»Im Sommer war vom Turme, wo ich hänge,
Bis hieher, wo du wohnst im stillen Zimmer,
Aus Gass' und Straßen solch ein Leben immer,
Daß ich nicht kommen konnte durchs Gedränge.


Wenn in deine Seele die Sonne scheint,
besuch mich mal.


But Thee superior soberer toils demand,
Severer paths are thine of patriot fame;
Thy birth, thy friends, thy king, thy native land,
Have given thee honors, and have each their claim.


Und soll dann der schönen Wangen
Halbvermischtes Milch und Blut
Gantz und gar vergebens prangen,
Wie ein saurer Apffel thut,
Welcher nicht so wohl den Zahn
Als das Aug ergetzen kan?


Ô riches nuits ! Je me meurs,
La province dans le cœur !


Nač zde sklonných vrbin u ohradě
dóm ten pyšný jesti zbudován?
Snad že nový sad na mrtvých sadě
národa svěcencům věnován?


Dcera se mračíc odpovídala otcy:
Zrady své nevylíčíš lichotivostí!
Láska to krásná, dceruli vydati na smrt
Holotě míníš. K chůzy se měj, snad ti život
Daruje milenec můj, když buřiče zjevíš.
Slyše to otec sy vzdychl a promluvil s pláčem:
Jak jsy, ó rozmilé dítě, své lahodivými
Křesťany změnila mravy, jak dobrotu srdce
Zkalila láskou! Časové obživujícý
Slabotu zkleslého věku, ó růžové krásy!
Kam jste se poděli dnes? Vždyť milenka svého
Otce co anděl se házela v nebezpečenství,
Sázela statky y čest, aby radosti syjíc
Zblažila starce, a otec se dívaje na své
Spanilé dítě y v mukách Bohem se cýtil.
Všecko se na světě mění, kníže dnes plésá,
Vězý v porobě zejtra; dnes miluje otec
Dítě, co zejtra ho zradou vyvede na smrt.


oči starých dělníků
tisíckrát pokořené nespravedlností
oslepené hrůzou
propálené bezcitností


Nun ist bestellt der Sternen Wacht,
Der schnelle Tag ist hingebracht,
Wir gehen jetzt zu Bette:
Die Arbeit heischet Ruh und Rast,
Wir werffen ab die Sorgenlast
Und schlaffen in die Wette,
Daß sich
Ruhig
Unsre Glieder
Frischen wieder
Und verstärken,
Welche Morgens munter werken.


Kompt doch herauß, kompt her doch, ihr Jungfrauen,
Ihr Töchter von Zion!
Ach säumet nicht, kompt eilends anzuschauen
Den König Salomon!


与世从来最阔疏
年来况复味潜虚
漆园不嗜濠梁乐
人自人兮鱼自鱼


Es tönt in allen Landen
Ein Ruf zum heil'gen Streit;
In ihrer Kraft erstanden
Ist neu die Christenheit.
Die Stürme Gottes fahren
Und wecken jeden Mann,
Wie da vor grauen Jahren
Der Kreuzeszug begann.


