musím do tmy hříchu, musím –!


Jdou roky. Její ráno šťastné
se zatemňuje, zvolna hasne,
den přišel s šedým mlčením.
Když počet roků dívce roste,
dům otcovský je vězením,
a zvlášť když zvyky dávné prosté
brutálně odklizeny jsou
zánovní paní švakrovou.


Záclono hebká, ach moci tě servati,
skočit a ukrást, co vůbec smíš míti rád!
Ruce se nematou, pevně v té závrati
drží už, drží tvůj stříbrný vodopád –!


Se l'opra tua di me non ha già molto
Non da te, Bernardin, vien da colei
Che l'imagine mia porta con lei,
L'aspetto mio non è donde m'hai tolto.


Da kam genaht und ist schon da
Apoll im Sonnenwagen.
Es flammt sein Blick den Baum hinan;
die Vampyrbraut genießt den Bann
mit dürstendem Behagen.
Es sehnt sein Arm sich wild empor,
vier Augen leuchten trunken;
das Nachtweib und der Sonnenfürst,
sie liegen hingesunken.


Embrulhada na capa ao vento, á chuva,
Ela comprar-vos ia caridosa
As ginjas, os melões, a pera, a uva:


Fromm verlangt ihr mich, Götter? So macht mich glücklich! Ich werd' euch
Niemals fürchten, ihr wißt's, aber ich liebte euch gern!


渫井寒泉彻底清
不容私地有蛙鸣
修除何独充庖易
要看箨龙将雨行


Com tudo o que sou e sinto
com duvidas, medos até
com a minha humanidade, a minha fragilidade
meus limites e meus erros
e dentro de mim plantá-la
como semente do amor
e amá-la
infinitamente amá-la!


scorra giù il tempo de l'eterne rote,
e invecchi e abbatta le nostre opre e noi
–dissi tra me–ché non fia che v'annoi,
né che sian mai queste beltà rimote.


Jen válečný se ozval zpěv:
„Nuž, píchni, řízni, pusť mu krev!“,
strach padl ledová jak rouška
i na Špačka i na Papouška.


Heut in der Stadt schnell im Vorübergehen –
Die Luft trotz schwachen Regens drückend schwül! –
Hab ich ein kleines Straßenbild gesehen,
Erquickt mein übermenschliches Gefühl.
Ein Polizist hieß einen Kutscher drehen,
Der falsch getrabt, in gröbstem Zürcher Stil.
Dem Rosselenker schwoll die Zornesader,
Wort gab das Wort, in Flammen stand der Hader.


Sie lebten fort und fort im Fraß
Vom Abend bis zum Morgen,
Ihr Schlund war stets vom Weine naß,
Ob sies gleich mußten borgen.
Sie haben oftmals die Vernunft
Dreimal im Tag ersäufet
Und also mit der Wiederkunft
Das Sündenmaß gehäufet.


لِأَمثالِها يَسخَرُ الساخِرُ
لَقَد ذَلَّ جارُكَ يا عامِرُ
تَراهُ لَقىً بَينَ أَيدي الخُطو
بِ لا أَنتَ ناهٍ وَلا آمِرُ


Daß, wenn das Ungetüm auf sicherm Damme
Schnaubend dahinfährt, tausend Krokodille
Auf einmal in der heil'gen Ströme Stille
Sich pfeilschnell retten aus dem Uferschlamme,


Was stierst du so, du Heidekind,
Im Sterben immer dümmer?
Du siehst mich, wie die andern sind,
Nicht besser und nicht schlimmer!


Tu hledí anemonky
v bělostných košilkách,
tu blankytové zvonky
zní neslyšně, jen v snách.


Jérusalem les garde encore,
Salomon les reçut du Ciel
Qu’avec des larmes elle implore ;
Comme une juive que j’adore,
L’épouse de Nathaniel.


Mágoa! Equimose atroz! Quem nunca a teve?
E quem nunca a terá, na indefinida
Estrada tenebrosa desta vida,
Entretanto, tão célere e tão leve?


Meinen jungen Tiger
Über alle Bestien
Als des Tages Sieger.


Napřed jsou ho malovali,
diplomy mu dávali,
za vlastence před námi
vychvalovali!


V svém domě unaven v dlaň Petr hlavu kloní,
žal tkví mu na tváři a slzy kanou po ní.
Tak dlouho zadumán dlí v duchu se svým žalem
a všecko se mu zdá teď jako děsný sen, –
leč pravdu hlásá mu tvář poskvrněná kalem.
Pak s tichým povzdechem dí k sobě zasmušen:
„Zde, Petře, tedy máš, co pro tebe svět chová, –
nic víc, než přetvářku, nic víc, než sladká slova!
V tu licoměrnou řeč, v ten úsměv jeho hladký
tys’, Petře bláhový, vždy věříval tak jistě, –
hle, za vše, cos’ mu dal, ti posměch vrací zpátky
před četným zástupem a na veřejném místě!
Ty sám jsi zavinil, co stihlo tebe dnes.
Bůh chtěl ti ukázat, v tom povolání svatém
– ó řekni si to sám! – žes’ nežil jako kněz,
že ne tak tělo tvé pod pošpiněným šatem,
leč více duše tvá jest poskvrněna blátem!
Tak poznals’ bídu svou. Buď, Petře, tomu rád,
byl hořký tento lék, však šťastný byl tvůj pád, –
on zvedl mysl tvou od země nad oblohu!“


Die Zeit ist gar entsetzlich,
Der Schaden unersetzlich;
Hilft nicht der liebe Gott,
So sind wir bankerott.


Er erhebt ſich gleich den Zinnen/
Die von Marmor aufgethuͤrmt;
Und verzaͤrtelt ſeine Sinnen/
Wenn ſonſt eitel Ungluͤck ſtuͤrmt.
Wenn ſein Wanſt von Hoffart ſchwillet/
Muß ſein Wuͤnſchen ſeyn erfuͤllet;
Ja was er zuweilen traͤumt/
Muß ihm werden eingeraͤumt.


Denn das ist nicht der schlimmste Kampf,
Der auf der freien Walstatt endet,
Wo Feuerschlund und Roßgestampf
Des Schicksals harte Schläge wendet;
Wo unter donnerndem Verderben
Die helle Schlachtmusik erklingt
Und tausend Menschen ruhmlos sterben,
Damit ein einz'ger Ruhm erringt.


Za horama za dolama
tancovala Majdalenka s husarama.
Tancovala až do rána,
nejhezčím z nich líbána a milována.


Mám úsměv na rtu, žiji s vrahy,
jich ruce tisknu zbrocené –
však v duši chovám odkaz drahý
své máti dávno ztracené.


Eines Abends in der Messe
Lauscht' er hinter ihrem Pult,
Mit erzwungner Totenblässe
Bat er sie um ihre Huld.
Von Madrid bis Kopenhagen
Hat er sich herumgeschlagen,
Tausend Mädchen schon verführt,
Kujoniert und angeschmiert.


Italiäner und Deutscher sind nie vereinbare Pole,
Jener ist immer ein Kind, dieser dagegen es nie.


Olhai para mim  deusa do meu se
Deixai que a sombra de meu amor em tua alma entr
Deixai que tua alma em meu coracão penetr
Olhai o olhos de vida,
Olhai para este pobre sofredo
Por que sofres perguntas malma
Sofres por amor?


emanete müsrif, nefsine cimri olmaktansa


Jeder durch diß Wort erschreck't/
Ward durch betrübte Furcht entsteck't/
Vnd sprach/ hab ich den Hohn?
Der der meine Schüssel braucht
Der mit mir sein Brodt eintaucht/
Sag't Er/ ist's: deß Menschen Sohn/
Geht ja durch den Todt zur Kron.


Lächelst du mir durch die Zweige,
Muse, lieblich anzuschauen?
Und verweigerst doch zu kommen!
Ganz herbei komm, oder fort ganz!
Denn, ich geb es zu erwägen,
Obs auch recht und billig schien,
Erst mit Blicken aufzuregen,
Dann den Aufgeregten fliehn!


Te fra gli avelli sotto il ciel romano
Chiamava; e il nome giù per l'aer cieco
Cupo rendeva a lui dal vaticano
Vertice l'eco.


Señor: yo sé que en la mañana pura
de este mundo, tu diestra generosa
hizo la luz antes que toda cosa
porque todo tuviera su figura.
Yo sé que te refleja la segura
línea inmortal del lirio y de la rosa
mejor que la embriagada y temerosa
música de los vientos en la altura.
Por eso te celebro yo en el frío
pensar exacto a la verdad sujeto
y en la ribera sin temblor del río:
por eso yo te adoro, mudo y quieto:
y por eso, Señor, el dolor mío
por llegar a Ti se hizo soneto.


رَوضَةٌ مِن قَرقَفٍ أَنهارُها
وَغِناءُ الوَرقِ فيها في اِرتِفاعِ
لا تَلُم أَغصانَها إِن رَقَصَت
فَهيَ ما بَينَ شَرابٍ وَسَماعِ


Trní nastlala mu v lůže,
V staleté soužila zlobě –
Tak že ani Bůh nemůže
Odpustit ty hříchy tobě!


أَبوسُ تُرابَ رِجلَكِ يا لِوَيلي
وَلَولا ذاكَ لا أُدعى مُصابا
وَما بَوسِ التُرابِ لِحُبِّ أَرضِ
وَلَكِن حُبُّ مَن وَطِئَ التُرابَ
جُنِنتُ بِها وَقَد أَصبَحتُ فيها
مُحِبّاً أَستَطيبُ بِها العَذابا
وَلازَمتُ القِفارَ بِكُلِّ أَرضٍ
وَعَيشي بِالوُحوشِ نَما وَطابا


Micce, gaglioffe, vecchie ratorsate,
pecciute, sculatacce e fastidiose,
porche, assassine, rotte e fracassate,


V horečce blouznilo. „Ach běda,
ký, dítě, do hor hnal tě chvat?“
Jen na matku se pousmálo:
„Šla tatínka jsem vyhledat!


Stvořeny dosud nejsou!


Sembraste, ¡oh tú, opulento!, por los vasos,
con desvelos de la arte,
desprecios del metal rico, no escasos;
y en discordes balanzas,
la materia vencida,
vanamente podrás después preciarte
que induciste en la sed dos destemplanzas,
donde tercera, aún hoy, delicia alcanzas.
Y a la Naturaleza, pervertida
con las del tiempo intrépidas mudanzas,
transfiriendo al licor en el estío
prisión de invierno frío,
al brindis luego el apetito necio
del murrino y cristal creció ansí el precio:
que fue pompa y grandeza
disipar los tesoros
por cosa, ¡oh vicio ciego!,
que pudiese perderse toda, y luego.
Tú, Clito, en bien compuesta
pobreza, en paz honesta,
cuanto menos tuvieres,
desarmarás la mano a los placeres,
la malicia a la invidia,
a la vida el cuidado,
a la hermosura lazos,
a la muerte embarazos,
y en los trances postreros,
solicitud de amigos y herederos.
Deja en vida los bienes,
que te tienen, y juzgas que los tienes.
Y las últimas horas
serán en ti forzosas, no molestas,
y al dar la cuenta excusarás respuestas.
Fabrica el ambicioso
ya edificio, olvidado
del poder de los días;
y el palacio, crecido,
no quiere darse, no, por entendido
del paso de la edad sorda y ligera,
que, fugitiva, calla,
y en silencio mordaz, mal advertido,
digiere la muralla,
los alcázares lima,
y la vida del mundo, poco a poco,
o la enferma o lastima.
Los montes invencibles,
que la Naturaleza
eminentes crió para sí sola
(paréntesis de reinos y de imperios),
al hombre inaccesibles,
embarazando el suelo
con el horror de puntas desiguales,
que se oponen, erizo bronco, al cielo,
después que les sacó de sus entrañas
la avaricia, mostrándola a la tierra,
mentida en el color de los metales,
cruda y preciosa guerra,
osó la vanidad cortar sus cimas
y, desde las cervices,
hender a los peñascos las raíces;
y erudito ya el hierro,
porque el hombre acompañe
con magnífico adorno sus insultos,
los duros cerros adelgaza en bultos;
y viven los collados
en atrios y en alcázares cerrados,
que apenas los cubría
el campo eterno que camina el día.
Desarmaron la orilla,
desabrigaron valles y llanuras
y borraron del mar las señas duras;
y los que en pie estuvieron,
y eminentes rompieron
la fuerza de los golfos insolentes,
y fueron objeción, yertos y fríos,
de los atrevimientos de los ríos,
agora navegados,
escollos y collados,
los vemos en los pórticos sombríos,
mintiendo fuerzas y doblando pechos,
aun promontorios sustentar los techos.
Y el rústico linaje,
que fue de piedra dura,
vuelve otra vez viviente en escultura.
Tú, Clito, pues le debes
a la tierra ese vaso de tu vida,
en tan poca ceniza detenida,
y en cárceles tan frágiles y breves
hospedas alma eterna,
no presumas, ¡oh Clito!, oh, no presumas
que la del alma casa, tan moderna
y de tierra caduca,
viva mayor posada que ella vive,
pues que en horror la hospeda y la recibe.
No sirve lo que sobra,
y es grande acusación la grande obra;
sepultura imagina el aposento,
y el alto alcázar vano monumento.
Hoy al mundo fatiga,
hambrienta y con ojos desvelados,
la enfermedad antiga
que a todos los pecados
adelantó en el cielo su malicia,
en la parte mejor de su milicia.
Invidia, sin color y sin consuelo,
mancha primera que borró la vida
a la inocencia humana,
de la quietud y la verdad tirana;
furor envejecido,
del bien ajeno, por su mal, nacido;
veneno de los siglos, si se advierte,
y miserable causa de la muerte.
Este furor eterno,
con afrenta del sol, pobló el infierno,
y debe a sus intentos ciegos, vanos,
la desesperación sus ciudadanos.
Ésta previno, avara,
al hombre las espinas en la tierra,
y el pan, que le mantiene en esta guerra,
con sudor de sus manos y su cara.
Fue motín porfiado
en la progenie de Abraham eterna,
contra el padre del pueblo endurecido,
que dio por ellos el postrer gemido.
La invidia no combate
los muros de la tierra y mortal vida,
si bien la salud propria combatida
deja también; sólo pretende palma
de batir los alcázares de l'alma;
y antes que las entrañas
sientan su artillería,
aprisiona el discurso, si porfía.
Las distantes llanuras de la tierra
a dos hermanos fueron
angosto espacio para mucha guerra.
Y al que Naturaleza
hizo primero, pretendió por dolo
que la invidia mortal le hiciese solo.
Tú, Clito, doctrinado
del escarmiento amigo,
obediente a los doctos desengaños,
contarás tantas vidas como años;
y acertará mejor tu fantasía
si conoces que naces cada día.
Invidia los trabajos, no la gloria;
que ellos corrigen, y ella desvanece,
y no serás horror para la Historia,
que con sucesos de los reyes crece.
De los ajenos bienes
ten piedad, y temor de los que tienes;
goza la buena dicha con sospecha,
trata desconfiado la ventura,
y póstrate en la altura.
Y a las calamidades
invidia la humildad y las verdades,
y advierte que tal vez se justifica
la invidia en los mortales,
y sabe hacer un bien en tantos males:
culpa y castigo que tras sí se viene,
pues que consume al proprio que la tiene.
La grandeza invidiada,
la riqueza molesta y espiada,
el polvo cortesano,
el poder soberano,
asistido de penas y de enojos,
siempre tienen quejosos a los ojos,
amedrentado el sueño,
la consciencia con ceño,
la verdad acusada,
la mentira asistente,
miedo en la soledad, miedo en la gente,
la vida peligrosa,
la muerte apresurada y belicosa.
¡Cuán raros han bajado los tiranos,
delgadas sombras, a los reinos vanos
del silencio severo,
con muerte seca y con el cuerpo entero!
Y vio el yerno de Ceres
pocas veces llegar, hartos de vida,
los reyes sin veneno o sin herida.
Sábenlo bien aquellos
que de joyas y oro
ciñen medroso cerco a los cabellos.
Su dolencia mortal es su tesoro;
su pompa y su cuidado, sus legiones.
Y el que en la variedad de las naciones
se agrada más, y crece
los ambiciosos títulos profanos,
es, cuanto más se precia de monarca,
más ilustre desprecio de la Parca.
El africano duro
que en los Alpes vencer pudo el invierno,
y a la Naturaleza
de su alcázar mayor la fortaleza;
de quien, por darle paso al señorío,
la mitad de la vista cobró el frío,
en Canas, el furor de sus soldados,
con la sangre de venas consulares,
calentó los sembrados,
fue susto del imperio,
hízole ver la cara al captiverio,
dio noticia del miedo su osadía
a tanta presunción de monarquía.
Y peregrino, desterrado y preso
poco después por desdeñoso hado,
militó contra sí desesperado.
Y vengador de muertes y vitorias,
y no invidioso menos de sus glorias,
un anillo piadoso,
sin golpe ni herida,
más temor quitó en Roma que en él vida.
Y ya, en urna ignorada,
tan grande capitán y tanto miedo
peso serán apenas para un dedo.
Mario nos enseñó que los trofeos
llevan a las prisiones,
y que el triunfo que ordena la Fortuna,
tiene en Minturnas cerca la laguna.
Y si te acercas más a nuestros días,
¡oh Clito!, en las historias
verás, donde con sangre las memorias
no estuvieren borradas,
que de horrores manchadas
vidas tantas están esclarecidas,
que leerás más escándalos que vidas.
Id, pues, grandes señores,
a ser rumor del mundo;
y comprando la guerra,
fatigad la paciencia de la tierra,
provocad la impaciencia de los mares
con desatinos nuevos,
sólo por emular locos mancebos;
y a costa de prolija desventura,
será la aclamación de su locura.
Clito, quien no pretende levantarse
puede arrastrar, mas no precipitarse.
El bajel que navega
orilla, ni peligra ni se anega.
Cuando Jove se enoja soberano,
más cerca tiene el monte que no el llano,
y la encina en la cumbre
teme lo que desprecia la legumbre.
Lección te son las hojas,
y maestros las peñas.
Avergüénzate, ¡oh Clito!,
con alma racional y entendimiento,
que te pueda en España
llamar rudo discípulo una caña;
pues si no te moderas,
será de tus costumbres, a su modo,
verde reprehensión el campo todo.


