Ma non me 'l tolse la paura o 'l gielo
che pur tanta baldanza al mio cor diedi
ch' i' le mi strinsi a' piedi
per piú dolcezza trar degli occhi suoi;
et ella, che remosso avea già il velo
dinanzi a' miei, mi disse: –Amico, or vedi
com' io son bella, et chiedi
quanto par si convenga agli anni tuoi.–
–Madonna –dissi– già gran tempo in voi
posi 'l mio amor, ch' i' sento or sí infiammato,
ond' a me in questo stato
altro volere o disvoler m' è tolto.–
Con voce allor di sí mirabil' tempre
rispose, et con un volto
che temer et sperar mi farà sempre:


Derramava-se por tudo,
Como em mantos de veludo.


楚望风烟倚绣楹
使君静治有高情
袛应襦裤新翻曲
压倒当年寡和声


a císař všech na trůnu nudy němý
tu Mallarmé, jak přelud mezi všemi,
jak Farao do dálky prázdné hledí,
co verše jeho perel ručejemi
se hrnou v noc a zní bez odpovědi.


De te még boldogabb vagy,
Mert fürtödön ragyog,
Mit a dicső apáknak
Nem adtak századok.


Úgy nézem a te arcodat, mint egy ős-régi rúnát,
ó ismeretlen közbaka e kóbor villamosban,
és olvasom a szenvedést, melyet e háborún át,
titkos karcokkal véstek rá s megdermedt rajta mostan.
Mert minden itt van, ami volt - csak győzd lajstromra venni -
tizennégyből a könny, a vér, tizenötből a hangzó
halálüvöltés és roham, tizenhatból a jajszó,
tizenhétből egy csúcshurut, tizennyolcból a semmi.
Ember, testvér, apánk, fiunk, öcsénk, bátyánk, te bálvány,
oly mély vagy immár, hogy a nép elhúzódik előled,
a végtelent sejdíti meg és ijedez tetőled,
amint lecsuklik a fejed, halott közönnyel, árván.
A föld, a tompa föld ilyen. Már egy hegycsúcs az orrod,
amely az arcok völgyein szökell, magasba törve,
két mély mocsár a két szemed, és elhagyott, beomlott,
ijesztő, néma kút a szád, szájad fekete gödre.


Armer alter Mann,
Siehst mich immer an,
Liebe trieft aus Lippe auf den schäbigen Rock.
Blumig blüht dein Kropf.
Einen Eberkopf
Hängte Gott an deine Kette als Berlock.


Felice alma beata che si scioglie
oggi dal mondo e sua lunghi martiri,
per rivestirsi di più ricche spoglie!


– Zda tušíš jen slabě, co s myrty květem
uvadlo tobě dnes krásy a štěstí,
celé že mládí tvé uprchlo letem,
nikdy že růže ti nebudou kvésti?


Melly iszonyú felleg támad fel az éjszaki sarkon!
És melly rettenetes zúgással ereszti magából
Ordító szeleit! Dávidnak háza, királyi
Széke remegj! réműlj fényes palotája Sionnak!
S ti falak, és híres bástyák rettegjetek! eljött
Végső romlástok nem várt órája! reátok
A megbántódott Isten lebocsátja haragját.
Ah, de mit emlegetek? Jaj! gyászos sorsa Hazámnak,
Follyatok, oh szemeim, s vér könyveket öntsetek! íme,
Vétkes Jérusalem fel van forgatva fonákúl!
Kőfalait, s az egekbe merűlt nagy tornyait, ékes
Szent egyházát, és kapuit kifeszítve helyekből,
Látom: az ég villámainak tüze most is emészti.
Dávidnak pálcája, dücső koronája, kegyetlen
Kézbe kerűlt: a Nép felszentelt atyja, királyi
Méltóságától megfosztattva, bilincset
Hurcol, s sokkal alábbra való egy gyermeki váznál.
Hah! mi homályba borúlt felséges napja Sionnak,
Sírnak az élemedett Öregek, s a földre szegezvén
Sok könyvtől fáradt szemeket, keseregve porozzák
Ősz fejeket gyászos hamuval: szép dísze Sionnak,
A Szűzek titkos siralommal könyvezik édes
Honjoknak szomorú veszedelmét, mostoha sorsát.
Ezt siratom, magam is, s bár könyveim árja haszonnal
Folyna Hazám nyomorú esetén! Sion, árva Hazámnak
Hajdani vára! kinek vagyon olly érc szíve, ki téged,
Mostani állapatodra tekintvén, meg ne sirasson?


Zlata lesk se tmí, vévody zrazuje
Štěstí, pocty zvuk hanami nevinu
Kalíc svrhne v propast necti y
Zbožněné chválami vyvolence;


Hol van az a kis ház, hol kevesen járnak?
És ahol szeretnek, és csak reám várnak,
És csak reám várnak.


S večerem když den se snoubí,
V sen se kloní sad i stráně,
Tu zvon v svatém šeru pějě
Zbožně tiché: „Anděl páně.“


Sprich nicht, du schnödes Sünden Kind:
Man hat schon längst davon gelehret,
Und folgt doch nichts. Ach! du bist blind,
Der Satan hat dein Hertz betöhret.
Ja, Spötter, du darfst gahr nicht sorgen,
Ob gülten Christus Wohrte nicht:
Nein, bringen wird Er für Gericht,
Waß hier gewesen gantz verborgen.


e, fermatasi quivi nel cammino,
Tuccella aperse l'arco e lui ferio,
e di quel colpo si morì il tapino.


Strugesi amando il cor, ché no 'l sostenne
Altro che un sol disio stancho, né lento
Sperar quella pietà che 'l mio tormento
Fa leve e dolce e dolce le mie pene.


谁营僧舍近西城
今与行人作短亭
庭下秋风花簌簌
门前春水竹青青


Drauf saß er geruhig im Vatikan,
Der niedern Sorgen abgetan,
Und nicht war an Lust und Freuden karg
Der enge Raum, der ihn verbarg.


Teď plavec jako jedle
se vztyčil mocně v člunu malém,
nach polil tváře zbledlé,
hněv projel čivy ohně palem.
Hlas jeho jako příboj vln
zní bouře, vášně, síly pln:


Pietist
Reimt sich auf Christ, –
Was doch die Sprache oft scherzhaft ist.


Tam zavolal: „Pán všeho Allah jest
a Mahomed je první prorok boží
a Sád jich sluha; jeho hrobu zvěst
ať slávu Páně věčně věkův množí!“


– Zda slzy žen, krev starců dál pije syrá zem
a z dvorců bílých plamen šlehl k nebi požárem?


Weint nicht: Mein Erlöser lebt,
Hoch vom finstern Erdenstaube
Hell empor die Hoffnung schwebt,
Und der Himmelsheld, der Glaube,
Und die ewige Liebe spricht:
Kind des Vaters, zittre nicht!


Eltelvén napjaim, nem félek a haláltul,
Elválok örömest ez árnyék rossz világtul,
Ohajtva járulok tehozzád Istenem!
Jutalmam, örököm, kincsem és mindenem.


Sie horcht und horcht – das war ein Schlüpfen!
Doch nein – der Wind die Föhren schwellt.
Und das – am Flur ein schwaches Hüpfen,
Wie wenn zum Grund die Krume fällt!
»Eugène, was wirfst du dich umher,
Was soll denn dies Gedehn' und Ziehen?
Mein Gott, wie ihm die Händchen glühen!
Er träumt so schwer.«


Durch den Himmel zieht der Vögel Zug,
Sie sind auf Wanderschaft begriffen,
Da hort man gezwitschert und gepfiffen
Von Groß und Klein der Melodien genug.


Viz jen ty ptáky! Slyšíš je pěti?
Známe tu písně jich látku!
Na konec všeho na pružné sněti
hnízdo se objeví v krátku.


A on slyšel děcka stony
a on viděl matky žal,
ano, pane, neřek byste,
on tu kůži z těla dal.


Mladou Tvou sílu doba zmatků kruší.
Duše je k smrti slabá, servána
a příbuzna je rozteskněné duši
Blažeje Jordána,
jenž často hledě do zoufalé noci
zhynout chtěl do rána.


Раньше паюсной икрою мы намазывали булкСлоем толстым, маслянистым приникала к ним икра,
Без икры не обходилось пикника или прогулкПили мы за осетрину — за подругу осетрНиколаевская белка, царская красноголовка,
Наша знатная козелка, — что сравниться может с ней,
С монопольной русской хлебной?! Выливалась в горло ловко…
К ней икра была закуской лучше всех и всех вкусней!
А в серебряной бумаге, мартовская, из Ростова,
Лакированным рулетом чаровавшая наш глаз!?…
Разве позабыть возможно ту, что грезиться готова,
Ту, что наш язык ласкала, ту, что льнула, как атлас!
Как бывало ни озябнешь, как бывало ни устанешь,
Как бывало ни встоскуешь — лишь в столовую войдешь:
На графин кристальной водки, на икру в фарфоре взглянешь, —
Сразу весь повеселеешь, потеплеешь, отдохнешь!


Wirr braut der Nebel auf dem Fluß,
Verrauscht ist längst der Liebe Kuß,
Wie schwand der Lenz so balde!
Rauh breitet nun sein Leichentuch
Der Winter. Und ein düst'rer Fluch
Legt sich auf Flur und Halde.


لقد عمَّ جُودُ الأفضَلَ السَّيِّدَ الوَرَى
وأغنَى غَناءَ الغَيثِ حيثُ يَصُوبُ
أعدْتَ ربيعَ النَّاسِ في كلِّ بَلدةٍ
فليسَ بها للرّائِدِين جُدُوبُ
وجادَت لهمُ بالمالِ يُمناكَ إنّها
بَذُولٌ على بُخلِ الزّمانِ وَهُوبُ
وفي كلِّ حيٍّ قد خَبَطْتَ بِنعمةٍ
فحقٌّ لشَأسٍ من نَدَاك ذَنُوبُ
غرَّني لامِعُ السّرابِ وهذا ال
بحرُ دُوني عذبُ المياهِ شَروبُ
سرتُ أسْتَقْرِئُ المَحُولَ وفِي أر
ضِيَ مَرْعى عِينٍ ووادٍ قَشيبُ
وسحابُ مِنهُ تعلَّمَتِ السُّحْ
بُ وإن لم تُشبِهْهُ كيفَ تصوبُ
سوءُ حَظٍّ أنأَى عن الملِكِ الصا
لِحِ وَالحظُّ ينتهي ويَثُوبُ
وإلى بابِه مآلي وللآ
بِقِ حُسنُ القَبولِ حين يُنِيبُ
غَابَ عنه جِسمِي وقلبيَ ما زا
لَ مقيماً ببابِه لا يَغيبُ
فإذا ما سَمعتَ بالنّازحِ الدَّا
ني فإنّي ذاكَ البعيدُ القريبُ
ومتَى ما قَرُبْتُ منه فحَظّي
من عُلاهُ التّقريبُ والتّرحيبُ
وبما نِلتُ من نَدى الملِكِ الصّا
لحِ أقسمتُ صَادِقاً لا أحوبُ
لا ثَناني البِعادُ عنه وإن حَا
لَت أعادٍ من دُونِه وحُروبُ
أو يُروَّى بِرُؤْيتِي وجهَه المي
مونَ قَلبِي الصّادِي وطَرْفي السّكُوبُ
ويقولَ الأنامُ آدمُ قد عَا
دَ إلى الخُلدِ إنّ ذَا لَعجيبُ
فحياتِي وإن بلَغْتُ به المأ
مولَ في غير ظِلِّهِ لا تَطيبُ
يا أخا البيد والسّرَى وأخِي البرْ
رِ إذا عقّنِي أخٌ ونَسيبُ
قُل لِغيثِي الهتونِ في أزمةِ المح
لِ وغَوثِي إن أرهَقَتْنِي الخطُوبُ
كاشِفِ الغُمَّةِ المُبِرِّ على السح
بِ بجودٍ مَدَى الزّمانِ يصوبُ
يا رَبِيعي المَريعَ حاشَاكَ أن تُمْ
حِلَ رَبْعِي وَأنتَ ذُخري الجدُوبُ
أنَا أشكُو إليكَ دهراً لحَا عُو
دي وأعرَاه فَهْوَ يَبْسٌ سَليبُ
وخُطوباً رَمى بها حادِثُ الدَّهْ
رِ سَوادي وكلُّهُنَّ مُصيبُ
أذْهَبَتْ تَالِدي وطارِفِيَ الطَّا
ري فَضَاعَ المورُوثُ والمكسوبُ
فهْو شَطرانِ بين مصرٍ وبحرٍ
ذَا غريقٌ فَيءٌ وذَا مَنهوبُ
وإبائِي أراهُ عن حَمله المَنْ
نَ ضَعيفاً وهْو القَويُّ الرَّكوبُ
ويَرى كلّ منّةٍ لِسِوَى الصّا
لِحِ غُلاًّ في حملِه تَعذيبُ
ما اعتذارُ المُنى إذا مَطَلَتْنِي
بِطِلابِي وفضلُك المَطلوبُ
أوَ ليست مِصراً وكلُّ بَنانٍ
لكَ بحرٌ وكلُّ عبدٍ خَصيبُ
والنّدى طبعُك الكريمُ فما أه
نى نوالاً تُنيلُه وتُثيبُ
جاءَنِي والبِعادُ دُوني كما جَا
بَتْ فَيافي البلاد ريحٌ هَبُوبُ
وعجيبٌ أنّ المواهِبَ تَسرِي
ويقيمُ المسترفِدُ الموهُوبُ
سُنّةٌ سنَّها نَدَى الملِك الصا
لِحِ فيها لِكلِّ خَلقٍ نَصيبُ
مَن ثَنائِي طَوَى إليه الفَيافِي
وهْو من كلِّ ذِي اقترابٍ قريبُ
وله بالنَّوالِ باعٌ طَويلٌ
ويدٌ سبْطةٌ وصدرٌ رَحيبُ
وبأيامه تبَسَّمَتِ الدّنْ
يا سُروراً فلا اعترَاهَا قُطوبُ


Jak upokojit srdéčka ta v žalu?
Je pohladil jsem po hlavičkách rusých
a ze studánek očí pil své štěstí.
Jak výskli! vstali – v chatě byli skokem!


Ze stávkujících však nikdo nepad’
strajku za oběť, buď Bohu chvála.
Důvěrníci zaslechli prý klepat
jednou na své dvéře a v nich stála
deputace panstva – – „Mír buď s námi!“
literáty pozdravil hlas známý.
„Chceme všichni společnému štěstí!“
Literáti hleděli jak v snách – –
chlebodárci v bílých košilkách
olivové nesli ratolesti
jako kdysi Naumburské děti –
na obraze lze to uviděti.
(Ostatně prý dojemná ta scena,
Olivou jsouc skizzována, tuším,
v kněhkupectvích bude vyvěšena
pro potěchu věrným českým duším,
neb list jeden v příštím prvním máji
za prémii čtenářům svým dá ji.)


كَأَنَّ القَومَ عُشّوا لَحمَ ضَأنٍ
فَهُم نَعِجونَ قَد مالَت طِلاهُم


Nah'n ihm des Alters Schatten,
Wird ohne Groll und Streit
Er ihr zurückerstatten,
Was die Natur nur leiht.
Geht selbst der Ruhm zu Trümmern,
Den er vordem gewann,
Es wird ihn wenig kümmern –
Er denkt: Was liegt daran?!


dico che v'amo sì, ch'ogni altra cosa
odio inver voi di coral malvoglienza,
e no è pena tanto dolorosa,
ch'eo non soffrisse, in far vostra piagenza.


In: SANT'ANNA, Affonso Romano d A poesia possíve Rio de Janeiro: Rocco, 198 Poema integrante da série Aprendizagem de História


Ach! triumphier nicht vor dem Siege/
O Seel/ wo wiltu fliehen hin/
Da dein geblendter Eigen-Sinn
Vor Feinden frey und sicher liege.
Suchstu noch Ruh in äussern Dingen?
Ach! glaube mir/ du findst sie nicht.
Wirstu nicht nach dem innern ringen/
So ists mit dem nicht außgericht.


Aquí el misterio me envolvió del mundo
cuando a la lumbre eterna abrí mis ojos,
y aquí es donde primero me he sentido
solo en el páramo.