A v obou světnicích pak chvíli zněly kroky,
pak Pavel na divan si lehl neširoký
a hlavu rukama si mrzut podložil,
by za chvíli je zlostně opět přeložil.
Krok slyší Antošův, jsouť dvéře otevřeny,
a cítí, jak ten krok je klidný, spokojený.
On chvíli přecházel – pak náhle zarazil.
A najednou zvuk houslový se vyrazil
z těch dveří otevřených, jak proud záře slunný
vyráží zpoza hor – to výskly všechny struny.
Pak chvilku tajemně cos struny hovoří,
jak jitřní zásvity by hrály na moři,
a druhé výsknutí zní strunami zas všemi,
jak by ta ranní zář teď šlehla po vší zemi.
A opět tajemně vrou struny v rozruchu,
jak procítal by svět, pták vzlítal do vzduchu,
a třetí výsknutí zas ze strun zajásalo,
jak slunce vyšlo by a vše kol zaplesalo.
To pozdrav jásala v těch strunách mladá hruď:
„Mladosti! Jitro! Slunce! Lásko, zdráva buď!“
A výskot k výskotu a pozdrav ku pozdravu
se druží bujaře, jak vesele by hlavu
odvážnou, jiskrnou nes’ mladík v dálný kraj,
svůj opouštěje dům i bezstarostný ráj,
všem stranám kývaje teď: „S Bohem! – S Bohem! – S Bohem!“
jen s nadějí svou jda jak s rozekvetlým hlohem,
kde nezříš větvičky pro samý květ a květ –
tak hlohem rozkvetlým mu celý je teď svět.
Hle, už se prostírá tu před ním město cizí,
u brány vážný muž ho čeká – smích už mizí –
„Jsem Život – vítám tě!“ mu dí a přísně zří
a mizí ve hluku s ním. Kam jen popatří,
vše zdá se dusivé, no, nic ho nezaleká;
„Živote, vítám tě!“ on volá hlasem reka.
A struny pěly, jakby rtíky krevnaté,
hrdélka mladá měly, ruce svalnaté
a oči blýskavé a duši ohně plnou
a silou bujely, jak moře pružnou vlnou.
V nich chladných výpočtů, brillantní techniky
nebylo ukryto, však oheň veliký.
To jak by ze zřídla tu prudko vyvíraly
hořící perly velké – tak ty struny hrály.
A pozvolna se tiší toho moře kvas,
zní rytmus valčíku – však přetrhl se zas –
cos v strunách zalkalo – a znovu valčík vlítá
tak toužný, horoucí, že srdce lká jím, škytá –
v tom energicky zazněla však struna g
tak dlouhým, mužným tónem v plné síle své.
A z něho vystoupila kantiléna vřelá,
jak osoba v své duši hotová a celá,
a klidně hovoří z té struny jedinké:
„Jsem vroucně oddán Vám, však jestli malinké
jen cítíte snad rozpaky, když k Vám se blížím,
kdy duši sladkostí, nesnesnou mukou tížím,
to, prosím Vás, pryč zapuďte a věřte mně,
že nechci obtížen Vám býti daremně.
Já miluji Vás. Slov já nemám, bych to řekl;
však v hruď mou meč kdybyste vklála, on by změkl.
Já miluji Vás, co Vás znám – nuž dlouhý čas,
a jenom hruď má ví, že srdce zas a zas
se vrací jenom k Vám – víc o tom nikdo neví,
ret můj to nikomu, když Vám ne, nevyjeví.
Svou lásku v srdce své jsem uložil jak v hrob,
za Vaši něžnost vděčen budu za všech dob...“


No tiene el soto ni el valle
tan dulce olorosa flor,
que todo es aire su olor,
comparado con su talle;
alábenla, y cuando calle
pongan todos lengua en ella.
Clavellina se llama la perra;
quien no lo creyere, bájese a olella.


Hin fur der teufel in eins wirtes hause,
da fund er vil landsknecht leben im sause;
der teufel setzt sich gleich hinter den ofen.
Einsteils spilten mit einander mumschanze,
die andern trunken halbe und auch ganze,
das sie alles so ungschwungen aussofen.
Der teufel het auf sie groß acht,
ob er in einen faren möcht verwegen,
doch wans einer dem andern bracht,
sprach der ander: »den müß dir got gesegen,
du mein lieber stalbruder!«
also ein ieder sagt.
der teufel klagt:
»sie tränken wol ein fuder,
e einer von mir wur gezwagt!«


Mládenče schopný, jenž chuti násilou
Moudrosti na chlum chceš se vyvýšiti,
A roušky pravdy zacloněné
Osmělenou se rukou dotýkáš; –


Nimm von mir dieses Angstgesicht – o führ herauf das goldne Licht! ...
Dann flattert's hin im Morgenwind, der zu den Kreaturen spricht
In seines Säuselns Gnadenton: »der Herr die Finsternis zerschlug!
Noch einmal flammt die Sonne auf – noch einmal tötet er den Fluch! ...«


Hvězdná noc! Kol skály šumné reje,
vzdechy, ticho, toužné vanutí;
Vltava tam Vyšehradu pěje
dávnou, sirou píseň labutí!


Aquí tu Aurora espíritu acompaña,
Gabriel, tan vivo, que mudando el cielo,
pudo tu pluma con inmenso vuelo
del sol de Italia ser Faetón de España.


