst, du siehst und weist den Grund im Christenthum,
Ach, sieh dich in der Schrift nach Ruh und Tröstung um!
Dein Carl ist wohlversorgt, was sollt er auf der Erden?
Je mehr man Jahre zehlt, je mehr der Sünden werden;
Er stirbt in Unschuld hin und läst die böse Welt,
Bevor ihr falscher Schein ihm Nez und Angel stellt.
Ach, wolltestu ihm wohl des Lebens Elend gönnen,
Wie leichtlich hätt er dich nicht mehr betrüben können,
Wenn irgend mit der Zeit die wohlgerathne Zucht,
Durch fremde Schuld verführt, dein Herz mit Angst verflucht.
Betrachte doch einmahl den Lauf von unsern Zeiten,
Wo Laster und Gefahr die Frömmigkeit bestreiten,
Wo Recht und Billigkeit nur Hohn und Haß erwirbt
Und wer es ehrlich meint in Noth und Staub verdirbt.
Je mehr das Alter wächst, je schwerer wird das Sorgen.
Auf eine stille Nacht, auf einen guten Morgen,
Folgt oft ein Jahr voll Qual, voll Unruh, voll Verdruß,
Sodaß man sich den Tod vergebens wüntschen muß.
Du sprichst: Ach wenn mein Kind nur nicht so viel gelidten,
Sein allzu großer Schmerz, der Bein und Marck durchschnidten,
Durchdringt mein Mutterherz so wie ein schneidend Schwerd
Und stört mich, wenn der Leib im Bette Ruh begehrt.
Schweig, Leonore, schweig, und las dich dies nicht plagen,
Der Herr legt nicht mehr auf als unsre Kräfte tragen;
Dein allerliebster Sohn ward durch den Kampf geübt,
Wovor ihm jezt der Sieg die reichste Crone giebt.
Ach, sollt er dir anjezt in seiner Pracht erscheinen,
Ich weis, du würdest selbst vor Lust und Freuden weinen,
Er spielt und jauchzt und singt im auserwehlten Chor
Und stellt in weißer Tracht den schönsten Engel vor.
Schweig, Leonore, schweig, und las ihm sein Ergözen,
Du bringst ihn nicht zurück und hast hier zu versezen
Und wirst auch künftighin noch manchmal freudig schaun,
Was die vor Seegen crönt, die Gott in Noth vertraun.
Ist auf der Welt ein Weib, an dem mir unter allen
Wiz, Tugend und Person im Herzen wohlgefallen,
So ist es, las mir hier ein frey Bekäntnüß zu,
Ein Bild von seltner Art und welche sonst als du!
Dies sag ich ohne List und ohne geiles Schmeicheln,
Mein Geist ist von Natur ein Feind von Brunst und Heucheln
Und will kein fremdes Schaaf und ehrt und liebet dich,
Der Herr mag Zeuge seyn, nur keusch und brüderlich!
Ich merck an dir und mir viel Gleichheit am Gemüthe,
Und darum bitt ich auch von Gottes Rath und Güte,
Daß, wo ich auf der Welt mich einst vermehlen soll,
So mach ein Weib wie du mir Bett und Armen voll.
Geh du auch selbst in dich und frage dein Gewißen,
Ich weis, es wird mir jezt ein Zeugnüß geben müßen,
Daß manch verborgner Trieb, man weis oft selbst nicht wie,
Zwo Seelen unverhoft geheim zusammenzieh.
Dies ist der stumme Bund, den niemand wehrt und hindert
Und deßen starcke Glut Gesez und Macht nicht mindert.
Dies ist der schönste Zug, der schon im Blute steckt
Und der sich allsobald durch Aug und Mund entdeckt.
Bekäm ich dermahleinst ein solches Kind zu küßen,
Wie zärtlich sollt es mir des Lebens Angst versüßen,
Wie zärtlich wollt ich nicht mit solchem Schaze thun
Und unter aller Last auf Glück und Rosen ruhn!
Indeßen wirstu mir dein ehrlich Angedencken
So gern als dir mein Wuntsch den reichsten Seegen schencken.
Die Freundschaft unter uns soll ohne Fleck und Schein
Und du von nun an mir die liebste Schwester seyn.
Wir wollen unter uns ein Seelenbündnüß machen,
Dein Leiden sey mein Leid, dein Scherzen sey mein Lachen.
Geht es dir stets nach Wuntsch und blüht dein zeitlich Heil,
So nehm ich stets daran mein höchst vergnügtes Theil.
Der Neid, so nichts verschont, soll nichts davon erfahren,
Der Himmel gebe dir von meinen Lebensjahren,
Er stürze deinen Feind, er seegne dein Geschlecht
Und hemme, was dein Herz mit Last und Unruh schwächt.
Das Glücke treibt mich jezt aus meinem Vaterlande
Und bringt mich wunderlich wer weis zu welchem Stande.
Drum sag ich: Gute Nacht, gedenck an einen Freund,
Der auf der Welt mit dir es wohl am besten meint.


My nechcem’ odtud, ještě ne,
vy lesy, snivě zelené!


Az Úr fölmagasztaltassék,
Istene az Izráelnek,
Dicsértessék az ő szent neve
És hogy örökké úgy legyen,
Minden nép ígyen szóljon erre:
Dicsőség az Úrnak, Ámen.


Ich zähle gerne mit bei guten Christen
Und streite ritterlich und ohne Wanken,
Wenn sie uns wollen das Gemüt abdanken,
Die unausstehlich pfiffigen Sophisten.


Auf einmal hören sie die Stürme wehen
Und laute Glocke läuten durch die Nacht.
Sie möchten gern dem Schall entgegengehen,
Erhört, entfesselt, in das Licht gebracht.


Mir geht das ganz daneben.
Ich bin selbst im Gesangverein.
Die wolln halt auch beisammen sein.
Und jeder Mensch will leben.


Por que lenta ante olha
Lenta em seu som,
Que sinto ignorar?
Por que é que me gela
Meu próprio pensar
Em sonhar amar?
Que morta esta hora!
Que alma minha chora
Tão perdida e alheia?
Mar batendo na areia,
Para quê? para quê?
P'ra ser o que se vê
Na alva areia batendo ?
Só isto? Não há


Zněly, zněly sladko,
Jako harfy hrání,
Ale zněly bolno,
Jako o klekání.


Come in su be' crin d'òr verde ghirlanda
fa l'òr parer più chiaro e più lucente,
e l'auree chiome il verde assai più snello,
così quella pietà che al cor li manda
Amor, fa sua biltà più eccellente
e più, grata pietà, l'aspetto bello;
ché l'un per l'altro è quello
che fa ciascun per sé più caro e degno:
perché val poco alfin quella pietate
dove non è biltate;
biltà sanza pietate è viva morte,
e passa ogn'altro sdegno
quel ben ch'altri disia, se n'è disiunto.
Pietà, biltà, consorte,
Amor ha in lei e la Natura aggiunto.


ahora suelta el llanto al cielo abierto,
ora va rastreando por la vía;
camina, vuelve, para y todavía
quedaba desmayado como muerto.


Wie sonst besucht er jede Nacht
Die eisenbeschlagene Kiste
Und rumpelt, hustet, niest und lacht,
Als ob er von nichts was wüßte.


Es werden viel Füchse bey Hofe gefressen;
Noch sind sie doch häuffig daselbsten gesessen;
Das machet, sie wissen, mit waserley Namen
Die Schwäntze von ihnen zur Herrligkeit kamen.


Nun tritt Eusebie mit Jammer zu der Baare
Und sieht dein todtes Bild und küst die welcken Haare
Und läst die Thränen gehn und balsamirt dein Haupt
Und spricht: Was hätt ich nicht vor Ehr und Lust empfangen,
Wofern dies Kirchenlicht in Zion aufgegangen!
O daß der Tod nicht mehr als blos den Wuntsch erlaubt!


إِذا بُلي اللَبيبُ بِقُربِ فَدمٍ
تَجَرَّعَ مِنهُ كاساتِ الحُتوفِ
فَذو الطَبعِ الكَثيفِ بِغَيرِ قَصدٍ
يُضِرُّ بِصاحِبِ الطَبعِ اللَطيفِ
وَذاكَ لِأَنَّ بَينَهُما اِختِلافاً
يُنافي العَقلَ بِالجَهلِ العَنيفِ
فَداءُ الجَهلِ لَيسَ لَهُ دَواءٌ
كَحُمّى الرَبعِ في فَصلِ الخَريفِ


NOW Front to Front the marching Armies shine,
Halt e'er they meet, and form the length'ning Line:
The Chiefs conspicuous seen and heard afar,
Give the loud Signal to the rushing War;
Their dreadful Trumpets deep mouth'd Hornets sound,
The sounded Charge remurmurs o'er the Ground,
Ev'n  proclaims a Field of Horror nigh,
And rolls low Thunder thro' the troubled Sky.


Abych pak běh zrychlil kroku svého,
A při tom si času uspořil,
Koupil sem si stroj, jejž utvořil
V Manheimě Drais roku přítomného;


Oft hast du Dornen an den Faden,
Noch öfter Rosen drangereiht,
Für Dorn' und Rosen an dem Faden
Sei, Klotho, dir dies Lied geweiht.


荆江江口望漫漫
一白无边夕照寒
只是青云浮水上
教人错认作山看


„Mé jitro plá – ó, jak jste šťastni, šťastni!“ –
dí Mistr – „jak bych pozdravil svou básní
rád jeho záři v rodnou zem!“
„Teď ani v hrob“ – děl Quis – „se zpět mi nechce!“
„A já“ – řek’ Sládek – „teprv nyní lehce
a pevným usnu klidným snem.“


A králi bedra spaloval,
lví spár mu v boku tkvěl,
a v prs mu vnikl Pravdy hrot...
Král řval jak tur – a bděl.


Er mich in seine Arme nahm,
Eia, eia.
Die Arme waren aus Holz,
Das Herz war aus Stein,
Die Stirn war aus Eisen,
– Gott wollt's –
Wie sollt es anders sein?


窗里怜灯暗
阶前畏月明
不辞逢露湿
祗为重宵行


Here break we off! — Speed thou to Lombard-street,
Or plod the gambling 'Change with busy feet,
'Midst Bulls and Bears some false report to spread,
Of Prussia armed, or Buonaparte dead,
From specious lies an  gain to draw,
And spoil some wretch in forms allowed by law;
More dupes to find, more knavish tricks to learn,
And fooled thyself, fool others in thy turn:
While I, sequestered in some favourite nook,
Or guide the pencil, or explore the book,
Blest, if still free from mad Ambition's dreams,
Youth's vain rash hopes, and Interest's fordid schemes,
I sometimes hear, to chear my lonely hours,
The Muse awake her lute's harmonious powers,
And still can boast (when down life's vale I bend
My steps, nor grieved, nor glad my days to end),
A feeling heart, an open hand, content, and one true friend.


Na mladé trávě zostřují zeleň,
říkám si s tebou: Člověče, neleň,
co nám již může nějaký sníh!
Pučící habříky proměnil v břízky,
k srdci však nesmí, a květen je blízký,
v myšlenkách udatnost, radost a smích!