So wende mein Gefängnis,
Herr! mach' mich los!
Mein trauriges Verhängnis
Scheint mir zu groß!
Bald sind des Lebens Fluten
Vertrocknet, wie ein Bach;
O laß es nicht verbluten,
Dies Herz im Ungemach!


Mon Cher, wie werden die Verwandten
Um meine Rettung fröhlich sein!
Wie wird sich mein Papa erfreun,
Ma Sœur, mon Frère, nebst den Tanten!..


Sei er ein Sternchen auch, so ist Guido der Vollmond; ein Sternchen
Ist, wie ihr wißt, uns so fern, daß es im Vollmond erbleicht.


Nur eins macht mir Gedancken,
Gar gerne sag ichs nicht,
Doch weil die Noth den Schrancken
Der blöden Liebe bricht,
Mein Kind so beicht ich rauß,
Es ist dein liebes Hauß.


Licht aus heller Jugendferne,
Seid gegrüßt, ihr Morgensterne,
Und auch ihr mit tausend Scharten:
Äxte, Schilde und Halmbarten!


Quei ch’alti li vedean dai poggi bassi,
credendo che toccassero la luna,
dietro venian con frettolosi passi.


Wenn dieses möglich wär
So dörfft ich zu ihr hin.


Wackelnder als ging's auf Eier,
Schlug sein Herz, das Neugetraute,
Daß ihm vor der Hochzeitsfeier
Hinterm Hochzeitsfracke graute.


Wie nichts ist das geschaff'ne Wesen,
Gott ist nur, sonst ist gar nichts mehr;
Drum du, mein Geist, zu ihm dich kehr!
Gott ist es all' allein, in ihm kannst du genesen.


Im zierlichen Käfig
Ein Vöglein sie hält,
Sie läßt es heraußer,
So wie's ihr gefällt.


(- Será este pr`a ti
um cortejo absurdo?)


Cmírka čert se mračí, zbraně
kujíc v koutě babka sedí,
již co z pekla střelíc saně
sestry rve a k lidem hledí,
jakby očma řekla:
,Já jsem stvůra z pekla,
která poctu získá,
byť i před mne klekla,
má ji ruka ztříská.‘


Wer etwas liebt und will, das Gott nicht selber ist,
Verlängert seine Qual und hindert seinen Frieden;
Rein ab bis auf den Grund, aufrichtig, ohne List!
Wer Gott will sein gemein, muß werden abgeschieden.


Der Wunsch ist in des Manns Gewalt;
Ein frisches Herz, so lang' es wallt,
Schafft Jugendkraft und Wohlgestalt.


Légy hiv,
Légy hiv,
De hiv titkos sziv;
Tudod, kaján az irigység,
Több a rosz, mint jó emberség;
Légy hiv,
Légy hiv,
De hiv titkos sziv!


Sleep on, much injur'd hapless swain,
Nor wake thy cruel fate to moan,
To curse th' insatiate thirst of gain,
And proud Iberia's bloody son!
Old India's Genius wept o'er millions slain,
And streams of gore ran foaming to the main.


¡Oh, angustia! Pesa y duele el corazón... ¿Es ella?
No puede ser... Camina... En el azul la estrella.


Vy slyšíte jej zníti
z chat, měst i hradů stejně;
ó, vpište si jej v srdce,
jím žijte neochvějně!


Wozu sie in Ferrara doch,
Frägt man, die Truppen brauchen?
Zum Schutz des Anstands, der bedroht
Durch das Zigarrenrauchen.


桂林旧著绣衣来
久矣馀波拍越台
自古直臣多牧广
广平曾赋岭头梅


Du möchtest ihn enthüllen – ach! es dringt
kein Blick durch diese schillernd bunten Lügen
zu dem, der mit geheimnisvollen Pflügen
das Chaos in die Kosmosmaske zwingt.


Mir, schloß der Wallfisch, zu gebieten?
Soll er, wo Frost und Wellen wüthen,
Mir mehr, als beyde, furchtbar seyn?
Nein, Heerden von dergleichen Thieren
Will ich, mein Schwanz darf sie nur rühren,
Zerschmettert in das Meer zerstreun.


A hledáte teď v Praze? Rád bych poznal


Wehe! in ewigem Zwiespalt
hadern die ewigen Mächte
um die Seele des Menschensohns!
Unerschüttert thronend
schleudern von Zweifel zu Zweifel
ihres Zwistes Opfer sie uns:
nimmer rührt sie der irdische Schmerz.
Ach, wann kommt der Heiland,
der den Glauben uns schenkt
an die Liebe der Himmlischen,
der die Hoffnung uns bringt
auf Erlösung der Sterblichen?
Wann darf schaun der Gequälte
einst
seines Geschickes lebendiges Antlitz,
das aus bleierner Maske stets
auf den Gebannten herab
rätselumschauerten Auges starrt!


Ich drehe aus der Tik
Niemandem einen Strick.
Denn wir wollen frei
Sein in der Republik.


Laß küssen, laß umarmen dich!
O Paradieses Wonn' um mich!
Laß leben ewig mich bei dir!
Sonst gieb den Tod, du Holde, mir!


Vertilg, Silesia, aus deinem Thatenbuche
Die Greuelthat: daß Günther 1 , der Barbar,
Den Sohn verfolgt mit seinem Vaterfluche;
Weil dieser Sohn – ein Dichter war.


张子卧石榻
夏子理泉窦
孙子独不言
支颐数烟岫


„Právě tak jsem chtěla.“


Arany János bűvös szavával
mulatott.


Auch Josef mußte dies erfahren,
Und an sich selbst sah er die Spur
Der ewig gleich unwandelbaren,
Das All beherrschenden Natur.


Byla Matka Krista Pána,
bez očí a popíchána...
„Patřte,“ děl, „jak české hloží
zohavilo Pannu Boží!“...


Touhy mé se hnaly v dáli,
aby na tvých ňadrech spaly.


Und die himmelhohen Wände
Gipfeln sich vor mir wie Zinnen
Einer Geisterburg; du trafst
Dort mit sichrem Blei die Gemse.


»Hör, Ohm! In deiner Trödelkammer hangt
Ein Schlittschuhpaar, danach mein Herz verlangt!
Von London hast du einst es heimgebracht,
Zwar ist es nicht nach neuster Art gemacht,
Doch damasziert, verteufelt elegant!
Dir rostet ungebraucht es an der Wand,
Du gibst es mir!« Hier, Junge, hast du Geld,
Kauf dir ein schmuckes Paar, wie dir's gefällt!
»Ach was! Die damaszierten will ich, deine!
Du läufst ja nimmer auf dem Eis, ich meine?«
Der liebe Quälgeist läßt mir keine Ruh,
Er zieht mich der verschollnen Stube zu;
Da lehnen Masken, Klingen kreuz und quer
An Bayles staubbedecktem Diktionär,
Und seine Beute schon erblickt der Knabe
In dunkelm Winkel hinter einer Truhe:
»Da sind sie!« Ich betrachte meine Habe,
Die Jugendschwingen, die gestählten Schuhe.
Mir um die Schläfen zieht ein leiser Traum...
»Du gibst sie mir!«... In ihrem blonden Haar,
Dem aufgewehten, wie sie lieblich war,
Der Wangen edel Blaß gerötet kaum!...
In Nebel eingeschleiert lag die Stadt,
Der See, ein Boden spiegelhell und glatt,
Drauf in die Wette flogen, Gleis an Gleis,
Die Läufer; Wimpel flaggten auf dem Eis...
Sie schwebte still, zuerst umkreist von vielen
Geflügelten wettlaufenden Gespielen –
Dort stürmte wild die purpurne Bacchantin,
Hier maß den Lauf die peinliche Pedantin –
Sie aber wiegte sich mit schlanker Kraft,
Und leichten Fußes, luftig, elfenhaft
Glitt sie dahin, das Eis berührend kaum,
Bis sich die Bahn in einem weiten Raum
Verlor und dann in schmalre Bahnen teilte.
Da lockt' es ihren Fuß in Einsamkeiten,
In blaue Dämmerung hinauszugleiten,
Ins Märchenreich; sie zagte nicht und eilte
Und sah, daß ich an ihrer Seite fuhr,
Nahm meine Hand und eilte rascher nur.
Bald hinter uns verklang der Menge Schall,
Die Wintersonne sank, ein Feuerball;
Doch nicht zu hemmen war das leichte Schweben,
Der sel'ge Reigen, die beschwingte Flucht
Und warme Kreise zog das rasche Leben
Auf harterstarrter, geisterhafter Bucht.
An uns vorüber schoß ein Fackellauf,
Ein glüh Phantom, den grauen See hinauf...
In stiller Luft ein ungewisses Klingen,
Wie Glockenlaut, des Eises surrend Singen...
Ein dumpf Getos, das aus der Tiefe droht –
Sie lauscht, erschrickt, ihr graut, das ist der Tod!
Jäh wendet sie den Lauf, sie strebt zurück,
Ein scheuer Vogel, durch das Abenddunkel,
Dem Lärm entgegen und dem Lichtgefunkel,
Sie löst gemach die Hand... o Märchenglück!
Sie wendet sich von mir und sucht die Stadt,
Dem Kinde gleich, das sich verlaufen hat –
»Ei, Ohm, du träumst? Nicht wahr, du gibst sie mir,
Bevor das Eis geschmolzen?«... Junge, hier.


A pravdou jest, jíž nelze zavřít zrak,
že křesťané jsou zde, jež Nazariny
lid nazývá a Minim rabbini.
Ti učedníci syna tesařova
na sektu vzrostli, kterou přehlédnouti
dnes nelze víc, dost zjevných mají členů
a tajných přívrženců ještě víc,
jichž sladkým slovem vyznavačů svých
a ještě více smrtí rekovskou
si dobyli po světa okrsku.


屋里琴书屋外田
绕庭松树古藤缠
何时却遂东山约
闲伴先生乐暮年


Quero dos deuses só que me não lembre
Serei livre — sem dita nem desdita,
Como o vento que é a vida
Do ar que não é nad
O ódio e o amor iguais nos buscam; ambos,
Cada um com seu modo, nos oprime
A quem deuses concedem
Nada, tem liberdad


Cesa en la octava noche el ronco estruendo
de la sangrienta, militar porfía:
el campo godo destrozado ardía
con llama, que descubre estrago horrendo.
Rodrigo en tanto, su peligro viendo,
por ignorada senda se desvía,
y muerto Orelia, entre la sombra fría,
herido y débil se acelera huyendo.
En vano el Lete con raudal undoso
el paso estorba al príncipe, a quien ciega
de cadena o suplicio el justo espanto.
Surca las aguas. Cede al poderoso
ímpetu, espira el infeliz; y entrega
el cuerpo al fondo, a la corriente el manto.


Fragt den Zwergen niemals, nur den Riesen,
und auch nicht, wie es ihm gehe, diesen.


¡Hijo!, le iba a decir, mas despertando
mi Silvia le responde con enojos,
la aljaba y el arpón de sí arrojando:


em que um amor mais belo e novo se acrescenta
tão logo um antigo e escasso se esvanece,


V ty utrpením zohavené rysy
ryl vrásky těžké dlouho hoře pluh,
jak věnec z trnů sliny v skráni visí
a bláto na vlasech jim místo stuh.


Las nubes y el aire respiran mi pena:
Cuarenta ocho años fueron pocos para entregarte mi vida,
Ni un instante dejó, inmensamente, de ser tuyo;
Fluye, nada se mueve, ni los recuerdos en el paraíso.
Tu voz duerme el viento de mis días,
La noche al caer la tarde,
El ave danza en las sombras en medio de la luz de la luna,
Dos torres, mi cama y mi sueño, sufriendo.
Las lágrimas abren silenciosas el cofre de los tesoros,
Algo cae en los espejos de mis entrañas,
El río se conmueve con la lluvia de estrellas
Y en un gran silencio de espera nace el nuevo día.


Zwar sahst du nicht das Werk zum Ende schreiten,
Doch ragt's gleich jenem Kölner Heiligtume,
Ein riesig Bruchstück in dem Strom der Zeiten.


The Morning Breezes softly blow,
gilds the Meadows fair;
Gentle and smooth the Rivers flow,
And balmy Sweets perfume the Air.


楼上青编入骨香
楼前碧岫透帘光
乘风飞上广寒殿
下看秋容一点苍


Hoje, que sinto nada a vontade, e não sei que dizer,
Hoje, que tenho a inteligência sem saber o que querer,
Quero escrever o meu epitáfio: Álvaro de Campos jaz
Aqui, o resto a Antologia grega tra
E a que propósito vem este bocado de rimas?
Nad Um amigo meu, chamado (suponho) Simas,
Perguntou-me na rua o que é que estava a fazer,
E escrevo estes versos assim em vez de lho não saber dize
É raro eu rimar, e é raro alguém rimar com juíz
Mas às vezes rimar é precis
Meu coração faz pá como um saco de papel socado
Com força, cheio de sopro, contra a parede do lad
E o transeunte, num sobressalto, volta-se de repente
E eu acabo este poema indeterminadament


身外虚名莫妄求
强关事事判悠悠
试看云将三年役
止博鸿蒙一掉头


Mateří květe koření
na horách v našem búčí;
těžké to, těžké lúčení,
s matičkou kdo se lúčí.


Věje májový větříček,
Slunko vzhůru pospíchá,
Jinoch z domu v sad utíká,
Jenžto vůně vydychá.


红晕香肌色自光
不须银烛映华堂
昔时曾照杨妃睡
变作明珠掌上看


S větry letí o závod
do tmava saně v bory,
v dáli každý světla bod
již věští bílé dvory.


Ha megcsókolsz, ajkaimra
Ajkadat szép lassan tedd,
Föl ne keltsük álmából a
Szendergő természetet.


i̇lmin şehrini,


Ich spann zu lang, ich spann zu kurz,
Ich sann und spann vergebens.
Nun flecht' ich mir einen Blätterschurz
Im Paradies des Lebens.


El gran león azul, de alba melena,
no ruge ya... parece que dormita
debajo de la bóveda infinita,
en su cubil de rocas y de arena.
Huye la tarde; prodigiosa escena:
¡ensangrentado el sol se precipita
en su tumba de oro, y la marchita
frente le anubla un hálito de pena!
El toque de oración resuena
en la ciudad distante que se agita
con el vago rumor de una colmena.
Mientras la luna —blanca margarita—
ante el sol —rojo lirio— asoma llena.
Mirad: ¡Él muere y ella resucita!


Alles war so wohl bemessen,
Und nur eines war vergessen,
Daß ein Volk, sich selber treu,
Nicht gehorcht. Und das war neu.


Rudý, rezem rozhlodaný plechový byl Kristus Pán,
v těle větry divokými překroucen a zohýbán,
pruhy rzivé v světlých dlaních od hřebů a bodných ran.


Er hätte kaum die Axt zur Hand genommen,
So müßt' er sie schon wieder fallen lassen,
Weil er schon dadurch häßlich werden müßte.