De i begli occhi a bontà sì vera e dolce,
canzon, volgiti meco,
e dille con inchiostro:
–Ben di Dio, perch'ognor non siam noi teco?
Ah, se a noi sei de i cieli unico mostro,
ben di Dio, non del mondo, abbi il cor nostro!–


Opuštěnou cestou sám jsem kráčel plání,
hlasů dvou jak teskné uslyšel bych lkání...


Сидящій на горѣ приморской со любезной,
Во время тишины увеселяясъ безной,
Пастухъ любовницѣ сіи слова вѣщалъ:
Кто горести, какъ я, въ любви не ощущалъ,
Хотя препятствія въ любви воспоминаетъ,
Прямой горячности въ любви еще не знаетТогда приятняй день, когда встаешь отъ сна,
Приятняй во своемъ началѣ и весна:
Когда гуляемъ мы въ позѣленѣломъ полѣ,
Въ началѣ зѣлени приятства видимъ болМогла ль бы тишина прелѣстна быти водъ,
Когда бы безъ премѣнъ и бурь прошелъ весь годНе возвышай пастухъ премѣны ты толико,
Чтобъ было щастіе мое тобой велико:
Не предвѣщай своихъ пастушкѣ ты измѣнъ,
Когда не можешь въ вѣкъ ты мною быть забвѣнА естьли Валтазаръ тебѣ когда прискучу,
Какъ рыба безъ воды томяся я размучусСо Целестиною всегда я тщуся быть,
И не могу тебя до гроба позабытЛюбовь моя не цвѣтъ и вѣчно не увянетъ:
Такъ пища никогда противною не станетИли забылъ ужъ ты мнѣ молвленны слова:
Весна по перьвыхъ дняхъ уже не такова,
И послѣ насъ она не столько услаждаетъ?
На время знать тебя страсть нѣжна побѣждаетНе о любовницахъ я это говорилъ,
Я быліе себѣ, а не плоды варилКоль въ клѣтку я сажалъ поймавъ силками птицу?
Манилъ ли я тогда въ силки къ себѣ дѣвицу?
Наскучитъ ли кому когда ево душа?
А ты мнѣ такъ мила, колико хорошКакъ солнца жаркій лучъ во вѣки не простынеть,
Мой духь тебя по смерть драгая не покинетъ,
И не минется мой ко Целестинѣ жаръ,
Доколѣ буду я на свѣтѣ ВалтазарИ я тебя во вѣкъ любезный не забуду,
И Целестиною лишать тебя не будКоль долго я когда не зрю мой свѣтъ тебя,
Во тѣ часы сама не помню я себя:
И всякой разъ тобой въ часъ оный огорчаюсь,
Когда съ тобою я любезный разлучаюсНа мысли ты моей всегда и въ день и въ ночь:
Твой зракъ отъ глазъ моихъ не отступаеть прочь,
Какъ воскъ во теплотѣ, такъ я тобою таю,
И мыслію тебя повсюду обрѣтаНаполненна моя тобою голова,
Какъ мягкая въ лугу цвѣтами мурава:
И сердце такъ мое тобою распаленно,
Колико во огнѣ железо раскаленно,
Имѣешь надо мной и ты подобну власть:
И описала ты мою своою страстВладѣй моимъ любовь и сердцемъ ты и духомъ,
Увеселяй меня и зрѣніемъ и слухомъ,
И осязаніемъ! Пастушки слыша гласъ,
И видя предъ собой любезну въ оный часъ,
Ко осязанію пастухъ уже стремится:Пастушка нѣжною пріятностью томится,
И утомленна съ нимъ отходитъ во кусты
Приморской той горы во ивники густГотовитъ имь Еротъ тамъ новыя успѣхи,
А мягкая трава любовникамъ утѣх


Ir wort schärpffen sie wie ein schwerdt,
den frommen zu verdriessen,
Ir gifftig zung stedts rach begert,
gleich wie mit pfeilen schiessen,
Seind boßhafftig in all jrm thun,
mit jrn anschlegen frech vnd kün,
stoltz, hoffertig vnd prechtig.


Zwischen Morgen und Abend
dehnt sich ein schweres Joch;
und wenn die Schatten steigen,
flammen die Gipfel noch.