Sie kränzten mich mit blankem Kronenbande!
Ob dreifach auch durchglüht sein goldnes Laub
In jener Städt' und Hütten rothem Brande,
Doch fällt, wie dieser Schutt, sie einst zu Staub.


Zeichen, seltne Stickerein
Malt ein flatternd Blumenbeet.
Gottes blauer Odem weht
In den Gartensaal herein,
Heiter ein.
Ragt ein Kreuz im wilden Wein.


Wie? hörest du noch nicht
Was dein verschmähter Damon spricht?
Kan die Beständigkeit dich nicht, Verstockte, rühren?
Wie lange wilst du noch tyrannisiren?
Hör auf, die Grausamkeit verstellt dein schönes Wesen,
Das Himmel und Natur uns gibt an dir zu lesen.


Eccovi il don de l'onorata testa
di lagrime sì degno e di sospiri,
ecco la faccia scolorita e mesta,
in cui viva è la morte e par che spiri.


„Tam děťátko mají v té chatě,“ děl k Mistru, „ať v potěchu
vzplá chudičký Bethlem jim v zlatě mých jablek a ořechů,
ty nejkrásnější chci hračky kol jesliček postavit,
pomluvit nesmí nás tady, ať dál zas můžem jít.“


Traun! du bist ein leichtes Liebchen,
Wiegst nicht über fünfzig Pfund,
Hast ein kleines, flinkes Füßchen;
Tanze mit uns in die Rund!


Ertönst du nicht vom Walle herab
In die bebenden Niederungen,
Wenn ein armer Sklave aus seinem Grab,
Aus seinen Ketten entsprungen?


Aufs Meer bin ich gefahren,
Zu singen nebenbei
Ein Lied in den freien Aether,
Gleich ihm so frisch und frei!


A partok felől csípős szellő támad,
Gúnyolódik a szél, mint a folyó:
Vén gát, mire jó zöldmoszatos hátad?!


um trevo nos calcanhares
o rastro dos pés inapagável
dizia norte e sul e leste e oeste
com a rosa-dos-ventos sob os tornozelos
ego poeta
vou caminhando como o som caminha
desde
por
para
até
ubi unde quo qua
et usque quousque
quam di


»Gern will ich mein Leben wagen,
Schickt mich aus auf Abenteuer,
Heißt im Kampfe mich bestehen
Riesen, Drachen, Ungeheuer.


„Jedem sice hbitě,
mně však zvolna! Jak se těším
na své zlaté dítě;
než tam budem, mnoho ještě
moje srdce zkusí,
jenom ať mé ruce potom
Tomka neudusí!“ –


Versengünk immár százezer éve,
Marjuk a vad, fekete habot
Minden asszonyok asszonyáért, ki
Régen-régen halott.


Hiába ősz van, most már nincs segítség,
könnyem sincs, csak egy halk vágyam talán:
felmenni a legmagasabb toronyba,
széttekinteni mégegyszer a földön,
a temetőn, a ködös házakon,
aztán nagy ívben, szépen kialudni,
mint egy patakba dobott cigaretta.


Je mi vás líto. Vidím duši vaši
a vím, že nechápe ten odklon doby
a všemu v světě vinu bude dávat
jen sobě ne. Snad sní už v hrdém vzdoru
o nových výpravách a nových bojích –
prý v politice jako na jevišti
je žízeň po úspěchu kouzlem strašným.
A já bych rád tak viděl, byste kreslil
kruh kolem sebe, vyhnal z něho všecko,
co lepilo se dosud k rukoum vašim,
a zbyl tam sám v hrdosti nepřístupné.
Vždyť byly ve vás sklony poetické,
i knihy miloval jste, vážnou hudbu,
hru oblaků nad korunami stromů –
to vše dnes ještě stačiti by mohlo
pro večer žití. Býti poraženým –
pohanou není. Nést pak přímo hlavu
a nevstupovat, kde vám ublíženo –
je čestným požadavkem hrdých duchů.
Ach, dovedete poznat signál časů
a dovedete vstoupit v pravou chvíli
do vlaku správného, jenž odveze vás
z míst, kde je práce vaše ukončena?


堆螺叠翠耸奇峰
花柳村村绿间红
不有翠微翁说破
谁知春在雨烟中


che se di lei e poi di me pietate
avesse avuta colla dolce madre,
detto arien: «Che sie tua, contenti siamo».


Noch nicht genug! ich ſeh im Geiſt
Die hoffnungsvolle Zeit erſcheinen,
Da, was hier Friedrichs Gnade preiſt,
Dereinſten wird fuͤr lauter Freuden weinen,
Wenn Erb-Prinz Friederich erfreut durch Gotha faͤhrt,
Ey welche Regung! was vor Triebe!
Du, Deines Volkes Luſt und Liebe!
Und ja! Er iſt noch mehr als dieſes werth.


Debaixo da magnólia
No jardim sossegado
O menddigo adormecera…


Der du hast vor Mich gebüsset,
Liebster Jesu, sei gegrüsset,
Sei gegrüsset, O mein Hertz:
Fürst deß Lebens, laß mich stehen
Dir zuer Seiten, laß Mich sehen,
Waß Dich plagte vor ein Schmertz?


With lovelier pomp along the grassy plain
The silver PHEASANT draws his shining train;
On India's painted shore, by Ganges' stream,
He spreads his plumage to the sunny gleam:
But when the wiry net his flight confines,
He lowers his purple crest, and inly pines;
The beauteous captive hangs his ruffled wing
Oppress'd by bondage, and our chilly spring.
To claim the verse, unnumber'd tribes appear
That swell the music of the vernal year:
Seiz'd with the spirit of the kindly spring
They tune the voice, and sleek the glossy wing:
With emulative strife the notes prolong
And pour out all their little souls in song.
When winter bites upon the naked plain,
Nor food nor shelter in the groves remain,
By instinct led, a firm united band,
As marshall'd by some skilful general's hand,
The congregated nations wing their way
In dusky columns o'er the trackless sea;
In clouds unnumber'd annual hover o'er
The craggy Bass, or Kilda's utmost shore:
Thence spread their sails to meet the southern wind,
And leave the gathering tempest far behind;
Pursue the circling sun's indulgent ray,
Course the swift seasons, and o'ertake the day.


S'io 'l dissi mai, che gli uomini a vicenda
tutti, e li dèi, fortuna disdegnosa
a mio danno, a ruina ultima accenda.


Ott sírtam, hol senki se látott,
Piszkos, züllött helyeken,
Mert gyűlölöm én a gyáva pityergést,
Utálom s émelyedem.


gitti gelmez bahar yeli


لَعَمرُكَ لا يُفارِقُ ما أَقامَت
فُقَيماً لُؤمُها أُخرى اللَيالي
وَلَيسَ بِزائِلٍ عَنهُم لِحينٍ
وَلَو زالَت ذُرى صُمُّ الجِبالِ
وَأَنكَرَهُم فَتينُ الماءِ لَمّا
رَآهُم يَمرُسونَ عَلى المَحالِ
وَأَقداماً لَهُم جُرداً قِصاراً
قَليلاً أَخذُهُنَّ مِنَ النِعالِ


Přiběhne dívka od lesa
a jako kůzle zaplesá,
jako když slunce vyskočí
a s čtverlístkem se zatočí.


卜叟囊书系肘边
儿童尊信等神仙
立谈算尽平生事
问到封侯拜相年


Fu dal greco Timante
Dipinto il mesto argivo
Pallido e semivivo,
Di pianto e di cordoglio ombra spirante;
Ma poi sì vero e vivo
Non potendo mostrar l'interno zelo,
Ove l'arte non giunse, ombrò col velo.


Hrabě soptěl,
Až y chroptěl
V zůřivosti své;
Spěšně slepícými platy
Omámené tvrdé katy
Vyslal synu k zkáze tvé,
Kati na šeredné káře
Táhli syna do žaláře.


Der König zog in finstrem Sinn
Hinaus mit seinem Trosse;
Nach blickt die schöne Königin
Dem Reiter und dem Rosse.


Denn ich bin zu hoher Priesterschaft,
Nicht, wie er, von Menschen auserkoren,
Bin dazu empfangen und geboren
Und emporgesproßt durch Gottes Kraft!


رأى العُداةَ ومنهم من دنا ونأى
فاستعملَ الماضيين السيفَ والقلَما
فلا الذي فَرَّ منهُم في البلادِ نَجَا
ولا الذي جاء يبغي حربَهُ سَلما


Und um die Wälder sah ich die Fittige
Des Himmels wandern, da ich ein Jüngling war;
Nun sitz ich still allein, von einer
Stunde zur anderen, und Gestalten


Nuže, objev děje z oné dávné doby!


Veliký stín se za jeho třásl kroky,
posvátný stín, jenž přinášel požehnání,
uzdravil choré, jenž předlouhé chřadnuli roky,
naléval síly a osušil krůpěje skrání.


Na bílou paní čekal tich,
než spadla mlha z rána
a viděl – z komnat rytířských
jít – dcerku kastelána.


Da denn die Herd/ die Ihm so werth
Sich plötzlich darff zustreuen!
Doch trauret nicht: mein Gnadenlicht
Sol eure Furcht erfreuen.


清静忘机乐未休
水风何处弄浮沤
典刑今在山头月
曾照疏松枕畔秋


Nicht wahr, das war doch eine schöne Zeit,
Als statt der Linde hier drei Balken standen,
Als Seilers Töchterlein hier ward gefreit,
Die ihre Liebsten schlang in feste Banden,
Wie schön, wenn ein fideles Sünderpaar
Im Abendwinde gravitätisch schaukelt
Und in den Lüften heiser krächzend gaukelt
Die unbezahlte Totengräberschar.


Dir, Jesu, ich mich ganz befehl';
Im Geiste dich verkläre,
Dein Werkzeug sei nur meine Seel',
Den Leib bewahr und nähre!


يَا أَمِيراً أَهْدَى إِلَى لُغَةِ الضَّادِ
كُنُوزاً مِنْ عِلْمِهِ وَبَيَانِهْ
ذَلِكَ المِعْجَمُ الزِّرَاعِيُّ قَدْ كَانَ
رَجَاءً حَقَّقَتْهُ فِي أَوَانِهْ
عَمَلٌ لا يُكَادُ يَقْضِيهُ إِلاَّ
مَجْمَعٌ بِالكَثِيرِ مِنْ أَعْوَانِهْ
دُمْتَ ذُخْراً لَهُ مَآثِرُهُ فِي
نَفْعِ هَذَا الحِمَى وَفِي رَفْعِ شَأْنِهْ


Jen když vidíš, můžeš cítit, můžeš zplna tvořiti,
jen když vidíš, můžeš v hloubku se až ke dnu nořiti,
jen když vidíš, pán jsi všeho jako cherub Zjevení,
jenž má tisíc očí v křídlech, by stih Boha v plameni!


未用胸中八阵兵
草庐高卧掩柴扃
当时不见刘玄德
谁识先生是将星


Tam vzdělávat by mohl se
u slavných vědy světel,
vždy k princeznině nemoci
povšechný maje zřetel.


Se i barbari, venendo da tal plaga
che ciascun giorno d'Elice si cuopra,
rotante col suo figlio ond'ella è vaga,


Věru nám punč v bambě dones,
Píme ho!
Do dne bílého.


 Wer je gelebt in Liebesarmen,
Der kann im Leben nie verarmen;
Und müßt' er ſterben fern, allein,
Er fühlte noch die ſel'ge Stunde,
Wo er gelebt an ihrem Munde,
Und noch im Tode iſt ſie ſein.


قالَ لي يَهزَأُ مَن لَم
يَتَوَقَّع مِن ملامَه
إِذ رَأَى كَفِّيَ دَأباً
بِعَصَاها مُستَهامَه
أَنتَ وَاللَّهِ صَحِيحٌ
سَوفَ تَبقَى لِلقِيامَه
قُلتُ دَعنِي مِن مُحالٍ
قَد شَكا الشَّيخُ السَّآمَه
كَيفَ يُرجَى لي بَقَاءٌ
وَجِدارِي بِدِعامَه


Végre eljött az est, és az éj utána;
‘Farkas! bizom benned! - szólott Szécsi lánya -
Titkom ugysem tudja senki rajtad kívűl,
Menj, várj a vitézre... s ha megjött: add hírűl!’


Me escorro pelos olhos
Saio de mim para esquecer a tristeza
Lavo o rosto, o corpo,
e a alma!


Tirando quattro peti
tutti v'affuman, e di su vi piove:
le mura goccian perché le son nuove.


建业孙公子
文如李谪仙
江头看明月
醉枕酒瓶眠


Ist dieser nicht deß höchsten Sohn,
Der Sünder Heil und Gnadentrohn,
Dem man in seiner grossen quahl
Die Rieben zehlet allzumahl
Ans Kreützespfahl?


- - - - - - - - - - -
S a felvállalt új tisztségnek
Más viselje terheit
- - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - -
- - - - - - - - -


Denkt doch, Götter, wem gehöret
Diese Stimme? Euer Leben
Nicht mit solchem Muthwill störet,
Wer kann sie euch wiedergeben?
Hat doch jeder jetzt zu denken
Schon genug, wer wird euch preisen,
Und mit lieblichen Geschenken
Euren Himmelsraum durchkreisen?


残经讲罢慨虞唐
步月归来兴未央
诗卷写阑吟更好
又挥馀墨两三行


	Poiché da voi, signor, m'è pur vietato
che dir le vere mie ragion non possa,
per consumarmi le midolle e l'ossa,
con questo novo strazio e non usato,


Dnes nechci spát, chci raděj’ myslit na tě
a sobě smát se, že tak domýšlivě
jsem vždycky hádal v úsměvů tvých zlatě.
Já snílek, jenž tak důvěrně a snivě
lpěl na tvých rtech a věříval jim svatě;


Zde exoticky jen rostly v samotě klasy a zrály
a vymetaly jak pouhá vzpomínka na velkost duší,
ne pro chléb a nasycení, ne lidstvu pro upokojení...
Oh, co je to, několik duší, – několik zlatých klasů?...


Todos van, todos saben...
sólo yo no sé nada.
Sólo yo me he quedado
abstraída y lejana,
soñando realidades,
recogiendo distancias.
Cada pájaro sabe
qué sombra da su rama,
cada huella conoce
el pie que la señala.
No hay sendero sin pasos
ni jazmines sin tapia...
¡Sólo yo me he quedado
en la brisa enredada!
Sólo yo me he perdido
en un vuelo sin alas
por poblar soledades
que en el cielo lloraban.
Sólo yo no alcancé
lo que todos alcanzan
por mecer un lucero
a quien nadie besaba.


Jetzt aber ändert sich der Reim,
Und ändern sich die Tage;
Es muß die arme Nummer Drei
Erdulden Pein und Plage.


Heint spät auff braunen Rappen
Der Mon in starckem lauff/
Gundt mitternacht erdappen/
Mit ernsten triebe drauff:
Nit manglets an Trabanten/
An Sternen klar/ vnd hell/
An gleichen Liechts-verwanten/
Welch jhn begleitet schnell.


Quem canta seu mal espanta,
Quem chora seu mal aumenta,
Eu canto para disfarçar
Uma dor que me atorment


Doctrínanle tibiezas y despego,
conserva el ser entre engañosos velos,
hasta que con agravios o con celos
apaga con sus lágrimas su fuego.


Müßt ihr Fluren auch entlaubet steh'n,
Einen Frühling habt ihr doch geseh'n,
Eines Sommerkusses Gluth gefühlt,
Eh' euch kalter Todeshauch durchwühlt.


Auch du! Dir hab ich nicht gerufen, fleuch!
Abschütteln will ich deiner Knechtschaft Joch,
Entfleuch! Nicht du, Unmächtiger, vermagst
Den heißen Durst des Lechzenden zu stillen,
Die sturmgeschlagnen Wellen zu besprechen.
Du lähmst den Flug mir, hebe dich von dannen!
Ich will ihn männlich fliegen und nicht zagen.
Ich wende mich von dir, ich folge dem ;
Belehrung fordr ich, Wahrheit und Erkenntnis.


Auch hier ein Sommertag, an diesem Strande,
Wo alles schwirrt und flirrt und flitzt und fliegt,
Aus Freude flimmert selbst der Stein im Sande.