Wenn um's goldene Bett schwarze Phantomen stehn;
Wenn sein zagender Geist Dörner auf Schwanen fühlt,
Und der lautere Ruf seines Gewissens itzt
Durch die nächtliche Stille tönt.


وقد كنتُ إذا ما الحيُّ
يوماً كرهوا صُلحي
أَلُفُّ الخيلَ بالخيلِ
وأكفي النَّبحَ بالنَّبحِ


Aller Zeug der Gottes-Sohn
übel zugerichtet/
aller Spott und aller Hohn
und was jhn vernichtet/
Staupseul/ Besen von dem Meer/
Schläge/ Wunden/ Striemen/
Creutzbaum/ Isop/ Schwamm und Speer
sind nun unser Rühmen.


Exprimí talento sin coacción
Sobre un papel en blanco,
No esperé mayor reacción,
Tampoco busqué tres pies al gato.
Relaté un verso sin piedad
Esperando de ti el llanto,
Quise desprender voracidad
Y la noche acabó, algo que lamento.
La suciedad de mi ser incontrolable,
Nada nuevo que no te haya contado,
El discurso era barato, y era posible,
Que suplicaras y acabaras amándome.


lo gaio tempo di presente invita
per la fresca verzura a gioia e bene
chi si sente aver core disioso;


Ach! warum, o Chloe, sind's nur Träume,
Wenn die Phantasie, mit eitler Schöpfungskraft,
Goldne Welten um uns her erschafft?
Lauter Lust, wohin das Auge gafft,
Lauter Rosen, lauter Myrtenbäume;
Göttertisch von Grazien gedeckt,
Nektar aus Tokay in allen Flüssen,
Schlaf auf Schwanen, den zu stillen Küssen
Amor oft, die Sorge niemals, weckt;
Lauter Feste, Tänze, frohe Spiele,
Lauter Unschuld, Eintracht, Zärtlichkeit,
Kurz, der Menschen ganze Lebenszeit
Ein Gewebe lieblicher Gefühle –
Welch ein Traum! –


Piedad común, en vez de la sublime
Urna que el escarmiento le ha negado,
Padrón le erige en bronce imaginado,
Que en vano el tiempo las memorias lime.
Risueño con él, tanto como falso,
El tiempo, cuatro lustros en la risa,
El cuchillo quizá envainaba agudo.
Del sitial después al cadahalso
Precipitado, ¡oh cuánto nos avisa!,
¡Oh cuánta trompa es su ejemplo mudo!


Po ránu nebe rozjasněné
vysoko nad zemí se klene,
jiskří se do dálky sníh.
A ticho kol – ni křídel havraních
šum neuslyšíš, – v plání zasněžené
ni stopy lidské, kolají, ni cest,
třpytí se jenom ledný příkrov její. –


Dvé andílků tam spí... Ó, jak tu kmitne okem
jí paprsk radosti a v blahém usmívání
mní bohatší se těch, již v zlata žijí zdroji.


Aus einer Welt voll Angst und Not,
Voll Ungerechtigkeit, und Blut und Tod
Flüchtete die fromme reine Seele
Sich ins beßre Land zu Gott;
Und der Leib in diese dunkle Höhle,
Auszuruhen bis zum Wiedersehn.
O der Christ ist immer groß und schön,
Doch im Tod in seiner größten Schöne.
Wandrer, bleib am Grabe stehn,
Lerne hier, was eitel ist, verschmähn;
Weine eine stille Träne!
Und denn kannst du weitergehn.


Die Ihr Euch liebt in Freiheit hoch beglückt:
Vermögt Ihr wohl ein solches Wiedersehen?
Euch auszumalen, Herz an Herz gedrückt,
Wie möchtet Ihr vor solchem Gitter stehen?


春锦千绷玉万竿
岚光翠裛渭川寒
油然已作从龙势
只恐仙陂化蛰难


Klesnu brzy? – Nevím sám,
promiň, o tom přemítám.


Auf, auf, wer deutsche Freiheit liebet,
Wer Lust für Gott zu fechten hat!
Der Schein, den Mancher von sich giebet,
Verbringet keine Ritterthat.
Wann Fug und Ursach ist, zu brechen,
Wann Feind nicht Freund mehr bleiben kann,
Da muß man nur vom Sehen sprechen,
Da zeigt das Herze seinen Mann.


Na tisýce lidí krev nechť teče,
Rozkoš hrdinovi působí,
Mstícýho předc neuhneš se meče,
Svědomí sy obra podrobí.
Čili myslíš, že snad pochlebenství
Pánu mrzkosti jed osladí,
Moc a láska hromy ukrutenství
Rozkošemi ohladí?


V hor zelenošerém úbočí
jdu s nocí v čarovném kruhu,
tu měsíček bílý vyskočí:
„Kam jdeš, ty toulavý druhu?“


挺挺千竿绕画檐
问君何事此掀髯
春风几度龙孙换
却是前身见子瞻


Les blonds Amours, chez vous tapis,
Jeanne, sifflent comme des merles,
Et vous marchez sur les tapis
Avec des pantoufles de perles.


漫浪桐江一把麾
往来今积十年诗
次山自序舂陵集
岂望夔州杜二知


Will einer im Leben um sich schauen,
Dergleichen wird man ihm viel vertrauen.


»Lerchen sind wir, freie Lerchen,
Fliegen über Land und Flut;
Die uns fangen, würgen wollten,
Liegen hier in ihrem Blut.«


Ten žal a stesk, ta lítost bez úlevy,
ta laciná i skvoucí nádhera –
jen mimikou jest, o níž srdce neví,
a k ní se neskloní má důvěra!


Und so geschieht es, daß in diesem Leben
Ein hoher Sinn gereicht zu Hohn und Schande,
Ward des Erfolges Glanz ihm nicht gegeben.


Cosa dinanzi a voi non pò fermarsi,
che d'ogni indegnità non sia lontana;
ch'al primo incontro vostro suol destarsi
penser, che fa gentil d'alma villana,
e se potesse in voi fiso mirarsi,
sormonteriasi oltra l'usanza umana:
tutto quel, che gli amanti arde e trastulla,
a lato ad un saluto vostro è nulla.


寒蛬蚤已到幽床
梧叶枝头几个黄
清昼半阴云忽忽
几人能解此凄凉


En cierta catedral una campana había,
que sólo se tocaba algún solemne día.
Con el más recio son, con pausado compás
cuatro golpes o tres solía dar no más.
Por esto, y ser mayor de la ordinaria marca,
celebrada fue siempre en toda la comarca.
 Tenía la ciudad en su jurisdicción
una aldea infeliz, de corta población,
siendo su parroquial una pobre iglesita
con chico campanario, a modo de una ermita,
y un rajado esquilón pendiente en medio de él,
era allí el que hacía el principal papel.
A fin de que imitase aqueste campanario
al de la catedral, dispuso el vecindario
que despacio y muy poco el dicho esquilón
se hubiese de tocar en tal cual función;
y pudo aquello tanto en la gente aldeana,
que el esquilón pasó por una gran campana.
Muy verosímil es; pues que la gravedad
suple en muchos así por la capacidad;
dígnanse rara vez de despegar sus labios,
y piensan que con esto imitan a los sabios.


»Bild einst von Größe, Schönheit, Glück,
Das ist das letzte, das blieb zurück.«
Stumm neigt sich der König, und noch einmal,
Und nun zum dritten und – läßt den Saal.


Leč ty’s tvrz tu zdrancovala,
Zapálila, ztroskotala,
A co kupa rozvalin
Pohlíží teď do dalin.


Ach, herzlieb, wan mich dein abwesen
nicht lasset ferr von dir genesen,
so find ich mich auch ohn verstand,
wie ohn seel; es ist eine schand
für uns beed, die wir herzlich lieben,
und ohn verstand uns stets betrüben.


La justicia de Dios reinará un año,
y en dos casas verás tus disparates
llorar su pena o padecer su daño.
Cristiano y malo, irás a los orates;
al Santo Oficio irás, si no lo fueres,
porque si no te enmiendas, te recates.
Y, crüenta oblación de las mujeres,
vivirás sacrificio de unos ojos
que te estiman, al paso que te hieres
y te llevan el alma por despojos.


Des Gürtels Schleif' erheben laue Winde,
Und flüsternd wallt das schwarze Seitenband,
Das seit der Trennung, statt der Rosenbinde,
Sie um die Locken wand.


Pendant que la grande Annette
Endort son petit moutard,
Jean fait la cour à Jeannette
Aux sons de mon épinette.


...canta, lastimada mía


Es una dulce voz tan poderosa,
que fue artífice en Tebas de alto muro,
y en un delfín sacó del mar seguro
al que venció su fuerza rigurosa.


Živu být, a zvadnouti,
Pro vlast drahou schladnouti,
Jedno Čechům smělým jest;
Toť i vzneslo dědů čest.


Můj Bože, Bože, dovol jen,
dříve, než leb svou skloním v hrobě,
bych aspoň jeden, aspoň jeden den
své drahé přivinul, ach, k sobě...


»Jetzt mußt du rechts dich schlagen,
Schleich dort und lausche hier,
Dann schnell drauflos im Jagen –
So wird noch was aus dir.«


وصعدةٍ لبست سربال مشتهر
بالحب منغمس في السهد والأرق
ما زال يطعن صدر الليل لهذمها
حتى غدا سائلا منه دم الشفق


Die wohlgeschickten Hände
Sind weich, wie alte Wände,
Die Finger sind so zart und frisch
Wie ein verdorbener Flederwisch.


Drauf schlief ich ein. Es schreckte mich ein Traum,
Mir däucht, ich sähe durch die Sträuche
Ein weiß Gespenst am braun gewordnen Baum.
Das Haar erhebt sich; ich entweiche.
Ein Ast, der mich zu Boden reißt,
Erweckt mich, und ich seh den Geist.


So eben hört' ich aus den lichten Blättern,
Die ängstlich noch als königliche knistern,
Vernehmlich eines Sprossers Kehle schmettern:


„Idvez légy, áldás forrása,
Világosság tengere,
Munkás halandók lámpása,
Életünk rúgó-ere!


Doch plötzlich dieser Blick,
Dies Lächeln – o mein Gott!
Dies höhnische Compliment –
Ich wollt', ich wäre todt!


So deutlich und so wahr ich jezt mich selbst empfinde,
So fest versprech ich mir Vergebung jeder Sünde,
Und so gewis du bist, so starck ist mein Vertraun.
Du hast mich längst erwehlt, ach hilf mich jezt bekehren,
Damit ich würdig sey, die Mittel zu begehren,
Die inn- und eußerlich mein Glücke fester baun.


    Tenta chorar, e os olhos sente enxutos!
    É como paralítico que, à míngua
    Da própria voz, e, na, que ardente o lavra,


Kmotři huby na to otvírali,
nemohouce nijakž pochopit,
když tak udaten byl ten náš lid,
proč že asi naši nevyhráli?
Honza napiv se a podav dál,
takto dále povídal:
„Považte, jak bojoval jsem prudce!
jednomu Francouzi jednou ranou
uťal jsem hned obě ruce
tou svou šavlí šlajfovanou!“


Že chudí co dvé ptáčátek
od místa k místu půjdeme,
jež nemají, v co zobla by –
že šťastni sotva budeme.


拨刺银鳞跳绿波
呦呦文鹿过林阿
从教馋客频相劝
不解祗园施网罗


Smrť na vetché když buší žití dvéře,
to na útěchu slastnou duši stačí.
Co dobra nechá zde, co s sebou béře.


Sie fahren aus wie großer Rauch und schwirren
Mit leisen Klagen durch das Distelfeld.
Am Kreuzweg hocken sie zuhauf und irren
Den Heimatlosen gleich in schwarzer Welt.


O! unverdorbene, o reizende Natur,
Der Ort, der dich nicht hat, bedarf der Künste nur!
Auch die Zufriedenheit, hasst, so wie du, Gepränge,
Wählt für den Schimmer Ruh, und Stille für Gedränge.
Der Philomele gleich, die, durch Gewühl verjagt,
Einsame Büsche sucht, und ödern Fluren klagt,
Entweicht sie dem Geräusch um prangende Gebäude,
Wo aussen Schimmer herscht, und innen Lerm für Freude.
Der schlechten Geldsucht feind, und eitler Ruhmbegier,
Geht sie der Einfalt nach, und findet Ruh bey ihr;
Besucht, dem Landmann gleich, die Schatten seiner Wälder,
Bepflügt mit ihm sein Land, und mäht mit ihm die Felder;
Theilt Arbeit, und Genuss, wie Lust und Ungemach,
Vergiesset Schweiss mit ihm, und schläft bey ihm am Bach.


In dem Garten stand ein Baum,
Ach, ein wunderschöner Baum!
Der gibt Dir nicht Schatten.


Da ging er, welch ein Wanderschaft,
Im Schlage auf und ab,
Und wartete bis ihm zur Kraft
Die Mutter Nudeln gab,
Beim Tag war er auf Reisen,
Und auch in mancher Nacht,
Da hat er mit den Mäusen
Und Ratten eine Schlacht.


Acél, kovakő az én furcsa lelkem,
melyeket folyvást összecsapkodok,
s a szűzi szikrák szertecsiholódnak
és néha-néha lángja is lobog.


Co kdo činí, sobě činí,
co kdo seje, bude žíti;
dobře čiň a správně nyní
a plat rovný budeš míti.


Chtěl ještě více knězi říci
na slova naděj vzbuzující,
však mdlobou schvácen nemoh’ dál;
jen „amen“ ze zsinalých retů
zalétlo k arciknězi kmetu...
Mikuláš z Husi dokonal!


Sink arm und nackt in Jesum ein,
Lern heilig sein in ihm allein,
Such nichts in dir und nichts für dich,
Er sei dir alles wesentlich!


Sie konnten errichten Jehovahs Thron,
Sie sind zu schwach befunden,
Nun klopfen an Tür und Tore schon
Ihres Hauses letzte Stunden.


Wenn ich ein Röschen offen sah,
Wie pflegt' ich dann zu springen,
Um es mit Freuden der Mama
Zum Morgengruß zu bringen!


Getrost! Vom Himmel steiget zu uns herab,
Wie Edens Rosen blühend, und flammender
Als Sonnen, Liebe, die uns reicht das
Leitende Knaul in des Lebens Irrgang.


Takový krásný den je, mladý, svěží
a na všem úsměv leží.
Takové jitro, jako v máji bývá.
S úsměvem slunce v okna má se dívá,
je krásně širou zemí – –
leč ona krása srdce z těla rve mi.


sì come rende affaticati e lassi
l'aspro viaggio gli uomini e i cavalli,
tal come fosse ne' felici balli
gode quest'alma e 'n sé beata stassi;


Naše ústa sládnou, naše oči svítí,
přijďte k nám, šuhajci, až se hvězdy, znítí.


Dice Marta al Señor: «¿Bien no sería
que entrambas el trabajo se reparta?»
Jesús responde: «En complacencia mía
mucho es tu afán, tu diligencia es harta:


perché dal senso il senso il bello apprende,
e 'n la natura nostra è qualitade
ch'in mortal disiderio il mortal cade,
e così bassa voglia il senso accende.


Die alte böse Scheu,
Dir ganz mein Herz zu zeigen,
Sie quält mich immer neu.
Nun lieg ich durch die lange Nacht
Und horche in das Schweigen,
Ob wohl ein weißes Haupt noch wacht.


And lo! the glories of th' illustrious line
At their first dawn with ripen'd splendors shine,
In DAVID all express'd; the good, the great,
The king, the hero, and the man complete.
Serene he fits, and sweeps the golden lyre,
And blends the prophet's with the poet's fire.
See! with what art he strikes the vocal strings,
The God, his theme, inspiring what he sings!
Hark, — or our ears delude us — from his tongue
Sweet flows, or seems to flow, some heavenly song.
O! could thine art arrest the fleeting sound,
And paint the voice in magic numbers bound;
Could the warm sun, as erst when Memnon play'd,
Wake with his rising beam the vocal shade:
Then might he draw th' attentive angels down,
Bending to hear the lay, so sweet, so like their own.
On either side the monarch's offspring shine,
And some adorn, and some disgrace their line.
Here Ammon glories; proud, incestuous lord!
This hand sustains the robe, and that the sword.
Frowning and fierce, with haughty strides he towers,
And on his horrid brow defiance low'rs.
There Absalom the ravish'd sceptre sways,
And his stol'n honour all his shame displays:
The base usurper Youth! who joins in one
The rebel subject, and th' ungrateful son.


Mis esperanzas se las lleva el viento,
el fuego crece donde arder solía,
llevóme el agua cuanto bien tenía
y la tierra me hará el apartamiento.