Wenn also meine Denk- und Schreibmaschine
Im Gang noch bleibt, und ich damit bald der Vernunft
Zum Herold, bald der Frömmlerzunft
Zum Aerger und Spektakel diene,
Wenn mein Aeneas noch mit seiner Schafkopfsmiene,
Mit der er über Narr'n und Schurken lacht,
So manchen Prediger auf seiner Bühne,
Und manches Zwerchfell noch ertönen macht,
Und wenn am Ende Rom, durch so viel Lob gerühret,
Mich etwa gar kanonisiret,
So ist's dein Werk! Denn ohne dich
Wär' ich, o Theurer, sicherlich
Trotz dem Verbot, aus Oestreich emigriret,
Und hätte dort in jener Welt
Virgilen schon bereits erzählt,
Daß, so wie Rom sich metamorphosirte,
Ich auch das Bild von seiner Hand,
Das längst kein Mensch mehr ähnlich fand,
Nun in ein and'res travestirte,
Und ich daher im Grunde nichts gethan,
Als was der gute, brave Mann
An meiner Stelle selbst – ich wette –
Gewiß nicht unterlassen hätte.
Du aber führtest mich zurück in diese Welt
In der es mir, trotz all' den Plagen,
Die unsere Geduld parforcejagen,
Noch immer ziemlich wohl gefällt.
Du bist, o Theurer, all' den Kranken,
Die ihres Daseyns Dau'r, wie ich, dir danken,
Nicht bloß der Arzt, der Arzenei verschreibt,
Und ungerührt bei ihren Leiden bleibt,
Du bist zugleich ihr Freund, und theilest,
Mit ihnen redlich jeden Schmerz,
Und wenn du sie von ihren Plagen heilest,
So heilest du zugleich – dein Herz.
Schön ist's und groß, so vieler Menschen Leben
Zu retten, doch noch schöner, wenn daneben
Der Arzt zugleich, als seines Kranken Freund,
Auch seine Mitleids Thräne weint! –
Und kommt zu Schmerzen, die im Körper wühlen,
Erst noch ein Seelenleid hinzu,
O wer versteht dann so, wie du,
Der kranken Seele selbst den Puls zu fühlen!
D'rum nimm, o edler, theurer Mann!
Hier meinen Dank für deine Sorgfalt an;
Und wenn ich von der Nachwelt je gelesen
Zu werden mir gewünscht, so sey's, ob diesem Blatt,
Worauf ich kund den Zeitgenossen that,
Daß Stoll mein Retter und mein Freund gewesen.


divenne agreste e rigido ogni core,
non apparean più per le strade amanti
e l'ornato vestir perse il suo honore;


Wir müssen uns einander nehmen,
So wie wir in dem Kreise sind,
Und uns ein wenig links und rechts bequemen;
Man schifft umsonst stracks gegen Fluth und Wind
Ein blödes Aug' ist darum noch nicht blind.
Man streife nur das Handwerk von dem Manne,
Und nehme, was dann übrig bleibt,
Gewissenhaft und nach der Spanne,
Wenn er nicht mehr sein Steckenpferdchen treibt;
So stehen Richter und Susanne
So ziemlich wie sie waren da,
Und jeder sieht so ziemlich, was er sah.


Sudí Horimíru pokyne,
Jun se na Šemíka vyšine;
Oř, jak pána na svém hřbetě cítí,
Hrabe, řehtá, očma divně svítí.


Sante, saggie, leggiadre, alte sorelle,
Che in negri panni avvolte e in negro velo,
Quasi due lune in bel notturno cielo,
Ornate il mondo rilucenti e belle,


社饮扶携春日和
柘冈麦垄竟相过
不因旧岁追胥苦
安得春来喜气多


Qué silencio. ¿Es así
el mundo?... Cruz al cielo
desfilando paisajes,
risueño hacia lo lejos.
Tierra indolente. En vano
resplandece el destino.
Junto a las aguas quietas
sueño y pienso que vivo.
Mas el tiempo ya tasa
el poder de esta hora;
madura su medida,
escapa entre sus rosas.
Y el aire fresco vuelve
con la noche cercana,
su tersura olvidando
las ramas y las aguas.