Sovra la verde sponda
di mille varii fior lieta et adorna
che con le torte corna
Sena tacita inonda,
cento e più verginelle,
tutte di sangue illustre e tutte belle,
ornavan sacri altari
di rose fresche tolte allora allora
dal grembo de l' Aurora,
e sovra i fochi chiari
accesi intorno intorno,
sì spessi che facean oltraggio al giorno,
versavan maschi incensi
e quanti odor soavi hanno i Sabei
e gli Arabi e i Panchei,
tal che nembi condensi
spargeano l' aria pura
d' ogni soave odor de la natura;
poscia, gli occhi rivolti,
che potrian rischiarar la notte, al Cielo,
piene di santo zelo,
quasi d' Angeli accolti
coro che dolce canta
de l' altissimo Dio la gloria tanta,
incominciar: – O Sole,
eterno Sol che dai splendor e luce
al sol che qui riluce,
che la terrena mole
sol col ciglio governi
e fatt' hai de' pianeti i moti eterni,
ch' hai posta legge al mare,
i termini a la terra, il freno ai venti,
che tempri gli elementi,
per cui sì vago appare
il ciel di stelle cinto
e 'l die di più color vago e depinto,
per cui lieto il terreno
talor dispiega al vento i suoi tesori
e di frutti e di fiori,
e di bellezze pieno
il bosco alza la testa
con la frondosa sua fiorita vesta,
porgi la man pietosa
al desiato parto, ove ti chiama
e sospirosa e grama
la gran Regina e sposa
del magnanimo Errico,
tanto al tuo onore, a la tua gloria amico,
e sgombra col bel raggio
del tuo sommo voler, possente e forte
di dar morte a la morte,
non pur di farle oltraggio,
di far lieto e giocondo
l' abisso oscuro, e far abisso il mondo,
quella nebbia infinita
di duol, che il cor tal le circonda e serpe
qual velenoso serpe,
e manda a questa vita
o fanciulla o fanciullo
che sia de' genitori alto trastullo;
sì vedrem poi devoti
per tutto il suo fecondo e largo Regno
in lungo ordine e degno
lodarti i sacerdoti,
e i fanciulletti puri,
non di snodar la lingua ancor securi,
con parole imperfette
e con le palme aggiunte e gli occhi alzati
ove stai co' beati,
dir dolci canzonette
a gloria del tuo nome,
inghirlandati l' anellate chiome.–
Tolse queste preghiere
nel prezioso suo candido lembo
de' santi Angeli un nembo,
scesi qua giù da le celesti sfere,
e dispiegando il volo
agli orecchi di Dio le alzaro a volo.
Rise il Motor superno,
con un sì chiaro e lampeggiante riso
che faria il Paradiso
parer l' oscuro inferno,
e la fronte chinata,
quasi gli fosse la preghiera grata,
sol con quel cenno a cui
sempre per obedir son pronti e preste
i tuoni e le tempeste,
un de' ministri sui
chiamato a sé, il più bello,
gli pose in man di palma un ramuscello,
e ciò che far l' impose
dovesse, ond' ei più ch' un augel leggiero,
com' alato corriero,
agile si nascose
entr' una nube d' oro,
e scese in terra dal celeste Coro.
A tanta maraviglia
non sol Ligeri, Rodano e Garona,
ma Tile e Maratona
alzar ambe le ciglia,
a mirar non usate
giamai tanto splendor, tanta beltate;
e dov' ella giacea
pallida più che mammola viola,
quasi fra molte sola
terrene ninfe Dea,
pien di lume comparse,
sì ch' ognun di stupore et alse et arse
et abbassò lo sguardo
vinto dai rai di tanta luce, in guisa
che chi nel sol s' affisa
s' al chinar gli occhi è tardo,
che piange il troppo ardire
ben ch' abbia di mirar nuovo desire;
indi con armonia
che farebbe pietoso angue crudele,
ch' addolcirebbe il fele,
non mai sentita pria,
disse: – Nasci, reale
bambina omai, ch' oggi è 'l tuo dì fatale;
nasci, ch' ogni pianeta
ch' avea maligno aspetto e si nasconde,
e le stelle seconde
ne la parte più lieta
del cielo e più felice
si stan, dispersa ogn' altra empia infelice;
e 'l superno Motore,
per mandar qui fra noi Donna perfetta,
t' ha fra tant' altre eletta
come di tutte il fiore,
e ciò che fa t' ha dato
beato l' uomo in Ciel, qui fortunato.–
E così detto sparve
il celeste di Dio messaggio santo,
chiuso ne l' aureo manto,
e 'n questa luce apparve
la real fanciullina
tutta di grazia adorna alta e divina.


Elle faisait : " j'attends, me voici, je sais pas… "
Le regard pris de ces larges candeurs des lunes ;
— Oh ! Là, là, ce n'est pas peut-être pour des prunes,


Dnes na to vzpomínat dosud nelze ani,
dnes ještě v srdci se cosi rozechvívá.
Duše se tesklivě stále nazpět dívá.


A nade vším já náhle chvěl se v snách,
když poznal jsem, co ku štěstí mi schází.
Jak nad krajem pás bílé mlhy táh’,
tak zpomínka mne teskná doprovází.
A všecko, co kdys bodalo mi skráně,
já v této noci všecko znovu cítil
a k očím v pláči tiskna svoje dlaně,
tak sám a sám v sny zašlé zpět se řítil.


Die Schlangen sieht man fort und fort
An ihrem Fleische hängen
Und sie auf jeder Stell und Ort
Anfallen und bedrängen.
Die Nattern haben ihre Lust,
Wenn sie Maul, Nas und Ohren
Durchschlüpfen und die ganze Brust
Bis auf das Herz durchbohren.


Dem Alten entglitt der Meßkelch fast,
Des heiligen Orts vergessen:
»Der Dachs im Bau nur schmaust allein,
Da lad' ich mir lieber drei Teufel ein!«
Im Schmerze schwört er's vermessen.


Muster, sang er, wahrer Güte!
Herz, das Treu' und Huld belebt!
Gönne mir, daß mein Gemüthe
Einsam deinen Werth erhebt.
Sag' ich Neidern und der Welt
Minder als dein Lob enthält,
So vernehm' es Wald und Feld.


Welch ein Ton von zarten Saiten
Singet meinen Tönen nach?
Sind es Geister? Sie begleiten
Mich mit ihrem Wunsch und Ach.
»Warum wurden wir betrübet?
Fühleten wir nicht mit Euch?
Liebt, so werdet Ihr geliebet;
Gleichgefühl ist Gottes Reich.«


Mein Vaterland, in deines Lebens Glanze
Sieh hin jetzt in Pompeji's Angesicht,
Daß auch das deine einst im Todeskranze
So ruhig lächle und so ernst, so licht!


»Oh«, rief ein Glas Burgunder,
»Oh, Mond, du göttliches Wunder!
Du gießt aus silberner Schale
Das liebestaumelnde, fahle,
Trunkene Licht wie sengende Glut
Hin über das nachtigallige Land – –«


Azon senki ne épitsen,
Hogy engem lát vigadni,
Mert örömet, a hol nincsen,
Néha lehet mutatni.


Wälder kränzten ihr Haupt, Wälder begürteten
Sie, und über dem Gurt wölbten, der Nährerinn
Brüste, wölbten, von Milch und
Fülle triefend, sich Berg' empor.


Krásná poutnice co růže
Potkala se s klášterníkem,
S uctivostí co jen může
Rozmlouvala s velebníkem;
Pověz mi ó muži svatý!
V klášteřeli můj hoch zlatý!


Die ihr ein Stück vom Ganzen trennet,
Vorn Ganzen, das ihr bloß nach euerm Winkel kennet;
Verwegen tadelt ihr, was Weise nicht verstehn.
O könnten wir die Welt im Ganzen übersehn,
Wie würden sich die dunkeln Flecken
Vor unserm Blick in grössern Glanz verstecken!


Das scheint fürtrefflich schön; denn wer bewundert nicht
Den göttlichen Verstand, so oft ein König spricht?


يا وحدتي جئت كي أنسَى وها أنذا
ما زلت أسمع أصداءً وأصواتا
مهما تصاممتُ عنها فهي هاتفةٌ
يا أيها الهاربُ المسكينُ هيهاتا
جرَّت عليَّ الأماني مِن مجاهلها
وجمَّعت ذِكراً قد كُنَّ أشتاتا
ما أسخف الوحدةَ الكبرى وأضيعها
إذا الهواتف قد أرجعن ما فاتا
بَعثن ما كان مطوياً بمرقدِه
ولم يزَلنَ إلى أن هبَّ ما ماتا
تلفَّت القلبُ مطعوناً لوحدته
وأين وحدته باتت كما باتا
حتى إذا لم يجد ريّاً ولا شبعاً
أفضى إلى الأمل المعطوب فاقتاتا


的的朱榴夏始成
水帘冰簟益分明
偏枝不动宜雏燕
接叶时披称小莺


Von ihrer Güte rühmen die Armen,
Doch sind wohl die Ärmsten, die traurig sind,
Daß Sie uns verloren, ist unser Verarmen,
Daß weinet der Greis und auch das Kind;
Lang wandelt die Trauer in schwarzem Gewand,
Schwarz flaggen die Schiffe am fernesten Strand.


Jede dobrý junák, jede z vojny domů,
přijde k místu, kde ty čtyři cesty bílé
sbíhají se, vidí jeřabinu štíhlou
s hustým košem, smutně šelestícím.
Nepršelo, a přec plna byla vláhy,
zdálo se, že vyplakala rosu svoji,
nevál větřík, přece třásla se jak strachem,
nebyl vichor, a přec k zemi syré
strom se skláněl! Dlouhé letorosty
vzduchem plynuly jak hebké kštice,
zdálo se, jak popadat by chtěla
za hlavu se v žalu štíhlá jeřabina!


Nimm mich und stell mich dar,
Nicht wie ich in mir war,
Wie ich in dir erscheine
Und wie ich's wünsch', so reine,
Wie ich mit dir verbunden
Und in dir werd' gefunden!


Jak mé oko točí tě,
v rukou sladké zboží,
odříkám hned hlasitě
„Andělíčku boží!“


Můj dech kdes bloudí v nebesku,
kde stane, ani neví,
ve luny bledém pablesku
poslouchá duchů zpěvy.


Já z hlubokostí křičel věčný bože skrytý!
Ty musíš být, ač nechápu tvou slávu!
Když s tebou zápasím, ty odpusť, odpusť, odpusť!
Já nevím – – – Tuším tě však na oltáři davů.


És az év jár; sárga koszorúját
Veszti váltja a komor vadon,
Felzendűl az elholt dal koronként
A virúló ifju lombokon,
Agg a szarvas, feje ágozatján
Éve számát büszkén mutogatván.


每见云端上下弦
遥怜破镜两娟娟
愿移此景蟾宫去
日月当令一再圆


Chlap, který vytáhne ti hodinky,
vrah, který zabije a oloupí,
je v porovnání lotr malinký
s tím, který od chuďasa odkoupí
čest, jazyk, duši, pero, přesvědčení,
a tak jej nechá jít na světlo dení.


Et dans les chambres à coucher,
Les Cidalises de Boucher


Jako hromu burácení
přes mračlivá nebesa,
přes brázdy a přes kamení
hřměla jejich kolesa,
hrozivá a obrovitá,
tu se rez, tam krev se chytá,
a zas v slunci blesk se mih’
na jich osách mohutných.


Nicht die Empfindung allein, auch was in ernster Erfahrung
Ihn das Leben gelehrt, spreche der Lyriker aus,
Aber am Herzen gereift zum Herzen rede die Weisheit,
Aber im Strom des Gefühls sei der Gedanke gelöst.


Sind denn dir nicht verwandt alle Lebendigen?
Nährt zum Dienste denn nicht selber die Parze dich?
Drum! so wandle nur wehrlos
Fort durchs Leben und sorge nicht!


Svých citů růže v kytici uvážu
a ozdobím jí čisté ňadro Tvé – –
pak, drahá má, k oltáři povedu Tě
jak světici do nebe lásky své!!


Muriendo humano vivirá divino,
pues el morir le ocasionó su vida,
pues el vivir le aseguró su muerte


Jeder Blitz aus deinem Licht,
Jeder Schönheitsfunken,
In das Dunkel ist er nicht,
Sondern hier versunken;


Der Himmel glänzt in blauem Schein. –
Wann schwillt von Rosen Dorn und Stein?


Wenn die ersten Veilchen blühn
Ist die Rosenzeit nicht fern.
Mädchenwangen rosig glühn,
Trifft sie ein geliebter Stern.


Však hůře bylo, když jsem hledal košík.
Od krámu ke krámu jsem mrzut chodil,
už mysle, že mě list Tvůj za nos vodil;
neb se starými smál se mně i hošík.
Vždyť pro mé srdce každý koš Ti malý byl,
a trefný návrh Tvůj se tak mi zalíbil,
by srdce tloukla v koši,
společně v jednom koši.


Kan die deutsche Sprache schnauben, schnarchen, poltern, donnern, krachen,
Kan sie doch auch spielen, schertzen, liebeln, gütteln, kürmeln, lachen.