Však jelena zde mám, a to
je případ zvláštní. Dá mi
poněkud ještě práci, – však
jen zcela mezi námi –“


冷杉枯柏路盘空
毛发生寒略略风
两汉真仙在何处
巡香行绕蕊珠宫


Pourtant ! le savez-vous mieux qu’Elle ?
Leur répondrai-je (Tu supposes)
Eh bien ! moi, je ne sais laquelle
Elle est le plus de ces deux choses.


V dál saně letí jako pták,
kůň jeden zůstal v zadu,
a dokola na krk i znak
se vrhá smečka z hladu.


Sim — quero em leito de flores
Tuas mãos dentro das minha
Mas os círios dos amores
Sejam só as estrelinha
Por incenso os teus perfumes,
Suspiros por oração,
E por lágrimas, somente
As lágrimas da paixão!


朝过溪头听水鸣
似哀如怨百般声
归来依旧鸣未了
知向何人诉不平


Equidistante del rosal y el roble
trasnochas, y si busco en la floresta
de España un bardo de hoy, tu ave en fiesta
casi es la única que me contesta.


Il est né, l'enfant du miracle,
Héritier du sang d'un martyr !
Il est né d'un tardif oracle,
Il est né d'un dernier soupir !
Aux accents du bronze qui tonne
La France s'éveille et s'étonne
Du fruit que la mort a porté !
Jeux du sort, merveilles divines !
Ainsi fleurit sur des ruines
Un lis que l'orage a planté.


Mit deinem Nahmen will ich sterben,
Mit deinem Bilde geh ich hin,
Und wenn ich nichts als Asche bin,
So soltu noch den Ruhm erwerben,
Daß mich viel mehr der Liebe Macht
Als Tod und Gruft ins Grab gebracht.
Da Capo.


Sehol egy pad, hová leüljön,
Sehol egy kő, hová ledüljön,
Csak hó, kavargó.
Szél ostorával szembe’, hátba’,
Egy utczából ki, be a másba
Megy a csavargó.


Sarebbe il mondo a tanta gloria indegno:
Per dare al grande stile egual soggetto
Cantereste del cielo e di voi stessa.


Liebet, weil ihr lieben sollet!
Fliehet Platons Unterricht!
Wenn ihr niemals küssen wollet,
O so liebet lieber nicht.
Weg mit Liebe, die nur denket,
Und, voll Schul-Gelehrsamkeit,
Stets im kalten Ernst versenket,
Auch Begierden sich verbeut!


Dort mußte Babels güldnes Bild
Verehrt und angebethet werden.
Mein Churfürst! Du bist unser Schild,
Und starker Schutz-Gott auf der Erden.
Dein Bild wird nicht auf einem Feld;
Nein, in den Herzen aufgestellt:
Da suchen wir Dich anzubeten.
Ein jeder treuer Unterthan
Beth' Dich mit Lust und Liebe an,
Ohn ein Gebot zu übertreten.


Nem hiszek; de úgy cselekszem,
Hogy jutalmam meglegyen. El.


Si a otro miras, de celos me Aniquilo,
y tiemblo de tu Gracia, y tu Meneo,
porque sé (Inés) que tú con un voleo,
no dejarás humor, ni aun para Quilo.


Alma, benché 'l partir sia duro e forte
cerca pur una volta uscir di guai,
ché men dole il morir che aspettar morte.


望断苏娘小小坡
竹泥金雁展轻莎
客卿幸有凝情意
何必临尊始转波


Nic nedbáš těch, jež v luhy kouzlí ráj,
byť červánkem se rděly, nachem plály,
vždyť pln jich kraj!
Tam na srázu ten čarovný květ skály
rve duše taj!


Du Allerschönster, den ich weiß,
Du meiner Augen Paradeis,
Du Süßer, dem ich mit Verlangen
Von Jugend auf bin nachgegangen,
Vergönne mir, daß ich dich küsse
Und deines Munds einmal genieße.


A zöldselyem diványon ültél,
ahogy szobádba bevetődtem,
langyos tavasz volt ott - kivül tél -
rózsás parázs égett előttem.


Ye fragrant shrubs and cedars, lofty shade,
Which crown my native hills, ye spreading palms,
That rise majestic on these fruitful meads,
With you, who gave the lost Phoenice birth,
And you, who bear th' endearing name of friends,
Once faithful partners of my chaster hours,
Farewell! To thee, perfidious God, I come,
Bent down with pain and anguish on thy sands,
I come thy suppliant: death is all I crave;
Bid thy devouring waves inwrap my head,
And to the bottom whelm my cares and shame!


So oft ich Nachts in mein Haus geguckt,
War's ruhig allerwegen.
Noch nie hat's mich an der Stirne gejuckt,
Wie so viele meiner Kollegen;
Bei denen geht's wie ein Taubenschlag,
Hinein bei der Nacht, heraus am Tag,
Und ein Nachtwächter hält doch auch auf Ehr',
Ja, wenn sie nur nicht so garstig wär'!


胆医颜母疾
藤疗解亲风
忽不见童子
俄然失老公


Leer in der Kapelle
Waren alle Flächen.
Leere öde Mauern –
S'war zum Herzzerbrechen.


火中驽马变黄牛
不见全身露两头
龙树马鸣齐卷舌
山僧亲为说来由


Ja rolle, rolle, Seine, deine trägen Wogen,
Durch deine giftumhauchten, finstern Brückenbogen
Schwamm mancher Leichnam schon entstellt, verwesend, fort,
Dem Seele, Herz und Sinn längst in Paris verdorrt.
Doch sind die Eisflut nie so viel hinabgeschwommen,
Wie mir bei deinem Anblick jetzt Gedanken kommen.


Der Biedermann braucht nicht mehr stehlen.
Die Tangokunst, die ihn empfahl
Bei den mondänen Weiberseelen,
Trägt mehr, als was er früher stahl.


et non pur quel che s' apre a noi di fore,
le rive e i colli, di fioretti adorna,
ma dentro dove già mai non s' aggiorna
gravido fa di sé il terrestro humore,


Wi spilten nicht Voogt/ Hohgraf/ Schmid/ der dreien Jahre [Söhne?
Si schlüssen zu und auf Gesätz/ Genade/ Kühlung.
Was einst ist wahr/ bleibt wahr in Zeit und Ewigkeit/
Ob der verfil/ der selbst im Spil gewesen.
Das Bildnis Gottes fleucht von Engeln/ Menschen weg/
Di da verfilen und verfallen:
Es bleibt im Schatten noch/ und doch das Bildnis Gottes.


Nem is kutatom már, mi tette,
hogy hajzatom ily gyér felette:
talán a csókok lassú mérge?
talán a gondok sunyi férge?
Hiszen mindenki szíve voltam.
Minden sírhantra én hajoltam,
minden bölcsőnél ottan álltam,
minden porontyot én dajkáltam,
én tanítottam, én neveltem,
minden kunyhóban én teleltem.


Kdo vlčici vnuk pokleknout na přední nohy
a tíži vemen sklonit k lapajícím rtíkům?
Ó Štěstí Říma! Na jednom z těch vrchů
stálo jsi jistě,


Isten hozott! oldozd le saruid -
Jól ég a tűz, melengesd fel magad!
Szemközt fogott a csapkodó vihar:
Hajfürtöd a két orcádhoz tapadt!
Hja, szenvedés az útas élte most...!
Szél ostora s köd a kisértete;
Ember s hajlék öröm reája, kit
Éhes, vonító vad kisérgete.
- Nem jársz-e künn te is, szegény fiunk?


Wie rasche Pfeile sandte mich Archilochos,
Vermischt mit fremden Zeilen, doch im reinsten Maß,
Im Rhythmenwechsel meldend seines Muthes Sturm.
Hoch trat und fest auf, dein Kothurngang, Aeschylos;
Großart'gen Nachdruck schafften Doppellängen mir,
Sammt angeschwellten Wörterpomps Erhöhungen.
Fröhlicheren Festtanz lehrte mich Aristophanes,
Labyrinthischeren: die verlarvte Schaar anführend ihm,
Hin gaukl' ich zierlich in der beflügelten Füßchen Eil.


霜落邗沟积水清
寒星无数傍船明
菰蒲深处疑无地
忽有人家笑语声


Die Lieb ists schnellste Ding, sie kann für sich allein
In einem Augenblick im höchsten Himmel sein.


Chystejte vůz žebřinový,
pojedeme k Bražinovi:
poslal mně dnes vzkázání,
že má dceru na vdání.


Vertrauen triumphir' / und führ' in Sieges-Pracht
Glück / Furcht / Vernunfft / und was verachtet deine Macht /
schwing' auf die Himmels-Fahnen!
und daß es für und für
laß singen Weißheit Schwanen /
vertrauen triumphir!


Witness yon Cimbrian Trophies! — Marius, there
Thy ample pinion found a space to fly;
As the plum'd eagle soaring sails in air,
In upper air, and scorns a middle sky.


Wer ist in deiner Gnad
Beständig je geblieben/
Dem du nicht umbgetrieben
Das leichte Glückes-Rad?
Wer diesen sich darff nennen/
Aus gantzer deiner Rott/
Der komm'/ ich will erkennen 6
Ihn für den Lorbeer-Gott.


Gyep-trónján a Tavasz-kunyhónak,
Öreg csont, újra itt ülök.
Tágult szemekkel és nyugtalanul
Hevülök.


Ma dopo assai pensar, si ricordava
che la sua madre aveva un bel vestire,
il qual non mai o poco lo portava,
e fra sé disse: «S´i´´l posso carpire,
ottimo fia»; poi la madre aspettava,
se fuor di casa la vedesse uscire,
per quel vestir in tal parte riporre
che d´imbolìo non l´avesse più a tòrre.


Este que con las manchas de su acero
a los rayos del sol émulo es claro,
de la sangre en la paz fue tan avaro,
como pródigo de ella en guerra, y fiero.


Xochipilli,
voy a decirte un secreto;
vengo a ti
verdaderamente huyendo.
Busco tus flores
porque huyo del infierno.
Tus flores no viven,
son puros espejos
de notas cantadas
en cielos de ensueño.
Vivir a lo humano
es lo tremendo.
Donde tú reinas
hay arrobamiento.
¡Ilusiones, sí!
pero, no tormentos,
Xochipilli,
guárdame el secreto.


Mais quelle arrière joie ! et comme elle fait mal !
Alors que descendu de ce ciel idéal,


Im Winter schmückt ein Schein, wie Diamant
Und reines Silber, Fluth und Land.


¡Qué altos
los balcones de mi casa!
Pero no se ve la mar;
¡Qué bajos!
Sube, sube, balcón mío,
trepa el aire sin parar:
sé terraza de la mar,
sé torreón de navío.
¿De quién será la bandera
de esa torre vigía?
¡Marineros, es la mía!


Wer überwindt und seinen Lauf
Mit Ehren geht vollenden,
Dem will der Herr alsbald darauf
Verborgnes Manna senden,
Ihm geben einen weißen Stein
Und einen neuen Namen drein.


Wie das Nachtgehörnte Liecht
von der Sonnen wird bestralet/
das die blauen Wolken mahlet
und die braune Schwärtze bricht;
So/ du Sonn/ du Mond der Zeit/
deine Himmelhohe Sinnen
an den Stern-beflammten Zinnen
blincken bis in Ewigkeit.


玛瑙坡前石
坚贞可补天
女娲何处去
冷落没寒烟


How slowly moves the rising latch!
How quick my heart is beating!
That worldly dame is on the watch
To frown upon our meeting.
Fy! why should I mind her,
See who stands behind her,
Whose eye upon her traveller looks
The sweeter and the kinder.


A stalo se, že ona naproti
za květinami naň se usmála –
a on byl blažený tím úsměvem,
jímž všecka duše jeho okřála.


duplar
eu em você
você em mim
ávidos
máximos
gozar
em par
de modo ímpar
até ficarmos
fartos
cansados
tontos
de orgasmos
múltiplos
tantos
únicos


musa sereia -
marinheiro bêbado
ouve baleia


Sal del trono pacífico al robusto
pues, como a Venus te acaricia Palas,
que si fuesen de amor flechas tus galas,
será tu espada, aun del espanto susto.


Hlasitěj-li píseň náhodou se vzbudí,
hned jí černá závisť protkne srdce v hrudí,
z její bílé řízy svůdný šat si robí,
její zlatým peřím dračí peruť zdobí.


nesneleri değil, şahıs olmanın sırrını dile get


jest chvíle tvého ticha, jest chvíle tvých snů,
jest předvečer slavných válek, jest předvečer velikých dnů.


Geh hin, o Lied! und sage:
Du jugendlicher Himmelspäher, labe
Mit deiner Weihe den, der mich gesungen,
Daß er, emporgeschwungen
Zum Ziel des Sehnens, nicht versink' am Grabe.
Ich bring' ein Opfer für zwei theure Schatten,
Laß uns denn Lieb' und Leid und Klage gatten.


¿Cuál fiera tempestad, cuál accidente
mi tan sereno mar ha vuelto airado?
¿Qué es del fuego, señora, en que abrasado
fue vuestro corazón tan dulcemente?
Si en el perpetuo olvido amor consiente
que así se haya deshecho y apagado,
¿qué fue, si no fue amor, mi bien pasado?
Y si fue amor, ¿qué es de él, dó
está presente?
Ya que justa ocasión de mí os partiese,
¿cómo puede hora ser que en solo un hora
tanto amor, si era amor, de vos se fuese?
Sombra de amores fue, no amor, señora:
mostrásteme la luz por que sintiese
mayor obscuridad sin ella agora.


O der großen Liebesflamme,
Die ihn an des Kreuzes Stamme
So ausgespannet stehen macht!
Hat man vormals auch gesehen
Solches Wunderwerk geschehen,
Als der verliebte Gott erdacht?


For as our dear Redeemer rose,
And overcame the grave,
We may in his blest word repose,
And He our souls will save.


Die strenge Grenze doch umgeht gefällig
Ein Wandelndes, das mit und um uns wandelt;
Nicht einsam bleibst du, bildest dich gesellig,
Und handelst wohl so, wie ein andrer handelt:
Im Leben ist's bald hin-, bald widerfällig,
Es ist ein Tand und wird so durchgetandelt.
Schon hat sich still der Jahre Kreis geründet,
Die Lampe harrt der Flamme, die entzündet.


Роланд
Полгода не видясь с тобою,
Полгода с Эльвиной живя,
Грушу и болею душою,
Отрады не ведаю Любимая мною когда-то
И брошенная для другой!
Как грубо душа твоя смята!
Как шумно нарушен покой!
Оставил тебя для Эльвины,
Бессмертно ее полюбНо в зелени нашей долины
Могу ль позабыть я тебя?
Тебя я сердечно жалею
И сам пред собою не лгу:
Тебя позабыть не умею,
Вернуться к тебе не могИ ныне, в безумстве страданий,
Теряясь смятенной душой,
К тебе прихожу для признаний,
Как некто не вовсе чужой…
Найдем же какой-нибудь выход
Из тягостного тупикРассудим ужасное тихо:
Довольно мучений покМилена
Полгода не видясь с тобою,
Полгода кроваво скорбя,
Работала я над собою,
Смирялась, любила тебКогда-то тобою любима,
Оставленная для другой,
Как мать, как крыло серафима,
Я мысленно вечно с тобоНо в сердце нет злобы к Эльвине:
Ты любишь ее и любиКо мне же приходишь ты ныне,
Как ходят к умершим своиРоланд! я приемлю спокойно
Назначенный свыше удеДа буду тебя я достойна,
Раз видеть меня захотеНичем вас, друзья, не обижу:
Вы — милые гости моЯ знаю, я слышу, я вижу
Великую тайну любви!
Эльвина
Полгода живя с нелюбимым,
Полгода живя — не живя,
Завидую тающим дымам,
Туманам завидую Рассеиться и испариться —
Лелеемая мной мечтВо мне он увидел царицу —
Тринадцатую у крестИ только во имя чувства,
Во имя величья его
И связанного с ним искусства
Я не говорю ничегНо если б он мог вернуться,
Тоскующая, к тебе,
Сумела бы я очнуться
Наперекор судьбНо, впрочем, не все равно ли
С кем тусклую жизнь прожить? —
Ведь в сердце черно от боли,
Ведь некого здесь любить!
Милена
Я плачу о радостных веснах,
С тобой проведенных вдвоем,
Я плачу о кленах и соснах,
О счастьи плачу своем,
Я плачу о бедном ребенке,
О нашем ребенке больном,
О забытой тобой иконке,
Мной данной тебе в былоЯ плачу о мертвой маме,
О мертвой маме своей,
О твоей Прекрасной Даме —
Бессердечной Эльвине твоеНо плачу всего больнее
Не о ребенке, не о себе,
Я плачу, вся цепенея,
Исключительно о тебЯ плачу, что ты ее любишь,
Но ею ты не любим,
Я плачу, что ты погубишь
Свой гений сердцем своиЯ плачу, что нет спасенья,
Возврата, исходов неЯ плачу, что ты — в смятеньи,
Я плачу, что ты — поэт!
Роланд
Я жить предлагаю всем вместе, —
О, если бы жить нам втроем!Милена не чувствует мести
К сопернице в сердце своеЭльвина же, чуждая вечно,
Не станет меня ревноватЭльвина
Ты слышишь?
Милена
Я слышу, конечнЭльвина
И что же?
Милена
Не смею понятЭльвина
Я тожМилена
Ты тоже? Что значит
Твоя солидарность со мной?
Эльвина
Он плачет, Милена, он плачеУтешь его: мне он… чужой…
Роланд
Милена! Эльвина! Милена!
Эльвина! Что делать? Как быть?
Есть выход из вашего плена:
Обеих вас надо забытЖить с чуждой Эльвиной — страданье,
Вернуться к Милене — кошмаПрощайте! пускаюсь в скитанья:
Мой путь — за ударом уда


A sen můj došel svého vyplnění –
své hoře minulé zřím protrpěné,
má vlastní bída lpí též na tvých zdech.