Lisardo, aquel ahogado
como Narciso en el pozo,
antes que a la guerra fuese
dijo bien esto del olmo:
¡Oh, guarde Dios a Riselo,
guarda mayor de mi soto,
que mi vega maldecía
por barbechar sus rastrojos!
Todo el mundo dice y hace;
yo lo pago y no lo como,
y hecho Atlante de malicias
sustento un infierno en hombros.


شرفي يا شرفي يا شرفي
وجه من أهواه قد أشرق في
قلبي المضني به طلعته
فتنتني بالبها والهيف
غصن بان ينثني مرحاً
قد رماني في بحار التلف
لورآه البدر ما بان ولو
سمع الظبي به لم يقف
ينجلي في كل شيء عندنا
فنراه في القبا المنكشف
لبس الصورة يختال بها
بيننا حاوي البها والترف
قد تسمَّى لي بأسماء الورى
وبكل اسم له مختلف
عطفه الغصن وقلبي طائر
همزة ساكنة في الألف
هو حق وسواه باطل
مثل ما قال لنا في الصحف
فاشهد اشهد إن تكن ذا بصرٍ
وإذا لم تك كن في الطرف
وادخل الحضرة إن كنت فتىً
أو من الحضرة فاخرج وانتف
ملأ الكون تعالى ربنا
بوجود ظاهر وهو خفي
أنت روح نفخت في أمره
درة من جسمها في صدف
آه من جهلك بالله ومن
قلبك المنقلب المنحرف
أفلا تذكر أياماً مضت
أنت فيها لم تكن يا منتفي
كن كما كنت قديماً فانياً
واعرف الحق به واعترف


Ta škola stará! Lípy kolem,
pod ryvízem ten plůtek skryt!
Hrá obilím a každým stvolem
tam horský vítr, slunce svit!


泰华浮云连日观
江湖夜雨水浮天
老来但觉身无系
来伴山僧野客眠


No sólo arrugas nos regala el tiempo.
La mecánica de las manecillas
abandona su proceso de engranaje
para procesar hormonas,
y sin darnos cuenta
las líneas rectas se vuelven curvas,
y esa piel ya no se colora
por el trote juguetón
sino permanece perfumada.
Y cambios físicos que no veíamos, se ven,
en una noche de contemplación de un sueño.
Acostada. Duerme.
¿Sueña? No lo sé.
Quizá el objeto de ese sueño
—¿Sueña?—
no es otra cosa
que el podernos decir adiós a todos,
porque no notamos esa metamorfosis
que se sufre,
cuando se fue niña, y se es, ahora, mujer.
Silencio, pienso, mi hermana se puede despertar.
La mecánica de las manecillas
abandona su proceso de engranaje
para procesar hormonas,
y sin darnos cuenta
las líneas rectas se vuelven curvas,
y esa piel ya no se colora
por el trote juguetón
sino permanece perfumada.
Y cambios físicos que no veíamos, se ven,
en una noche de contemplación de un sueño.
Acostada. Duerme.
¿Sueña? No lo sé.
Quizá el objeto de ese sueño
—¿Sueña?—
no es otra cosa
que el podernos decir adiós a todos,
porque no notamos esa metamorfosis
que se sufre,
cuando se fue niña, y se es, ahora, mujer.
Silencio, pienso, mi hermana se puede despertar.


Alle Götter wohnen hier/
und genießen deiner Zier;
Deine Liebligkeit und Lust
Ist uns Nymphen wohl bewust.


Ma trattasi in disparte alto sospira
Clarice, e gelosia sol n'è cagione:
tra sé fremendo l'accoglienze mira
che fan quell'altre al gran figliol d'Amone,
e s'arma incontro lui di sdegno e d'ira
per l'onta in suo disnor fatta a Grifone,
e per veder che ne lo scudo il volto
d'ignota dama porta impresso e scolto.


Die Mutter ging holen den Weihnachtsmann.
Der klopft an die Türe brummend an.


Hinaus aus der Stadt! Und da dehnt sie sich,
Die Haide, nebelnd, gespenstiglich,
Die Winde darüber sausend,
»Ach, wär' hier Ein Schritt, wie tausend!«


Tu verso está nutrido con savia de la tierra;
fulgor de Ramayanas tu viva estrofa encierra,
y cantas en la lengua del bosque colosal.


Byť všecka naše předsevzetí,
ať vstanou z blaha nebo z běd,
tak byla tuhá jako led,
jsou přece okamžiku děti,


Zwar ich wußt, Marannle heißt sie,
Und sie wohnt am Tore nah;
Doch ich hätt's nicht können lassen,
Sprach: »Grüß Gott, Frau Musika!«


Wenn der Waitz und Ehren-Besel-
Er staatsmännisch aufgetreten
Oder wenn ein andrer Esel
Bileams ums Wort gebeten;


«Что ты, Параша, так бледна?»
«Родная! домовой проклятый
Меня звал нынче у окнВесь в черном, как медведь лохматый,
С усами, да какой большой!
Век не видать тебе такого»«Перекрестися, ангел мой!
Тебе ли видеть домового?»
«Ты не спала, Параша, ночь»«Родная! страшно; не отходит
Проклятый бес от двери прочь;
Стучит задвижкой, дышит, бродит,
В сенях мне шепчет: «отопри!»
«Ну, что же ты?» — «Да я ни слова»«Э, полно, ангел мой, не ври:
Тебе ли слышать домового?»
«Параша! ты не весела;
Опять всю ночь ты прострадала»«Нет, ничего: я ночь спала»«Как ночь спала! ты тосковала,
Ходила, отпирала дверь;
Ты, верно, испугалась снова?»
«Нет, нет, родимая, поверь!
Я не видала домового»


冥冥花朵隔遥山
脉脉风烟暗百蛮
曾向黄陵嘲竹里
羽毛犹带泪痕斑


Silencio que solamente
De cuando en cuando se quiebra
Con la voz del pregonero,
Que a los más valientes hiela.
Diciendo : «Esta es la justicia
Que facer el Rey ordena
A este usurpador tirano
De su corona y sin hacienda».
Siempre que oye el Condestable
Este vil pregón, aprieta
La mano del padre Espina,
Que en voz sumisa le esfuerza.
Arriba, a la triste plaza,
Que ha pocos días le viera
Tan galán en el torneo,
Con tal poder y opulencia.
El apretado concurso
El cuadrado espacio llena;
Vese una masa compacta
De rostros y de cabezas;
Parece que el pavimento
Se ha elevado de la tierra,
que casas y palacios,
Su basa han hundido en ella.
Un callejón, que tapiales
De hombres apiñados cierran,
Sirviéndole de linderos
Lanzas en vez de arboleda,
Ofrece paso hasta donde
Lecho de muerte descuella,
En mitad del gran gentío,
Que como la mar olea.
El reducido tablado,
Enlutado con bayetas,
Una. gran tumba, parece
Que el pueblo en hombros sustenta.
Sobre él está colocado
Un altar, a la derecha,
De terciopelo vestido;
Y entre amarillas candelas,
Cuya, luz el sol deslustra
Y arder el viento no deja,
Un crucifijo de plata
En cruz de ébano campea.
Yace un ataúd humilde
Colocado a la izquierda:
Cerca de él se ve una escarpia
En un pilar de madera;
Y en medio, de firme, un tajo,
Delante una almohada negra,
Y una hacha, en cuya cuchilla
Los rayos del sol reflejan.
    * * *
Al pie del cadalso, el reo
De la, alta, mula se apea
Fervoroso, el padre Espina
Con él sube y no le deja.
De pie, ya, sobre el tablado,
Tres personas se presentan
A las medrosas miradas
De la muchedumbre inmensa:
El ministro de la muerte,
El que lo es de vida eterna,
Y el que, dando al uno el cuerpo,
Al otro el alma encomienda.
Turbado el tosco verdugo
De atreverse a tal alteza,
Necio terror da a su frente,
Que cubre jalde montera,
El religioso, metido
En su capucha, se queda
De mármol, cruza los brazos,
Y con fervor mudo, reza.
    * * *
El Condestable, sereno,
El pie al crucifijo besa,
Y luego tiende los ojos
Por la turba que le observa;
Y viendo junto al tablado
En actitud lastimera
A Morales, su escudero,
Hecho de lealtad emblema,
Le llama; de oro un anillo,
Que el sello de sellar era
De su puridad las cartas,
Del pulgar quita, y le entrega,
Diciéndole: «Amigo, toma,
Ya no conservo otra prenda».
Después atisbó a Barrasa,
Paje del Príncipe, cerca,
Y así le habló en voz sonora:
«Dile a tu dueño que vea
De dar a los que le sirvan
Otra mejor recompensa».
Viendo el pilar y la escarpia,
«¿Para qué?» pregunta. Tiembla
El sayón, y le responde,
Hablar no osando, por señas.
Y prosiguió el Condestable
Con una sonrisa acerba:
«Después de yo degollado,
Nada son cuerpo y cabeza».
Entonces el padre Espina
Que piense sólo, le ruega,
En Dios; y él, «Padre, es mi norte
Y mi esperanza», contesta.
Se ajusta el traje, descubre
La garganta, ve que llega
El verdugo para atarle
Las manos con una cuerda,
Saca del seno una cinta
Labrada con oro y seda,
Y, «Átalas —le dice— amigo,
Si es necesario, con ésta».
De hinojos en la almohada
Se pone, el cuello presenta,
El religioso le grita:
«Dios te abre los brazos, vuela».
El hacha cae como un rayo,
Salta la insigne cabeza,
Se alza universal gemido,
Y tres campanadas suenan.


Marná kojí lidstvo víra,
Marným lid se těší vzdechem,
Marně oko k pravdě zírá,
Hrob ji kryje věčnýn mechem.
Člověk bádá krátký čas,
V hrobě jen zní pravdy hlas!


Connobbe i cavallier come essi lui
Guidon, che fu con lor pochi dì inanzi
et a Rinaldo disse, eccovi dui
a cui van pochi di valor inanzi
e se per Carlo veniran con nui
non ne staranno i saracini inanzi
Rinaldo di Guidon conferma il detto
che l uno e l altro era guerrier perfetto


Geht die Liebe wohl auf deinem Klange,
Ist sie's, die deine Töne rührt?
Und dieses Herz mit strebendem Drange
Auf deinem Melodien entführt?


A zas byl sám. Však potom v malé chvíli
as deset mužů vystouplo sem strání.
Ti všichni hrozně ustrašeni byli
a každý kmen dřív ohledali zbraní.


Da schlief er zwar, doch traun, er lebt! er weiß, daß ihn zu schützen
Des Busens Bollwerk nicht erbebt, des Worts Karthaunen blitzen,
Daß Eine Burg ihm ragt noch fest: der deutschen Sprache Einheit,
Ein Banner sich nicht beugen läßt: der deutschen Treue Reinheit! –


Du sprichst von meinem Vater,
Der vor drei Monden zu den Ahnen gieng.


旧时好客孔文举
无事长随支道林
灯夜羞归对妻子
传柑知我已无心


مِن عاشِقٍ صَبٍّ يُسِرُّ الهَوى
قَد شَفَّهُ الوَجدُ إِلى كُلثُمِ
رَأَتكِ عَيني فَدَعاني الهَوى
إِلَيكِ لِلحَينِ وَلَم أَعلَمِ
قَتَلتِنا يا حَبَّذا أَنتُمُ
في غَيرِ ما جُرمٍ وَلا مَأثَمِ
وَاللَهُ قَد أَنزَلَ في وَحيِهِ
مُبَيِّناً في آيِهِ المُحكَمِ
مَن يَقتُلِ النَفسَ كَذا ظالِماً
وَلَم يُقِدها نَفسَهُ يَظلِمِ
وَأَنتِ ثَأري فَتَلافَي دَمي
ثُمَّ اِجعَليهِ نِعمَةً تُنعِمي
وَحَكِّمي عَدلاً يَكُن بَينَنا
أَو أَنتِ فيما بَينَنا فَاِحكُمي
وَجالِسيني مَجلِساً واحِداً
مِن غَيرِ ما عارٍ وَلا مُحرَمِ
وَخَبِّريني ما الَّذي عِندَكُم
بِاللَهِ في قَتلِ اِمرِئٍ مُسلِمِ


Nebo kdyby pevně ruku
nad nimi on držel svoji,
neměly by hrady vaše
jak mé tolik nepřátel.


St. Dominic said in a dream
Leo away with plaisters
And trust to butter and to cream
For curing your disasters.


E ´n piè levato, se ne giva in parte,
donde vedeva il ciel meglio scoperto:
e quivi, con fucile e con su´ arte,
il foco accese molto chiaro e aperto,
e poi con un coltel taglia e diparte
dimolte legne, e ´l foco n´ha coperto;
e ratto poi prese una pecorella
del suo armento, molto grassa e bella.


Pláň široká, hle, v světle měsíčním jak hoří,
na trávu rosa napadla a v chaty noční klid.
Hvězd postavení říká nám, že daleko je ještě k jitřní zoři,
však my už čekať nechceme, my musíme už jíť.


Iezt wird mir nicht einst erleubet
um die dunkle Tühr zu stehn/
Lunen/ so die Sternen treibet
darff ich nicht vergnüget sehn:
Um den sie mich nunmehr verlacht
der Neben-buhler steht zur Wacht/
um ihn hält der Neides-drache/
Mord/ Eyfer/ Zorn und Rache.


Co slyšel o té tváři nebeské,
jež svatým kouzlem v šátku utkvěla,
mu vniklo v srdce jako ostrý šíp,
a jak tu stál ve chodě křížové
ven zíraje v tu tichou, hvězdnou noc,
na zdřímlé stromy, bílý vodotrysk,
jenž neustal se k nebi zdvihati,
do duše jeho jako Abgaru
se touha vkradla, žhavá, nesmírná –
v zrak Kristův zřít... Pak lek’ se myšlénky
své jako hříchu. Bože, nebyl pych
to neskrotný? Milosti takové
což hoden byl? Jak trpce zaplakal!


	O Guido, che con buona guida guidi,
po' che lo tempo è si ben disposto,
guarda alla madre nostra, ove t'anidi


名园尝已植群芳
更得新株补旧行
非欲后来传好事
只图芬馥满吾乡


Die ihr Völker heil'ge abdämmet von der Freiheit Meer: –
Ausmündend bald, der Newa gleich, braust sie und jubelt sie einher!
Der Winterfrost der Tyrannei stolz vom Genicke schüttelt soe
Und schlingt hinab, den lang sie trug, den Eispalast der Despotie!


E o povo julga que é chegado o instante
De morrer todo o mundo agonizante.


Sie riefen: »Wir sind alle!
Fahr zu, wir haben Eil!«
Sie fuhren mit frischen Winden,
Fern, ferne sah ich schwinden
Der Erde Lust und Heil.


Wie sieht dann aber nun die rechte Ehe aus?
So sieht sie aus: Die Braut, Immanuel verschrieben,
Ist einem guten Freund im Angedenken blieben,
Der liebt, der hütet sie, bis hin ans Hochzeit-Haus.


Röppenj az égre, fényrakéta,
tűzijáték ünnepesten!
Kiáltsd és fütyöld sisteregve:
a magasságot, ezt kerestem!


Vše souvisí, vše sbratřeno, jsem částí spících pod travou
matčina srdce, otcova, zem polštář je mi pod hlavou,
mně slunce, měsíc životem i rubášovou halenou.


أَنا صائِمٌ طولَ الحَياةِ وَإِنَّما
فِطري الحِمامُ وَيَومَ ذاكَ أُعَيِّدُ
لَونانِ مِن لَيلٍ وَصُبحٍ لَوَّنا
شَعري وَأَضعَفَني الزَمانُ الأَيِّدُ
وَالناسِ كَالأَشعارِ يَنطِقُ دَهرُهُم
بِهُم فَمُطلِقُ مَعشَرٍ وَمِقَيِّدُ
قالوا فُلانٌ جَيِّدٌ لِصَديقِهِ
لا يَكذِبوا مافي البَريَّةِ جَيِّدُ
فَأَميرُهُم نالَ الإِمارَةَ بِالخَنى
وَتَقيُّهُم بِصَلاتِهِ مُتَصَيِّدُ
كُن مَن تَشاءُ مُهَجَّناً أَو خالِصاً
وَإِذا رُزِقتَ غِناً فَأَنتَ السَيِّدُ
وَاِصمُت فَما كُثِرَ الكَلامُ مِن اِمرِئٍ
إِلّا وَظُنَّ بِأَنَّهُ مُتَزَيِّدُ


Ainsi donc, à ton gré, dépense ta paresse.
O mon pauvre secret, que nos chagrins sont doux !