Yo soy el labrador de estas riberas,
si bien de hidalgo quiero que me trates,
que de mayores partes consideras.


Mein Erlöser, schaue doch,
Wie mein armer Geist verstricket,
Mit geheimen Banden noch
Ganz bedränget und bedrücket!
Will ich los, so sinkt mein Herz
Bald in Ohnmacht niederwärts.


Mais avant d’accueillir ce sommeil précieux,
Vers le jour qui n’est plus tu reportes les yeux,


Tarde brumosa de diciembre El frío
y estas sencillas gentes amilana,
y ha venido a turbar la cotidiana
vida de buen humor del caserío


Postava bílá,
V ruce kahánek:
Matka svých dětí
Ohledá spánek.


e Dïanira ancor, che dette bando
a Ercole di vita, per sospetto
di Iole, che l'avea al suo comando.


Ладно,
ждите больше!
1А за этой
за войной
быть Коммуне в Польше!


Сергею Кречетову
Чуть воют псы сторожевыСегодня там же, где вчера,
Кочевий скудных дети злые,
Мы руки греем у кострИ дико смотрит исподлобья
Пустых ночей глухая сонВ дыму рубиновые хлопья,
Свистя, гремя, кружит огонМолчит пустын Вдаль без звука
Колючий ветер гонит прах, —
И наших песен злая скука
Язвя кривится на губах…
Чуть воют псы сторожевы


Pourtant elle est partie, à la fin. Mais mon rêve
Reste encor sous le charme et, la suivant, achève
Cette première nuit du plaisir révélé.
Dans le calme du frais boudoir inviolé,
Assise, — car la danse est un peu fatigante, —
Elle ôte son collier de perles, se dégante
Et tressaille soudain de frissons ingénus
En voyant au miroir son col et ses bras nus ;
Puis le petit bouquet qui meurt à son corsage
Dans son dernier parfum lui rappelle un passage
De la valse où ce blond cavalier l'entraînait ;
Elle cherche un instant sur son mignon carnet
Un nom que nul encor n'a le droit de connaître,
Tandis qu'entre les deux rideaux de la fenêtre
L'aube surprend déjà la lampe qui pâlit…


Šli tudy dva a zpívali,
do korun stromů se dívali.
Bylo krásné odpoledne.


De ne bánd, ha már nem tudod a régit.
Sírd az újat, ó, az is kielégít,
Nem édes, nem tüzes, nincs benne báj,
De jó, ha fáj!


Roucho vaše skvostné, stříbrem protkávané,
tisícerou duhou v záři slunka plane.


Ha akarom, szómmal tengert háboritok,
És mikor akarom, habot leszállítok,
És minden szeleknek bizvást parancsolok,
Tülem hallgatnak minden elementumok.


Deine Stern und was sonst dein,
Bleiben immer frisch und munter;
Ihr geht auff und wieder unter,
Ihr verwechselt Nacht und Schein,
Und es fehlt je Keinem ichts,
Auch an dem geringsten nichts.


Я вас узнал, о мой оракул,
Не по узорной пестроте
Сих неподписанных каракул,
Но по веселой остроте,
Но по приветствиям лукавым,
Но по насмешливости злой
И по упрекам… столь неправым,
И этой прелести живоС тоской невольной, с восхищеньем
Я перечитываю вас
И восклицаю с нетерпеньем:
Пора! в Москву! в Москву сейчас!
Здесь город чопорный; унылый,
Здесь речи — лед, сердца — гранит;
Здесь нет пи ветрености милой,
Ни муз, ни Пресни1 ни хари


On tiše spal,
a ve snách usmíval se. Úsměv ten
se měnil v zář a svítil pod klenbou
jak v lese záblesk luny na vodách.


Doch keiner gewann's von allen,
Das Ringlein fiel aus der Höh.
Der Ritter sah es fallen
In einen tiefen See.


Weh, o weh, in Blumen
Lag die Liebste tot!
Weh, o weh, die Blumen
Waren blutigrot!


Y es
porque la vida es un sueño que deseamos tener
que permanecemos soñando mientras vivimos

que estamos despiertos.
Y nos vanagloriamos de la ciencia y de los productos
nacidos de nuestros descubrimientos de la naturaleza.
Y nos construimos una cárcel con nuestras necesidades;
para llamarla realidad y vendernos a ella como esclavos.
Entonces es que sepultamos en inerte fe

a ese lugar-ente

con el que solo nuestro sueños
nos reconectan; ¡como verdad!
Verdad perdida bajo ideas y conceptos,
donde la economía y el nacionalismos
son las identidades que gobiernan
nuestras almas y conciencias

egocéntrico-liberales.


霜天尽日马蹄间
浊酒青灯未破颜
好道使君厨传薄
案头长供太行山


Allor nel paladin le luci intende
l'estran, colmo di nobil meraviglia,
e fissamente a ricercar lo prende
dal capo al piè con inarcate ciglia,
tal ch'al fine il conosce, e lieto stende
l'amiche braccia, e lui nel collo piglia,
dicendo: — Or chi potea salvarmi in vita,
se non chi sempre il giusto e 'l dritto aita?


I Ona, Duše všeho, se mi vzdalovala:
Svým vzhledem, světem ducha byl jsem muž –
a Matka odevždy jen Dítě milovala:
Tím zdál jsem se jí stále méně už!


Co’s přinesla ty, Vesno, nám?
Jen květů opět plné nivy,
jen rosy vláhu lučinám
a v sad i háj ty staré divy?
Nač lidstvo čeká po sta zim
a nadšeně proč vždy tě vítá,
to jediné ty – čim čam čim...
s tou písní vrabec dál ulítá!


珍重峰头谒老翁
当年谁共听朝钟
死生如对秋山雨
悲喜何曾入画中


نظم هو الدر إلا أنه كلم
أو أنه النور تخفى عنده الظلم
أو كان في بابل فابتز صاحبها
هاروت سحراً به قد كان يبتسم
نظم به فضل الكرم اللذيذ على
طلع النخيل فكاد النخل ينقصم
والباسقات لها طلع نضيد غدت
غيظاً فأغصانها في الجو تلتطم


Radieux avenir. Essor universel !
Épanouissement de l'homme sous le ciel !


Těžký sen mé údy spjal!
Ty jej drtíš,
ač mne škrtíš,
dál mne lákáš dál a dál.


Ha! dieser Umstand läßt sich hören!


Nicht wie sich im Haus die Schnecke
Haben wir uns nur zum Zwecke:
Ei, wie könnten wir euch hindern!
Wir, die wir den Nothstand lindern,
Und bereit sind alle Zeiten
Euch nur Wohlstand zu bereiten?
Juchhe! juchhe!
So treiben wir Handlung auf der See.


ché non agio talor fa sostenere
cosa ch'altri ha di far voglia e cagione,
ed agio le fa far ciò che 'n calere
non averia per nulla condizione.


Při strašlivém bědování
Paní k mukám okřívá,
Po muži se milém shání,
Šátkem ránu zakrývá.
Kočí lekaře a kněze
Tryskem ku pomocy veze.
Což jest na plat lidská moc?
Václav usnul v věčnou noc.


وافى مَرابِعَه الغزالُ الأحورُ
وبدا لمطلعِه الهلالُ المُقمِرُ
أهلاً وسهلاً بالحبيب فإنه
بحضوره كلُّ المحاسن تحضرُ
ما غاب إلا هامَ قلبي نحوه
شوقاً وكدتُ من الوساوس أُحشرُ
ولقد تَغشّى ماءَ دجلة إذ سرى
فيها الحبيب ربيعُ حسنٍ يزهرُ
ولقد تباهى نهرُه ببهائه
فغدا على أنهار دجلة يفخرُ
نهرٌ تطيَّبَ بالحبيب وطيبه
فكأنه بين الجنان الكوثرُ
قدم الذي بقدومه قدم المنى
فبه البلاد ومَن بها مُتبشِّرُ
تتبختر الأرواح في أجسامنا
شوقاً إليه إذا بدا يتبخترُ
ونظن أن الأرض تخطِر تحته
بلباقة الحركات ساعة يخطرُ
يمشي ولا ندري لشكل فنونه
أيميل أم يهتزُّ أم يتمرمَرُ
ما دامت الأبصار تبصر مثلَ ذا
في ذا الجمال فأيّ قلب يصبرُ
نورٌ على حُسنٍ على طيبٍ على
لينٍ تراه فكيف لا يتحيَّرُ
يسبي برقة سمرةٍ دريَّةٍ
فاللون درٌّ والغشاوة جوهرُ
يا حُسن خِطرة زعفرانِ عذاره
ومن العجايب زعفرانٌ أخطرُ
يا من يقلِّب ناظراً في لحظه
خمرٌ يدور على القلوب فيُسكر
واللَه لو أبصرتَ عينك عندما
ترنو لكنتَ بسحر عينك تُسحرُ
بل لو ترى الحركات منك عشقتها
عشقاً يُخاف عليك منه ويُحذر
فخذ المِراة عسى ترى ما قد نرى
من حُسن وجهك في المراة فتعذرُ
أطوي وأنشر فيك يا وشي المنى
فتجلُّدي يُطوى وشوقي يُنشَر
ماذا ترى فيمن رضاك حياتُه
وإليك موردُ عيشِه والمصدرُ
إن تصطنعه تجده عبدك في الورى
ووليَّ نعمتك التي لا تكفرُ
بيديك مهجته ودونك ماله
فاخبره فهو كما تحبُّ وأكثرُ
ودَعِ التعلَّلَ بالرقيب وغيره
لو شئت كنتَ على الزيارة تقدرُ
اعمل على أني أُرَدُّ عن الذي
أبغي فكيف أردُّ عيناً تبصرُ
إن كان قد حُظِر الوصال فإنني
أرضى وأقنع بالذي لا يُحظَرُ
فلأصبِرَنْ ولأكتمنَّ صبابتي
فعسى أفوز بما أُحبَّ وأظفرُ


Dav mnil, že dost proň učiní,
když vavřínem jej odmění – –
co počít s ním, když k písním svým
ssál z vína svoje nadšení.


天寒游子客衣单
梦绕家林到夜阑
应是吾亲念儿切
倚门日日望归鞍


Oj, s pohrdou blýskl zrak její naň
a s výsměchem prchají víly,
též ona, jak plachá, zlekaná laň –
on chopil ji ze vší své síly.


„Bůh pomoz, pomoci komu,
leč já musím domů, já musím domů,
má dceruška se koupá!“


Не все с войны вернулись к трудМногих дома уже не ждуПусть семьи тех, кто не вернется обратно,
знают, что каждый рабочий брат наПомни, рабочий, о красноармейских семьях!
Позаботься, чтоб жилось хорошо всем им!


Así la pintan,
así, así,
dedos de indio
o colibrí;
y así la hace
de cabal
mano azteca,
mano quetzal.
    II
Cuando la noche
va a llegar,
porque me guarde
de su mal,
me la pongo
de cabezal
donde otros ponen
su metal.
Lindos sueños
que hace soñar;
hace reír,
hace llorar:
Mano a mano
se pasa el mar,
sierras mellizas
campos de arar.
Se ve al Anáhuac
rebrillar,
la bestia-Ajusco
que va a saltar,
y por el rumbo
que lleva al mar,
a Quetzalcoalt
se va a alcanzar.
Ella es mi hálito,
yo, su andar;
ella, saber;
yo, desvariar.
Y paramos
como el maná
donde el camino
se sobra ya,
donde nos grita
un ¡halalá!
el mujerío
de Olinalá.


In te con istantanea fuggita,
quanti nascono Dì, muoiono spenti.
Tu ne' principii tuoi mezzo finita,
cadavero de' fatti, il nome menti.


Ich liege bewegungslos im Gras,
Ein Leichnam mit Fühlen und Denken –
Wann wirst du, launische Dame Natur,
Uns Blitz und Regen schenken?


¡Al Dios de Sabaoth honor y gloria!


Care mie violette, quella mano
che vi elesse intra l'altre, ove eri, in sorte
vi ha di tante eccellenzie e pregio ornate!