Em meio àquelas labaredas, terminal
De sonhos, esperanças, calo
Que viraram tochas em macabro ardor
De madrugada seca e infernal


És ott a rengetegben,
A fellegekbe
Ágaskodó bércek között,
Ahol mennydörgés a folyam zugása
S a mennydörgés itéletnap rivalma...
Vagy ott a puszták rónaságán,
Hol némán ballag a csendes kis ér,
S hol a bogárdöngés a legnagyobb zaj...
Ottan megállt az ifju,
Körültekintett áhitattal,
S midőn szemét s lelkét meghordozá
A láthatár fönnségein,
Erőt vett rajta egy szent érzemény,
Letérdepelt s imádkozék:
„Imádlak, isten; most tudom, ki vagy?
Sokszor hallottam és sokszor kimondtam,
De nem értettem nevedet.
A nagy természet magyarázta meg
Hatalmad és jóságodat...
Dicsértessél, dicsértessél örökre!
Imádlak, isten; most tudom, ki vagy?”


"What cause has Alexis to weep?"
With looks of compassion, she said;
"Have you lost e'er a lamb or a sheep?
" Or is Tray the poor favourite dead?
"Or, perhaps, your fair Daphne's unkind,
" Perhaps for her coyness you grieve,
"Ah! 'tis jealousy poisons your mind!
" But appearances often deceive. "


淡齑淘大麦
甘酪荐含桃
风调谁优劣
田家似颇高


Meine Klagen sollen lieblich wallen,
Den Krystallen gleich im Frühlingsbache,
Die mit Ache hüpfen auf am Strande,
Wo vom Rande sich zwei Blumen neigen
Und mit Schweigen sich im heiterblauen
Spiegel schauen, aber, eingeladen
Sich zu baden, scheu zurück sich biegen
Und sich schmiegen, als ob sie sich schämen;
Doch mit Grämen trüben ihren hellen
Blick die Wellen, die vorüber müssen,
Schmerzlich grüßen sie im Weitereilen,
Möchten weilen, müssen doch entjagen.


Měsíc vůkol stříbrné hází níti,
Tiché přírodě tkát chce lesklé síti.


Múltaddal, jobb, számolj le végképp,
Halottaidnak hagyj te békét,
Hozd rendbe gyorsan számadásod!
Siess előre,
Ugorj a tőrbe,
A sírt magadnak ássad, ássad!


Some parts, in light magnificently dress'd,
Obtrusive enter, and stand all confess'd;
Whilst others decently in shades are thrown,
And by concealing make their beauties known.
Alternate thus, and mutual is their aid,
The lights owe half their lustre to the shade.


Un mendigo horrible pasa,
y hacia el castillo ha mirado.