梅子黄时雨气凉
金炉不断热沉香
座中总是朝天客
伋醉君门白玉觞


绿池芳草满晴波
春色都从雨里过
知是邻家花落尽
菜畦今日蝶来多


Fanciullo, apri il tuo cuore e in esso cada
l'ultima foglia dell'autunno: mai
più mortale tristizia accoglierai
lungo la siepe della eterna strada.
Tu vuoi morire, ecco, tu vuoi dormire,
solo, per sempre, con le tue corone
sfiorite e chiudi le pupille buone,
dolce, così, che sembra ti vanisca
l'anima, desolato pellegrino.


Lavinio, si el hallarme el alma ajena
del ardor en que había hábito hecho,
te hace de mi fe mal satisfecho,
sin saber la ocasión que el hado ordena,


Und der Tag war verglüht, und ihr wußtet es kaum,
Und, die Sterne zu Häupten, in seligem Traum
Hinwalltet ihr sacht
Durchs ambrosische Dunkel der attischen Nacht.


Ač pontifex mu kámen neposvětí,
přec stavba jeho rukou mocná povstane
pod mraků klenutím, s nějž vláha sletí
na setbu klíčící, na jásot dětí,
jimž mezi růžemi vždy srdce zaplane.


Átöleltelek.
Az édesillatú szélben megrázkódott a fa
s mint keresztvíz, csurgott rád millió szirom
s én rácsókoltam a szádra,
belesúgtam a lelkedbe
borzongásig-szép, egyetlen nevedet,
amelyet megtaláltam:
Cseresznyevirág! Cseresznyevirág! Cseresznyevirág!


She's warring and flyting frae morning till e'en,
And if ye gainsay her, her een glowr sae keen,
Then tongue, kneeve, and cudgel she'll lay on ye sairly:
O, gin my wife wad strike hooly and fairly!
Hooly and fairly, hooly and fairly,
O, gin my wife wad strike hooly and fairly!


Ssál jsem medy ze přírody;
Z blízka budila se ves,
Tam zas šepotaly vody,
Přede mnou se šeřil les.
Vůkol vše se radovalo,
V zpěvu pták se vzhůru nes’,
Vše se na mne usmívalo,
Ze všad pro mne zářil ples.


Sobre la noche de ébano, tiendo mis manos bárbaras
para buscar a Dios... Y enarbolo en mis mástiles
el silencio. Y conduzco huracanes alígeros.
Y hasta muerdo la ruta de tus dos senos núbiles
para encontrar a Dios en sus pezones túrgidos
maravillosamente convertido en miel límpida.
Y hasta quiero palparle en la caricia tímida
de los niños que penden como manzanas pródigas
del árbol de las madres, Y hasta en la llama pálida
del alcohol de tu mirada muerta. Y hasta en la lámpara
que me hizo conocer tus dos flancos de náyade
aquella nochebuena de los primeros pámpanos.
Y hasta en la madrugada de linos arcangélicos
de tu muerte quisiera buscarle, y en el trémolo
de una tarde sin fin con arcoíris diáfanos
y corderos pascuales de hatos inverosímiles
y golondrinas de oro y campaniles de ángelus.
Y hasta en las nubes blandas de un otoño translúcido
que nos haga llorar sin saber cómo... Céspedes
de berilo impalpable han caído de un álamo.
Mil grillos tintinean unísonos sus crótalos
e ilumina su doble candela una luciérnaga.
Estoy tranquilo. Floto en algodones húmedos,
mientras Dios se desmaya dulcemente en mis párpados.


Otcové, bratří mřeli
za jeho svobodu
tam ve Francii smavé
i v dálném Východu.


O du König hochbetrübet/
Voller schmertzen vberall/
Jesu/ nichts ich hab verübet/
Welches billich dir mißfall.
Ich zu diesem liecht/ vnd leben
Hab dich angekündet zwar:
Doch wer konte widerstreben/
Weil es mir befohlen war?


A pak zas přec jen člověk povstane:
Toť je dát život zahřmít: ne a ne!
Kam’s v klid – a klid je vždycky roven rovu.


Grüße des Morgenrots Flammenschein,
Sauge den kühlenden Frühwind ein,
Und die Schatten zerrinnen,
Die ich geschaut mit taumelndem Hirn, –
Die ich geträumt mit brennender Stirn,
Da ich geküßt der buhlenden Dirn'
Den Mund in sündigem Minnen ...


一片乡心对落晖
风尘去住两相违
自怜燕市长为客
又向河梁送尔归


Tan asaeteado estoy,
Que me pueden defender
Las que me tiraste ayer
De las que me tiras hoy;
Si ya tu aljaba no soy,
Bien a mal tus armas echas,
Pues a ti te faltan flechas
Y a mí donde quepan más.
Ya no más, ceguezuelo hermano,
Ya no más.


Doch glaubt, daß ihnen auch das Ding noch nicht gebricht,
Und solten sie den Sammt aus Josephs Hosen trennen,
O Gott! Vor konte man ja Frau und Jungfer kennen,
Itzt kennt man Mann und Weib schier von einander nicht.


O wie hast du's gut bestellet,
Meine Seele faßt es kaum,
Daß dein Blut sich mir gesellet,
Macht das meine heut ihm Raum.


Now will her grave of untorn maidenhood
Be dug in her small bloo
Assemble ye at that glad funeral
And weave her scarlet pall,
O pinings for the flesh of man that often
Did her secret hours soften
And take her willing and unwilling hand
Where pleasure starteth u
Come forth, ye moted gnomes, unruly band,
That come so quick ye spill your brimming cup;
Ye that make youth young and flesh nice
And the glad spring and summer sun arise;
Ye by whose secret presence the trees grow
Green, and the flowers bud, and birds sing free,
When with the fury of a trembling glow
The bull climbs on the heifer mightily!


Der Geist, der heiß nach Blut hieß diesen Geier schmachten,
Es ist der starke Geist zugleich der Völkerschlachten;


Ach nicht! der Blick, mit dem die Götter sinnen,
Ist Ruhe, wenn sie mähn und mähn nicht mehr.
Ihr Enden ist ein ewiges Beginnen;
Sanft ist ihr Blick, nur ihre Hand ist schwer.
Was jetzo sprießt, es eilet schnell von hinnen;
Was wieder kommt, entflieht wie das Vorher.
Drum laß mich, eine Blume, Dir zu Füßen,
O Gott der Zeit, mich nur mein Jetzt genießen!


Un vêtement blanc sur le flanc,
Où glisse la brise farouche,
Étends une couche de blanc
Sur ton nez, ta joue et ta bouche.


Jen síla mluví, ta, na vrahů trupy
jež klidně stoupá, ve vln povrch hladký
se konejšíc, když lup urvala chvatem.


Non fu, Solone, di persona matta
la voce tua, quando tu dicevi:
«Solo nel fin filicità s'accatta».


Senk dich fein tief in Gottes Lieb' hinein,
Dann kannst du leicht sanft, still, gelassen sein!
Des Herren Kreuz ist solch ein sanftes Kissen,
Man sollt' es nicht für Seid' und Sammet missen.


Dein zärtlich Herz, das nach dem Ebenbild der Unschuld
Die freie Wahrheit bildete,
Das zu besitzen – o wie reich, Serena,
Wie selig macht das mich?


Gott fürchten ist sehr gut, doch ist es besser lieben;
Noch besser über Lieb in ihm sein aufgetrieben.


la quietud, las tinieblas, el misterio,
de los santos inmobles la mirada,
la antorcha del sagrario veladora


Wie richtet doch die schnöde Welt,
Wen Unß das Kreütz verriegelt hält!
Da heist es: Gott hat Ihn verlassen,
Der allerhöchster muß Ihn hassen.
Hie findet man daß Wiederspiel:
Daß Kreütz ist frommer Christen Ziel.
Wer Gottes liebes Kind wil heissen,
Der muß sein Brod mit Trähnen beissen.


Umas o apetite abriram,
Outras sossego lhe dão;
Sararam as duas chagas
Co pelo do mesmo cão.


Dejé el mullido lecho
con alegría,
cuando apenas rayaba
la luz del día;
carguéme diligente
con la escopeta,
y como siempre ha sido
medio poeta,
al nacer del gran Febo
la luz primera,
ya estaba yo en la hermosa
Fuente Vaquera...
Fuente en cuyas orillas
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores.
Ocultéme en la margen
con el follaje,
y viendo las delicias
de aquel paisaje,
esperé silencioso
bajo la fronda,
viendo correr las aguas
onda tras onda...
   *  *  *
Siguió el sol elevándose
resplandeciente,
y era ya tan molesta
su luz ardiente,
que, a medida que el astro
más se elevaba,
todo se iba durmiendo,
todo callaba.
Se inclinan en su tallo
todas las flores,
rendidas por los rayos
abrasadores,
y las aves se esconden
en las encinas
que a la tranquila fuente
crecen vecinas.
Sólo se escucha a veces,
del fresco viento,
las ráfagas que lanza,
sonoro y lento...
El agua, que su curso
nunca suspende...
El rumor de una hoja...
que se desprende...
El pïar apagado
de alguna alondra,
que entre las verdes matas
busca una sombra...,
y los ecos lejanos
de los zumbidos
de insectos, que en los aires
vagan perdidos...
Lejos de la apacible
Fuente Vaquera,
que corre por el valle
tan placentera,
existe un solitario
y oscuro monte,
que encierra los confines
del horizonte.
Al compás de las auras,
lenta se inclina
altiva, corpulenta
y añosa encina,
y entre sus verdes ramas
aprisionado
tiene una tortolilla
su nido amado.
En él está arrullando,
dulce y sonora,
a los amantes hijos
a quien adora,
gozando en su coloquio
de las delicias
que sus hijos le endulzan
con sus caricias.
El calor la atormenta,
la sed la abrasa,
y dejando con pena
su pobre casa,
les dio con un arrullo
la despedida
a los hijos queridos
que eran su vida;
batió sus puras alas
tendió su vuelo
cruzó por los espacios
del ancho cielo,
y pensando en sus hijos,
se fue ligera
a beber a la clara
Fuente Vaquera.
¡Ay! ¡Dónde irá esa madre
tierna y sencilla!...
¡Dónde irá tan ligera
la tortolilla,
mirando a todas partes,
amedrentada,
al verse sola y lejos
de su morada!...
¿Por qué deja sus hijos
abandonados,
y ella, cruzando espacios
tan dilatados,
va surcando los aires
rápidamente
a beber en las aguas
de aquella fuente?...
¡Pobre madre, si, ansiosa,
vuelve a su nido
y sus amantes hijos
ya se han perdido!...
¡Pobres hijos, si, a causa
de abandonarlos,
no volviera su madre
nunca a arrullarlos!...
Por el verde follaje
casi cubierto,
yo, casi más que un vivo,
parezco un muerto,
y mudo y silencioso
presto mi oído
al eco que produce
cualquiera ruido.
Al columpiar las hojas
el viento blando,
pájaros me parecen
que van volando,
y con mi diestra mano
nerviosa, inquieta,
alzo la curva llave
de la escopeta.
Sobre la verde copa
de vieja encina,
que cubre aquella fuente
tan cristalina,
una tórtola hermosa
paró su vuelo,
mirando la corriente
del arroyuelo.
Lanza su blando pecho
tiernos arrullos,
que no imita la fuente
con sus murmullos,
y a los lados humilde
mira asustada,
débil, inquieta, esquiva
y amedrentada.
Tendió después su vuelo
pausadamente,
y al llegar a la orilla
de la corriente,
sobre la verde alfombra
lenta se posa,
débil y acobardada,
triste y medrosa.
Dirige luego el paso
tímidamente
hasta tocar la margen
de la corriente,
donde, el agua fingiendo
cuadros de plata,
le recoge su imagen
y la retrata.
Yo, silencioso, en tanto
que la espiaba,
mi artística escopeta
ya preparaba,
y ocasión esperando,
cual diestro espía,
afiné cuanto quise
la puntería.
Disparé... ¡Sonó el tiro
ronco, tremendo!...
El arroyuelo manso
siguió corriendo.
El viento entre las hojas
siguió sonando
con un eco apacible,
sonoro y blando...
¡Y vi la tortolilla,
que ya sufría
las tristes convulsiones
de la agonía!...
Cogí tan apreciado
tierno despojo;
su hermoso pecho estaba
de sangre rojo,
rojas las aguas puras
del arroyuelo,
que corrían llorando
con triste duelo,
y mis ardientes manos
también manchadas
de sangre, enrojecidas
y salpicadas.
Con ellas oprimía
su pecho blando:
sus latidos se iban
amortiguando,
y cerraba sus ojos
pausadamente,
su cabeza inclinando
lánguidamente...
Yo vi en sus turbios ojos
el sentimiento
y las fieras angustias
de su tormento,
porque del nido lejos
agonizaba
y a sus pobres hijuelos
solos dejaba.
Conocí en sus miradas
bien claramente
esa inquieta agonía
del inocente,
que sufre los rigores
de su destino
muriendo por las manos
de un asesino.
Aquella pobre madre
casi expirante
era la madre tierna,
la madre amante,
que a sus hijos no pudo
darles en vida
una lágrima dulce
de despedida.
Y aquella tierna madre,
cuando sufría
la convulsión postrera
de la agonía,
me dijo con sus ojos
casi nublados
que dejaba dos hijos
abandonados.
Yo comprendí lo injusto
de aquella muerte;
mas la víctima estaba
fría e inerte...
y una lágrima amarga
por mi mejilla
rodó, cuando vi muerta
la tortolilla.
Desde entonces no quiero
que un inocente
de alguna injusta muerte
se me lamente,
y diga con sus ojos
casi nublados
que deja sus hijuelos
abandonados.
Y en vez de estar cazando
la tarde entera
junto a la cristalina
Fuente Vaquera,
voy a ver cómo en ella
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores,
y cómo de aquel monte
sobre las lomas
arrullan solitarias
blancas palomas.


Pak vyrostl tak všelijak
a bez profese, pasu
po krajích chodil sem a tam
a v očích plno jasu.


Frohlokke, Seel, in allem leid,
Das Gott verwandelt meist zur freud,
Di Angst zur lust, di schmach zur Ehre,
Den hohn zur Kron, den Spott zur Wonn,
Den Vorgang einst zur Nachzeitlehre,
Wann auf di Nacht erscheint di Sonn;
Zum freiheitsflug den pflug im schrekken,
Weil Jesus mich nur eingehüllt,
Bis alles wär in Smyrn erfüllt,
Was Smyrnens Nahm in sich mus dekken.


Smrt slaměná – muž v povříslech.
Tvář černá, čapkou – zdmutý věch,
a v smolných rukou místo kosy
cep z koudele jen světem nosí;
však stačí jeho rozmach jediný,
by rozfofroval sukně, šosy
jak vichr pápeř z puklé peřiny.


Aurora, dans le ciel que brunissaient tes voiles,
Entr'ouvre ses rideaux avec ses doigts rosés ;
O nuit, sous ton manteau tout parsemé d'étoiles,
Cache tes bras de nacre au vent froid exposés.


Und wenn auch sie dann, wachgeküßt vom Tod,
Sich selbst in ihrer tiefsten Reinheit lebt,
Dann geh in sie und gieb dich selber hin,
Sei eins mit ihr.
Das ist die Seligkeit, die ich dir hoffe,
Meine Seele.


Коль дадим мы пану лезть,
сами скрестим руки ж, —
хлеб с Украйны пану есть,
нам же с маслом кукиНа фронт добровольцами — вот клич,
чтоб не кукиш есть, а кули


Der Schäfer Ast ist aus der Mode;
Zu einem andern Heidjer eilt
Das Volk, weil dieser, wie er selbst sagt,
Mit Hafergrütze alles heilt.