Kraj v novém blesku vzplál, hrom zahouk’ dutě za ním,
a vlny vzkypěly, a stíny mračen v chvat
svým černým hřebenem div nesjely k jich skráním,
jež bílé vzdouvaly se větrem napořád.


لِلَّهِ غانِيَةٌ يَوماً خَلَوتُ بِها
في مَجلِسٍ غابَ عَنّا فيهِ واشيها
كُلٌّ لَهُ حاجَةٌ مِن وَصلِ صاحِبِهِ
لَولا يَسيرُ حَياءٍ كادَ يَقضيها
وَلِلعُيونِ رِسالاتٌ مُرَدَّدَةٌ
تَدري القُلوبُ مَعانيها وَنُخفيها


Aunque serena y callada
a tus suspiros me veas,
no indiferente me creas;
es que el alma enamorada
diciendo está embelesada
Alberto, bendito seas.
Si a responderte no acierto
cuando me vienes hablando,
¿piensas que tu voz no advierto?
pues es que estoy murmurando
con un acento muy blando
bendito seas, Alberto.
Alberto, ¿qué más deseas
de quien tanto vive amando?
yo te ruego que me creas,
que aunque callada me veas
estoy entre mí cantando
Alberto, bendito seas.
Muda estoy, fáltame vida;
queda el espíritu muerto,
la mente desvanecida;
pero esta voz repetida
forma en el alma concierto:
¡Bendito seas, Alberto!


وابِأبي من حَسَّن الظنَّ في
قصدي ومن أسلفني شكرا
ومن دعاني للمهمّ الذي
يُسَهِّل المستصعَب الوَعْرا
أحسنتَ إِحسانَ المحبّ الذي
أخلصَ لي الإسرارَ والجَهرا
ولا ومَن أسأله راجياً
منه العُلا والعزَّ والنصرا
ما جاءني شِعُرك مَسْتَقياً
وقدوتي مالكةٌ خمرا
إلا التي استخلصتُها وهْيَ لم
يَبْلُغُ مَدَى العمرِ لها شهرا
فليتني رحتُ بلا مُهْجةٍ
ولم أقدِّم في الورى عذرا
أوْليتني مُلِّكتُ عمري لكي
أُعطِيّ منه سائلي الشَطْرا
لكنني أحبوك إذْ لم أجِد
من صِرْفها ما جاوز العمرا
صفراءَ كالوَرْس عقيقيَّة
صافية عاتقة بِكْرا
يَزُفُّها نحوك مَنْ يرتضي
مثلك كُفْؤاً فارتقب عَشرا
لا زلتَ يا مالكُ لي سالماً
لعلّ سقمي بك أن يَبْرَا


v hruď Absolona, kámen kázal vházet
na jeho mrtvolu. A do té chvíle


Mladé snítky šepotají
letmým vlnkám pěkný sen,
jaký může zdát se v máji
dětské dívčí duši jen.


To kolem všecko přešlo jako snění.
A Twardowski křik’: „Otče, odpuštění!
Slyš, dítě tvé tě volá, slyš má slova!“
Vše zmizelo, jen peruť andělova


Evangelium moc Boží,
spasení všech věrných množí,
rovné mocy ku spasení
v celém světě nikde není.


不长凡花不长松
山藏月影紫云中
巨灵巧凿如规玉
借与神仙上桂宫


Dort oben
In all der Himmel höchstem Himmel,
Hoch über dem Siriusstern,
Hoch über Uranus Scheitel,


Look next on  say where Greatness lies?
"Where, but among the Heroes, and the Wise?"
Heroes are much the same, the point's agreed,
From Macedonia's Madman to the Suede;
The whole strange purpose of their lives, to find
Or make, an Enemy of all Mankind:
Not one looks backward, onward still he goes,
Yet ne'er looks foreward, further than his nose.
No less alike the Politick and wise,
All sly slow things, with circumspective eyes;
Men in their loose, unguarded hours they take,
Nor that themselves are wise, but others weak.
But grant that those can  these can
'Tis phrase absurd to call a Villain
Who wickedly is wise, or madly brave,
Is but  a fool,  a knave.
Who noble ends by noble means obtains,
Or failing, smiles in Exile or in Chains,
Like good Aurelius let him reign, or bleed
Like Socrates, that Man is great indeed.


Néha öszve vesznek, néha meg békélnek.


Sonst schließt ihr einen Bund der Treu
Mit Judas falscher Rotte:
Den Heiland kreuzigt ihr auf's neu
Mit solchem kecken Spotte. –
Ja doch, da geschäh' ihm recht,
Weil sich der einfältige Knecht
Das erstemal kreuzigen laßen. –


Přiletěl k nám anjelíček
a ten sluje „nový rok“;
šťasten ať je můj bratříček,
Bůh střež každý jeho krok.


DER HOFMARSCHALL: 'Saimo 'Tipo .


Im Magdalenenthurme
Da hängt das Meisterstück,
Rief schon manch starres Herze
Zu seinem Gott zurück.


Er gibt jhn ordnung vnd gesetz,
darnach sie vmmgehn müssen stäts,
Deßgleichen lobt jn von der Erd
jr wallesisch mit grosser herd.


Die Seel, den Leib und alle Haab,
Was deine Gnade, Herr, mir gab,
Das gib ich dir zu Dienste wieder.
Ich will auch meine Ehrenkron
Alldort vor deines Reiches Thron,
Mein König Jesu, legen nieder.


Hřbitov zahrada je smutná,
třeba byla zelená.
Hlína někdy špatné chutná,
bývá také studená.


Bratří, píme,
Ať tak zvíme,
Zdaž-li pivkem péče zahladíme.
Kdož Čechem chce býti,
Má po česku píti!
Mysl česká veselá
Zlého prej nic nedělá.


Nun noch in diese Kammer tritt –
Ein einzig Fenster gibt ihr Helle!
Starr, wie ein Steinbild von Granit,
Dasteht der Insaß dieser Zelle!
Dasteht er wie ein Toter schier –
Nichts, was ihn störte, was ihn weckte!
Sein gläsern Auge funkelt stier,
Wie Macbeths, als ihn Banquo schreckte!


铜史供新历
壶天报早春
桃花开阆苑
柳色动瑶津


أموتُ – أحبُّكِ
إن ثلاثة أشياء لا تنتهي :
أنتِ , والحبُّ , والموتُ
قبَّلتُ خنجركِ الحلوَ
ثم احتميتُ بكفَّيكِ
أنْ تقتليني
وأن توقفيني عن الموتِ
هذا هو الحب
إنّي أحبكِ حين أموت
وحين أحُّكِ
أشعر أني أموتُ
فكوني امرأة
وكوني مدينهْ !
ولكن , لماذا سقطتِ , لماذا احترقتِ
بلا سَبَبٍ ؟
ولماذا ترهّلت في خيمة بدويَّهْ ؟
- لأنكَ كنتَ تمارس موتاً بدون شهيَّهْ
وأضافت ’ كأنَّ القَدَرْ
يتكسَّرُ في صوتها :
هل رأيت المدينةَ تذهبُ
أم كنتَ أنت الذي يتدحرج من شرفة الله
قافلةً من سبايا ؟
هل رأيتَ المدينةَ تهربُ
أم كنتَ أنت الذي يحتمي بالزوايا !
المدينةُ لا تسقطُ , الناس تسقط !
ورويداً رويداً تفتَّت وجهُ المدينهْ
لم نحوِّل حصاها إلى لُغَةٍ
لم نُسَيِّجْ شوارعها
لم ندافع عن البابِ
لم ينضج الموتُ فينا
كانت الذكرياتُ مقراً لحكّام ثورتها السابقة
ومرَّ ثلاثون عاماً
وألف خريف
وخمس حروب
وجئتُ المدينةَ منهزماً من جديد
كان سورُ المدينة يُشبهني
وقلتُ لها :
سأحاول حُبّكِلا أذكر الآن شكل المدينةِ
لا أذكر اسمي
ينادونني حَسَبَ الطقس والأْمزجهْ
لقد سقط اسمي بين تفاصيل تلك المدينةِ
لملمه عسكريُّ المرور
ورتَّبه في ملف الحكومهْ
- تشبهين الهويَّة حين أكون غريباً
تشبهين الهويَّة
- ليس قلبي قرنفلةً
ليس جسمي حقلاً
- ما تكونين ؟
هل أنت أحلى النساء وأحلى المدنْ
- للذي يتناسل فوق السفنْ
وأضافت :
بين شوك الجبال وبين أماسي الهزائم
كان مخاضي عسيراً
- وهل عذَّبوكِ لأجلي ؟
- عذَّبوكَ لأجلي
- هل عرفتِ الندمْ؟
- النساء-المدن
قادرات على الحبِّ , هل أنتَ قادر ؟
- أحاول حبَّك
لكن كل السلاسل
تلتفُّ حول ذراعيَّ حين أحاوهل تخونينني ؟
- حين تأتي إليّ
- هل تموتين قبلي ؟
سألتكِ : مُوْتي !
- أيجديكَ مَوْتي !
- أصيرُ طليقاً
لأن نوافذ حُبّي عبوديَّةٌ
والمقابر ليست تثير اهتمام أَحَدْ
وحين تموتين
أكمل موتي
بين حُلْمي وبين اسمِهِ
كان موتي بطيئاً بطيئاً


jsi jako člověk, síla tvá se níží
a každým vzplanutím se k zemi blíží,
sen krátký jen a zbytek vždy je skoupý.


„Ne, nikdy nevyzískej
tak drahocenný a tak těžký skvost!
Ty jasným okem blýskej,
můj sokolíku, v boj a v budoucnost.


branco
doce
Maio


Vorrei voler, Signor, quel ch'io non voglio


Észre sem veszed hogy kihúzom magam, mikor a jövőről szólok,
ha akarod, hát csak ama városdaloló győzelem után térek meg hozzád,
vagy majd a pékek összekötik kenyérvető, jó lapátjaikat,
végigfektetnek rajta engem és lehajtott lisztes fővel
elhoznak lassan az ágyadig.


Nebude růže, jež by zkvetla
pro potěšení očí tvých...
Nebudou ptáci na větvích
již tobě zpívat... Modrý bez,
jenž každým jarem zkvete znova,
pro jiné zkvete... S podnebes
nadarmo píseň skřivánkova
se ozve. Jiným bude pět
své jarní trilky, jak je svět
za jara slýchá tisíc let.


火树银花巧斗明
笙歌声沸满春城
月华西转星河澹
犹有香车取次行


Denn sollen Gottes Sterne in dir blinken,
So rufe: Weg! hinab! was irdisch pranget!
So wachsen nur zum Himmelsflug die Flügel.


„Vše to mi odňal Bůh, bych nad pohledem
té krve, kterou prolévám ve bojích,
jež pro svobodu, lidské právo vedem,
se nezhrozil snad vlastních skutků svojich:
mně zdá se někdy, že mé srdce ledem,
neb v okamžiku žádném neucouvá:
Ubohý lide! Krve moře rudé –
A jaký konec mukám tvojim bude?
Snad namahání skončí bídná smlouva –“


Nun danket Gott, ihr Christen all,
Und jauchzet ihm mit großem Schall,
Dieweil er seiner Gottheit Macht
Durch seinen Sohn an Tag gebracht.
Triumph, Triumph schrei alle Welt,
Denn Jesus hat den Feind gefällt.


Národů bych v středu
Říši své byl vzorem,
Zářil se vždy v předu
I s celým svým dvorem:
Bůh mne na trůn povolal!


Colabore com a Lei
Colabore com a Light
mantenha luz própri


rüzgârların en ferahlatıcısı senden esiyor,


Én asszonyom, ugye, hogy így lesz?
Örök lesz a mi nagy csatázásunk
S örök a nászunk.


见头狂走实堪怜
尽日东西影里旋
珍重颜容须自惜
莫教冷落在人前


FOR toils which patriots have endur'd,
For treason quell'd and laws secur'd,
In every nation Time displays
The palm of honourable praise.
Envy may rail; and faction fierce
May strive: but what, alas, can Those
(Though bold, yet blind and sordid foes)
To gratitude and love oppose,
To faithful story and persuasive verse?


Wir haben's geschworen,
Nie thut es uns leid:
Geht Alles auch verloren,
Wir halten unsern Eid.


孔墙东畔起高楼
望见宫前泮水流
家训有劳人共指
都台声价重宸旒


Noch gießt, wie zu der Zeit der Sarazenen,
Das Schöpfrad Wasserfülle durch das Thal;
Zum Regenbogen bricht auf den Fontänen
Noch blitzend sich der Sonnenstrahl;


Amaryllis.
Brennt und flammt das Wolcken-Feuer
gleich so starck zur Sommers-Zeit
Auff den Feldern weit und breit/
Kommet ihnen doch zur steuer
Drauff der Tau/ das Kind der Nacht/
Daß die Rose wider lacht:


Vábíš, že se vrátit mohu
v radost lidských pánů bohů,
dobře žít, chlebařit,
na tvých ňadrech zapomnění
píseň snít.


Mas ni Perilo, que en el toro grave
por alma de su cuerpo gime y brama,
ni el áspid, de Cleopatra fin suave,


 Vier trübe Monden ſind entflohn,
Seit ich getrauert habe;
Der falbe Wermut grünet ſchon
Auf meiner Freundin Grabe.
Da horch' ich oft im Mondenglanz
Der Grillen Nachtgeſange,
Und lehn' an ihren Todtenkranz
Die bleichgehärmte Wange.


Duch náš nemůže se vžíti
do zákonů věčných změn,
v úžasu jen v prach se řítí
jak strom bleskem zasažen.


Und feierliche Stille
Umzog dies dichte Grün,
Es zirpte nur die Grille
Im duftenden Jasmin.


Jarní do šířky ji rozvodnily deště,
a tam za ní, za ní – málo kroků ještě –
hle, dvůr bílý v sadech lípových!


Jan pouze blíž se tulil k Mistru svému
a jak on lámal chleb a vzhůru zvedal,
zřel s divným očí zanícením k němu,
jak v ticho všech by odpověď si hledal.


a vuestro hermoso pie cada cual debe
su beldad toda; ¿qué hará la mano,
si tanto puede el pie, que ostenta flores,


今年真负此花时
醉帽何曾插一枝
渐老情怀多作恶
不堪还作送梅诗


Což jest to platno, že je jich víc v světě,
U tebe mně jen radostně svět květe?
O, přej mi u tebe jen mile dlít,
Cobych sy přála více ještě mít?


Žel! plavci smělí nedbají,
jen v cizí touží kraje,
kde širý vlní ocean,
kde slunce žhavě plaje.


Rot, Rot, Rot! das einige Rot!
Kein prunkendes Wappen drauf!
Das trieb sie hinein in den jachzenden Tod,
Das band sie, das hielt sie zuhauf!
Das warf sie entgegen den Sklaven aus Osten,
Die, das Banner bestickt mit wildem Getier,
UNabsehbar über die Fläche tosten
Auf das dröhnende, zitternde Kampfrevier.