De Schaulrat Ix ut Ixenstein,
De süll de Schaulen mal nahseihn
Un kamm denn ok nah Ohserin
Tau den Schaulmeister Rosengräun.
Na, nu ward grot Examen sin.
De oll Schaulmeister hett in Nöten
Un sihr in Angst un Bangen seten!
Doch helpt't em nich, hei möt heran
Un wisen, wat hei lihren kann.
Dat deiht hei nu, un kolle Sweit
Deiht em von dat Gesicht 'raf lecken.
Denn wat hei sünst so prächtig weit,
Dat is hüt allens in de Hecken,
Un de verdammten Jungs, de weiten nix,
Un unse gaud Herr Schaulrat Ix,
De sitt so vörnehm un so still
In sinen Lehnstaul achteräwer leggt,
As wenn hei all'ns sick marken will,
Wat hir vör dummes Tüg ward seggt.
Doch gung dat beter, as hei dacht,
Denn de Herr Schaulrat hadd vergangen Nacht
Ganz prächtig rauht,
Ok gaud verdaut,
Sin Unnerliw was in de Reih,
Un frühstückt hadd hei hüt vör twei.
Hei seggt denn also blot: »Mein lieber Freund,
Sie unterrichten noch nach alter Mode,
Warum nicht nach Sokratischer Methode?«
»Ich weiß nich, woans diese seind«,
Seggt Rosengräun, »wenn Sie's mich weisen wollen,
Denn will ich gerne Schul nah hollen.«
»Nichts leichter ist als das.
Komm her, mein Sohn, und sag mal, was
Ist das wohl für ein kleines Flüßchen,
Das dicht hier fließt am Dorf vorbei?
Nun, nun! Besinne dich ein bißchen!
Du weißt es nicht? – Nur keine Scheu!
Nun sag mal, wenn man Böses hat getan,
Was muß man später dafür leiden?
Du, meine Tochter! Bu – Bu? Wer weiß es von euch beiden?«
»Denn tun wir Buße«, seggt Fik Thran.
»Ganz richtig! Und statt 'Buße' sagt ihr 'Busse',
Denn habt den Namen ihr vom Flusse. –
In welchen Fluß fällt nun die Busse?
Nun, Kinder, nun! Besinnt euch wieder!
Was fällt wohl all's vom Himmel nieder?
Nun?« – »Regen.« – »Weiter!« – »Snei.« – »Was weiter?« – »Dak.«
»Was weiter sonst?« – »Ick weit't«, seggt Hanne Knak.
»Nun denn, mein Söhnchen?« – »Hagel.« – »Recht!
Und wenn ihr nun statt 'Hagel' 'Havel' sprecht,
So habt ihr's ja heraus, ihr findet
Den Fluß, in den die Busse mündet.
Und nun die Havel! Sagt, wie ist ihr Lauf?
Und welcher Fluß nimmt wohl die Havel auf?
Nun? Nun? – Ihr werd't ihn sicher kennen.
Wer kann von euch den Fluß mir nennen? –
Nicht? – Nun, denn tret mal einer vor, ihr Lieben,
Damit ich auf den Weg ihm helfe.
Nun zähle mal!« – »Eins, zwei, drei, vier, fünf, sechs, sieben.«
»Nun, weiter!« – »Achte, neune, zehne, elfe.«
»Halt an! Statt 'elfe' saget ihr nun 'Elbe';
Ihr seht, es ist beinah dasselbe. –
Nun aber ...« – »Herr«, seggt Rosengräun,
»Dies Stück hätt ich Sie schon afseihn,
Das könnt ich auch. Wenn Sie das wollen,
Denn müggt ick woll 'ne Prauw afhollen.«
»Jawohl, jawohl, mein lieber Freund,
Das würd' mich ganz besonders freun.«
»Na, denn man zu!« seggt Rosengräun,
»Da wir nun bei der Elbe seind,
So woll'n wir sehn, wo selbe bleibt.
In's erst geht sie nach Hamborg ran,
Wo sie sehr starke Schiffohrt treibt
Un wo man wieder sehen kann,
Wie weise Gott es ingerichtet hat,
Daß bei 'ner jeden großen Stadt
Ein großer Fluß fließt auch vorbei,
Damit die Schiffohrt möglich sei.
Nu sag' mich aber, Jochen Plasten,
Wo bleibt nu woll die Elbe nahsten,
Wo mündet sich die Elbe rein? –
Dat weißt du nich? – Na, Körling Heinz,
Komm du mal her, un zähl mal eins!»
»Eins, zwei, drei, vier, fünf, sechs, sieben, acht, neun,
Zehn, elf, zwölf ...« – Halt!« seggt Rosengräun,
»Wo mündet nun die Elbe rein?
Fällt keinem denn der Name ein? –
Nun, 's ist doch so'ne leichte Sach'!
Denkt doch bei 'zwölfe' etwas nach!
'Zwölf' – 'zwölfe'! – Tut's euch überleggen! –
Seid ihr denn alle in den Däs'?
Da stehn sie nu, die Dämelkläs'!
Stats 'zwölfe' müßt ihr 'Nordsee' seggen.«


Te nem akarsz velem carment felmondani;
sőt hozzá sem akarsz engem bocsátani:
azért paripádra látlak felugrani,
s népeddel nélkülem hozzája szállani,