浓似猩猩初染素
轻如燕燕欲凌空
可怜细丽难胜日
照得深红作浅红


Tak družně s tebou snívám,
ó, Vltavo, a mnívám,
žeť pravdou stará zvěst:
že v době jiných těžší
se vzbudí dávní Češi
i vstanou v lesku zbraní
a v záři hvězd.


Aus weißem Kelch den gelben Wein
Goß ich ins rote Blut der Wunden – –
Nur einmal wollt' ich stille sein,
Nur einmal von der Schmach gesunden!
Die aber preßt mich fest und läßt
Mich nicht aus ihren erznen Krallen –
Von Blut und Kot und Schweiß genäßt,
Schleif' ich durchs Leben, fluchverfallen ... –


Es ist nur noch der Ort,
Wo wir gefreut uns haben,
Die Lieben all sind fort,
Verreiset und begraben.


„„Zapomenu to, věz.
Růže, klokoč, rakev, nevím co dřív.
Mnoho je toho: rakev, klokoč a růže,
kantor a kněz.
Snad si i duše odpočine.
Kdyby tak ožila, byl by to div.
Bože, co člověka ještě spasit může.
Kriste Ježíši, Hospodine...““


华发朱颜六秩馀
还乡犹驾软轮车
龙江关吏如相识
应止青牛乞著书


Ach Bruder! ach, was haben wir verloren:
Was deiner seits in aller Augen füllt,
Das bleibt bey mir zwar etwas mehr verstellt;
Doch hat mein Herz nicht weniger gejoren.
Auf, Bruder, auf, verlasse Welt und Zeit,
Und dringe dich (mit mir) zur Ewigkeit!


Los ojos que del ínfimo elemento
originaron su común defecto
lloren ciegos y ríndanse mortales.


ووردٍ أعارته الغواني خدودَها
وأهدى إليه المسكُ أنفاسَ مَفْتوقِهْ
كأنّ الندى فيه مدامعُ عاشقٍ
أريقت غداةَ البينِ في خدّ معشوقِهْ
يحف به من تَوْءم الروض نرجِس
تناهَى سنا مُبْيضِّهِ فوق تَخْليقه
رأى الوردَ غضَّاً فاستهامَ بحبّه
وأطرقَ مبهوتاً وقام على سوقِه
أَدَرْنا كؤوس الراح في جَنباته
على حسنِ مرآه ورِقّة تورِيقِه
وقام علِيلُ الطرفِ والوعدِ مُتْرَفٌ
عليمٌ بتصريف الكلامِ وتشقِيقِه
فتوّجَ يُمناه بكأسٍ رَوِيّةٍ
وقَرّط يُسْرى راحتيه بإبرِيقِه
وصَبَّ وسقّاني مداماً كأنّها
تَلَهُّبُ خَدَّيْهِ وطيبُ جَنَى رِيقِه
وبات يُعاطِيني حدِيثاً كأَنّما
جَنَى من جَنى الرّوضِ زَهْرَةَ تَنْمِيقه
حدِيثاً حَشاه بالوعيدِ وإِنه
لَيَعْذُب لِي والموتُ حَشْوُ تفارِيقِه


l vylhanou tu pósu poetů,
již veršů svojich listem fíkovým
chtí zahaliti vlastní hanbu svou
a tebe strhnout v kal své chlipnosti,
bych rozdrtit chtěl ranou kladiva
a na horu tě vyvést Poznání,
bych světu tě, svět tobě ukázal.


No es en las fieras y animales solos
a quien la ira del vengarse alcanza
con tal solicitud, fraudes y dolos;


一年几度过黄河
霁景清风此日多
临流滚滚兴无尽
直欲遥吞万里波


Po žebříku z měkké příze,
z mystické a modré příze,
jak veverka šplhal jsem se
na Bludici vzdálenou...


I slunce, jež dosud nevyšlo na obzor mých krajin,
jsem přinutil silou své touhy,
že zažehlo alespoň červánky věštící východ.


Neb náhle v srdci mém se mísí pomsty žeh
se zpěvem nejsladším, jenž zní jak píseň polí,
hlas potokův a řek, jak lesy zahlaholí
v tichnoucím večeru, by ztajil teskný vzdech.


高士闲门日日开
远山如发水如苔
几时蜕却尘中鞅
布袜青鞋屡往来


Tys to družko, jejíž vlny
Ze snů ducha vyloudily?
Nebyl klam v tu zašlou chvíli,
A byl přec, ač ne tak plný;
Tys to byla. – O, rci, co Tě
Vede k sestře pronevěrné,
Jejíž čin, plod noci černé
Do zrády vás všechněch hrotě
Vámi klet byl? Ustaň! – Kletbou


Von zwei Rosen
duftet eine
anders, als die
andre Rose.


„Buď má, můj vezmi život mladý!“
„„Co s ním?““ hlas její zvonky zněl.
„Chtěj vše, co chceš, neb svoje vnady
skryj řízy svojí ve úběl!“


Sie ſchlagn mit den Schwaͤnzen,
Im Sonnenſchein glaͤnzen.


Ch'io più non mel guadagni, et non so come
Trovar mai di riposo un hora intera,
Hor che già bianche mi si fan le chiome.


»Der Götterstand« – sprach einst von seinem Wolkenthron
Der Sultan im Olymp zu Majens schönem Sohn,
»Der Götterstand, Herr Sohn, um ihm sein Recht zu geben,
Ist (unter uns) beim Styx! ein schales Leben
Ja, wer nur nicht dazu geboren wär,
Und allenfalls auf acht bis vierzehn Tage,
Da ließ ichs gelten! Aber mehr
Wird Unsrer Deität am Ende sehr zu Plage.
Man kriegt zuletzt des Weihrauchs so genug!
Und für und für zum Dudeldum der Sphären
Die Grazien tanzen sehn, die Musen singen hören,
Und immer Ganymed mit seinem Nektarkrug,
Ich sage dir, man kriegt's genug!
Dann noch dazu den ewgen Litaneien
Des Erdenvolks die Ohren herzuleihen!
'Zeus, gib mir dies! Zeus, gib mir das!'
Ein tolles Galimathias
Von Bitten ohne Sinn und Maß
Um nichts und wieder nichts, oft um Unmöglichkeiten!
'Es sind ja (sagen sie) dir lauter Kleinigkeiten!
Ein wenig Sonnenschein zu meiner Wäsche nur!'
'Zwei Regentage bloß für meine trockne Flur!'
Ruft Mann und Frau aus hellem Munde
In Einem Haus, in Einer Stunde.
Der Dedschial hör alle das Gebrüll!
Tat ich ein einzigmal was jeder haben will,
Es richtete die Welt und mich zu Grunde.
Kurz, trauter Sohn, die Stiefeln angeschnürt!
Steig, eh ich hier des Gähnens müde werde,
Ein wenig nieder auf die Erde,
Zu sehen, ob man dort sich besser amüsiert!'


Ma tu ci mandi all'albergo a pigliare
come i ladron c'hanno con loro i furti;
non ci lasci due dì sol riposare,
ch'appena nel tuo porto savàn surti.
Se Macon, certo, ciò veniva a fare,
morto l'aremo co' morsi e cogli urti
più tosto che venir come ladroni
a corte in mezzo di venti ghiottoni.


Salga a otro con lanza y con trompeta
Mosquito antonïano resoluto,
Y aun a pesar del tiempo más enjuto,
Amor con botas, Venus con bayeta;
Fresco verano, clavos y canela,
Nieve mal de una Estrella dispensada,
Aposento en las gavias el más bajo;
El primer día folïón y pela,
El segundo, en cualquier encrucijada,
Inundaciones del nocturno Tajo.


Dann leuchtet dieser Augen Schwärze
Mich an in lieb- und guter Ruh,
Sie hört dem Mutwill meiner Scherze
Mit kindischem Verwundern zu.


Vereinfacht sich di Tausendzahl?
Sucht di Natur im end den Anfang wider?
O Mensch! Du bist Alls Allzumahl,
Di Kurtznatur, Das Centrum aller glider.
Drum tausendfacht sich Bös und gutt;
Der Himmel und di Höll und beider Offenbahren
In tausenden der Schaaren,
Das tausenden ersinkt der Mutt.
Auf, Menschen, Auf! Der Sechsherbst ist verhanden!
Gott sichelt ab di erndte aller Landen.


Und als der Führer ihm erstaunt die Bitte
Gewährt, da streift er ab den Kreuztalar,
Und bietet, nicht, als ob er Schmerz erlitte,
Nein, lächelnd seinen Arm der Fessel dar,
Und hoch die reine Stirn, mit festem Schritte
Das Schiff betritt er in der Sklaven Schar.
Sprich Zweifler nun, wen so ein Gott begeistert,
Ob dessen Herz ein Übel noch bemeistert?


Am Hospital zur Flut
Spricht Sankt Elisabeth:
»Kehr' um, es geh' dir gut!
Frei haben wir kein Bett.« –
Da plätschert's an der Schwell:
»Von Nancy ging ich aus,
Bin eine Meurthewell,
Ein Gruß vom Mutterhaus!« –
»Und ich von Finsting komm',
Ein Wellchen aus der Saar,
Gut Zeit! ihr Schwestern fromm,
s'ist nur, daß da ich war.« –


Jak ptáče s ratolesti
se na svět díváš kol
a neznáš jiné štěstí
než to, že neznáš bol!


长年云气护奇材
鳞满霜皮蚀古苔
只恐化龙天上去
清阴不复覆书台


A to plání v budoucnost
a ta víra v poesii? –
Zmlknu raděj, plachý host,
na spící jsem šlápnul zmiji.


Kötelesség! Téged gyülöllek egyre,
Miattad nem juték az égi hegyre,
Én néked üzenek hadat.
A leghőbb vágy, mi engem éget,
Széttépni minden köteléket,
Hogy, mint a fény, legyek szabad!


Un ménechme hideux, ton singe et ton bouffon,
Pour réjouir la Nuit et pour charmer Typhon


Jeder kommende Tag knüpfte das Seelenband
Unauflöslicher fest, geudete für und für,
Aus der goldenen Schaale,
Neue Freuden auf uns herab.


"dan steigt ihr als Rauch in die Luft"
(Paul Celan)


ti můžem volat hrdly sevřenými:
„Tvé dílo, starý, dobrým zrovna není,
jak chlubil jsi se tenkrát při stvoření.“


Wandrer! Segne die Ruhe des lange geplagten Ulysses ,
Die er, vom Vaterland fern, Flüchtling und Pilger hier fand.
Umgetrieben in Stürmen, von Klippe zu Klippe geworfen,
Litt er unendliche Pein von der Cyklopen Gewalt.
Mehr als das Leben war ihm sein Ithaka teuer, es zog ihn
Keines Alkinoos Pracht weg von dem felsichten Land.
Aber ein böser Dämon stieß ihn aus der Heimat, er lockt ihn
Nahe dann wieder herbei, daß er es rauchen dort sah, –
Nicht von dem friedlichen Herde; – ach – von zerstörenden Flammen! –
Und unaussprechlicher Gram quälte sein sehnendes Herz.
Ausgewandert kam er hierher, da legt er sich müde,
Streckte dem kommenden Tod lächelnd den sinkenden Arm;
Sprach dann: Führ mich ins stille Land , dort harret ja meine
Penelopea schon lang' meiner, elysisch verjüngt.


Et vous ressembliez à tout ce qui m’est cher,
Aux jardins de juillet dans leur douceur croissante,
Aux parfums respirés au détour d’une sente,
Aux lys graves, aux clairs de lune sur la mer.


Drin in den Alpen ists noch helle Nacht und die Wolke,
Freudiges dichtend, sie deckt drinnen das gähnende Tal.
Dahin, dorthin toset und stürzt die scherzende Bergluft,
Schroff durch Tannen herab glänzet und schwindet ein Strahl.
Langsam eilt und kämpft das freudigschauernde Chaos,
Jung an Gestalt, doch stark, feiert es liebenden Streit
Unter den Felsen, es gärt und wankt in den ewigen Schranken,
Denn bacchantischer zieht drinnen der Morgen herauf.
Denn es wächst unendlicher dort das Jahr und die heilgen
Stunden, die Tage, sie sind kühner geordnet, gemischt.
Dennoch merket die Zeit der Gewittervogel und zwischen
Bergen, hoch in der Luft weilt er und rufet den Tag.
Jetzt auch wachet und schaut in der Tiefe drinnen das Dörflein
Furchtlos, Hohem vertraut, unter den Gipfeln hinauf.
Wachstum ahnend, denn schon, wie Blitze, fallen die alten
Wasserquellen, der Grund unter den Stürzenden dampft,
Echo tönet umher, und die unermeßliche Werkstatt
Reget bei Tag und Nacht, Gaben versendend, den Arm.