Hle, skutečně! Dva, tři – a stanice tu právě,
kde čapka červená vstříc hoří v plné slávě,
ne svinutá jen vlajka někde na zastávce
bluz modrých pod paží či řádně u rukávce.
Kyn černé paní horlivý však druhou stranou
nám výhled na jímavou svádí podívanou,
kde vzhůru o zábradlí jako hbitá kočka
mně od včerejška známá leze modroočka
i poslušní dva kluci na povely její
plot stekou odvážně; k nám bujaře se smějí,
až tváře mrazem ožehlé (lhu? Na mou duchu)
jim pod huňatkou šíří od ucha se k uchu
a ruce ozáblé – nach raků z vody varu –
mnou sněhem do tepla. Což radují se zdaru!
Jich amazonka smělá vítězně si výská;
z úst poupátek běl zoubků krupkami se blýská
a šelmovské dvě jamky na tvářích jí žhavých
se hloubí rozkošně. Vlas po přadénkách plavých
kol milé hlavičky se pod vlňáčkem třepí.
Květ chudiny, však vábný, nečekaně lepý.
Ač nožky do tance, krok na ohromnou stopu:
má obuv ze slámy, spleť po cibuli copů;
kde cupá do sněhu, tře patu patou znova,
jak střevíc Popelky se lesknou do zlatova.
Ti kluci nadutě si huňky k uchu šinou,
teď pozdravují v okna, poklonkují, kynou,
a dívka veselá huš, huš! hrou ještěřice
rty hrotem jazýčka si olizuje plytce;
snad milá děvenka je nenašpulí k hvizdu,
by dále popohnala drkocavou jízdu?
Ach dítě, panenko, slyš: andělé prý pláčí,
když holka hubinku si po pasácku stáčí!
Vlak dýchnul k odjezdu, z par soptí chumel sazí
a hodná sněhulka „pa!“ jazyk po nás plazí.


Genug der Worte,
Du stehst jetzt vor der schwarzen Pforte,
Hast Rechnung am Eingang abzulegen.


Luna, gloria y honor de la cautiva
gente del llanto, cuyas altas penas
alivias cuando tu beldad ajenas
del cielo, ¿viste Ninfa más esquiva?


Schlagt ihr muntern Nachtigallen,
Laßt den hellen, reinen Ton,
Durch die dichten Sträucher fallen,
Seyd gebeten singet schon:
Und ihr Schach, Schimel und Hirsch
Und Esra, Saul und Mürsch,
Pincus, Moses, Meyer
Kömmt zu dieser Feyer,
Heut muß Frühling seyn.


Я живу в пустыне, вдали от света,
Один ветер вольный вокруг гуляеНе нужна мне только свобода эта,
И что делать с нею, душа не знаеНе ищу я больше земного клада,
Прохожу все мимо, не глядя в очи,
И равно встречаю своей прохладой
Молодых и старых, и дни, и ночОгоньки мигают чужих желаний…
Вот подходит утро в одежде сизой,
Провожаю ночь я до самой грани
И целую край золотистой риз


Ret sevřen. Bez víry se skláním v moře mlh.
Ret mlčí. Jenom zrak krůpějí slanou zvlh.
Já, němý, k žádnému se bohu nepomodliv,
zas dolů v podmořský, v zakletý tichý dům
jdu, nejdu, nesen jsem, kam zanáší mě odliv,
tam na dno k těžkým dnům, v zamžených domov dum.


Selbst auf geknicktem Ast mag froh der Vogel singen;
Ob auch das Zweiglein bricht, er hat ja seine Schwingen.


Kis ház előtt eperfa áll,
Alatta szép lány sirdogál,
Már az éjfélt elhaladta,
Mégis sír az isten-adta.


Clávate a mi silencio deshojado en la lluvia.
No me vengas con saltos de brisa en arboleda,
que yo no soy ya aquel remo que en tus manos se azulaba como una vena más
ni tú eres ya tampoco aquel cóncavo espejo que me
empequeñecía
horas, corbatas, kilómetros cuadrados y horizontes.
No te conozco con esa luz que se cree iluminar otro tiempo,
que no tiene memoria de haberse consumido en una alcoba,
leve, levísima, madrugadora túnica
que se apagó en la lágrima que iba a despedirnos.
Déjame que repose en las hojas que caen de este instante de olvido
con ademán de almíbar a bordo de una abeja.
¿Cómo vas a creer que lucho por la patria
si crucifico bosques, corono de espinas los ríos,
si condeno a la hoguera pelotones de nieblas?
No me esperes acurrucada en el quicio de esa palabra
ni me pronuncies tus antiguas formas acentuadas con esdrújulas rosas,
que suenan a tormenta
bajo estos cielos que no podrán abrigarse en la intimidad de tus dársenas
y que incendian las cerillas del odio.
Preferible es que calles, que vivas tu amapola
y que siga llorando el ojo de cíclope del mar.


O schöne, schöne Zeit! von welcher ist zu lesen
In einem schönen Buch: Ein Garten sei gewesen,
Und eine Rose, schön, wie's keine jetzt noch ist;
Ei! hätte die gesagt zur Rebe: du, du bist
Bei weitem nicht so schön, als ich bin; ich beklage
Dich arme Rebe! Du, das liegt am hellen Tage,
Bist ungeholfen Nichts! bist elend, jämmerlich;
Der Mensch macht Was aus dir, pflegt und beschneidet dich,
Giebt eine Stütze dir, macht, daß du dich kannst schlingen
Um einen Platanus, auf welchem Vögel singen;
Du, Rebe, deren Blüt' erlesnen Balsamduft
Weit um sich her nicht geußt in dünne Sommerluft,
Du lägst, hälf' er dir nicht, zu deiner großen Schande,
Verworfen, schmutzig, kalt und kröchst vor uns im Sande!


تَصدّين عنّي للمَشيبِ كأنّما
صَرفتُ شبابي أو دعوتُ مشيبي
وكيف سُلوِّي عن حبيبٍ إذا مضى
فلا متعةٌ لي بعدهُ بحبيبِ
كأنِّيَ رَبْعٌ بعده غيرُ آهلٍ
ووادٍ جفاه القطْرُ غير خضيبِ
فلا تندُبي عندي الشّباب فإنّني
بكائي عليه وحدَهَ ونحيبي


Nie fand, so oft auch scherzend ward gefragt,
Ich einen Mann, vom Grafen bis zum Schneider,
Der so bescheiden oder so betagt,
So hülflos, keinen so Gescheiten leider,


Entrementes um larápio,
que também aí se achou,
pôs-se a furtar um relógio,
mas o dono lho embargou.


Ze zásady, ne pro práce snad nával,
dbal, aby o vše starali se jiní,
a péči o synovce přenechával
své ospalé a hluché hospodyni.
Tak v nejútlejšího již mládí době
don Juan byl vždy přenechán sám sobě.


ki bakmışımdır


„Otec tvůj by svolil as,“ dí vládce na to.
„Ale prsten zvykem za prsten se mění.“


Die Kinder kommen wol von Herzen
und gehn auch wieder bin mit Schmerzen;
doch ist euch gleichfals auch bewußt,
daß ihr habt Sterbliche gezeuget.
Was die gemeine Mutter säuget,
das folget ihr und ihrer Kost.


Ihn, in dem sich alle Kniee beugen,
Sollen meine Lippen laut bezeugen,
Weil mein Herz noch schlägt,
Und die Zung' sich regt,
Will ich nicht von seinem Lobe schweigen.


Ein Meer ist auch das weiße Blatt nicht minder,
Hat reiche Frachter, kühne Weltenfinder,
Manch treuen Lootsen, der zur Ferne schaue,


By my great self I swear, to bless thy race
With endless favour and peculiar grace;
Thy scepter'd sons the spacious  shall sway,
While vanquish'd kings obedient tribute pay.


a viděla, jak zvolna ze zrcadla
jí naproti tvář jako její kyne,
však bledší trochu, dlouhým hořem svadlá,
pod okem větší kruh a líčka vpadlá,
vše na ní přísné, hrobové a stinné.


Heinrich, mit den blassen Lippen,
Murmelt fromme Paternoster;
Doch im tiefen Kaiserherzen
Heimlich knirscht er, heimlich spricht er:


Viel kleine Tierlein steigen
Bald auf- bald niederwärts,
Und, was besonders eigen,
Sie atmen mit dem Sterz.


Odkud? – S ledovců. – Odkud? – Z hlubin. –
Odkud? – Z propastí. – Odkud? – S hvězd. –
Střez se šlépějí povzbudivých,
stopa smazaná lepší jest.


O Seele! denk an diesen,
Der unser Eckstein ist;
Der vor dich muste büssen;
Der dir den Tod versüßt.
Dieß ist vom Herrn geschehn,
Der will uns nicht verschmähn.
Dieß grosse Wunderwerk
Ist meiner Seelen Stärk.


Milujicý na své lásky křidlách
K lepším krajům se zdvihají,
S nebe již v pozemských krátkých sydlách
Zlaté rouno dostávají,
Dřív než schránka zpráchnivěla,
Kteráž ducha jejich kryla.


Und meiner Adern Brunn für dem Krystall nicht rein,
Und Schwanen fleckigt sind, sol ein Gefässe sein,
Darin der geile Hengst den Schaum der Unzucht spritze?


Und was ich Anfangs nur als Spiel erlesen:
Ist's nicht ein Ruf der mich von oben trifft,
Füllt mit Begeisterung mein ganzes Wesen?


Božena se shánějícý po svém
Muži zacházý y k hrobu, slyší
Zpěv, a pátrá, dítky do ochrany
Přijímajíc vede k sýdlu svému.
V cestě nalezá y Boleslava,
S dítkami ho do života křísý;
Okřívá, a prohlížeje k milé
Ženě, jakby posla s nebes zočil,
Duchem obživuje; milostenka
Lahodí mu, hledíc vybouřené
Uléčiti rány balšám v srdce
Kropí potěšení, láskou čistou
Přivtěluje k sobě duši tmavou.
Vzdychá muž, a v zmatenosti ducha
Věze kráčí k domovu, a rádby
K srdcy ženě padl, rád poděkoval
Věrné tovaryšce za odvážnou
Lásku, kdyby stud slov neupínal,
Strach mdlých neudusyl v srdcy cytů.
V myšlénkách se děsných kolíbaje
Jak duch sedí do bílého rána.


Vnser zeit ist Sibenzig Jar,
wanns hoch komt sind es Achzig gar,
Vnd wans köstlich ist gwesen hie,
so ists arbeit, sorg, angst vnd muh.


No para mí, del arrugado invierno
rompiendo el duro cetro, vuelve mayo
la luz al cielo, a su verdor la tierra,
No el blando vientecillo sopla amores
o al rojo despuntar de la mañana
se llena de armonía el bosque verde.
Que a quien el patrio nido y los amores
de su niñez dejó, todo es invierno.


Und ohne Lieder
Fliegen die Vögel.
Seine Priester schänden
Des Sterbenden Sanftmut.
Mit eisernen Sohlen geht der Mensch
Durch die Saaten.


Denn nur Eisen kann uns retten,
Und erlösen kann nur Blut,
Von der Sünde schweren Ketten,
Von des Bösen Uebermuth.


Ihr müsset die Kunst erlernen,
Zu gehn aus euch heraus,
Ihr müßt euch erst entfernen,
Dann seid ihr recht zu Haus!


s úpěním zbitých, mukou porobených
měst, vesnic ohněm, pláčem, bídou psanců,
vším děsem války. Duše má se chvěla,


V tom zář vzplála na východě,
rozlila se v tichou cellu,
obklíčila jasem světce
jako zástup archandělů!


Hast ein Reh du, lieb vor andern,
Laß es nicht alleine grasen,
Jäger ziehn im Wald und blasen,
Stimmen hin und wieder wandern.


Or voi le lode sue tante e sì belle,
raccolte in un, mostrate al mondo, come
per gloria uom chiaro dal destrier s'appelle.


Wie vielmahl bin ich schon den Weg allhier geritten,
Und dennoch, Gott sey Lob! ist nie mein Roß geglitten:
Mein Pferd ist nie gestürzt, so scharf ich auch gejagt.
Zwar einmahls machte mich mein Hengst etwas verzagt;
Allein dein starker Schutz ließ mich nicht in den Hecken,
Vielwenger in Gefahr verzagen oder stecken.
Du Höchster! warst mein Schirm, dein Engel brachte mich
Gesund und wohl nach Haus; und darum preis ich dich.
Wenn mich ein Regen-Guß den ganzen Weg geführet,
Daß ich kein trocknes Fleck an Kleid und Leib verspühret;
Wenn mich der Sturm gedreht, so hab ich doch gelacht;
Es hat mir nichts geschadt. Wenn mich die finstre Nacht,
Da kaum vor Dunkelheit die Pfützen zu erblicken,
Mich über Stock und Stein und über schmahle Brücken
Und Berge hingeführt, nahm ich doch nie Gefahr,
Noch Schrecken, oder Furcht, noch Widrigkeiten wahr.
Der finstre Tannen-Wald hat mich gar nicht erschrecket,
Vielmehr sein sanft Geräusch die größte Lust erwecket.
Versuchts, es reiset sich des Nachts in Wäldern schön;
Ich habs erst nicht geglaubt; nun hab ich es gesehn.
Das sonst berufne Fleck läßt mir auch keinen Grauen
Noch Zittern und Gefahr wie etwa andern schauen.
Wenn Blitz und Donner-Knall den Tannen-Wald erfüllt,
Und in denselbigen gesaufet und gebrüllt:
Hat man mich vor der Fluth und Donner warnen wollen,
So hab ichs nicht geacht. Denn die Gerechten sollen
In Unglück und Gefahr und in der Todes-Pein,
Doch allezeit beherzt und frischen Geistes seyn.
Bey Tage und bey Nacht, zu Hause und in Gründen,
Kan mich die Hand des Herrn stets treffen oder finden:
Drum fürcht ich mich vor nichts. Du mein Immanuel!
Du führst mich stets; durch wen? durch deinen Raphael.
Gott Lob! der führt mich auch an diesem heilgen Tage,
Und schützet mich gewiß vor aller Noth und Plage.


Herangedämmert kam der Abend,
Wilder toste die Flut,
Und ich saß am Strand, und schaute zu
Dem weißen Tanz der Wellen,
Und meine Brust schwoll auf wie das Meer,
Und sehnend ergriff mich ein tiefes Heimweh
Nach dir, du holdes Bild,
Das überall mich umschwebt,
Und überall mich ruft,
Überall, überall,
Im Sausen des Windes, im Brausen des Meers,
Und im Seufzen der eigenen Brust.


Nichts ist so schön als Harvstehude,
Und darum ist es Eurer werth,
Wo auch der allerkärgste Jude
Den Silberling mit Muth verzehrt.
Das schwör' ich bei der alten Linde,
In der so mancher Vogel heckt,
Die gegen wilde Wirbelwinde
Mit neunundneunzig Aesten deckt.


In die Arena! Leben, wehre dich!
Ich habe Schwerter und den hellen Mut,
Den heißen Mut, der in Gefahren lacht.


Sollen die Gäste dir kommen zum Schmause,
Bewirte sie vom Besten frisch;
Wer denkt, er hab' es besser zu Hause,
Der setzt sich nicht an deinen Tisch.


لقد كُنتَ فينا أجلَّ طَبِيبِ
لِما قد أصابَ وما سَيُصِيبُ
والآن سترحَلُ عنا فهل
لداءِ فِراقكَ عنَّا طبِيب


Gedenck an unser Abschiednehmen,
Insonders an die lezte Nacht,
In der wir mit Gebeth und Grämen
Die kurzen Stunden hingebracht;
Gedenck auch an den treuen Schwur,
Der dort aus deinen Lippen fuhr.


A to tělo šedé,
šedé, rozbrázděné –
toť je dnů těch doba,
jež se k smrti žene.


Vám, jež jste jako vzácná růže,
jež ve skleníku kvete jen,
kam záře slunce vniknout může,
však nikdy déšť a bouře sten!