طَرَحْنَا فوقَ غارِبِها الزِّمانا
فأَسْلَمَها العَرَارُ إِلى الخُزَامَى
رَعَتْ بالجِزْعِ أَسْنِمَةَ الرَّوابي
فجاءَتْ وَهْيَ تحمِلُها سَنَاما
وما بَرِحَتْ تراوحُ أَو تُغادِي
جَمِيماً في أَو جِمَاما
تَحُطُّ به النّعائِمُ مُتْأَقَاتٍ
تَرَجْرَجُ فوقَ أَعناقِ النُّعامى
إِلى أَن عارضَتْنَا فاسْتَرَبْنَا
أَكُوماً نحنُ ننظرُ أَمْ إِكاما
وقالَتْ والخيامُ صَبَاحُ عَشْرٍ
لِلَيْلَتِها أَلاَ حَيِّ الخياما
فعُجْنَا بالأَراكِ على أَرَاكٍ
صَدَحْنَا في ذوائبِهِ حَماما
ومِلْنا للعقيقِ فقام جِسْمِي
به يَقْرَا على قَلْبِي السَّلاما
طرحنا العَجْزَ عن أَعجازِ عَيْشٍ
نُوَشِّحُها على الحَزْمِ الحِزاما
ونُوسِعُها بأَيدِي الوَخْدِ مَخْضاً
تُطيرُ الريح زُبْدَتَهُ لُغَاما
وندفَعُ بالسُّرَي منها قِسِيّاً
فتقذفُ بالنَّوى مِنَّا سِهاما
ونُعْمِلُ كالأَهِلَّةِ ضامراتٍ
لنبلُغَ فوقها القَمَرَ التَّماما
ببابِ الفاضلِ المِفْضالِ حَطَّتْ
فأَطلَقَها وَأَقْعَدَنَا وقاما
تُجَنِّبُها الخوافِيَ والذَُّنَابَي
وَتُورِدُها القوداِمَ والقُدَامَى
كَأَنَّا إِذْ قطعناهم إِليهِ
تَعَسَّفْنَا إِلى الصُّبْحِ الظَّلاما
يَحُطُّ لِثامَ نائِلِهِ فيبدُو
وقد عَقَدَ الحياءُ له لِثاما
ومِنْ أَحكامِهِ أَنْ ليسَ يُبْقَي
على الأَحرارِ للدهرِ احْتِكاما
شَفَتْ وكَفَتْ فصائِلُهُ فلولا
جفونُ الحُورِ أُعْدِمَتِ السَّقَاما
وأَسْكَرَنَا بَيَاناً دامَ حَتَّى
عَجِبْنَا كيفَ خَدَّرْنا المُدَاما
معانٍ تجلسُ الفُصَحاءُ عنها
وتسمَعُها خواطِرُهُمْ قِياما
يتيماتٌ تُصَدِّقُ في عُلاهُ
مَقَالَةَ مَنْ دعاهُ أَبا اليتامى
ونُعْمَى مَنْ رَأَى الأَجسامَ عُطْلاً
فَقَلَّدَها أَيادِيَهُ الجِساما
أَقولُ له وقد أَحْيَتْ يَدَاهُ
عِظاماً من أَوائله عِظاما
أَبَتْ لِيَ أَنْ أُضامَ صفاتُ مَجْدٍ
أَبيَ لولا سَمَاحُكَ أَنْ يُضَاما
وما أَبقي احتفالُكَ فيَّ هَمّاً
ولا فيما يخصُّنِيَ اهتماما
ولكنْ قد بَدَأْتَ به رَحِيقاً
أُنَافِسُ أَنْ تُضِيفَ له الخِتاما


A že se málo uchodil,
by na zdraví si neškodil,
v luh vyšel si a lesy,
a liboval si pohody,
a okusoval jahody,
až v trávě uleh kdesi.