泼眼青螺宿雨晴
乘闲连日作山行
何须对酒听丝竹
满耳松声杂涧声


Wie Kartoffeln im Keller blühn,
Zeigten die Bäume bleiches Grün.


este deseo de soledad con vos/amor
que apresa el alma/amor
que alimenta y devora y extiende el alma/ala
de vos a mí/llevadora
de vos lejos de mí/amor que viene y va
dando dolor de vos/pena de vos/dulzura
que bañás mis pedazos/unidos
en la dicha de vos/donde cantan
como veremos los exilios
de vos/país o fiebre/palito
revolviendo tristezas y deleites/amor
como un niño con los ojos cerrados
envuelto en su valor/o libre
en la cárcel de vos/bello amor
dando su amor para que amor conozca
por amor el amor


Horrible tempestad anuncia el trueno
por el cóncavo espacio resonando;
el torrente desbórdase inundando
cuanto halla al paso que le opone freno


Hab' Achtung vor dem Menschenbild,
Und denke, daß, wie auch verborgen,
Darin für irgend einen Morgen
Der Keim zu allem Höchsten schwillt!


volgete gli occhi santi al colle Augusto,
il cui piede di rose e gigli adorna
il Tebro altèro in vaga alta maniera:


Tra si e no la giovane superba
di voler ritornar dubita un poco
quinci del stato il debito le pesa
quindi la incalza lamoroso foco
fermasi al fin di seguitar limpresa
e trar Ruggier de lincantato loco
e quando sua virtu non possa tanto
almen restargli prigioniera acanto


Als dann wird das längst verwäsen
ins vorig wesen wider gnesen,
Auch von der Erden verzuckt werden
der leib zu seiner sel on bschwerden.


Klip und klap!
Dröschet auf und ab!
Wiehert, Roß', im Stalle!
Hier ist Korn für alle!
Fetter Haber sei
Dank für eure Treu!


Jak dobrodruhy lidé přijímali
ty syny boží. Myšlénkové setí
jich nad básníků pyšná slova vzletí,
ač mocní láli, moudří jim se smáli.


Hoch aus mildem Glanze
Streut im leichten Tanze
Mir das Eichhorn Laub und Moos;
Fink' und Amsel rauschen
Durch die Zweig' und lauschen
Rings im jungen Maigesproß.


Mé duše sestro, rci mi,
zda není to tak lépe,
po mrazech drsné zimy
tu z jara bíle kvést,
než od kolébky k hrobu cestou dlouhou
mřít bolestí a touhou,
kde mráz nám čelo tepe
i hloží lidských cest.


U nás vždycky symbolismus kvet,
v básních plno květů, plno záře:
bylyť každá, jak napsána, hned
ideálný symbol – honoráře.


潇湘浦暖全迷鹤
逻逤川寒只有雕
谁向孤舟忆兄弟
坐看连雁度横桥


Vrabčíci v zimě, dotěraví hosté,
jak na stromě se honí, jenž je holý,
neb posněžené chaty, cesta v poli
a jitro, které volá: Snů se zhoste!


Ma tu, signor, chi mi scacciò deh! prega
Che mi richiami, acciò che alcun non dica:
Vil femminella in Puglia il prende e lega.


"Marchar!  Mas como?  Da Grécia
Nos dóricos Partenons
A mil deuses levantando
Mil marmóreos Panteons?
Marchar coa espada de Roma
— Leoa de ruiva coma
De presa enorme no chão,
Saciando o ódio profund
— Com as garras nas mãos do mundo,
— Com os dentes no coração?
"Marchar! Mas como a Alemanha
Na tirania feudal,
Levantando uma montanha
Em cada uma catedral?
Não! Nem templos feitos de ossos,
Nem gládios a cavar fossos
São degraus do progredi
Lá brada César morrendo:
"No pugilato tremendo
"Quem sempre vence é o porvir!"


Sueña, hijo mío, todavía, y cuando crezcas,
perdóname el fatal don de darte la vida
que yo hubiera querido de azul y rosas frescas;


Ó líp v ni vrhnout všecky snahy
a přeludy a plány smělé,
bys mohlo říci v konec dráhy:
„Jsem dávno v ní juž celé, celé;
je plna, hrozí jícen její
jen tělu – duši nepoleká,
té jiné hóry věčna znějí
a rakev dole – ať si čeká!“


Gottes Mann, ihm liegt sein Glaube beim Idol,


Zerrissest leicht wie Spinngewebe sie,
Daß nicht die stolze Fichte des Normanns mehr
Dem Bruderhafen huldigt, eh sie
Schwellende Segel dem Ostwind öffne.


Vždy víc a víc se smráká,
zdi kol jak tesy skal,
stín v náručí stín láká,
vše splývá ve tmy val,
tu tam jen světlo třpytné
jak bludná hvězda kmitne,
v níž soucit byl se vzňal.


Ó kletbo prostoru, času!
Jaká to útěcha smutná, že kdysi snad takoví byli,
že takoví jednou snad budou,
mužové, ženy – však nejsou!
Nebo snad, kdesi že žijí, neznámí, nepoznatelní
pro dálku prostorů chladných!
Snad že je oceán dělí, snad celý kosmický prostor,
tam že na kterési hvězdě po svém zde protějšku touží,
v dálku šlou pohled svůj vroucí, majáku světelné rámě,
který však v prostorách širých pro zimu úžasnou mrzne,
který však nesmírnou dálkou daleko od cíle hasne!


Sieh, die langen goldnen Locken
Fallen bis hinab zum Strande,
Und der Buhle leis in Socken,
Klettert hinter Affjäskande
Dran hinunter, unerschrocken,
Ohnbeschädigt, ohnbemerktjö.


NO: I'm unmov'd: nor can thy
One  into my
I am from all those  Free;
And you, in vain, speak  to Me:
For through the Splendid Gallantrys of
Untouch'd, and careless, now I wildly rove,
From all th'  of those proud Darts secure,
Whose Trifling  too  you indure;
Nor ought, on Earth's so  to move
My  and exact my Love:
Even  Lovely and Inticeing Eyes,
Tho' arm'd with flames, I can at last despise;
With all the Genuine  and Courtly
By which your Treacherous  invade our
No more those little Things contract my
By a Diviner Excellence possest;
And, should I yield agen, it dear must cost
My  e're he shall the Conquest Boast;
For the Mad Venome's quite expell'd my Veins,
And calmer  now Triumphant Reigns:


Um einen Apfel bat ich ihn,
Da fing er an zu rütteln
Und toll und wild und her und hin
So Frucht wie Laub zu schütteln.


Am Morgen, als die Kinderlein noch schliefen,
Von jungen Träumen drollig angelacht,
Sah man den braunen Wald von Silber triefen.


Was deucht euch/ keuft wol gut vnd geld
Auch etwas in der gantzen welt/
Das dieser sey zu gleichen/
Die man mehr als sich selber liebt/
Die nur erfrewt/ vnd nicht betrübt/
Die nicht kan von vns weichen.


Es steigern sich bei jeder Tour
Die wilden Triebe der Natur;
Es fliegt das Bein, es fliegt der Rock,
Ein jeder Jüngling wird ein Bock.


mosto che cupo brontola e tra nere
ombre sospira e canta San Martino,
allor che singultando nel bicchiere
sdrucciola vino:


A kol nich rostla záře, záře, záře!
,Rci, duše drahá, bydlí tam juž bůh?‘
on ptá se blahem roznícené tváře


يا لورد قومك نالوا منك ما طلبوا
وأخطأت مصر آمال وأوطار
فاليوم في مصر طار الكل من فرح
حتى الزغاليل من أعتابكم طاروا


Flebile e mesto ha fatto il verso mio
quell'acerbo dolor, quale in me sparse
disio più vero, amor più santo e pio.


Níž klonila se těla pod únavou.
Šeptal cos člověk. Přízrak kýval hlavou.


جنينة التين وجيرانها
قد طيَّبت لذَّاتها وقتي
وكثرت عنديَ ما أشتهي
فالتين من فوقِي ومن تحتي


Rög rögre húll, temetve ott
Két fájó szív pihen,
A gróf és a jobbágyleány
Egy sírnak mélyiben.


故园一别四经秋
倦宦东归念昔游
下马邮亭开病目
壁间依旧见银钩


Freilich bist du selber krank,
Wenn du singst, wo Kinder sterben;
Doch der Krankheit sage Dank,
Die dir bricht des Todes Herben.


Da entschlüpfen schnell die Frauen:
An des Bergs Gestein
Sind die sel'gen Fei'n
Nebeln gleich zu schauen.


Versieget doch einmal, ihr siedenheisse Tropfen,
die wie das fremde Pech mein Feuer stecket an,
das ohne das für sich kein Wasser löschen kan,
schließt euer' Adern zu und laßt sie sich verstopfen!


Ty duše z různých látek spjaté v žití
v mžik rozkladu i v různá, moře ústí,
a nemohouce druha pochopiti
jej neuznají a mu neodpustí.


Mir ist nicht Treue was ihr also nennet,
Mir ist nicht treulos was euch treulos ist! –
Wer den Moment des höchsten Lebens theilet;
Vergessend nicht, in Liebe selig weilet;
Beurtheilt noch, und noch berechnet, mißt;
Den nenn' ich treulos, ihm ist nicht zu trauen
Sein kalt Bewußtseyn wird dich klar durchschauen
Und deines Selbstvergessens Richter seyn.
Doch ich bin treu! Erfüllt vom Gegenstande
Dem ich mich gebe in der Liebe Bande
Wird Alles, wird mein ganzes Wesen seyn.


䡾䡾雕甍傍九衢
藻扃无复蕊函书
徘徊尚有飞轩月
不把孤光照碧疏


Neb jiný východ najde se,
a konec bude rázný:
pomník se třeba přenese
na Žižkov, jenž je prázdný.


Štve a honí, do ruky co vleze,
nejraděj se politicky sveze.


Es leben alle reinen Jungfern! für
Die Herren Theologen,
Weil sie die reine Lehre schier
Allein in sich gesogen.
Es leben alle schönen Wittwen um und um
Für der Juristen Schaaren,
Weil die ihr Patrimonium
Durch Curatel bewahren.
Es leben schwangre Weiber auch!
Für unsern Mediziner-Orden,
Weil nur die Sorge für den Bauch
Sein Amtsberuf geworden.
Es leben – hübsche junge Mägde! für
Die Herren Philosophen:
Philosophie ist, nach Gebühr,
Die Magd der übrigen gelehrten Zofen.


Hle Osikovo kyne zpod hory –
o vítej, oaso, nám v horské poušti!
Jsme z dálky a zde u vonného houští
chcem výbojné zas rozbiť tábory:
o dolů s duší pouta, závory,
nechť krása Tater v srdce slaví vjezd,
nechť utká písně nám v něm ze svých hvězd,
a dítka jeho nechť jsou znachory!


Nur hier und dort ein Licht noch brennt
Bei Toten oder Kranken;
Und fort und fort die Dirne rennt,
Er nach mit giergem Zanken:


Dann kehr' ich dir zurück so sicher, als Sonn' und Mond am Himmel gehn.«
Schon hab' ich heut' aus Schnee und Eise das erste Veilchen lauschen sehn,


Und wie wir oft sodann im Raub genossen
Nach Buhlenart des Ehstands heilige Rechte,
Von reifer Saat umwogt, vom Rohr umschlossen,
An manchem Unort, wo ich's mich erfrechte,
Wir waren augenblicklich, unverdrossen
Und wiederholt bedient vom braven Knechte!
Verfluchter Knecht, wie unerwecklich liegst du!
Und deinen Herrn ums schönste Glück betriegst du.


Valamennyi út fölfelé tört,
Ragyogón és virágba veszőn
S én feledtem a csendes udvart,
Rohantam részegen a mezőn.


Verstummt an Gräbern, über Leichen
Seitdem ist meiner Lippen Scherz;
Laß uns die Hand einander reichen!
Dein Bruder bin ich nun im Schmerz.


Noch wacht mit brünstigen Gebeten
Die Mutter über ihrem Kind,
Noch treibt's den Mann, vor Gott zu treten,
Wenn er ein ernstes Werk beginnt;
Und bricht durch starrer Satzung Schranke
Der ungedämpfte Geist sich Bahn,
Nur treuer wipfelt sein Gedanke
In freier Andacht himmelan.


E fra suo cuor diceva: — Veramente
questi de' esser quello m'ha contato. —
Poi dire al conte: — Aspetta umilemente.
Io voglio andare qua dentro da un lato
per adorare Cristo onnipotente,
e l'angel verrà a me, com'è usato,
arecarmi vivanda da mangiare,
sicché alquanto a te ne potrà dare. —


Dej nám sílu, velký bože,
a neb zbudím Promethea,
který dříme mezi námi,
a ten překvapí tě v spánku,
a ti vyrve hněv tvůj z očí,
a ti uzme síla z rukou,
uchvátí ti hrom z tvé pěsti,
podpálí svět v obou koncích.
O my známe pálit, hárat!


Wofür Du lebtest, littest, starbst
Und auferstandest wieder
Und Dir, ein Haupt zu sein, erwarbst!
Hier sind wir, Deine Glieder!


Aniž se to větve sklánějí,
Vicher jen v té duši bouří;
Aniž se to mraky válejí,
Černá se jen mysl chmouří.
Hřívou třase mocný, starý lev,
Ústy černá se mu pění krev.


sen de bir geminin


Tu dois te souvenir des vertes Feuillantines,
Et de la grande allée où nos voix enfantines,
Ont laissé dans les coins des murs, dans les fontaines,
Dans le nid des oiseaux et dans le creux des chênes,


Die Hofzeitung hat dein Pamphlet gepriesen,
Du habest dich als Patriot erwiesen.
Den Tag darauf trägst du ein reines Hemd;
Das ist an dir uns ungewohnt und fremd.
Freund! deine Schrift und Wäsche läßt errathen,
Du zählst auf Gunst bei hohen Potentaten.


Herrlicher Unsinn, Götterfunken,
Humor des Aberwitzes, Strahl
Olymp'scher Freiheit, hergesunken
In's alte ird'sche Jammerthal,
Pathos in fröhlicher Verkleidung,
Komödie der Phantasien,
Sprüh' auf, Muthwille, Narretheidung,
Kehraus der Lyrik, wirble hin!


Was wird nicht dorten
An jenen Orten
Für Freud und Wollust seyn?
Allwo zu schauen
So gar die Auen
Mit Gold gehaget ein?
Allwo die Landschafft also schön/
Daß einer möcht'/
Von Lust geschwächt/
In lauter Lieblichkeit vergehn.


Esas dos nubes que se encontraron
Y que se unieron porque se amaron
Y hoy ningún viento dividirá,
Al otro lado de la montaña
Son una fuente que la campaña
Con limpias aguas fecundará;
Y en sus murmullos tendrá sonrisas,
Y de su valle las blancas brisas
Nardos y lirios y ardientes rosas
Sobre sus linfas deshojarán,
Y en sus orillas las nemorosas
Copas sus frutos suspenderán.
No será todo césped y arenas,
No irán sus linfas siempre serenas,
Que con las rosas caerán espinas,
Y hay en la arena piedras ladinas
Y en toda orilla zarzas dañinas
Que arpan al peje y al pescador;
Polvo y tropiezos en todo suelo
Y negros días en todo cielo;
Y en toda fuente gotas de hielo
Llora el nublado centellador.
Asilo quiere la Providencia,
Y es una misma nuestra sentencia
Hombres y fuentes, aves y flores;
La ley bendita de los dolores
Dios hizo hermana de la de amor.
Y el Padre Sumo, Rey de los Reyes
Anunció juntas entrambas leyes
En los jardines del paraíso
Y en sus angustias de Redentor,
Y a hombres y fuentes el Padre quiso
Purificarnos con el dolor.
Esas dos nubes


Si la grana del labio Celia mueve,
ámbar parece que su olor respira,
cesa el jazmín, y allí la envidia admira
las perlas, que entre rosa y cristal llueve.


Sieh, nun ist Nacht!
Der Großstadt lautes Reich
durchwandert ungehört
der dunkle Fluß.
Sein stilles Antlitz
weiß um tausend Sterne.


Örömemben meg is ölelnélek,
A farsangon meg is esketnélek,
Ha ti is mind ilyenek volnátok...
Mivelhogy én pap vagyok ám, lányok!


Ha! diese Felsen – blicken die stolze nicht
Hinab ins Tal, als blieben sie ewig so?
Jahrhunderte – und an der Stelle
Malmet der Wandrer zu Staub das Sandkorn.


Donne, chi ha galline, io ho un gallo,
e vorrei con le vostre accompagnallo.


A hegedű a korcsmából
Ki-kiszól, de az is gyászol,
Ezelőtt még, - hejh azóta
Szomorúbb a magyar nóta!


席庐清昼列千袍
射策词场百战劳
明日京华春榜揭
蓬莱天近五云高


Pues no son muy golosas; que en hallando
hierbas, flores u hojas, pasarían
con sombras frescas y con aguas fría.