Moc je tak nemilosrdná, těžká a hrozná.
Život a smrt ji dnes ještě pozná,
nahý ční k nebesům meč.
Její zrak ledový, vbodený do věků
určuje osudy člověku,
skloň se a mlč a kleč.
„Mám vše a rozdám, kdo sloužil mi věrně,
statky dám, lány dám, horstva i les.
Tomu, kdo rebel, dám otročit perně,
pověsit dám ho dnes.“


In: MARIANO, Olegári Ba-Ta-Cla Figurinhas de  Carlo Rio de Janeiro:  Costallat & Micolis, 1924


南山陈迹遍搜寻
好景森罗直万金
别后不知谁念我
经营偏费主人心


Ich hab' ihm die Suppe versalzen
Und auch die Sommerzeit,
Er nannte mich süße Puppe
Und strich mir ums Unterkleid.


In hours of triumph or of woe;
On fortune's sunny heights, or low
In gloomy deeps of mortal doom,
The quickening thought will swiftly come,
As from veiled heaven the lightning keen
Doth pass the severed clouds between,
And penetrates with equal power
The humble cottage or the lordly tower.


Ich glaube keinen Tod; sterb ich gleich alle Stunden,
So hab ich jedesmal ein besser Leben funden.


Schik uns auch deine engel auf die säle, wo wir itzt schlafen nach der leibes-höle:


A kliden král se vrátil k hodu:
„Nuž, od věčnosti pokyn mám!“
A raby pustil na svobodu
a Hospodinu stavěl chrám. –


V oblaky se znovu sráží mlha, šiky skládá
až dosáhne cíle: ač ji vichor sráží –
přesmekne se přes hřeben – a střemhlav letí
jako v plesu přes horu, an nic jí nepřekáží –
načež s větrem spěchá k hoře druhé, třetí.


O wie sprudelt die helle,
Klare, duftende Quelle
Durch Moos und bogig' Ried:
Wie schlagen, wie klagen
Von Rosen getragen
Finken ihr brünstig Lied!
Auf, Genoveva, meine Wonne!
Alles liebelt, singet, lacht,
Nur du liebst Kerkers Nacht,
Verbannest Scherz und Sonne.
Willst du denn stehts versagen
Lindrung meiner Qual,
Soll ich alleine klagen,
Unter Blumen im Frühlingstal?
Im Fels durchhoffet Wintersnacht
Das Turteltäubchen, denkt sich frohen Mai'n,
Süße Träume voll Frühlingspracht,
Führt Amorn, unter Rosen erwacht,
Bald in ihr Nestchen ein.
Geregt vom lenzischen Triebe
Girrt es nun schnäbelnd im Moos,
Vergißt allen Kummer in ihres Taubers Schoß; –
Ist dem nicht so, meine Liebe?


Das Erzt der Glocken zischt mit Macht,
Es schmelzt und spritzet in die Flammen;
Die Thürme sincken; hört! es kracht!
Der Tempel fält verbrant zusammen.
Noch mehr: das Predger Gottes-Haus
Steht viel Gefahr vom Feuer aus;
O möcht es doch der Himmel stützen!
Ja! ja hier hält die Flamme still!
Getrost! was Gott erhalten will,
Das weiß er kräftig zu beschützen.


toprağa gömülü


力修书院缘栖主
碑石新成颇慰心
薄劣实惭文太减
特书应不待如今


Ihr! die neben mir gestanden/
Als am Creutz mein Heiland lied/
Als er nach Hohn/ Pein vnd Schanden
Voll von Angst in Ach verschied
Kommt vnd helfft ihn mit mir grüssen/
Nun er Grufft vnd Tod durchrissen.


Szomszédja, Fridrik császár, a nyújtott menhelyért,
Három megyét vesz tőle s gyalázatos hűbért.


Gebet, sprechen manche Priester, soll Gebeth für euch man sprechen;
Scheint es doch, daß ihre Seuffzer nach dem Thaler sind zu rechen.


Kdo nesouhlasil, často umřel náhle,
kolika jakás, zničen do rána,
kdo v noci spát šel jako ryba zdravý,
Borgiův recept? Aqua tofana?


dove più noia chi più vive acquista,
non curo omai se del dolente core,
alma, ten vai, perciò che 'l mio dolore
non regolerà mai discreto artista.


Größers wolltest auch du, aber die Liebe zwingt
All uns nieder, das Leid beuget gewaltiger,
Doch es kehret umsonst nicht
Unser Bogen, woher er kommt.


Und nun sind Throne nichts, nichts mehr der Erde Grössen,
Und alles, was nicht ewig ist!
Zwo Thränen noch! die eine für den König;
Für ihre Kinder die,


„Ubohý Šimon, zahrála s ním jen,
jak s jinými, však bude hry té škoda,
až nedá odvolat se osudný ten den
a zlaté jeho srdce drsně zbodá
rozmarů hrotem,“ myslili si jedni;
a druzí, jako všade, suše pokládali
věc celou za správnou a skoro všední,
že zvyknou sobě, Pán Bůh zdraví dá-li.


In seinen Schatten sie trat.
Er und seine Gesellen,
Die flüstern und halten Rat,
Viel lauter rieseln die Wellen.


Und rükt sich aus den Gnaden-Armen.


Moi qui ne suis qu’un brin d’hysope dans la main
Du Seigneur tout-puissant qui m’octroya la grâce,
Je puis, si mon dessein est pur devant sa face,
Purifier autrui passant sur mon chemin.


وِابْتَدَا من (قرطبة) وشَرّق لجايْ


So sang er glaubensvoll in seiner Harfe Saiten:
Jehovah, meine Zuversicht!
Und du, Jehovah, halfst ihm streiten!
Sein Gott verließ ihn nicht.


Der Sultan sprach's und harrte stumm;
Der Mewlana, erst sah er schweigend
Im Thronsaal sich des Sultans um,
Dann sprach er, sich vor ihm verneigend:


ched e' concede altrui dopo 'l martire:
null'altra gioia al suo dono è iguale,
poiché per quel sembra dolce il morire.


Ya de volver estoy desconfiado;
pienso remedios en mi fantasía;
y el que más cierto espero es aquel día
que acabará la vida y el cuidado.
De cualquier mal pudiera socorrerme
con veros yo, señora, o esperallo,
si esperallo pudiera sin perdello;
mas no de veros ya para valerme,
si no es morir, ningún remedio hallo,
y si éste lo es, tampoco podré habello.


Noch einmal muß ich umschaun,
Wie's steht in meinem Reich:
O wär' ich bei Awaren
Und Arabern zugleich!


Narzissus, dir ist recht geschehen,
vor sahst du sie und woltst sie nicht.
Itzt wilt du, die du nicht kanst sehen,
und hörst nur, was sie dir nachspricht.
Der Brunnen, der dich dich ließ schauen,
der strafte deinen stolzen Muth,
daß nun nicht eine von den Frauen
dir bis auf diesen Tag ist gut.


لك الحمد أن أرضاك قولي لك الحمد
ومالي وسع غير ذاك ولا جهد
أنا الحر يا عبد الرحيم فإن جرى
حديث الذي أوليتني فأنا العبد


Ať lesa kouzlem tichým sama jdu, ať hudba
mou hlavu kropí, ať mě sterý pozdrav volá,
byť všemu, – dojemné tvých sladkých očí mlze
má duše neodolá.


À Chatou, près d’la rivière,
Je me transporte aussitôt,
Mais j’me dis : « L’eau n’est pas claire,
Allons nous baigner plus haut. »


Car ce sont, ô pitié ! des femmes, des guerrières
Que la mêlée étreint de ses mains meurtrières.
Les écailles d'airain couvrent des seins d'ivoire,
Où, nourrisson cruel, la mort pâle vient boire


Methinks, as o'er these grass-grown tombs I tread,
New shadowy forms in solemn order rise,
The Warrior here erects his crested head,
And here the Statesman meets my wondering eyes.


Jerusalem im Strahlenkranze,
Sie leuchtet im krystallnen Glanze
Mit zwölffach offnem Gnadentor;
Kein Schwert mag diese Burg versehren,
Weil lichte Mauern sie umwehren,
In Frieden wallt der Sel'gen Chor.


Fällt auch eine gleich von diesen
Hier und dort der Aexte Spiel,
Ist's vom Haupt des Bergesriesen
Nur ein Haar, das ihm entfiel.


Sei gegrüßt, du schöner Wald!
Uns geziemt vor allen Dingen,
Scheidend dir ein Hoch zu singen,
Daß erschallt und wiederhallt
Ueberall, überall
Unsers Dankes Jubelschall!


Tudo ama!
As estrelas no azul, os insetos na lama,
a luz, a treva, o céu, a terra, tudo,
num tumultuoso amor, num amor quieto e mudo
tudo ama! tudo ama!


Ami, puisqu’il le faut, suivons l’arrêt suprême ;
Marchons séparément où le sort nous conduit.
Nos sentiers sont divers, mais leur but est le même,
Et pour nous y guider même étoile nous luit.


Te vagy a mélység, a halál, az éjjel,
az önmagába roskadt szenvedés,
mely túlfeszülve vak bacchansi kéjjel
kidörgi azt, amelyre szónk kevés.
Az, akit az élet haragba elvet,
téged keres fel, s együtt sír veled,
te adsz bújának ékes, fönti nyelvet,
az éjszakába te vezéreled.


Tu sombra,
Ese trozo de oscuridad impotente ante tu luz,
Ese trozo de ébano que se ilumina ante el brillo de tu estrella,
Y termina por rendirse ante ti dibujando tu silueta...
Permíteme ser el eco que escuchas en las noches,
Ese rastro de silencio que se hace coro a la melodía de tu voz,
La canción que se silenció ante la intensidad de tus
palabras,
El lamento del viento que se pronuncia ante tu ausencia.
Déjame ser la aurora que se filtra en la mañana a través
de tu ventana,
El rayo de luz que penetra a través de las sombras de la soledad,
Déjame ser el ocaso que te guía hacia la noche,
Ese rayo de luz que se resiste a tu partida.
Déjame ser la gota de lluvia que se desliza sobre tu rostro,
El viento que acaricia los rizos de tu pelo.
Déjame ser el ángel que cuida tus sueños,
Ya que tú eres la estrella que ilumina los míos.


من يرد حقه فللحق أنصا
ر كثير وفي الزمان كرام
لا تروقنّ نومة الحق للبا
غي فللحق هزة وأنتقام


Zwischen Weinen und Lachen
schwingt die Schaukel des Lebens.
Zwischen Weinen und Lachen
fliegt in ihr der Mensch.


闭门静观心
踵息閟天和
从渠江头人
尺水一丈波


Was du gewährt, das nahm ich an mit Freuden,
Was du geweigert, mocht' ich nicht erflehen:
Nur freye Gunst darf Liebe nicht verschmähen,
Erbetnes Glück ist fast ein halbes Leiden.
Wohl könnt' ich nie dein holdes Auge meiden;
Doch bitt' ich's nicht, mich lächelnd anzusehen,
Und magst du freundlich nahn und feindlich gehen,
Mich freut dein Nahn, doch hindr' ich nicht dein Scheiden.
Wohl werd' ich nimmer zürnen, ewig lieben;
Doch such' ich nie durch Flehn dich zu gewinnen,
Mag tief mich auch dein kaltes Herz betrüben.
Denn konnt' ich auch der Liebe nicht entrinnen,
Ist doch der Stolz dem edeln Geist geblieben,
Der werth mich macht, um deine Huld zu minnen.


Malomocný člověk od Milana
připutoval k světci Severinu;
– Pro Ježíše, jehož díš se sluhou,
zbav mé tělo téhle nečistoty!


J’AI rêvé d’elle, et nous nous pardonnions
Non pas nos torts, il n’en est en amour,
Mais l’absolu de nos opinions
Et que la vie ait pour nous pris ce tour.
Simple elle était comme au temps de ma cour,
Simple elle était comme au temps de ma cour.
En robe grise et verte et voilà tout.
J’aimai toujours les femmes dans ce goût.
Et son langage était sincère et coi.
Mais quel émoi de me dire au débout :
J’ai rêvé d’elle et pas elle de moi.


Freue dich, o Seelenvogel,
Lasse deine Jubel schallen,
Daß du in der Rose zarte,
Liebe, süße Haft gefallen!


Você chegou com esse seu jeito de menina moça,
corpo bonito, andar elegante
e gestos cheios de encant
Você chegou com um olhar de tristeza,
momentos de ausência e intensa presença
Você chegou com esse seu modo
franco, suave, espalhando e despertando
afeto e carinh
Você chegou com esse seu cheiro gostoso,
pele macia e lábios carnosos de tanta volúpi
Você chegou como que retomando de uma longa ausência
povoada das melhores lembrança


وَتُغَطِّي ما بِها مِن حُرَق ِ


A kapudat hiába zárod,
hiába bújsz, fejedre károg,
s oly rút e dal.


Et la noblesse n'est sincère
Qu'autant qu'on dit comment advint,
Qu'un jour, égrenant son rosaire,
Vers l'an douze ou treize cent vingt,


Buď zdrávo, Pošumaví,
z té duše zdrávo buď!
Tvůj zjev mi nejde z hlavy
a plna jest ho hruď;
ztad, kde se Prácheň zvedá,
až po Boubínský chlum,
vše moje duše zhledá
a k vroucím tiskne rtům.


Ich lag im Schlaf in Träumen,
In stiller Mitternacht,
Wohl unter Blütenbäumen
In sonnenheller Pracht;


驴背萧萧帽影偏
斜风落日灞桥边
玉堂仙客无人识
谩说当年孟浩然


Wol dem, der sich ergeben hat,
Dem Negsten Guhts zu gönnen:
Derselb' erweiset in der That,
Das Christus Glieder können
So hier in diser Welt,
Als dort im Freüdenzelt'
Hübsch bei einander stehn
Und Gottes Antlitz sehn
In höchster Ehr' und Wonne.


„Hej hola! nadmi se,
Hučivý dědku!
Stříbrnou na talíř
Dostaneš pětku!


纷纶争径蹂新苔
回首龙园晓色开
一尉鸣钲三令趣
急持烟笼下山来


Sie denkt des Vaters Lehren, der klugen Muhme Warnen
Wie manch ein Bürgermädchen die Ritter so umgarnen –
Sie zittert vor dem Manne in jungfräulicher Scheu
Und vor dem eignen Herzen – und prüfet seine Treu.'


Frühlingstage, Stunden der Seligkeit,
Wie sie lind in unsre Seelen rinnen!
Und wir sollten die köstliche Neige Zeit
Mit dem Gedanken der Ewigkeit verdünnen?


(Agg maradék gyülemlett,
Hírmondói a valaha soknak,
A régi sasoknak,
Kik itt a Dombon várták
Lengyel határ felől
Ez napon a kigyúladt fáklyát,
Tán több, mint negyven éve.
Sziveket és sarukat
Reszketve és mormogva oldtak:
Libertás-zászló lobogott itt,
Midőn gyermekek voltak
S győzőn vert a verőfény
Ott fönt, a Domb merész tetőjén,
Hova roskatag lábbal
Most ünnepelni kéne menni,
Öregesen emlékezni.
Még a Domb aljáig sem érnek
S fönt fáklya gyúl és fáklya alszik
S bús, erős, ifju torkokból
Így veri le őket az ének:)


Ihr laßt euch heilig das Gebein
Die stillen Gräber decken,
Fiel' auch der Himmel zehnmal ein
Es wird euch nicht erschrecken,


لمن طَلَلٌ بالعَمقِ أصبحَ دارساً
تَبَدَّلَ آراماً وَعِيناً كَوَانِسا
تَبَدَّلَ أُدمانَ الظِباءِ وحَيرَماً
فأَصبحتُ في أطلالها اليومَ حابسا
أَعَبَّاسُ لو كانت شِياراً جيادُنا
بِتَثليثَ ما ناصَيتَ بعدي الأحامسا
لَدُسناكُمُ بالخيل من كلّ جانبٍ
كما داسَ طَبّاخُ القُدُورِ الكَرادِسا
بِمُعتَرَكٍ شَطَّ الحُبَيَّا ترى به
من القوم مَحدُوساً وآخرَ حادِسا
تَسَاقَت به الأبطالُ حتّى كأَنَّها
حَنِيٌّ بَرَاها السَيرُ شُعثاً بَوَائِسا
فإِنّ ظُهورَ الخيلِ ثَمَّ حُصونُنا
ترى لبني عُصمٍ بهنَّ تَنَافُسا
ولكنّها قِيدَت بِصَعدَةَ مرَّةً
فَأَصبحنَ ما يمشينَ إِلَّا تَكَاوُسا
فَيوماً ترانا في الخُزُورِ نَجرُّها
ويوماً ترانا في الحديد عَوَابسا
ويوماً ترانا في الثَريد نَبُسُّهُ
ويوماً ترانا نَكسِرُ الكَعكَ يابسا
عَمَرتُ مَجالَ الخيل بالبِيض والقَنا
كما عَمَرَت شُمطُ اليهودِ الكنائسا
ونسمعُ للهنديّ في البَيضِ رَنَّةً
كَرَنَّةِ أَبكارٍ زُفِفنَ عَرائسا
بِهِنَّ قَتَلنا من نزارٍ حُماتَها
فما إِن ترى إلَّا ذليلاً وتاعِسا
أَعبّاسُ إن تطمع فما ثَمَّ مَطمَعٌ
فَرُح قانعاً ممّا طَلَبتَ وآيِسا


Gebt durch Danck- und Freuden-Lieder
Und mit immer frohem Sinn
Diesem grossen Geber wieder,
Was er euch gegeben, hin,
Anders will ja Gott nichts haben,
Als daß ihr die Wunder-Gaben,
Die Er euch aus Gnaden schenckt,
Mit vergnügtem Sinn bedenkt.