On zřícenina! On hrob každé touhy
v červánků růže povznesl svůj kříž!
Jak ironie úsměv paprsk dlouhý
jej ozářil – a všecko ve tmách již.


اللَهُ يَعلَمُ يا اِبنَ شيـ
ـثٍ ما حَصلتَ مِنَ الكِتابَه
إِلّا عَلى الداءِ الَّذي
خُصَّت بِهِ تِلكَ العِصابَه


ودارٍ بِها قومٌ كِرامٌ أَلِفْتُهُمْ
وما عَلِموا منِّي الَّذي أَنا أعلَمُ
ضَميرٌ ببطْنِ الغيبِ مَجْلى نِظامِها
سيَبْرُزُ منها للبَرِيَّاتِ أَنجُمُ
وتنبَلِجُ الشَّمسُ التي ضِمنَها انْطَوَتْ
ويظهَرُ من هذا الطِّرازِ المُكَتَّمُ
وتنفَتِحُ الأَقْفالُ عن عَقْدِ كَنْزِها
فيزْهو بسِلْكِ المَكْرُماتِ ويُنْظَمُ
وتفرَحُ أَلبابٌ وتُبْهَجُ أَعيُنٌ
وتُبْهَتُ حُسَّادٌ وتُخْرَسُ لُوَّمُ
ويبْرُزُ للميدانِ كلُّ مُلَثَّمٍ
بسِبْقٍ ويُلوَى بالعَجاجِ مُهَيَّمُ
ويُنْشَرُ مطوِيٌّ وينبُلُ خامِلٌ
ويسْكَرُ ذو جُحْدٍ ويطرَبُ مُغْرَمُ
ونُجْلى إذاً في فُسحَةِ الرَّمسِ نَجْتَلى ال
مَعاني سُكوتاً والهوَى يتَكَلَّمُ
يُتَرْجِمُ عنَّا قائلُ الغيبِ سِرَّنا
وينشُرُ ما نَطْوي ونِعمَ المُتَرْجِمُ
فيصْمُتُ منَّا ناطِقُ الجنسِ ظاهِراً
وباطِنُهُ في دَوْحِهِ يترَنَّمُ
يقومُ لنا من هذه الدَّارِ رَوْنَقٌ
له من شُؤُنِ اللهِ في الكَوْن طِلْسَمُ
يُرَقْرِقُ عنَّا الرَّاحَ من حانَةِ الهُدَى
وكأسُ التَّجلِّي بالإِشاراتِ مُفْعَمُ
ويسجُرُ بحراً من فُنونِ عُلومِنا
ويا نِعمَ بحرٌ بالمَعاني مُطَمْطَمُ
فسِرٌّ رَقيقٌ ناطَهُ الحُكمُ بالخَفا
لَطيفٌ بسِتْرِ الغيبِ في العِلْمِ ُبْهَمُ
وشأنٌ أرادَ اللهُ إعْلاءَ شأنِهِ
لهُ الأَمرُ جلَّ اللهُ يَقضي ويحكُمُ
كأنِّي بذي الدَّارِ المُنيرَةِ أخرَجَتْ
رِجالاً تُراعُ الأُسْدُ في الغابِ منهُمُ
كأنِّي بها تَخلو وتملأُ قُبَّةَ ال
وُجودِ هُدًى والسَّطْرُ في اللَّوْحِ يُرْقَمُ
كأنِّي وفي الشَّهْباءِ منها بقيَّةٌ
لمن مَسَّهُ التَّوفيقُ بالسِّرِّ تُرْسَمُ
كأَنِّي ومن تلكَ البقيَّةِ واحِدٌ
بأَوَّلِها للقومِ في الشَّأْوِ سُلَّمُ
كأَنِّي به والعارِفونَ عَصائِبٌ
بأَلْفاظِهِ كأسَ القَبولِ تُزَمْزِمُ
كأَنِّي وفي حِيشَ المَقامُ مُوَشَّحٌ
بحالٍ إلهيٍّ من الغَيْبِ يُسْجَمُ
كأنِّي وفي الرُّومِ الرَقائِقُ تُجْتَلى
لألْبابِ أَقوامٍ قَسَتْ فتُقَوَّمُ
فيالَ الوَحا يا غارَةَ اللهِ نفحَةً
بإسْراجِ أَسرارٍ من الطَّمْسِ تُظْلِمُ
ليَعْلو طَريقَ القَوْمِ بعدَ انْحِطاطِهِ
ويبلُجُ من نَهْجِ الرِّجالِ المُعَتَّمُ
ويا همَّةَ المُخْتارِ غَوْثاً فإنَّني
شَذا القُرْبِ من هذا الحِمى أتَنَسَّمُ
تُراقِبُهُ منِّي السَّريرَةُ علَّها
ترَى الوَعْدَ فِعْلاً والمُحِبُّ مُتَيَّمُ
بدَتْ طاعَةُ الإقْبالِ والعونُ قد أتَى
وجادَ كِرامُ الحَيِّ واللهُ أَكرَمُ
ووافَى المُرَجَّى بعدَ بعدٍ وأَرْعَدَتْ
سَحابُ الأَماني فالرَّبيعُ مُنَمْنَمُ
وها هي جُنْدُ اللهِ ثارَتْ بجَذْبَةٍ
رِفاعِيَّةٍ أنفَ المُوارِبِ تُرْغِمُ
فقلْ حيثُما الحُسَّادُ يبدو دُخانُهُمْ
هجَمْتُمْ وحزبُ اللهِ أَقدَرُ منكُمُ
وصِحْتُمْ لدُنْياكُمْ ونحنُ قُلوبُنا
مَحَتْ غيرَ حُبِّ اللهِ واللهُ يعلَمُ
أخذْنا عنِ الغوثِ الرِّفاعِيِّ حالَنا
وذي روحُهُ في السِّرِّ منَّا تُدَمْدِمُ
وغايَتُنا ذِكرٌ صَميمٌ وسُنَّةٌ
كما أَرشَدَ الهادي النَّبِيُّ المُكَرَّمُ
فنُنْهِضُ أسْراراً إلى اللهِ بالهُدى
ونوقِظُ من هُمْ عنهُ بالوَهْمِ نُوَّمُ
ونذكُرُ طَهَ بالوُلوهِ وإنَّنا
عَلَيْهِ نُصلَّي دائِماً ونُسَلِّمُ


Bien que a Cristo no vemos ni sentimos,
mas la fe certifica con su sello
que en Pan se pasa al alma por la boca.


Mně spíše trudno, vzpomenout si
na minulé i na příští –
tam všude vidíš peruť mroucí
o žaláře zdi pusté tlouci,
až ze srdce krev teplá, vroucí
hlubokou ranou vyprýští.


"Can you," she said, "ungrateful and unjust,
" Before experience, ostentation trust!
"What is your hazard, foolish daughters, tell?
" If safe, you're certain; if secure, you're well:
"That I have luck must friend and foe confess,
" And what's good judgment but a lucky guess?
" boasts, but what he  do: — will you run
" From me, your friend! who, all  boasts,  done?
"By proud and learned words his powers are known;
" By healthy boys and handsome girls my own:
"Wives! fathers! children! by my help you live;
" Has this pale Doctor more than life to give?
"No stunted cripple hops the village round;
" Your hands are active and your heads are sound:
"My lads are all your fields and flocks require;
" My lasses all those sturdy lads admire.
"Can this proud leech, with all his boasted skill,
" Amend the soul or body, wit or will?
"Does he for courts the sons of farmers frame,
" Or make the daughter differ from the dame?
"Or, whom he brings into this world of wo,
" Prepares he them their part to undergo?
"If not, this stranger from your doors repel,
" And be content to  and to be . "


Nun, Herr, ich bin dir wohlbekannt,
Mein Geist, der schwebt in deiner Hand,
Du siehst, wie meine Seele tränt
Und sich nach deiner Hilfe sehnt.


Kein Handwerck geht doch jezt so gut
Als blos das Hechelmachen.
Ein Narr, der sonst nichts kan und thut,
Der legt sich aufs Verlachen.
Da ist kein Ding so schlecht und klein,
Ein loses Maul muß drüber seyn.


Publicado no livro Obras de Manuel Antônio Álvares de Azevedo (1862) Poema integrante da série Lira dos Vinte Anos: Continuaçã
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195


Doch was kann mein Herz erweitern
Wie der erste Finkenschlag,
Wie der Lerche Lied am heitern,
Wundervollen Frühlingstag?


Uscì dal chiuso vallo, e si converse
con mille dietro a la città percossa:
sopra di polve il ciel gli si coperse,
tremò sotto la terra al moto scossa;
e lontano appressar le genti averse
d'alto il miraro, e corse lor per l'ossa
un tremor freddo e strinse il sangue in gelo.
Egli alzò tre fiate il grido al cielo.


Du gabest mir nach kurzem Widerstreben
Einst diesen Ring; gedenken will ich deiner,
Wenn ich damit wo anstoß' und er klinget.


A ještě jednou o mne zavadil
motýlek z duhy drahých štěstí chvil.


Pad’ Šimáček v smrti lože,
ovcí není, kozlem není:
co s ním počneš, milý bože,
až ti přijde po vzkříšení?


隐居亦非难
欲少求易遂
有意未成归
聊就茅檐试


Ihr Hoflakaien, nun rennt und sprengt:
Ein Regenschirm ist's, was retten kann!
Hofmarschall beschließt ganz still: Der Mann,
Der des Kaisers Hut gemacht, der hängt!


Soll es erst die Nachwelt sagen,
Was die Mitwelt hat gedacht?
Soll kein Herz zu sagen wagen
Was ihm Leid und Freude macht?


Não! tu és superior ao código e ao compêndio,
à Economia, ou à Mora — Aristocrata,
crês que prever miséria é já um vilipêndi
Primadona pagã do Jardim e da Mata,
trazes dentro em ti mesma, em teu constante incêndio,
a luz, que te alimenta e o fogo, que te mat


¿qué dirán?


旧样宫黄羞半额
新番绛领衬陪腮
待簪宝髻连云重
且插铜壶借水开


一笑归来见在身
倒倾江水洗缁尘
骑驴缓缓东风里
知有工夫展故人


abuso


Inniglich liebte mich Ellen Adair;
Vater und Mutter wurden ihr gram –
Dort liegt sie begraben, – frage nicht mehr,
Von wannen ich eben kam.


Szabadság! mindennel fölérő,
Szülőm, barátom, hitvesem.
Nincs szó, téged kellőn dicsérő!
Múzsám, világom, mindenem!
Nem állom útját a tömegnek,
Ahol az örvény elragad.
Vágyam, hogy minden földi terhet
Ledobva, mint a fény legyek szabad!


Ale jsou ti bratři
předc tak vysoko,
že jim draví ptáci
záviděli oko.


kameněly, k času zrajíce
až by v balvan vzrostly, schopný k boji,
jenž jak palcát zdrtí, sudlice
utiskovatele tíží svojí.


溪流曲曲树阴阴
人语烟中觉坞深
把定山僧同一笑
明年强健更相寻


Du süßer Zweig aus Jeße Stamm,
Mein Heil, mein Fürst, mein Schaz, mein Lamm,
Ach, schau doch hier mit Freuden her,
Wie mein Herz die Wiege wär!


„Viz ty hvězdy, viz ten měsíc!
Dříve zhasnou v běhu svém,
Než-li, drahá moje Selmo!
Věrná láska v srdci mém.“


Jungfrau, ewig Braut am Throne
Dessen, der vor allen Zeiten
Dich zum Troste uns bereiten
Wollte, für des Lebens Frone.
Du des heil'gen Gartens Krone,
Hohe Perle, so uns bliebe,
Quell der gottgeweihten Triebe,
Strahlenglanz der ew'gen Liebe,
Du, von der Gott selber schriebe,
Königin dich hieß zum Lohne.