Jak kámen na dně vody
je nezvěstné,
měj, srdce, lásky hody
jen bolest –ne!‘


Also soll dir singen Nicht der Mund allein,
Noch mein Lied erklingen Bloß mit Schall und Schein,
Nein, Gesang und Loben Herzlich soll geschehn;
Mit den Engeln droben Wird's noch besser gehn.


Er hat uns all verstanden,
Den Rausch wir überwanden.
Klar, klar, klar
War's, wie der Wein,
Und fröhlich, der selig
Gepriesen soll sein.


«Doña, Leonor... ¡ vil madrastra!
Quita, quita..., que me aprietas
El corazón con tus manos
De hierro encendido..., espera.
»Don Fadrique, no me ahogues...,
No me mires, que me quemas.
¡Tello!... ¡Coronel!... ¡Osorio!...
¿Qué queréis? Traidores, ¡ea!
»Mil vidas os arrancara.
¿No tembláis.?... Dejadme... afuera
¿También tú, Blanca... y aun tienes
Mi corona en tu cabeza...
»Osas maldecirme? ¡ Inicua!
Hasta Bermejo se acerca...
¡Moro infame!... Temblad todos.
Mas, qué turba, me rodea?...
»Zorzo, a ellos: sus, Juan Diente
¿Aun todos viven?... Pues mueran.
Ved que soy el rey Don Pedro,
Dueño de vuestras cabezas.
»¡Ay, que estoy nadando en sangre!
¿Qué espadas, decid, son esas ....
¿Qué dogales?... ¿Qué venenos?...
¿Qué huesos? .... ¿Qué calaveras?
»Roncas trompetas escucho...
Un ejército me acerca,
¿Y yo a pie?... Denme un caballo
Y una lanza... vengan, vengan.
»Un caballo y una lanza.
¿Qué es el mundo en mi presencia?
Por vengarme doy mi vida,
Por un corcel mi diadema.
»¿No hay quién a su Rey socorra?»
A tal conjuro se esfuerza
Sanabria, su pasmo vence
y exclama: «Conmigo cuenta».
A sacar al Rey acude
De la pesadilla, horrenda:
«¡Mi Rey!, ¡mi señor!», le grita,
Y lo mueve, y lo despierta.
Abre los ojos Don Pedro
Y se confunde y se aterra
Hallándose en tal,
Y con un hombre tan cerca.
Mas luego que reconoce
Al noble Sanabria, alienta,
Y, «Soñé que andaba a caza»,
Dice con turbada lengua.
Sudoroso, vacilante,
Se alza del suelo, se sienta
En un sillón, y pregunta:
«¿Hay, Sanabria, alguna nueva?»
«Señor —responde Sanabria—,
El francés hizo la seña».
«Pues vamos —dice Don Pedro—,
Haga el cielo lo que quiera».


Quivi vi s'abbatté un fra' Agostino
dicendo al vento : – Tu mi fai gran torto
a svegliermi il radicchio del mio orto,
essendo per ancor troppo piccino –.


Jeder weiß, wie es gewesen,
Wenn er Gegenwart beachtet;
Wer sich selber recht betrachtet,
Kann die ganze Erde lesen.


Nimm die Erde,
Nimm die Schuld von mir!
Daß ich Engel werde,
Wohne du in mir!


Der Sommer war warm und der Winter kalt,
Die Zeit verging, und wir wurden alt;
Als ich zum letzten Mal sie sah,
Lag sie im Leichenschmucke da.


涌金门外风舒柳
师子园中日放花
何事东皇催暖律
似迎西母探春车


Tmou se smráká. Kulich láká... Odtud, odtud, jinam!
A po tom na hruď v bolů poutech dlaně rukou spínám?


Jesu du für vns geboren/
Du für vns gegeben dar/
Nit laß sein an vns verloren
Deine marter alle gar.
Mach doch vns in zähren schwimmen/
Mach doch vns mit deinem blut
Leschen deines vatters grimmen/
Seinen zorn vnd hertzen-glut.


dal terren visco periglioso humile
al tuo nido celeste alto e securo
Dio ti richiama; e t’è noioso e duro
l’esser fin qui tardato al terzo aprile.


Frisch auf! und seid nicht müßig!
Heuschreck' und Heimchen schwirrt;
Die blanke Sense klirrt;
Die krummen Sicheln blinken;
Die schwanken Halmen sinken:
Das weite Feld entlang
Erschallt der Mädchen Sang.


De ím! vigasztalásnak helyette, híre jár,
«Hogy férje új arával, új frígybe álla már,»
S hogy lánczait könnyebben téphesse szét a kéz:
«Vallását is tagadva; uj hitcserére kész.»
Hol a villám, mely inkább sujthatja mint e hír?
A szív, mely ennyi s ily kínt tovább viselni bír?
A hírre Zsófiának megtörnek térdei;
Szemében jéggé fagynak megáradt könyei,
Keblében elszorúl a sokáig szenvedt szív,
A vég erő lelkében élethalálra vív,
«Isten! te adtad e kínt - kiált - elviselem!
De megbocsásd, alatta ha megtör kebelem!»
S alélva összeroskad mint szárán tört virág;
Megtompult érzékének megszűnik a világ...
Fölötte, mintha szánná, a márvány feszület
Szent irgalom gyanánt áll a szenvedő felett.


E noi, dolcezza, non lo desteremo
il soave malato che non ha
più la speranza della guarigione


Zmlk’ ret, jenž nikdy plně nepověděl,
co duši tížilo, svit oka zhas;
v tvář bledou, strnulou jsem dlouho hleděl,
pak pohladil jsem šedě rusý vlas
a vzdych’ jsem: „Parka vstala, nůžky vzala,
nit přestřihla a starost odehnala,
jež v každý srdce kout se tobě drala.“


Скажи, воротишься ли ты,
Моя пленительная радость?
Уже ль моя погаснет младость,
Мои не сбудутся мечты?
Еще не ведал я страданий,
Еще я жизнь не разлюбил;
Был чист огонь моих желаний…
И он ли небо оскорбил!
Не укорял бы я судьбины,
Я ждал бы смерти в тишине;
Но трепещу… ужасны мне
Забвенья черные пучинДары поэзии святой!
Уже ль вы были сновиденье?
Ты, жажда чести вековой,
И ты, к высокому стремленье?


Verschieden sind ja Gedichte,
Das eine rosig und licht,
Das andere hat Bleigewichte,
Und macht ein bittres Gesicht.


Víme proč jsy krotký, jak beránek tichý,
Že tě nouze tlačí, příjem tvůj jest lichý.
Ať jen udělá kdo, bys byl bohatý,
Udělá se z tebe kozel rohatý.


Reist sicher, wie ihr tut. Auch Kaspis kömmt geschwommen,
und heißet euer Schiff mit sanfter Flut willkommen.
Die Götter machen selbst euch eures Glücks gewiß.


Ревнуеть и пастухъ, ревнуетъ и пастушка:
Пастушка мнитъ, мила ему ея подружка:
А онъ съ которымъ онъ во дружбѣ пребывалъ,
Ко пастуху тому подобно ревновалНа воздыханья страсть перемѣнила смѣхи,
И на стенанія любовныя утѣхКъ Мартезіи Филандрь не ходить во шалашъ:
Тоскуетъ онъ, а ей тоска равна и та жКлеонъ и Зелія совсѣмъ того не знаютъ,
Что горько ихъ они невинностью стонаютъ,
И видя что текутъ не прежнія ихъ дни,
Мнять только то о нихъ: поспорились онМартезія на брегъ скотины не гоняетТо Зелія ея подружка исполняетСтрадаетъ ревностью пастушка сей вотще;
Но мучится Филандръ и болѣе ещНи онъ и ни она другъ къ другу не подходятъ,
И больше ужъ ни въ чемъ забавы не находятъ:
Лишилксь радостей и всѣхъ любовныхъ нѣгъ,
Какъ рощи красоты, когда ихъ кроетъ снѣгИ какъ подъ крышкой льда токъ водный не крутится,
И безъ журчанія подъ бременемъ катится,
Катятся такъ ихъ дни подъ бременемъ тоски;
Гдѣ былъ зѣленый лугъ, имъ сохлы тутъ пескВсякъ день она и онъ во ревности тоскуютъ:
И зяблицы поя кукушкою кукуютъ:
Щегленка и чижа ни съ коихъ нѣтъ сторонъ,
И видятъ лишъ они толпы сорокъ, воронь:
Кричить на древѣ грачь, сова съ сычемь летаетМегера на лугахъ прекрасныхъ обитаетУже спустился Фебъ во волны глубоко,
Сестра ево взошла на небо высоко,
Мартезія съ одра вскочивша резко рыщетъ,
Бѣжитъ ко Зеліи, Филандра тамо ищетъ;
Но какъ она въ шалашъ ко Зеліи зашла,
Клеона тамо съ ней во шалашѣ нашла:
Клеона Зелія цѣлуя миловалНачто я Зелію, начто подозрѣьала!
И каяся она винится передъ неА Зелія стыдясь незапной гостьи сей:
Съ досадой говорить: минуту чрезвычайну
Внесла ты въ мой шалашъ и зришь мою ты тайну;
Когда жъ увидѣла ты ето; скромна будТы другъ мой, такъ ты все что видѣла забудПастушка дружески съ подружкой разлучилась,
Но чужду зря любовь своей разгорячиласКакъ солнца лучь горитъ, пылаетъ онъ и зжетъ,
И въ полдни красоты дѣвицы не брежетъ,
Подобно жаръ любви и женщинъ освѣщаетъ,
И безъ изъятія ихъ мысли восхищаетКакая дѣвушка скрѣпиться возмогла,
Чтобъ сердца ей любовь зажечь не возмогла?
И естьли страсти сей котора ненавидитъ;
И образъ дѣйствія любовнаго увидитъ;
Вздрогнетъ и получитъ любовный жаръ онОтъ солнца тако свѣтъ заимствуетъ лунМартезія ихъ зрѣвъ въ востокѣ нѣжномъ тлѣетъ,
Подобно мурава въ Іюлѣ едакъ плѣетПгостився съ Зеліей отходитъ отъ нея,
И думаетъ она: кровь вся кипитъ моя:
Сей сладости ужъ я дней десять не вкушала,
Ниже такой себя я мыслью утѣшалНо умерщвленный мой духъ нынѣ паки живъ:
Такъ веселъ ко брегамъ гонимый къ нимъ приплывъ:
И кажется ему, брегъ етотъ зѣленяе:
Подобно и во мнѣ любовный жаръ сильняКъ любовнику идетъ и чаетъ: онъ храпитъ,
Но лежа онъ въ одрѣ томится и не спитъ:
Толпятся рыбы такъ во неводѣ безводномъ,
Олени во лѣсу густомъ и непроходномОнъ всѣ мученія ихъ сколько есть терпѣлъ:
Узрѣлъ Мартезію, узрѣвъ оторопѣлъ;
Безъ сей пастушки онъ дни вѣка ненавидитъ,
И кажется ему: во снѣ онъ ето видитНе сѣтуй ты Филандръ! А я тебѣ скажу,
Что мы дурачимся и ето докажу:
И расказала все о Зеліи, КлеонВосторженъ радостью пастухъ сей бывшій въ стонѣ,
Съ обѣихь тамо странъ усилилась любовь:
Исторія къ тому, Клеона, жгла имь кровь:
Ихъ жгло и то, что ихъ любовью дни горчилисОни какъ огненно железо горячилис


GOtt ſtehet allezeit, und ſieht auf die gemeine:
Wißt, goͤtter! daß der HErꝛ der goͤtter richter heiſt.
Wie kommt es, daß ihr euch des rechtes nicht befleiſt?
Ein jeder nimmt geſchenck, und ſiehet auf das ſeine.
Wie lange richtet ihr aus gunſt und heucheley?
Schafft einſt den armen recht, und ſpringt den waiſen bey!
Helfft dem, der duͤrfftig iſt, und ſtraft die falſcheu tuͤcken,
Damit die maͤchtigen nicht den geringen druͤcken!


Hier nur ein Graf von wenig Hufen –
Dort drüben winkt ein Diadem:
Schon hör' ich tausend Stimmen rufen
Laut von Byzanz bis Bethlehem:
»Heil König von Jerusalem!«


E giunti, dismontaron da cavallo.
Ugone in su quel pome fu sallito:
un pome tolse per voler mangiallo;
misselo in bocca per cotal partito.
Parvegli amaro, ond'egli in quello stallo
di quel pome discese sbigottito,
dicendo agli altri: — Non potrem mangiare,
che queste mele paion tutte amare. —


Wie soll ich lernen ihn vergessen
Den heißen, einen, letzten Kuß!
O schilt ihn, Theure, nicht vermessen
So schmerzvoll süßen Abschiedsgruß!


Dies Volk, das einst aus Cäsars Schüssel
Und Becher sich so gern erfrischt
Und sich, wie Mommsen, seinen Rüssel
An Cäsars Tischtuch abgewischt;


Zná její vzkypění i var,
zná sladkých citů mocný čár,
zná sílu mou i moji práci,
zná mdlobu mou i resignaci.


Ogni cosa mortal sempre ebi a scivo
fuor che te sola, da cui vivo e pendo;
or tu me ei tolta, ed io co il Ciel contendo,
ché sanza spirto a morte non arivo.


So schlumm're fort, bis deines Volkes Brüder,
Wenn Flammenzeichen von den Bergen rauchen,
Mit Gott versöhnt die rost'gen Schwerter brauchen,
Das Leben opfernd für die höchsten Güter.


Vše, jako bylo, v duši zase žije,
po blahu žízeň, touhy naděje;
pod zkvetlé stromy zas se ukreje
pohádka lásky, jež se nepřežije!


Můj bože, co je všude lásky –
a co jen touhy, žalu ve mně!


O tu, lass'omo, che ti dai per amore,
come po tu sì 'l tuo danno abellire?
Ché ben de' altri sostener labore,
pregio acquistando o riccor a piacire;