Pak i v nelásce a sváru
Ztrpčovali život sobě,
Aniž byl, kdo-by je k stáru,
Kdo je sílil v smrti mdlobě.


Doch dir genügt es nicht, daß Zahlung du empfangest,
Ist's in der Münze nicht, die du nun just verlangest.


Sólo cuando, al besarte, sentí el hielo
con que la Muerte halló tu faz marchita,
advertí consternado la infinita
bárbara pesadumbre de mi duelo!


Ve staré zdi, kde stín a světlo v boji,
v jasmínu květech socha ženy stojí.


Das letzte Sonnenglühen
Am Himmelsrande loht,
Die schwarzen Heidewasser
Färben sich rosenrot.


Dort, spricht er, stehe Reiterei,
Hier Fußvolk! – Alles steht
In großer Ordnung, schreckenfrei,
Indem die Sonn' aufgeht.


Stanou jezdci na divoké pouti,
dlouhé řady pěších s nimi stanou...
První dítko s tváří uplakanou,
které ručky k vůdci vztáhlo němě,
neváhal tu Prokop obejmouti,
na čílko je políbiti jemně.
Odpuštění v jeho duši rozvil květ
v sněhu hněvu. „Velké děti moje, zpět!...“
velí bojovníkům. „A vy malé v stany...“


Wenn in öder Winternacht
Er von Tode schwillt
Und bei Frühlingslebens Pracht
An den Knospen quillt.


Ach, daß der Herr aus Zion käm
Und unsre Bande von uns nähm!
Ach, daß die Hilfe bräch herein,
So würde Jakob fröhlich sein.
Halleluja!


Thus spake the , the list'ning surges catch
The potent sounds, and wast them to the shore;
Echo to  groves the strain prolong'd;
But  had long forsook the shade;
And, since his absence, Melody has mourn'd.


Ach daß doch in dem Sonnenschein
Des Herren Nam vnd Ehre
Möcht deutlich eingeschrieben seyn
Dem Menschen Volck zur Lehre,
Ja daß ein jeder Sonnen Stral,
Beleuchtend alle Grentzen,
Das »Heilig, Heilig« ohne Zahl
Macht' in der Welt ergläntzen.


Er kam wohl vor der Frau Wirthin ihr Haus,
Frau Wirthin schauet oben heraus
Mit ihren schwarzbraunen Augen:
Altemeralte u.s.w.


la insipida plebe, sua speranza
omai perduta, la 'ede credibile,
ragion non dà che la cosa impossibile
possibil facci uom sine substanza.


Volver a ser el arrebol, y el húmedo
pétalo, y la llorosa y pulcra infancia
que deja el baño por secarse al sol...
Entonces, con instinto maternal,
me subirías al regazo, para
interrogarme, Amor, si eras querida
hasta el agua inmanente de tu pozo
o hasta el penacho tornadizo y fágil
de tu naranjo en flor.
Yo, sintiéndome bien en la aromática
vecindad de tus hombros y en la limpia
fragancia de tus brazos,
te diría quererte más allá
de las torres gemelas.
Dejarías entonces en la bárbara
novedad de mi frente
el beso inaccesible
a mi experiencia licenciosa y fúnebre.
¿Por qué en la tarde inválida,
cuando los niños pasan por tu reja,
yo no soy una casta pequeñez
en tus manos adictas
y junto a la eficacia de tu boca?


E keveset add átölelnem,
És benne átfognom magam,
S halálom elfelednem benne,
S az életből, mi hátra van.
Hagyd haldokló lángokba kapni
Kék hegyeink lélekzetét,
S hagyd látnom egy harangvirágban
- Szent szegénységben: gazdagságban -
A mindenségnek végzetét.


Und wenn du schmählst und rufst wohl gar die Mutter,
So reiß' ich alle Saiten von der Zither,
Und beiß' ein Stückchen ab von meiner Zunge.


A všude, kde jej země pohostila,
jak přeješ tklivě, starý Homere,
vždy slušná hostina mu k poctě byla,
div epos tvůj se z hodů probere.


Damals als wir mit den glatten Trabern
(schwarzen, aus dem Orloff'schen Gestüt) –,
während hinter hohen Kandelabern
Stadtnachtfronten lagen, angefrüht,
stumm und keiner Stunde mehr gemäß –,
fuhren, nein: vergingen oder flogen
und um lastende Paläste bogen
in das Wehn der Newa-Quais,


仅可著孤身
何曾有四邻
切须留一榻
让与细书人


Wenn heim der Wandrer vom Vesuve
Dich Totenlampe mitgebracht,
So war's zum freundlichen Berufe,
Daß du ihm leuchtest neuentfacht
In stiller Nacht.


Святополк, сын Ярополка Святославича, усыновленный Владимиром Велики Сей властолюбивый князь захватил великокняжеский престол и умертвил своих братьев: Бориса, Глеба и Святослава (в 1015 ) Ярослав Владимирович, князь Новгородский, после продолжительных междоусобий разбил его на берегах реки Альт Святополк бежал из пределов российских, скитался в пустынях Богемии, расслаб душою и телом и кончил жизнь в припадках ужаса (1019 ): ему мечтались враги, беспрерывно его преследующи Проклятие современников увековечило память о Святополк Летописи называют его ОкаянныВ глуши богемских диких гор,
Куда ни голос человека,
Ни любопытства дерзкий взор
Не проникал еще от века,
Где только в дебрях серый волк
С щетинистым вепрем встречался —
Братоубийца Святополк,
От всех оставленный, скитался…
Ему был страшен взор людей:
10 Он видел в нем Себе укоры;
Страдальцу мнилось: «Ты злодей!» —
В глухих отзывах вторят гор«Злодей!» — казалось, вопиют
Ему лесов дремучих сени,
И всюду грозные бегут
За ним убитых братьев тенИз дебри в дебрь, из леса в лес
В неистовстве перебегая,
Встречал он всюду гнев небес
20 И кончил дни свои, страдая…
Никто слезы не уронил
На прах отверженника неба,
И всех проклятье заслужил
Убийца — брат святого ГлебИ обитатель той земли,
Завидев, трепетом объятый,
Его могилу издали,
Бежа, крестил себя трикратОт современников до нас
30 Дошло ужасное преданье,
И сочетал народа глас
С ним Окаянного прозванье!
И в страшной повести об нем
Его ужасные злодейства
Пересказав в кругу родном,
Твердил детям отец семейства:
«Ужасно быть рабом страстей!
Кто раз их предался стремленью,
Тот с каждым днем летит быстрей
40 От преступленья к преступленью»


فسرونا على الجِلالَ كما سُلَّ
لبيع اللطيمة الدَّخدارُ


Však v skalné hloubi pramen zpívá
tak studený kdes v klenby tmách...
Tu dlouho poutník odpočívá
a s obuvi své stírá prach...


War nicht so werth, als Er, zu glänzen wie die Götter
In ihrer Tempel Ueberschrift;
Rom hatte niemals einen Retter,
Den Heinrichs großer Geist nicht dreymal übertrift.


Vuestras lenguas sedientas no podían atisbar desde lejos
su voluble desnudez,
sus múltiples siluetas deslizantes
modeladas por sus líquidas entrañas.
Es urgente encontrar sus huellas frágiles
que en senderos verticales se atragantan.
Es urgente encontrar las minuciosas marcas frágiles
del rocío que pestañea en la alborada.
Las mariposas blancas de la noche
refrescarán así nuestras gargantas apagadas,
cansadas de decir tantas palabras,
palabras que añoraban con sonidos estridentes
la dulce levedad pura del agua.


Te sentí, como el viento, cuando pasabas ya;
como el viento, que ignora si llega o si se va...
Fuiste como una fuente que brotó junto a mí.
Y yo, naturalmente, sentí sed y bebí.
Llegaste como el viento, náufraga del azar,
con tus ojos alegres entristeciendo el mar.
Y, para que la tarde pudiera anochecer,
te fuiste como el viento, que no sabe volver.


Hra to větrů jen a mertvá nůše,
S níž si darmo světem střečkoval,
Život má být dílo vlastní duše.


Ma, quando ben vincesti, oh che lodata
vittoria! o che diran gl'indi e gli eoi?
— Questo crudel — diran — su i carri suoi
menò l'afflitta madre incatenata. —


Iremos ouvir mil petas.
Quando mais o sol se empina,
Vendo acérrimos jarretas,
Junto a Santa Catarina,
Argumentando em gazetas:


巽隐为书元懋传
昌黎曾作董生行
安丰县即丰山里
今古同存孝隐名


Hellstes Glück, kindliche Lust,
Die keines Bösen sich bewußt,
Lautere Unschuld, die nicht wägt,
Ob ihr Tun auch Tränen trägt.


Ach, Felix, wir leben im Monat August,
Da schwitzt man begreiflicherweise;
Und wenn du dich überdies kratzen mußt,
Dann hast du wahrscheinlich Läuse.
Sieh nur, welch reizenden Kranz ich hier
Aus Himmelsschlüsseln gewunden!
Kränz ich damit deine Locken dir,
Dann ist alles Jucken verschwunden.


V zahradě čárné nad mořem
vavřínu snítku utrh’ jsem,
to zlatý den táh, a moře jak v hrách –
já utrh’ ji maně jakoby v snách.


Die zwei, die liegen die ganze Nacht,
Bis das das Glöcklein Sechse schlagt;
Steh auf braunes Mädchen zum Laden,
Schau ob es noch nicht will tagen.


Ein Mährchen ist oft süß wie Cyperwein,
Wie Früchte duftig und wie Vögel bunt,
Und manch ein alterthümlich Heldenlied
Ertönt wie Schwertgeklirr und Schildesklang,
Drum war mein Irrthum wohl nicht allzu groß.
Zwar weiß ich nicht so Herrliches zu melden,
Doch ehrt' ich gern den löblichen Gebrauch.
Vernimm denn, was in heitrer Mondnacht jüngst
Ein Schiffsgenoß auf dem Verdeck erzählt!


A že až pověrčivě se
bál od té chvíle smrti,
hned zmizel v houští – za ním král
i družina i chrti.


pero quedar contenta, es imposible:
que el apetito mío es insaciable,
y no consiente el cuerpo que descanse.»


一夜溪风万壑哀
几多黄叶覆苍苔
等闲只有寒梅树
冷蕊疏花独自开


Da gab er sie; und froh ging nun
Der sechzehnjähr'ge Held
In seine Ruh und konnte ruhn;
Denn sie, sie blieb der Welt.


Hát mért törődöl a világ
Sorsán, maroknyi por?
Szárad s kihajt a szőlőág,
Lesz ősszel újra bor.
S kedved ha most mámorba fúl,
Alvás után feljózanúl,
S kerűl megint a sor.


Nur fort, du braune Hexe! fort
Aus meinem gereinigten Hause,
Daß ich dich, nach dem ernsten Wort,
Nicht zause!
Was singst du hier für Heuchelei
Von Lieb und stiller Mädchentreu?
Wer mag das Märchen hören!


Nunca pude negarte nada,
lo sabías y con ello jugabas.
Arriesgaste tu amor
pensando ganar,
Te toco perder,
pero a mi también.
Tus ojos fueron
Océanos donde navegar,
tu sonrisa un lecho
donde descansar
Tu cuerpo un fuego
donde disfrutar
y tu pasión una escuela
de lo que es amar.
Fuiste lo prohibido,
fuiste lo que quise
fuiste amada y soñada.
y hoy todavía te evoco
y a veces te extraño.
Recuerdo tus demandas
de amor y compañía,
y rememoro tristemente
nuestros lejanos momentos
de amor, pasión y ternura.
Fui tuyo un año,
eso fue todo,
brevemente todo,
eternamente todo.
Me conmueve todavía
tu dolor ante el adiós,
y hay días como el de hoy
en que te extraño locamente.


Ma d'altra parte Duromante avanza
Con superba lentezza: egli di Morni
Avea scoperto il figlio: ira e dispregio
Gli rincrespan la faccia, ed ha sul labbro
Orgoglioso inamabile sorriso.
Gira l'occhio vermiglio, e mezzo ascoso
Sotto l'ispide ciglia. Onde, diss'egli,
Questi figli del mar? spinsevi il vento
Agli scogli di Tromato? o veniste
La bella Oitona a rintracciar? Malnati!
Chi nelle man di Duromante incappa
Della sciagura è figlio: i capi imbelli
L'occhio suo non rispetta, ed ei si pasce
Del sangue dei stranieri. Oitona è un raggio,
E 'l sir di Cuta lo si gode ascoso.
Vorrestù spaziar come una nube
Sopra l'amabilissima sua luce,
Figlio della viltà? vieni a tua posta:
Venir tu puoi; ma del tornar che fia?


为嫌朝野尽陶陶
不觉官高怨亦高
憔悴莫酬渔父笑
浪交千载咏离骚


Ma perch´altrove chiara questa storia
si truova scritta, fo con brievitade.
Tornando al papa Fiorenza a memoria
per l´ambasciata, glien venne pietade;
ma poi che Carlo Magno ebbe vittoria,
passò di qua nelle nostre contrade,
e rifece la città di Fiorenza,
la qual poi crebbe ogni dì sua potenza.


Si vous brillez à votre aurore,
Quand je m'éteins à mon couchant ;
Si dans votre fertile champ
Tant de fleurs s'empressent d'éclore,
Lorsque mon terrain languissant
Est dégarni des dons de Flore ;
Si votre voix jeune et sonore
Prélude d'un ton si touchant,
Quand je fredonne à peine encore
Les restes d'un lugubre chant ;
Si des graces, qu'en vain j'implore,
Vous devenez l'heureux amant ;
Et si ma vieillesse déplore
La perte de cet art charmant
Dont le dieu des vers vous honore ;
Tout cela peut m'humilier :
Mais je n'y vois point de remède ;
Il faut bien que l'on me succède,
Et j'aime en vous mon héritier.


Auf den zauberischen Wogen
Deutscher Tänze schwebtest du,
Wetter kamen schwül gezogen,
Schelmisch logst du üppige Ruh;
Eisgrau saßen tote Wächter
Vor dem klangerfüllten Haus:
Sieh, da warfst du edle Fechter
Singend in das Frührot aus!


Der Nebel stieg, das Wasser schwoll,
Die Möwe flog hin und wider;
Aus deinen Augen, liebevoll,
Fielen die Tränen nieder.


Unless perchance earl L— comes,
As noisy as a dozen drums,
And makes an horrid pother;
Else might we quiet sit and quaff,
And gently chat, and gayly laugh
At this and that and t'other.


Nevěřím starým báchorkám.
Já líp to znám. Já žil to sám.


Dann, o dann kann dieses öde Leben,
Das so reich, so herrlich einst mir schien,
Keinen tröstenden Ersatz mir geben
Für die Lieblingsträume, die mich fliehn.


Az örök ország
Részese lettem:
Atyai szívvel
Lássatok engem!


Porque o teu nome me veio à mente,
E, de repente, vi que baixaste,
E me escutaste.