Solche Liebligkeit im sprechen/
Das so milde freundlich-seyn
Kann mir Muth und Sinnen brechen;
Wenn dein Antlitz bricht herein/
Wenn die braunen Augen funckeln
Kann mich keine Nacht verdunckeln.


A hölgy, a ki iránta
Megszegte volt hitét,
Nem birta elviselni
Az érkező szemét.


Ihr mögt ereilen
Das Ungetüm
Mit euren Pfeilen,
Ihr mögt umspannen
Im Netz den Eber
Den Kettenweber
Der Sklaverei!
Ihr wißt, Tyrannen
Sind vogelfrei!


三川会合绕城下
巴字体势何盘盘
却疑天工敕水帝
戏写鸟迹倾波澜


Já plakal bych, mně bolem srdce puká,
když vidím, kterak nelítostně ruka,
ať svou ji dítko zve či babka stará,
rve, rdousí nevinné ty dítky jara,
by umělkyně božské něžná díla
snad za nedlouho chladně zahodila.
O, v chvílích těch je vždy mi toho líto,
že bezbranné a slabé kvítky tyto,
když jejich žití hrozí nebezpečí,
že nenabudou nenadále řeči.
Oj, což by uskočili polekaně
ti kozli, před nimiž se travka třese,
by květy na lukách a stromy v lese
se z nenadání obořily na ně:
„Vy zloději! Vy lupiči! Vy vrazi!“
A cožpak teprv, kdyby zbraně měly,
by ztrestaly, kdo svévolně je kazí, –
což prskali by škůdcové ti smělí!


Por humillarse a vos la gracia pura
de aquesto y lo demás de acá criado,
no pierde la beldad de su natura,


Sie singt.
Auf sachten Wellen schwingt sich der Saal.
Die Lichter dunkeln,
Ihre Augen strahlen,
Ihre Pupillen durchfunkeln den Raum,
Küsse schlagen schwer in ihr Blut,
Ihre Brüste tragen die Küsse kaum,
Sie reckt tausend klaffende Lippen,
Ihr Haupt zurückgesunken.
Trunken schließt sich der letzte Wunsch.


أَما تَرَى الرعدَ بكَى فاشْتَكَى
والبرق قد أومض فاستضحكا
فاشرب على غَيْم كَصِبْغِ الدجى
أضحكَ وجهَ الأرضَِ لمّا بكى
وقد حكَى العودُ أَنِينَ الهوى
لكِنّه جوّد فيما حكى
وانظر لماءِ النيلِ في مدّهِ
كأنما صُنْدِل أو مُسِّكا
وهاكها تشبِه فِكَر الذي
نظّمها في لفظِه أو حكى


Der Kindesaugen freudig Leuchten
Schon fingest du mit Blumen auf,
Und wollte junger Gram sie feuchten,
Du legtest weiche Lindrung drauf.
Ob wildes Hassen, maßlos Lieben
Mich seither auch gefangen nahm,
Bin ich doch immer Kind geblieben,
Wenn ich zu dir ins Freie kam!


Koho věnec zelený,
koho v rakvi kryje?
Umřela, ach umřela
panenská lilie!
Vykvětla, jak by zalívána rosou,
uvadla, jak by podsečena kosou –
ubohá Marie!


„Mně teskno jest a smutno
v lasturném jezeře,
a láskou k ženě krásné
v samotě srdce mře;


Vor meinem Fenster
singt ein Vogel.


Wie die Aepffel sambt den Zweigen
Vor dem Garten-Herren sich
Vmb die Herbst-Zeit nieder beugen,
Vnd fast sprechen: pflücke mich!
Wie der damals reiffe Wein
Seufftzt vnd wil gelesen seyn:


Hinweg die Lanze, hinab vom Roß!
Bei Gott und unsrer Frau!
Ich nehme das stolze Rebellenschloß
Noch vor dem Abendgrau.


Ah, az a kiért szívedet
Kín, s gyötrelem vérezi
Titkon kínzó szerelmedet
Látja, de nem érezi.


In caro exilio e sotto dolce impero
ne’ be’ vostri occhi vede starsi il core,
com’in bel vetro leggiadretto fiore
ch’a l’occhio apre, a la man chiude il sentero.


O amor dum homem? - Terra tão pisada,
Gota de chuva ao vento baloiçad
Um homem? - Quando eu sonho o amor de um Deus!


Will Jesum suchen vberall,
Die stimm will ich erheben,
Vnd schreyen vber berg vnd thall:
Für lieb kan ich nit leben.


Mou duší táhnou jako snové bílí,
cos září v ní jak zlatý úsměv rána,
vše zázraky zřím splněny v té chvíli.


自服大还丹
千秋去紫烟
徒闻不曾见
画里觅神仙


Solte gleich die Erde brechen
Und der Himmel sincken ein/
Würd ich doch mit Freuden sprechen
Daß ich will beständig seyn.


Ja, Jesus, zieh mich wesentlich
Aus mir und allem ganz in dich,
So bin ich schön in dir alleine!
Mein Bürg', mein Schild in aller Not,
Gib, daß ich jetzt und auch im Tod
In dir allein vor Gott erscheine!


Como vencido, te daré despojos,
como rendido, te daré victoria,
y como esclavo, te daré obediencia


Doch Eines ist, was edle Herzen
Dem Himmelsboten anvertraun,
Die nicht aus Lüsten und aus Schmerzen
Des Pöbels ihre Zukunft baun;
Die selbst ihr Leben nur empfinden
Als eines großen Leibes Glied:
Eins ist, was sie dem Wunsche künden,
Und also lautet es im Lied:


Wer denkt und schreibt, zumal der Dichter Chor,
Zieht Busch und Wald den schönsten Städten vor.
Wie läßt sich dort, wenn wir noch das erwägen,
Der Freund der Stadt, dein Fuscus, widerlegen!
Hat nicht Tarent dir oft den Scherz gewährt,
Den du in Rom, selbst beim Mäcen, entbehrt?
Ein lautrer Fluß, der Auen und Gefilde
Befruchtend ziert, ward deiner Kunst zum Bilde,
Die, stark und rein, ihr Feld erfrischt und schmückt,
Und Sprach' und Witz bereichert und beglückt.
Du sahest oft an hoffnungsvollen Bäumen,
Und Rind' und Stamm, das Moos zu häufig keimen,
Und dachtest dann vielleicht an ein Gedicht,
Und ließest ihm den fremden Anwachs nicht,
Den Ueberfluß, den wir nicht dulden sollen,
So ungern auch die Wörter weichen wollen.


Los elementos que dejaste asidos
con un brazo de Paz y otro de guerra,
la negra habitación del hondo abismo,
todo lo sujetaste a sus sentidos;
sujetaste al hombre Tú en la tierra,
y huye de sujetarse él a sí mismo.


Blanca flor que en la mañana,
Empapada del rocío,
Das consuelo al pecho mío
Con tu aroma sin igual:
Vida tienes en la rama,
Cual mis dichas, un momento;
Que marchitas, al aliento
Ceden luego del pesar.
Culto rinden a tu imperio
Las mosquetas y las rosas;
Que te ponen las hermosas
Para ornato allá en su sien.
En el llanto te formaste
De una virgen sin ventura
Que del alma la amargura
Dio a tu cáliz al nacer.
Cuando cesa en alta noche
De los hombres el murmullo
Abre luego tu capullo
Matizado de arrebol.
Y al brillar la luz serena
De la aurora apetecida
En ti encuentra nueva vida
El inquieto picaflor.
Dio a tus hojas la natura
El color de la esperanza,
Que tu aroma solo alcanza
Doblegar a la esquivez.
Yo te vi en el puro seno
De quien causa mis dolores—
La más bella entre las flores
Desde entonces le llamé.
De la cruz que mi sepulcro
Marque al pío viandante
No te apartes un instante
Aromático jazmín.
Al mirarte así enlazado,
Pensativa y lacrimosa,
Dirá acaso alguna hermosa:
«Fue poeta e infeliz».


Minuten sind mir Tag/ und Stunden sind mir Jahre/
Der Zeit geschwinde Füß und Flügel sind von Bley.
Ich glaube daß die Nacht der Zimber kürtzer sey/
Und ich für meinem Tod ihr Ende nicht erfahre.


Ein Affe kam ins Reich der Thiere
Aus Josephs Reich zurück. Was neues, Freund, aus Wien?
So frug ein Klub der Esel und der Stiere
Ein feistes Schwein den Paladin.
Mein Tagebuch, sprach er, liegt fertig für die Presse;
Indessen hört was ich gesehn:
Ich sah, wie Hand in Hand die Welschen in die Messe,
Die Sachsen in die Predigt gehn,
Und wie bey einem Glas mit Ofner Weine
Ein Jud, in froher Harmonie,
Mit Christen Schinken aß. Ha, riefen Groß und Kleine,
Es ist ein herrlich Ding um die Philosophie!
Mag seyn, versetzt die Sau, der Herz und Knie
Beym Worte Schinken sank, nur nicht für fette Schweine.


Es lag in jeder Fensterscheib'
Glänzend ein runder Sonnenleib,


إِذا خَدِرَت رِجلي تَذَكَّرتُ مَن لَها
فَنادَيتُ لُبنى بِاِسمِها وَدَعَوتُ
دَعَوتُ الَّتي لَو أَنَّ نَفسي تُطيعُني
لَفارَقتُها مِن حُبِّها وَقَضَيتُ
بَرَت نَبلَها لِلصيدِ لُبنى وَرَيَّشَت
وَرَيَّشتُ أُخرى مِثلُها وَبَرَيتُ
فَلَمّا رَمَتني أَقصَدَتني بِسَهمِها
وَأَخطَأتُها بِالسَهمِ حينَ رَميتُ
وَفارَقتُ لُبنى ضَلَّةً فَكَأَنَّني
قُرِنتَ إِلى العُيوقِ ثُمَّ هَوَيتُ
فَيا لَيتَ أَنّي مِتُّ قَبلَ فِراقِها
وَهَل تَرجِعَن فَوتَ القَضِيَّةِ لَيتُ
فَصِرتُ وَشَيخي كَالَّذي عَثَرَت بِهِ
غَداةَ الوَغى بَينَ العُداةِ كُمَيتُ
فَقامَت وَلَم تُضرَر هُناكَ سَوِيَّةً
وَفارِسُها تَحتَ السَنابِكِ مَيتُ
فَإِن يَكُ تَهيامي بِلُبنى غَوايَةً
فَقَد يا ذَريحَ بنَ الحُبابِ غَوَيتُ
فَلا أَنتَ ما أَمَّلتَ فِيَّ رَأَيتُهُ
وَلا أَنا لُبنى وَالحَياةَ حَوَيتُ
فَوَطِّن لِهُلكي مِنكِ نَفساً فَإِنَّني
كَأَنَّكَ بي قَد يا ذُرَيحَ قَضَيتُ


Sein Blick entdeckt ein Schlachtfeld voll von Todten:
Doch klomm er mit entschlossnem Sinn
Von Schutt, auf Schutt, und sandte seine Boten,
Zu retten, her und hin.


Bratří a sestry, pohleďte k horám hranic!
netvora hlavu za nimi růsti vidím:
z Polabských hrobů k našemu ráji táhne
zbavit nás řeči.


O Christ thu auff das Hertze dein/
Schließ ein vnd wärm das Kindelein.
O Gott mein Lieb! O Gott mein Lieb!
O Armut! O Demut! O Gott mein Lieb.


Ein Christ muß wie ein Mahler seyn, der sein Gemählde oft verbessert,
Daß sich das Bild der Heiligkeit und seine Tugend stets vergrössert.