لا رَعى اللَهُ عَهدَها مِن جُدودِ
كَيفَ أَمسَيتَ يا اِبنَ عَبدِ المَجيدِ
مُشبِعَ الحوتِ مِن لُحومِ البَرايا
وَمُجيعَ الجُنودِ تَحتَ البُنودِ
كُنتُ أَبكي بِالأَمسِ مِنكَ فَمالي
بِتُّ أَبكي عَلَيكَ عَبدَ الحَميدِ
فَرِحَ المُسلِمونَ قَبلَ النَصارى
فيكَ قَبلَ الدُروزِ قَبلَ اليَهودِ
شَمِتوا كُلُّهُم وَلَيسَ مِنَ الهِم
مَةِ أَن يَشمَتَ الوَرى في طَريدِ
أَنتَ عَبدُ الحَميدِ وَالتاجُ مَعقو
دٌ وَعَبدُ الحَميدِ رَهنَ القُيودِ
خالِدٌ أَنتَ رَغمَ أَنفِ اللَيالي
في كِبارِ الرِجالِ أَهلِ الخُلودِ
لَكَ في الدَهرِ وَالكَمالُ مُحالٌ
صَفَحاتٌ ما بَينَ بيضٍ وَسودِ
حاوَلوا طَمسَ ما صَنَعتَ وَوَدّوا
لَو يُطيقونَ طَمسَ خَطِّ الحَديدِ
ذاكَ عَبدَ الحَميدِ ذُخرُكَ عِندَ اللَ
هِ باقٍ إِن ضاعَ عِندَ العَبيدِ
أَكرِموهُ وَراقِبوا اللَهَ في الشَي
خِ وَلا تُرهِقوهُ بِالتَهديدِ
لا تَخافوا أَذاهُ فَالشَيخُ هاوٍ
لَيسَ فيهِ بَقِيَّةٌ لِلصُعودِ
وَلِيَ الأَمرَ ثُلثَ قَرنٍ يُنادي
بِاِسمِهِ كُلُّ مُسلِمٍ في الوُجودِ
كُلَّما قامَتِ الصَلاةُ دَعى الدا
عي لِعَبدِ الحَميدِ بِالتَأييدِ
فَاِسمُ هَذا الأَسيرِ قَد كانَ مَقرو
ناً بِذِكرِ الرَسولِ وَالتَوحيدِ
بِتُّ أَخشى عَلَيكُمُ أَن يَقولوا
إِن أَثَرتُم مِن كامِناتِ الحُقودِ
كانَ عَبدُ الحَميدِ بِالأَمسِ فَرداً
فَغَدا اليَومَ أَلفُ عَبدِ الحَميدِ
يا أَسيراً في سَنتِ هيلينَ رَحِّب
بِأَسيرٍ في سالُنيكَ جَديدِ
قُل لَهُ كَيفَ زالَ مُلكُكَ لَم يَع
صِمكَ إِعدادُ عُدَّةٍ أَو عَديدِ
لَم تَصُنكَ الجُنودُ تَفديكَ بِالأَر
واحِ وَالمالِ يا غَرامَ الجُنودِ
قُل لَهُ كَيفَ كُنتَ كَيفَ اِمتَلَكتَ ال
أَرضَ كَيفَ اِنفَرَدتَ بِالتَمجيدِ
فَثَلَلتَ العُروشَ عَرشاً فَعَرشاً
وَصَبَغتَ الصَعيدَ بَعدَ الصَعيدِ
كُلَّما نِلتَ غايَةً لَم تَنَلها
هِمَّةُ الدَهرِ قُلتَ هَل مِن مَزيدِ
ضاقَتِ الأَرضُ عَن مَداكَ فَأَرسَل
تَ بِطَرفٍ إِلى السَماءِ عَتيدِ
قُل لَهُ جَلَّ مَن لَهُ المُلكُ لا مُل
كَ لِغَيرِ المُهَيمِنِ المَعبودِ
أَنتَ مَهما شَقيتَ أَرفَهُ حالاً
مِن أَسيرِ الجَزيرَةِ المَكمودِ
وَأَسيرُ الأَقفاصِ قَد كانَ أَشقى
لَو سَأَلتَ الأَسفارَ عَن بايَزيدِ
كانَ عَبدُ الحَميدِ في القَصرِ أَشقى
مِنهُ في الأَسرِ وَالبَلاءِ الشَديدِ
كانَ لا يَعرِفُ القَرارَ بِلَيلٍ
لا وَلا يَستَلِذُّ طَعمَ الهُجودِ
حَذِراً يَرهَبُ الظَلامَ وَيَخشى
خَطرَةَ الريحِ أَو بُكاءَ الوَليدِ
نَفَقٌ تَحتَ طابِقِ الأَرضِ أَخفى
في تَدَجّيهِ مِن ضَميرِ الكَنودِ
يُعجِزُ الوَهمَ عَن تَلَمُّسِ ذاكَ ال
بابِ بابِ الخَليفَةِ المَنكودِ
أَصَحيحٌ ما قيلَ عَنكَ وَحَقٌّ
ما سَمِعنا مِنَ الرُواةِ الشُهودِ
أَنَّ عَبدَ الحَميدِ قَد هَدَمَ الشَر
عَ وَأَربى عَلى فِعالِ الوَليدِ
إِن بَريئاً وَإِن أَثيماً سَتُجزى
يَومَ تُجزى أَمامَ رَبٍّ شَهيدِ
أَصَحيحٌ بَكَيتَ لَمّا أَتى الوَف
دُ وَنابَتكَ رِعشَةُ الرِعديدِ
وَنَسيتَ الآباءَ وَالمَجدَ وَالسُؤ
دُدَ وَالعِزَّ يا كَريمَ الجُدودِ
ما عَهِدنا المُلوكَ تَبكي وَلَكِن
عَلَّها نَزوَةُ الفُؤادِ الجَليدِ
عَلَّها دَمعَةُ الوَداعِ لِذاكَ ال
مُلكِ أَو ذِكرَةٌ لِتِلكَ العُهودِ
غَسَلَ الدَمعُ عَنكَ حَوبَةَ ماضي
كَ وَوَقّاكَ شَرَّ يَومِ الوَعيدِ
شَفَعَ الدَمعُ فيكَ عِندَ البَرايا
لَيسَ ذاكَ الشَفيعُ بِالمَردودِ
دَمعُكَ اليَومَ مِثلُ أَمرِكَ بِالأَم
سِ مُطاعٌ في سَيِّدٍ وَمَسودِ
كانَ عَبدُ العَزيزِ أَجمَلَ أَمراً
مِنكَ في يَومِ خَلعِهِ المَشهودِ
خافَ مَأثورَ قَولِهِ فَتَعالى
عَن صَغارٍ وَماتَ مَوتَ الأُسودِ
ضَمَّ مِقراضَهُ إِلَيهِ وَنادى
دونَ ذُلِّ الحَياةِ قَطعُ الوَريدِ
حَيِّ عَهدَ الرَشادِ يا شَرقُ وَاِبلُغ
ما تَمَنَّيتَ مِن زَمانٍ بَعيدِ
قَد تَوَلّى مُحَمَّدُ الخامِسُ المُل
كَ فَأَعظِم بِتاجِهِ المَعقودِ
وَتَجَلّى في مِهرَجانٍ تَجَلّى
سَيفُ عُثمانَ فيهِ بِالتَقليدِ
وَقَفَ الدَهرُ خاشِعاً إِذ رَأى السَي
فَينِ في قَبضَةِ العَزيزِ المَجيدِ
طَأطِئي لِلجَلالِ يا أُمَمَ الأَر
ضِ سُجوداً هَذا مَقامُ السُجودِ
عَلِمَ اللَهُ أَنَّ عَهدَ رَشادٍ
خَيرُ فَألٍ بِرَدِّ عَهدِ الرَشيدِ


结习徐看荡劫灰
天花从自落空阶
似闻满室唯澄水
投砾何因出定来


»Wir thun nach altem Kirchenamte
In Bann die Ketzer aller Welt,
Und Luthers Lehre die verdammte,
Und Alles was sich zu ihr hält.«


(a)
Belga vidéket ez ont, szélvesze, zápora ront.
Bíztat tsillagja, amaz Eb szemefénye, haragja


Già Mandricardo avea pigliato un ponte,
Rotte le sbarre e spezzata la porta,
Ed avea gente a seguitar sì pronte,
Che ciascun dentro molto se sconforta.
Da un'altra libroe il crudo Rodamonte
Su per le mura ha tanta gente morta
Con dardi e sassi, e tanta n'ha percossa,
Che vien da' merli il sangue nella fossa.


On sedat bude u své práce,
kde starosti je o chléb dost,
a ona řídit domácnost –
i půjde vše, jak na obrátce...


Ein dunkler Rahmen, Archives Tor;
– Ha, Schloß und Riegel! – sie steht gebannt,
Sacht, sacht das Auge und dann das Ohr
Drückt zögernd sie an der Spalte Rand,
Tiefdunkel drinnen – doch einem Rauschen
Der Pergamente glaubt sie zu lauschen,
Und einem Streichen entlang der Wand.


Micsoda forgalom!
Szemem előtt ezer jármű kering el,
– zirr-zurr! –
kocsi robog és villamos csilingel,
– csin-csin! –
roppant, zsúfolt autóbuszok cikáznak,
– tú-tú! –
motorok, mint fürge cicák, cicáznak,
– töf-töf! –
kocsi fordul, kicsi hijján kisiklik,
– jaj-jaj! –
emberek és lovak, autók, biciklik,
– zirr-zurr! –
rohan, szédül és kavarog ezer kör,
– csin-csin! –
nem tud rajtuk uralkodni a rendőr,
– tú-tú! –
Semmikép sem bírom magam rávenni,
– jaj-jaj! –
nem merek a túloldalra átmenni,
– zirr-zurr! –
szeretem az életet általában,
– tú-tú! –
drága nekem nyakam, kezem és lábam,
– cirr-cirr! –
Őrzőangyal, akihez hajdanában
– zirr-zurr! –
fohászkodtam sötét gyermekszobában,
– töf-töf! –
nagyon kérlek, az Úrjézus nevére:
állj kicsit a sarki rendőr helyére!


Hladový prý je časem nedůtklivý.
Ty nediv se (ač chceš-li dobrou být!).
Smích dráždí je, zrak raní oslnivý.
Mlč! Nevěřícím kážeš věřit v divy!
Podivná srdce! Podivnější cit!


Okolo něj vladařství se boří,
Velké rody přicházejí v zmar;
Co mu potom? nové světy tvoří,
Jemu svitá ideálů tvar.
Ať si vydobudou skvělý skyt,
Blahý jest dost, přejte mu jen klid.


Christ ist nun Antichrist, weil er als Löw erwacht!
Ein ider dint nur Gott nach seinem sinn!
Jehovens will geschiht nach idens willens nacht!
In ihrer Schrifft ist keine Schrifft mehr inn!
Si fodern zeichen vil
In aller zeichen zil.
Di Gott erwählt, sind ihnen in dem fall,
Wann Gott in allem A.L.L.
Si schildern, ach! nach sich di Gottesleitung:
Verkennen gantz di Gottes Vorbereitung.


V pouť vyšli slední. Jako jelen v skonu
se lesem vleče v místo osamělé,
kde kapradin a sítin houští stmělé
ozvěnu dusí výkřiků a stonů,
v hrad přerovský krok unavený chýlil
Žerotín velký. – – K polednu den pílil
a v hradní jizbu na lože v tvář chorou
stemnělým oknem, pozlacenou mříží
déšť paprsků jak pozdrav házel s nebe.
Pojednou chorý zaplál tužby zorou:
‚Ven vyneste mne na cimbuří hradu,
ať ještě jednou duše má se hříží
do zlatých krajů, v neskonalou vnadu –
ať, Moravo, zřím ještě jednou tebe!‘


a přec tak bezstarostna jsi,
tak prosta nepokoje,
až k obavě mé a k zděšení,
a odhodlána, být moje.


伏羲画卦后
文字积丘山
谁知圣人意
要妙唯一言


Mein Schatz, das ist ein kluges Kind,
Die spricht: »Willst du nicht fechten:
Wir zwei geschiedne Leute sind;
Erschlagen dich die Schlechten:
Auch keins von beiden dran gewinnt.«
Mein Schatz, das ist ein kluges Kind
Für die will ich leben und fechten!


Měl jsem chuť tu strunu přeseknouti,
podívat se, jak se vesmír hroutí –
Bylo mi ho líto. Z toho kouře, dýmu
snadno moh’ by dostat zánět, aspoň rýmu!


Dir wohl reicht's zur Komödie, tritt eine Dame der andern
Nur auf den Fuß, auf das Kleid, – aber nicht mir, mit Verlaub.


لا تبالي بألْفِ خَطْبٍ عراها
نفسُ حُرَّ مفجوعَةٌ بحماها
شفَّها الغيظُ والأسى وتراها
كظمتْ غيظها وأخفتْ أساها
كلما أوشكتْ تسيلُ دُموعي
ملكَ اليأسُ غَربَها فثناها
لا تُلمْني فكم رأيتُ دموعاً
كاذباتٍ ضحكتُ ممَّنْ بكاها
قد سقى الأرضَ بائعوها بكاءً
لَعَنَتْهُمْ سهوُلها ورباها
وطني مبتلىً بعُصْبةِ دلاَّ
لينَ لا يتَّقونَ فيه اللهَ
في ثيابٍ تُريكَ عِزاً ولكنْ
حَشْوُها الذُّلُّ والرّياءُ سَدَاها
ووجوهٍ صفيقةٍ ليس تَنْدى
بجلودٍ مدبوغةٍ تغشاها
وصدورٍ كأنهنَّ قبورٌ
مظلماتٌ قلوبهمْ مَوتْاها
حُسِبوا في الرجالِ هلْ كانت الأن
عامُ إلاَّ لمثلِهم أشباها
يا رجالَ البلادِ يا قادةَ الأُم
مَةِ ماذا دهاكُمُ ودهاها
هل لديكُمْ سياسةٌ غير هذا ال
قول يُحيي من النفوس قواها
صكَّت الأَلسنُ المسامعَ حتى
لقيَتْ من ضجيجكُم ما كفاها
عرفَ الناسُ والمنابِرُ والأَق
لامُ أفضالكم فهاتوا سِواها
كلكم بارعٌ بليغٌ بحمد ال
لَهِ طَبٌّ بحالنا ودواها
غيرَ أنَّ المريضَ يرقبُ منكُم
هذه الجَرعْةَ التي لا يراها
كان أولى بكم لو انَّ مع القو
لِ فعالاً محمودة عقباها
مَثَلُ القولِ لا يؤيِّدُه الفِع
لُ أزاهيرُ لا يفوحُ شذاها
وهو كالدَّوْحَةِ العقيمِ ظلالٌ
واخضرارٌ ولا يُرجَّى جناها
رحمَ الله مخلصاً لبلادٍ
ساوموه الدُّنيا بها فأباها
لو أتوْه بالتِبْر وَزْنَ ثراها
لأباهُ وقال أفدي ثراها
أُنْفروا أيُّها النيامُ فهذا
يومَ لا ينفعُ العيونَ كراها
كُشفَتْ منكُم المقاتلُ وامتد
دتْ إليها المثقفاتُ قناها
نبَّئوني عن القويِّ متى كا
نَ رحيماً هيهاتَ مَنْ عزَّ تاها
لا يلينُ القويُّ حتى يُلاقي
مثَلهُ عِزَّة وبطشاً وجاها
لا سمتْ أُمَّةٌ دَهَتْها خطوبٌ
أرْهَقَتْها ولا يثورُ فتاها


Így szóla, erővel, de azér’ nyugottan.
Buda kezét nyujtá hallgatva legottan,
Nem, mintha szavának értené a mélyét,
De mert maga fölött érezte személyét.


"Cecco, l'umiltà tua m'ha sì rimossa
che giamma' ben né gioia 'l mi' cor sente
se di te nove mesi non vo grossa".


Dix ans, tu lui souris, sans que ta douce main,
Comme pour lui cacher l'anneau d'or de l'hymen,
Ait une fois tremblé de crainte dans la sienne !
Sans qu'à ta lèvre rose ou qu'à ta joue en fleur
Résidât le silence ou courût la pâleur
D'un remords né la veille ou d'une faute ancienne ;
Et les lacs bleus des bois entre les joncs luisants
Sont moins clairs que tes yeux ne furent clairs, dix ans !


与君俱是厌尘氛
一日不堪无此君
更喜龙孙得春雨
自抽千尺拂青云


Ein beßres Haus soll sich erheben,
Gebaut auf altem festem Grund,
Und frische Liebe, frisches Leben
Gedeihn im freien deutschen Bund!


    Droga de ideologia,
    Droga que dopa o home
    Como pode
    A sociedade alimentar-se
    De seus próprios resíduos,
    Sem nem mesmo reciclá-lo
    Ideologia,
    Alimento podre,
    Que mantém os ricos ricos
    E os pobres pobre
    30/05/2001


تثَّنت من الأعطاف مخطفةٌ سمرُ
وسلَّت سيوفَ الهجر فانهزم الصّبرُ
فمن للقنا الخطيّ ثقَّفها الصّبا
يجرّد منها البيضَ صقيلها السّحرُ
وما كنت للبيض الكواعب طائعاً
لو أنَّ ولاة الحسن يعصى لها أمرُ
ولمياءُ إن ضنَّت فقد جاد طيفها
وإن تكُ عنَّا في غنى فبنا فقرُ
جليلانِ وجدي للبعاد وردفها
ونضوان جسمي بالقطيعة والخصرِ
تصول بسيف اللحظ في الغمد دائباً
فمن ضربها فيجفنه ذلك الكسرِ
ولو لم يرد قلبي وفاق جفونها
لما اسودَّ فيه مثل صبغتها الجمرُ
أعيدا عليها ذكر من قتل الهوى
وإن سألت عن سلوتي فلها الأجرُ
يضيء محيَّاها فيظلم شعرها
كما وضح الإيمان قاره الكفرُ
وكم كتم الفرعُ الزيارةَ والدُّجى
فنمَّ عدواً طيفها الصبحُ والثغرُ
يقول وقد قبَّلتها بعد ضمّها
متى ضمَّ غصنُ البان أو قبل البدرِ
ولو لم يكن وصل النحيلةِ جنةً
لما حلَّ فيها من مراشفها الخمرُ
تشابه حتى لفظها وابتسامها
فلم يدرِ حتى الفكرُ أيها الدُّرُّ
وقد بلغ الوجدُ الفتي أشدَّه
فما بال قلبي لا يفكُّ له حجرُ
سقى عهد أيام الحمى ماطرُ الحيا
وبيضاً وسمراً دونها البيض والسمرُ
زمانٌ أضلَّ الحبُّ من أرشد الحجى
لديه وأحيا الوصلُ من قتل الهجرِ
شجتني الثلاث السفع وهي مواثل
ففاض لها من أدمعي أربعٌ حمرُ
وعهدي بها من سحب أذيال زينبٍ
وغدرانها زرقٌ وكثبانها خضرُ
تخايلَ في حلي الخمائل تربها
وما جادها نجلُ الحسينِ ولا القطرُ


Menjetek, ti barna felhők,
Fekete hír gyászai,
Hallgassatok el, viharok,
Bús jövendő hangjai.