Du wirst auf wilden Leuen stehn
Und treten auf die Drachen;
Du wirst ihr Gift und scharfe Zähn
In deinem Sinn verlachen.
Das machts, daß Gott will bei dir sein,
Der spricht: Mein Knecht begehret mein,
So will ich ihm beispringen;
Er kennet meines Namens Zier,
Drum will ich ihm auch nach Begier
Mein Hilf und Rettung bringen.


»Ach,« rief Venusine,
»Lieber Eisenritter,
Minne wollt ich bringen,
Man versah sich bitter.


Wie aber soll man sein, daß man uns wohl gefällt?
Wie dort Pomponius, der freien Geister Held,
Der Schönen Augenmerk, der Jugend Sitten-Muster?
Zwar sein Verdienst kömmt meist vom Schneider und vom Schuster,
Paris ziert selbst sein Haupt, weil eine mindre Stadt
Nicht Kunst noch Puder gnug für kluge Hirner hat.
In mancher Banque hat sein Muth das Glück besieget,
Wo oft sein halbes Erb auf einer Karte lieget;
Auch, wann bei später Nacht er wohl begleitet geht,
Prangt seine Tapferkeit, wo niemand widersteht;
Erst wann, wie oft geschieht, nach einem langen Kampfe,
Sein Kopf ihm endlich schwillt von theurer Weine Dampfe,
Was ihm begegnet, bricht, wann Glas und Fenster kracht,
Die öde Straß erschallt und weh der armen Wacht!
An Flinten ohne Blei und hart-verbotnen Eisen
Wird, was er Feinden spart, sein kluger Muth beweisen.
Dann endlich er ist jung, was soll er immer thun?
Er schläft ja zum Mittag, er kann nicht länger ruhn;
Arbeiten darf er nicht, er würde sich entadeln;
Und lesen will er nicht, er mag nicht immer tadeln;
Bei Frauenzimmer muß man zu gezwungen sein;
Was thät er ohne Spiel und Mädgen und den Wein?
Zu dem, die Ehr ist ja der Abgott seiner Sinnen,
Man kann von ihm getrost, mehr als er hat, gewinnen;
Sein erstes Gold fliegt hin und zahlt die Ehren-Schuld,
Der Handwerks-Mann nährt sich indessen mit Geduld,
Der Gläubiger vernutzt die unterwiesnen Thüren,
Und ein erzürnter Blick heißt Arme ferne frieren.
Wie herzt er jenen nicht? Wie stark umarmt er ihn?
»Dein Glück ist meines auch, wann einst ich glücklich bin!«
Der Herzens-Freund geht fort und segnet oft im gehen
Die Stunde, da sie sich zum erstenmal gesehen.
Wann aber in der Noth er zum Patron sich kehrt,
Was er ihm zugeflucht, im zehnten Theil begehrt,
So wird ein: »Itzt noch nicht«, ein: »Wann« und öfters »Morgen«,
Vielleicht was gröbers auch, ihn selber heißen sorgen.
Wie strahlt nicht dort sein Geist und strömt in Einfäll aus?
Wie lacht und lobt man nicht? doch ändert nicht das Haus,
Zwei Thüren weit davon, wird, wie ein Fisch im Sande,
Er, fern von seinem Volk, ertrocknen am Verstande;
Wann die Gesellschaft nicht bei Zoten lachen will,
Wo man Vernunft begehrt, da steht sein Witz ihm still.
Doch trotz dem Grillen-Kopf, der ihn zu tief ergründet,
Wann nur ein hold Geschlecht ihn liebenswürdig findet!
Wie sieghaft geht er nicht mit seinen Schönen um?
Sie, und was ihres ist, sind bald sein Eigenthum,
Und wann sein eckel Herz nicht güldne Fessel halten,
Wird mitten im Genuß sein Feuer bald erkalten.
Auch so wird, Käfern gleich, die von der Rose fliehn
Und nach dem nächsten Aas mit heiserm summen ziehn,
Er bald zum Kätgen gehn, das, mit beschmutzten Küssen,
Den Brand, den Iris zeugt, ums Geld wird löschen müssen:
Dann Glauben und Natur, Gesetz und Sittlichkeit
Sind feiger Herzen Furcht, wovon er sich befreit;
Sein Freund, sein Herzens-Freund, wird nicht von ihm gescheuet,
Wann den ein artig Weib, ein reines Kind erfreuet;
Findt der Verführer Gunst, er kühlet seine Lust
Und drücket unbereut den Dolch ihm in die Brust.


ch'io non ti curo: poi che se me il vieta
chi può, tu far non puoi che da me vista
non sia pur anco quella faccia lieta.


Der Uberwundnen Heil ist auff kein Heyl zu hoffen/
Wer vor geschlagen war/ hat offt den Schläger troffen.


Del alma negra
mana un lamento
que desgarra la nuestra,
que mata
y da vida.
Pero, ¿cómo entró allí?
¿cómo se hizo llanto,
se transformó en
queja, en rebeldía,
en compromiso,
cómo apeló a la esperanza
unió a gentes y
a pueblos
y explicó tan bien
la vida?
No te preguntes y
piensa:
imagínate
arrebatado de tu
tierra y de tu
tribu,
transportado como un
animal salvaje
en una semana infecta,
encadenado a tus
hermanos, a extraños
que hablan otras
lenguas pero
gimen
lágrimas universales,
gritos callados
de dolor y rabia,
los mismos que a ti ni
te salen, los que tú
ahogas en tu corazón.
Ahora te subastan,
te exhiben
en el mercado,
te separan
de los tuyos y
te hacinan, de nuevo,
en barracones en los que
malvives,
malcomes,
malduermes,
malamas;
te obligan a
aprender una
lengua hostil,
a olvidar tu nombre,
a ser sumiso a fuerza
de golpes,
a acostumbrarte a que
violen a tus mujeres,
a que te separen
de tus hijos,
a que te
humillen
y te arrebaten la
poca dignigdad que
te queda.
Y pasan los años,
y llega la libertad,
que te ata a una tierra
que no es tuya,
a un nuevo amo al que
tienes que pagar con
tu trabajo, el que antes
te daba poco de comer
y ahora siembra el hambre
en tus hijos
arrebatándoles el pan
para engordar
a los muchos nuevos
masas que surgen
por doquier.
Y si no puedes cumplir con
tus obligaciones de
hombre libre
te apresan de nuevo
llega el Joe Turner de
la canción, oh Lord!
con 40 eslabones en su cadena
y caza a tu hombre,
y se lo lleva
O unos encapuchados,
orgullosos de su (mala) sangre
y de su (puta) raza
se amparan en la masa,
en la oscuridad,
en su cobarde
rostro cubierto,
para privarte de tu
familia, para arrastrarte
hasta el árbol de la
muerte, y convertirte en
el extraño fruto
que aullaba Lady Bird.
Y el nuevo desarraigo,
el exilio al gueto del norte,
la lucha por la supervivencia,
el fin del prometido
sueño americano
que esperabas cuando
subiste a ese
A Train que
te llevaba a Chicago, a
Pittsburgh, a
New York
Y mientras, la
segregación en el sur
deja que Bessie Smith
se desangre en la puerta
de un hospital
para blancos,
se impone en las escuelas,
en los transportes
públicos, en
los bares, en los cines
aunque la desigualdad no es
extraña en el resto
del país.
Y cuando detienen
a una pobre modista
que cansada de todo un día
de trabajo
se niega a cederle su asiento
a un blanco, empieza el principio
¿del fin?
No, tan sólo
de la lenta lucha,
de la protesta,
apenas musitada en sus primeros
momentos, gritada
a los cuatro vientos
después,
del nacimiento del
africanismo,
del reconocimiento de
la belleza de lo negro,
del orgullo del puño en alto
en el podio de los juegos
olímpicos,
de la admiración hacia ese
negro guapo y
soberbio, con
un gancho de oro, que renunció a
su nombre de esclavo, se negó a
ir a una guerra que
no era la suya y
contribuyó a
cambiar el mundo.
Y después de todo
esto, y de saber
que la droga ha
acabado con miles
de vidas negras en
las últimas décadas,
y que más de la
mitad de los niños
negros viven
en familias
monoparentales
porque sus padres
arrastran sobre sus
hombros la pesada
carga
de la impotencia de
siglos que ha anulado,
en gran medida,
su capacidad de
sustentar a una familia,
y que los presos
negros no cuentan
con un juicio justo,
y que pasear de noche
por un barrio blanco
convierte en un negro
en potencial
delincuente y en
más que probable
diana de las balas
de los defensores de la
paz y el orden
Y después de todo esto,
¿no sabes cómo entró
el blues
en el alma negra?
Mírate de nuevo, hurga en tu
interior,
y si aún así, no lo entiendes
yo escupo
en tu rostro pálido, en
tu corazón de
piedra, en tu
sangre
de horchata,
y te insulto, y te
llamo blanco,
blanco de mierda
asqueroso blanco,
y proclamo mi
negritud, y me
abrazo a mis
hermanos
negros, y pido a
los dioses africanos
que cambien el
color de mi piel;
y reniego de mi vida
de blanca y me aferro
a mi alma de blues
la única que puede
hacer que
todo el peso de la
culpa ancestral
heredada
salga de mi vida porque yo,
yo,
sí sé
cómo entró
toda esta lacra
en mí.


Ach wie schlägelt mancher armer Spaß-Galan,
Der sich in die Freundligkeit nit finden kan,
Und der allen Zeitvertreib
Vor ein Liebes-Zeichen
Heimlich will vergleichen.


Putuje milá do Sloupu:
„Bože, v čem já ho vykoupu!“


Die eine ließ in dieser Welt,
Wie die Legende uns erzählt,
Von ihrem Mann sich krönen:
Die and're wünscht sich so was nicht,
Und hält's vielmehr für ihre Pflicht,
Den ihren nicht zu krönen.


Wie die Wälder sausen, schallen,
Rauschen ab die Felsenbrunnen,
Hör' ich Wald, Thal, Berg und Klüfte
Summen: Komm zu uns herunter. –


Melyet most szép kebelének
Hervasztanak hevei;
Minden, a min tekintete,
Minden, a min kedve függ;
A mit ér s ihl lehellete,
Minden, a min lelke csügg: -
Mint irígylem szerencsétek,
Hogy őt érinthetitek! -
Hátha még azt éreznétek? -
De jobb, hogy nem érzitek.


燕寝焚香老病身
细君相对坐如宾
而今一榻维摩室
唯与无言法喜亲


My cítíme, hrob slunce nevyzlatí,
a Vesna nezkrášlí ho květy, ptáky,
a proto v duši zbudou stále mraky,
co jednou ztraceno, se nenavrátí.


Partist O rio subiu até ao meu portã As cigarras calaram-se nos ramos cobertos de gead Agora regresso ao portão, mas o tempo mudo Como sempre os meus pensamentos são-te dirigido Estás tão longe como a Estrela Polar e a Primavera, Notícias tuas nunca se dirigem para su Quantas vezes, nos meus sonhos, vejo terras distantes - Encontraste outro amigo? Espero que nã


Quizás te diga un día que dejé de quererte,
aunque siga queriéndote más allá de la muerte;
y acaso no comprendas, en esa despedida,
que, aunque el amor nos une, nos separa la vida.
Quizás te diga un día que se me fue el amor,
y cerraré los ojos para amarte mejor,
porque el amor nos ciega, pero, vivos o muertos,
nuestros ojos cerrados ven más que estando abiertos.
Quizás te diga un día que dejé de quererte,
aunque siga queriéndote más allá de la muerte;
y acaso no comprendas, en esa despedida,
que nos quedamos juntos para toda la vida.


孤鹤不睡云无心
衲衣筇杖来西林
院门昼锁回廊静
秋日当阶柿叶阴


A k večeru jak se schylovalo,
údolí v stínu spočívalo.
A běží již Andělka za průvodem
a za hudbou, mizící do polních cest,
jež prorvány místy stříbřitým brodem
kams vedly, kde sousední vesnice jest.


Spi, Havlíčku, lež jen tiše,
vylézt nechtěj z té své tmavé říše,
malou měl bys radost z nás!


Vážným před slepcem ve chrámě klečí
Rozenec zpanilé Boženy;
Ruce jeho přes kříž složeny
Na prsou; o citech srdce svědčí.


di questi monti son queste le nevi;
ché quindi 'l verno standosi ognor lunge
non vien giamai che 'l bel terreno aggrevi.


A co jsi slyšel vzdechů,
co přání stlumených,
co očí našlo as těchu
v těch milých rysech tvých!


Só nos sobrou do amor
A falta que ficou


Und wer mit dem Leben
Lebt in Leid und Streit,
Trink' aus altem Fasse
Alte gute Zeit!


Rád podzim mám, když listí žloutne na stromech
a steskem zániku jme mysl snílků všech,
když na dalekou cestu chystají se ptáci
a babí léto lítá... ve vzduchu se ztrácí...


Sylvander greift nach Chloens Bilde,
Die er im dunkeln Lustgefilde
An sein entflammtes Herz gedrückt;
Er seufzt, daß diese süßen Stunden
So plözlich mit dem Traum verschwunden,
Der seinen frohen Geist berückt.


Willst du schweigen! Haucht's im Düster,
Ich bin blühend, bin gesund!
Küsse mich, sagt das Geflüster,
Fühle meinen frischen Mund!


Madre, tu il sai, rispose alto gemendo
il piè–veloce eroe. Ridir che giova
tutto il già conto? Nella sacra sede
d'Eézion ne gimmo; la cittade
ponemmo a sacco, e tutta a questo campo
fu condotta la preda. In giuste parti
la diviser gli Achivi, e la leggiadra
Criseide fu scelta al primo Atride.
Crise d'Apollo sacerdote allora
con l'infula del nume e l'aureo scettro
venne alle navi a riscattar la figlia.
Molti doni offerì, molte agli Achivi
porse preghiere, ed agli Atridi in prima.
Invan; ché preghi e doni e sacerdote
e degli Achei l'assenso ebbe in dispregio
Agamennón, che minaccioso e duro
quel misero cacciò dal suo cospetto.
Partì sdegnato il veglio; e Apollo, a cui
diletto capo egli era, il suo lamento
esaudì dall'Olimpo, e contra i Greci
pestiferi vibrò dardi mortali.
Perìa la gente a torme, e d'ogni parte
sibilanti del Dio pel campo tutto
volavano gli strali. Alfine un saggio
indovin ne fe' chiaro in assemblea
l'oracolo d'Apollo. Io tosto il primo
esortai di placar l'ire divine.
Sdegnossene l'Atride, e in piè levato
una minaccia mi fe' tal che pieno
compimento sortì. Gli Achivi a Crisa
sovr'agil nave già la schiava adducono
non senza doni a Febo; e dalla tenda
a me pur dianzi tolsero gli araldi,
e menâr seco di Brisèo la figlia,
la fanciulla da' Greci a me donata.
Ma tu che il puoi, tu al figlio tuo soccorri,
vanne all'Olimpo, e porgi preghi a Giove,
s'unqua Giove per te fu nel bisogno
o d'opera aitato o di parole.
Nel patrio tetto, io ben lo mi ricordo,
spesso t'intesi gloriarti, e dire
che sola fra gli Dei da ria sciagura
Giove campasti adunator di nembi,
il giorno che tentâr Giuno e Nettunno
e Pallade Minerva in un cogli altri
congiurati del ciel porlo in catene;
ma tu nell'uopo sopraggiunta, o Dea,
l'involasti al periglio, all'alto Olimpo
prestamente chiamando il gran Centìmano,
che dagli Dei nomato è Briarèo,
da' mortali Egeóne, e di fortezza
lo stesso genitor vincea d'assai.
Fiero di tanto onore alto ei s'assise
di Giove al fianco, e n'ebber tema i numi,
che poser di legarlo ogni pensiero.
Or tu questo rammentagli, e al suo lato
siedi, e gli abbraccia le ginocchia, e il prega
di dar soccorso ai Teucri, e far che tutte
fino alle navi le falangi achee
sien spinte e rotte e trucidate. Ognuno
lo si goda così questo tiranno;
senta egli stesso il gran regnante Atride
qual commise follìa, quando superbo
fe' de' Greci al più forte un tanto oltraggio.


Stürmisch pocht des jünglings busen –
Winkt nicht ihre weisse hand
Aus den dichten blumenbeeten?
Soll er ihr nicht nähertreten?