Al terminar la danza desaparecieron las muchachas y quedé triste, atrapado en el último reflejo.
Torné a abrir los ojos, oh, vida amada, ¿huían de mí? el sol se ocultó
dando paso al prado húmedo sumergido en la insondable penumbra;
me veo rodeado por algo desconocido que me contempla pensativo,
¿vives aún?
¿por qué?
¿para qué?
¿Acaso quieres seguir viviendo eternamente?
¡Ay, amigos! Es mi pasada tarde quien pregunta dentro de mí, perdonad,
perdonad mi tristeza ante el mar de los sepulcros, el silencioso, ahí están
cada una de las tumbas cavadas en mi juventud y quiero llevar por siempre
la verde corona de vida mostrando el perfume del corazón y el recuerdo
de otros muertos que murieron pronto para mí, como manzanas maduras.
¡Soy heredero de vuestro amor!
os tuve a vosotros,
me tuvisteis a mí,
¿a quién le cayeron del árbol
tantas manzanas rosa?
el suelo florece con racimos
de motivos lilas, celestes
y extraños prodigios propicios.
En verdad, demasiado pronto huisteis de mí y yo de vosotros
como tímidas avecillas fugitivas buscando secretas eternidades;
anudé con fuerza el instante para convertirlo en horas venideras
olvidando que tras nosotros yacía el círculo de la no existencia.
Para matarme a mí
os han estrangulado,
mis pájaros cantores,
mi esperanza,
¡si, amados míos!
Disparó la maldad sus dardos
para herir mi corazón
¡dieron en el blanco!
porque erais lo que amaba,
mi posesión y mi ser poseído,
mi fuerza, mi don, mi latido perfecto.
Por ello moristeis jóvenes, tal cual
romances suspendidos en el tiempo,
¡mi flanco débil erais vosotros!
piel suave, delicada, sonrisa
que perece por una mirada.
Quebraron visiones de perpetua juventud
y mis prodigios más queridos, abreviando
esta eternidad de lágrimas, ángulos y preludios.
Caísteis como seres divinos ajusticiados por la intolerancia
en la hora propicia de los monstruos deglutiendo promesas.
Invulnerable soy exceptuando mi talón, Parca,
asesinaste mi éxtasis con los sones inexpresados
de puñales, cítaras y resurrecciones;
subsisto a ti, pasando por y entre ti,
conseguiste llenar mis sueños de sepulcros, mas
no evitarás la náusea en la pupila del último poeta
que te aguarda paciente en el tramo final de la profecía.


(ao Jorge Viegas)Nestes lugares desguarnecidose ao alto limpos no arcomo as bocas dos túmulosde que nos serve já polir mais símbolos?De que nos serve já aos telhadoscanelar as águas de gritose com eles varrer o céu(ou com os feixes de luar que devolvemos)?É ou não o último voobíblico da pomba?Que sem horizonte a esperamosem nossa arca onde há milénios se acumulamos ramos podres da esperanç


Ha! was ruft ihr aus den Wellen?
Sturm, verwehe nicht den Klang!
War das Lebewohl, wars Hülfruf,
War es muthiger Gesang?
Steuermann,
Deine Kühnheit macht mir bang.


Wil die Braut es nicht verstehn,
Nicht gern von dem Tantze gehn,
Bräutgam, greifft sie ernstlich an,
Vnd seyd in der Zeit ihr Mann.


Das war die Mär' von alten Heldensagen,
Die hat's zur Götterflamme angefacht,
Bis es erblüht' in unerreichte Pracht
Und flog empor auf goldnem Sonnenwagen.


	Dunque, che fa nostro misero ingegno?
Vanitas vanitatum monta e sale;
sommersa è l'alma, e 'l corpo è fatto degno.


V plachty často vítr duje hořem,
Blah, kdo řídí se dle kompasu,
A kdo před návalem zavčasu
Hledí k věčným na blankytě zořem.


Wann nie Niemand auß meinem Haus als sonst auß andren stürbe,
Wo wolt ich mit dem Gelde hin, das ich darauß erwürbe?


Also wird, Du wehrter Held,
Dieß hierumb betrübte Feld
Eine Zeitlang Dich nicht sehen!
Herr, nun wir in Friede seyn,
Nimstu auch der Andern Flehen
In gewünschten Augenschein.


Však lid v tom viděl úsměv blažený
a čepice a šátky, klobouky
mávaly pozdrav k jeho kočáru,
by jen ten úsměv jeho nezmizel.
Kmet velebný, jenž řečí dojemnou
kdys vroucně slavil vraha králova
a muži, kteří ještě v kapsách svých
snad hroudy z jeho hrobu nosili
a dívky, které s okem slzícím
kdys rakev jeho květy zakryly,
co hrdlo stačilo, vše řvalo teď:
„Ať žije král!“


Anzi, se di sue spoglie e di suoi danni
a morte non darà presta vittoria,
ma resister puotrà fra tanti affanni,


você sem mim
é meio sem  fim
eu sem você
sou todo sem qu
sou inteiro sem porquê
sou montante sem sem
sou eu sem ser você
sou você sem ser você


Já nejdu však za jeho čistým ideálem –
nestačí moje peruť oné výši,
ač volala mne touha k jeho říši,
kde jenom vyvolený pěvec bývá králem. –
Však jeho stín, jenž bývá luzným jinochovi
a ruší jeho klid – jal moje péro;
stín, který v naše luhy vrhá šero,
zjev to, žel! po Čechách ne vzácný ani nový.
To ženy obraz, o níž velký pěvec praví,
že vášní nehodna, jež pro ni chvějí
srdcem, – ni písně, co ji velebí a slaví,
an podvodna – tak jako nožka její...


Tu onde přec však zápory
dochází rozluštění,
tu onde pěkná naděje
dospívá ku splnění.


Auch schleppt der ehrbare Meister mich wohl
Am Festtag mit in die Predigt,
Und fegt mich wacker beim dampfenden Kohl,
Hab ich des Zwangs mich entledigt.
Doch halt er immer die geistliche Wacht,
Ich Weltkind schleiche zur Lore!
Bei Tag ist Sie mein Gedank und bei Nacht
Und wohnt im Winkel am Thore.


Szomszéd fia átkiált a lyánynak
««Ne légy virág, maradj te csak lyánynak!
Szeretőm vagy, légy a menyasszonyom,
Feleségem, én édes asszonyom!


وَمُنعم جَذلان لا يَدري بِما
أَلقاهُ مَن أَشواقِيَ المُتواليه
لَو يَرتَضي بِالروح عَن المامةٍ
مِن طَيفِهِ ما قُلت إِلّا ها هِيَه
أَبَداً تَحمِلُني السِقام جُفونُهُ
فَتَذيبُني الإِسقام وَهِيَ كَما هِيَه
وَتَزيد لِلرائي مَعاني حُسنِهِ
وَجَمالِهِ مَع أَنَّها مُتَناهِيَه
قالوا أَشتَكي وَعكاً فَاسبغ وَعكَهُ
حَلل الدُموع عَلى عِظامي البالِيَه
وَشَكَوت ما يَشكو وَباتَت مُقلَتي
تَبكي بِأَجفان عَلَيهِ دامِيَه
يا رَب خَلّ غَليل جِسمي وَحدَهُ
يَشكو الضَنا وَاِبعَث إِلَيهِ العافِيَه


Olor acre de axilas depiladas, de pefume pasado de
rosas, de estiércol pisoteado de caballos.
  Sé, me lo han contado, que las murallas de la
ciudad ya no pueden resistir al infiel. Todas las defensas han
fracasado.
  El pobre emperador, nuestro bien amado Constantino
XI, intenta inútilmente salvar la ciudad de su nombre, pactar
con el enemigo, firmar desesperados tratados de paz. Pero todo, lo
sé, es completamente inútil.
  Escucho griterío de mujeres, carreras
enloquecidas, golpes de puertas, aullidos de la soldadesca, mandobles y
agonías, eructos de borrachos.
  Aún podría escapar, ocultarme en el
húmedo sótano disimulado, como aquella otra vez. Pero
ahora todo está perdido. Sé bien que esto es el fin.
  Salgo a la calle, maldiciones, estruendo, sollozos,
humo pestilente.
  En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.
Sé, me lo han contado, que las murallas de la
ciudad ya no pueden resistir al infiel. Todas las defensas han
fracasado.
  El pobre emperador, nuestro bien amado Constantino
XI, intenta inútilmente salvar la ciudad de su nombre, pactar
con el enemigo, firmar desesperados tratados de paz. Pero todo, lo
sé, es completamente inútil.
  Escucho griterío de mujeres, carreras
enloquecidas, golpes de puertas, aullidos de la soldadesca, mandobles y
agonías, eructos de borrachos.
  Aún podría escapar, ocultarme en el
húmedo sótano disimulado, como aquella otra vez. Pero
ahora todo está perdido. Sé bien que esto es el fin.
  Salgo a la calle, maldiciones, estruendo, sollozos,
humo pestilente.
  En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.
El pobre emperador, nuestro bien amado Constantino
XI, intenta inútilmente salvar la ciudad de su nombre, pactar
con el enemigo, firmar desesperados tratados de paz. Pero todo, lo
sé, es completamente inútil.
  Escucho griterío de mujeres, carreras
enloquecidas, golpes de puertas, aullidos de la soldadesca, mandobles y
agonías, eructos de borrachos.
  Aún podría escapar, ocultarme en el
húmedo sótano disimulado, como aquella otra vez. Pero
ahora todo está perdido. Sé bien que esto es el fin.
  Salgo a la calle, maldiciones, estruendo, sollozos,
humo pestilente.
  En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.
Escucho griterío de mujeres, carreras
enloquecidas, golpes de puertas, aullidos de la soldadesca, mandobles y
agonías, eructos de borrachos.
  Aún podría escapar, ocultarme en el
húmedo sótano disimulado, como aquella otra vez. Pero
ahora todo está perdido. Sé bien que esto es el fin.
  Salgo a la calle, maldiciones, estruendo, sollozos,
humo pestilente.
  En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.
Aún podría escapar, ocultarme en el
húmedo sótano disimulado, como aquella otra vez. Pero
ahora todo está perdido. Sé bien que esto es el fin.
  Salgo a la calle, maldiciones, estruendo, sollozos,
humo pestilente.
  En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.
Salgo a la calle, maldiciones, estruendo, sollozos,
humo pestilente.
  En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.
En la hoja, con gotas de sangre, de un alfanje
afilado, miro, tercamente, por última vez, el rostro de este
pobre pecador abandonado.


Mých návštěv účel divný, nehledaný!
A okolí, jež nutně v střed svůj zve.
Jakási nonchalance z té i oné strany –.
– Proč mhouříte tak divně zraky své? –


寒荫竹梢云
清分稻畦水
无令鸥鹭知
惊散菰蒲雨


Na třetí stěně je zrcadlo,
to dívá a dívá a dívá se jen...
Ach, kdyby jemu kdy napadlo,
že dál se mlčeti nedá,
to by zněl nářek hned s obou dvou stěn,
knihy by plakaly, bába i děda:
„Běda nám, běda nám, třikrát nám běda!
Už víme, jaké jsou hodné!“


Gioconda mosolya
bágyad a kihúnyó napsugárban.
Milyen messze vagytok ti, sohasem látott, mélyzöld tengerek.


Hélas ! mon cœur brisé, loin de l'absent, soupire,


V svaté chvíli – neví to lidstva démon –
šum že křídel dějinných letí městem,
nejen městem, celičkou říší letí
v království, v kraje,


Ihm soll
In kurzem abgeholfen sein. Indes erzählst
Du, wenn du dir den Dank der Frau verdienen willst,
Von fremden Wundern, die du wohl gesehn, wovon
Hieher nicht Kunde dringt, wenn nicht ein Wandrer kommt.


I ten přízrak zmizí v mále,
ret však v bázni oněmí,
je mi, jak bych slyšel stále
dálný rachot pod zemí.
Nechť ty vozy se svou tíží
vzdalují se nebo blíží,
cítím, že to dosud zem
duní jejich ohlasem.


Schon lagern über den Mooren
Die Nebel des Abends schwer;
Kaum zittert ein Strahl verloren
Durch der Dünste wallendes Meer.


A. V české literatuře
nastává už zase nová éra.


Olha o sangue na mão


Vergleichest du den Himmel mit der Erden,
Der Raben Farb den Wollenweissen Herden:
Die Herrlichkeit
Wird nach der Zeit
Vns ewig, ewig offenbaret werden.


Nos a többit, ugy-e, akár el se mondjam?
Tudnivaló úgyis, hogy mi történt ottan...
Gyalázatos vége bűnös kapzsiságnak,
Diadala teljes lett az igazságnak.


e quei begli occhi in che mirando s'arse
le penne Amor, e si scorciò sì l'ale,
ch'indi non poté mai dopo levarse,


Amas una materia definida y exacta
donde el hongo no pueda poner su campamento.
Amas la arquitectura que construye en lo ausente
y admites la bandera como una simple broma.
Dice el compás de acero su corto verso elástico.
Desconocidas islas desmiente ya la esfera.
Dice la línea recta su vertical esfuerzo
y los sabios cristales cantan sus geometrías.
                * * *
Pero también la rosa del jardín donde vives.
¡Siempre la rosa, siempre, norte y sur de nosotros!
Tranquila y concentrada como una estatua ciega,
ignorante de esfuerzos soterrados que causa.
Rosa pura que limpia de artificios y croquis
y nos abre las alas tenues de la sonrisa
(Mariposa clavada que medita su vuelo).
Rosa del equilibrio sin dolores buscados.
¡Siempre la rosa!
                * * *
¡Oh, Salvador Dalí de voz aceitunada!
Digo lo que me dicen tu persona y tus cuadros.
No alabo tu imperfecto pincel adolescente,
pero canto la firme dirección de tus flechas.
Canto tu bello esfuerzo de luces catalanas,
tu amor a lo que tiene explicación posible.
Canto tu corazón astronómico y tierno,
de baraja francesa y sin ninguna herida.
Canto el ansia de estatua que persigues sin tregua,
el miedo a la emoción que te aguarda en la calle.
Canto la sirenita de la mar que te canta
montada en bicicleta de corales y conchas.
Pero ante todo canto un común pensamiento
que nos une en las horas oscuras y doradas.
No es el Arte la luz que nos ciega los ojos.
Es primero el amor, la amistad o la esgrima.
Es primero que el cuadro que paciente dibujas
el seno de Teresa, la de cutis insomne,
el apretado bucle de Matilde la ingrata,
nuestra amistad pintada como un juego de oca.
Huellas dactilográficas de sangre sobre el oro,
rayen el corazón de Cataluña eterna.
Estrellas como puños sin halcón te relumbren,
mientras que tu pintura y tu vida florecen.
No mires la clepsidra con alas membranosas,
ni la dura guadaña de las alegorías.
Viste y desnuda siempre tu pincel en el aire
frente a la mar poblada de barcos y marinos.


Il me faut, vos yeux ! Dès que je perds leur étoile,
Le mal des calmes plats s'engouffre dans ma voile,
Le frisson du vae soli ! gargouille en mes moelles…


	Eran le Sagge, a cui vien posto il nome
Dalle onorate lor belle fatiche,
Critica, Geometria con sciolte chiome,
Poesia, Storia, e le Favelle antiche.
Gìansi tra lor riconfortando, come
S'usa in fortuna ugual tra fide amiche:
Ma il fean così, che più che dar, di loro
L'una all'altra parea chieder ristoro.


So wie ich rief, da riß er Funken,
Der Hagel schlug um mich herum,
Da nahm aufs Korn ich den Halunken
Und machte auch den Finger krumm;
Ich sah im Feuer ihn roullieren,
Den Knall er nicht vernommen hat,
Er tat nicht Hand noch Fuß mehr rühren,
Es saß die Kugel Mitte Blatt.


Daß, wer aus goldnen Schüsseln speist,
Den laut der Pöbel glücklich preist,
Des Lebens wahres Glück empfindet;
Ja, daran zweifl' ich sehr:
Doch daß der Mann sein Leben nützt,
Der nicht mehr wünscht, als er besitzt,
Sich nicht am Wahn des Pöbels bindet;
Nein, daran zweifl' ich nicht mehr.


Llegué, señora tía, a la Mamora,
donde entre nieblas vi la otra mañana,
desde el seguro de una partesana,
confusa multitud de gente mora.


Dieser hockt im Fenster träge,
Eine Pfeife im Gehege.
Ach, wie wär er doch so gerne
Aus der Infantriekaserne!


Vers celles qu’aujourd’hui mon baiser importune,
Celle qui fut ma Loreley, ma fleur de lune.


Zakukala bolně žežhulice:
„Matko, dvé znám slze plodných slov.
Jedno z nich zní krutě: ,Nikdy více!‘
druhé: ,s Bohem!‘ – To mi říci shov.
Nevyřknu to první, plné hoře.
Vrátím se, – až kámen vydá květ,
vrátím se, – až stromy vydá moře,
v plotě kůl až svěží vydá snět.
S Bohem tedy, matko moje drahá,
ulož paměť moji v srdce skříň,
druhá moje matka, země vlahá,
přijme krásu moji věrně v klín!“


Then screaming all at once they fly,
And all at once the Tapers dy;
Poor  falls to Floor;
Forlorn his State, and dark the Place,
Was never Wight in sike a Case
Through all the Land before.


Vuelve con las canículas eternas
El azul de la aurora a ser ventura.
Las noches mecen en su astral hondura
Un húmedo silencio de cisternas.
Domestica la tarde ovejas tiernas.
El arrullo se intima en la espesura.
La falda clara, gentilmente augura
Una pulgada más de lindas piernas...
En próvida sazón de resolana,
El sol hace negrear la uva pagana.
Echa una rosa campesina al cesto
De la pastora, y con amor de artista,
En la barba del viejo pone un gesto
Sobrio y jovial de sátiro flautista.


Primero al que cautivo en su cadena
en la esperanza su rescate apoya,
memoria de la patria en tanta pena,


إلى كم أجوبُ الأرضَ مالِي مُعَرَّسٌ
ولا لِمسِيري في البلادِ قُفُولُ
كأَنّيَ في الدّنيا قَذَاةٌ بِمُقْلَةٍ
تَرَدَّدُ في أرجائِها وتَجولُ
أشِيمُ بها برقَ الحيَا وهْو خُلَّبٌ
وأرتادُ أرضَ الروضِ وهْي مَحولُ
وما مِن تكالِيف الحياةِ وبُؤسِها
خَلاصٌ بغيرِ الموتِ وهْو مَهُولُ


Refrigerio ad alcun mai non die' Amore
così soave o sì tranquilla pace,
che non perda a l'ardor del mio bel fuoco.


Hie weiser Mann/ dein starckes Weib/
Hie/ main ich/ wersts erfragen:
So starck/ daß sie in jhrem Leib
Hat gar ein Risen tragen.
Da noch so klein/ ein Jungkfraw rain/
Den grösten Mann vmbfangen:
Der ohn beschwerdt kundt von der Erdt
Hoch biß an Himmel langen.


Nun aber, gnädige Frauen, nun
Will wieder zu ihnen mich wenden thun;
Hat mir jener Ort am Herzen gelegen,
Um dort den Sauertaig auszufegen.
Wollen verzeihen die Paranthesis,
Welche so groß war, wie Herr ** seine gewiß.
Haben auch Sie in Flecken und Städten
Gar viel Schulmeister und Poeten,
Welche alle, jung und alt,
Ich in hohen Ehren halt.
Hab' auch im Homerus gelesen,
Daß ein gewisser Bettler gewesen,
Welcher nach vieler Gefährlichkeit
Unter Freund und Feinden, in Lumpen gekleidt,
Durch den Oceanus ist geschwommen,
Und ist zu seiner Frau Liebste gekommen,
Hat da eine Menge Buler g'sehn,
Thäten all seinem Weibe schön,
Auf sein' Rechnung pokulirten,
Und ein' Studentenhaushaltung führten.
Dacht der arme Mann bei sich,
Blieb' ihr Herz nur g'treu für mich,
Könnt ihnen meinethalb meine Reben
Roh und gekeltert zu saufen geben,
Liegt an Haus und Meubeln mir nichts.
Und wie er dachte, sieh so geschichts.
Immer und immer dem armen Weibe
Trauerte das Herz im Leibe,
Sah ihr Gesicht gleich aus so froh
Wie ein Berlinisches Allegro.


A nech až do dneška tě stíhá svět,
ty zmaru nemůžeš víc utrpět;
neb nedal té, jež ideálem tobě,
Pán mocný dojít porušení v hrobě.


Obtloustlý Balzac s tlustou holí v pěsti
se zastavil u vetešníka krámu –
de Musset, krásnou provázeje dámu,
v Boulognský lesík jede kolem šesti.


أَجَل أَنا في لَونِ الشَبيبَةِ مُغرَمُ
وَإِن لَجَّ عُذّالٌ وَأَسرَفَ لُوَّمُ
وَماذا عَلَيهم أَن كَلِفتُ بِأَسوَدٍ
محلتهُ في العَينِ وَالقَلبِ مِنهُمُ
وَقَد عابَني قَومٌ بِتَقبيلِ خَدِّهِ
وَما ذاكَ عَيبٌ أَسوَدُ الرُكنِ يُلثَمُ
لَئِن ضَمَّ جُنحَ اللَيلِ أَثناءُ بُردِهِ
لَقَد شَقَّ عَن مِثلِ الصَباحِ التَبَسُّمُ
وَما شانَهُ لَونُ السَوادِ لِأَنَّهُ
بِغُرِّ الثَنايا وَالخَلائِقِ مُعلَمُ
فَكَم أَشقَرٍ يَومَ النزالِ رَأَيتَهُ الـ
ـسُكَيتَ وَجَلّى يقدمُ النَقعَ أَدهَمُ
وَمُستَعجِمِ الأَلفاظِ يُفصِحُ تارَةً
وَيُرتَجُ عَنهُ تارَةً فَيُجَمجمُ


رضوا بالأماني عن مداركة المنى
أولو العجز والراضي أمانيه عاجز
ودانت لأدنى الخلق خوفاً رقابهم
فحاجزهم عن مرتقى العز حاجز
رعى اللَه قلباً ان قطعت مفاوزا
به للمنايا قال اني فائز


كَيفَ يَخلو وَما خَلا مِن عَفافٍ
ما خَلَت قَطُّ ريبَةٌ بِعَفيفِ
وَعِتاقُ الأَحبابِ يَشغَلُ عَنهُ
هِمَّةٌ هَمُّها عِناقُ السُيوفِ


Za nocí, nocí bezesných,
jak hlahol zvonu v noci
mne budí v chvílích šílených
mé srdce bez pomoci.


Das Herz kann niemals müßig sein,
Es wird bei ungewissem Schein
Nach seinem Glücke hingetrieben
Wann es nicht ächte Güter findt,
So lässt es sich, als wie ein Kind,
Ein Tand- und Tocken-Werk belieben.


hem bir kentin


Erhebt er's, soll die Fessel springen
Wie Glas, in Scherben sein zersplissen,
So jene edlen Schmiede bringen,
Die selbst nicht sie zu brechen wissen.


Do tvrda to spleteny
konopné jsou prameny
jako dráty železné
na kocary vítězné;
shora tlusté, dolů tenčí
na kratinkém toporu
bitém cvoky, lepém zvenčí:
Právo v novém úboru.


中秋月镜五云开
妃子凭阑太液来
犹恨清光看不尽
敕教明岁筑高台


A že se teď u stolu tam
milý s milou rozesmáli:
aby pro ně chytili mne,
by si na mně pochutnali.


Čecha umírajícího slova
Po celé se zemi hlásají,
Heslem národu se stávají,
Jenž je v dobré paměti své chová.


Az Kazul eszt hallá, hamar indula,
Az császárra oly igen siet vala,
Szömben véle megvívni akar vala,
Császár hallá, ezen megrettent vala.


Das Kind ist krank zum Sterben,
Die Lampe gibt trägen Schein,
Die Mutter spricht: »Mir ist es,
Als wären wir nicht allein.«


dissero ch'io avea pratiche cum Carlo:
sciocca fiction! Chi me vetava in Hasti,
in Puglia e a Parma, s'io voleva aitarlo?


KITTY's charming voice and face,
Syren-like, first caught my fancy;
Wit and humour next take place,
And now I doat on sprightly Nancy.


„Hle,“ řekla mu choť svatá,
„zde pole zkypřené;
vsej tato zrna zlatá,
než vrah se přižene!“


Manantial de suavísimas dulzuras
los labios son de mi Bernarda bella;
un beso en ellos por su amante sella