أَيُّها الوَسمِيُّ زُر نَبتَ الرُبا
وَاِسبِقِ الفَجرَ إِلى رَوضِ الزَهَر
حَيِّهِ وَاِنثُر عَلى أَكمامِهِ
مِن نِطافِ الماءِ أَشباهَ الدُرَر
أَيُّها الزَهرُ أَفِق مِن سِنَةٍ
وَاِصطَبِح مِن خَمرَةٍ لَم تُعتَصَر
مِن رَحيقٍ أُمُّهُ غادِيَةٌ
ساقَها تَحتَ الدُجى رَوحُ السَحَر
وَاِنفَحِ الرَوضَ بِنَشرٍ طَيِّبٍ
عَلَّهُ يوقِظُ سُكّانَ الشَجَر
إِنَّ بي شَوقاً إِلى ذي غُنَّةٍ
يُؤنِسُ النَفسَ وَقَد نامَ السَمَر
إيهِ يا طَيرُ أَلا مِن مُسعِدٍ
إِنَّني قَد شَفَّني طولُ السَهَر
قُم وَصَفِّق وَاِستَحِر وَاِسجَع وَنُح
وَاِروِ عَن إِسحاقَ مَأثورَ الخَبَر
ظَهَرَ الفَجرُ وَقَد عَوَّدتَني
أَن تُغَنّيني إِذا الفَجرُ ظَهَر
غَنِّني كَم لَكَ عِندي مِن يَدٍ
سَرَّتِ الأَشجانَ عَنّي وَالفِكَر
اِخرِقِ السَمعَ سِوى مِن نَبَإٍ
خَرَقَ السَمعَ فَأَدمى فَوَقَر
كُلَّ يَومٍ نَبأَةٌ تَطرُقُنا
بِعَجيبٍ مِن أَعاجيبِ العِبَر
أُمَمٌ تَفنى وَأَركانٌ تَهي
وَعُروشٌ تَتَهاوى وَسُرُر
وَجُيوشٌ بِجُيوشٍ تَلتَقي
كَسُيولٍ دَفَقَت في مُنحَدَر
وَرِجالٌ تَتَبارى لِلرَدى
لا تُبالي غابَ عَنها أَم حَضَر
مَن رَآها في وَغاها خالَها
صِبيَةً خَفَّت إِلى لِعبِ الأُكَر
وَحُروبٌ طاحِناتٌ كُلَّما
أُطفِئَت شَبَّ لَظاها وَاِستَعَر
ضَجَّتِ الأَفلاكُ مِن أَهوالِها
وَاِستَعاذَ الشَمسُ مِنها وَالقَمَر
في الثَرى في الجَوِّ في شُمِّ الذُرا
في عُبابِ البَحرِ في مَجرى النَهَر
أَسرَفَت في الخَلقِ حَتّى أَوشَكوا
أَن يَبيدوا قَبلَ ميعادِ البَشَر
فَاِصمِدوا ثُمَّ اِحمَدوا اللَهَ عَلى
نِعمَةِ الأَمنِ وَطيبِ المُستَقَرّ
نِعمَةُ الأَمنِ وَما أَدراكَ ما
نِعمَةُ الأَمنِ إِذا الخَطبُ اِكفَهَرّ
وَاِشكُروا سُلطانَ مِصرٍ وَاِشكُروا
صاحِبَ الدَولَةِ مَحمودَ الأَثَر
نَحنُ في عَيشٍ تَمَنّى دونَهُ
أُمَمٌ في الغَربِ أَشقاها القَدَر
تَتَمَنّى هَجعَةً في غِبطَةٍ
لَم تُساوِرها اللَيالي بِالكَدَر
إِنَّ في الأَزهَرِ قَوماً نالَهُم
مِن لَظى نيرانِها بَعضُ الشَرَر
أَصبَحوا لا قَدَّرَ اللَهُ لَنا
في عَناءٍ وَشَقاءٍ وَضَجَر
نُزَلاءٌ بَينَنا إِن يُرهَقوا
أَو يُضاموا إِنَّها إِحدى الكُبَر
فَأَعينوهُم فَهُم إِخوانُكُم
مَسَّهُم ضُرٌّ وَنابَتهُم غِيَر
أَقرِضوا اللَهَ يُضاعِف أَجرَكُم
إِنَّ خَيرَ الأَجرِ أَجرٌ مُدَّخَر


Für würdigen Inhalt ging ich heute formsuchend
Hoch in der Musen vollgestopfte Dachkammer,
Wo die Modele stehn von allen Versmaßen.
Unübersehbar schien der bunte Wirrwarr mir.
Hier standen der Antike Metra reih'nweise:
Gewichtiger Chorgesänge schwere Grundrythmen,
Dann Odenkrams verhundertfachte Nachbildung,
Senare dort; daneben gleich, zur Abschreckung,
Des zopfigen Alexandriners Pfuschmachwerk;
Ganz Rom und Hellas, bis zum letzten Sechsfüßler.
Nach diesem, mittelalterlich mit Vierstabung
Allitterirenden Urgesangs Granitblöcke;
Dann Nibelungenstrophenbauwerks Spitzbogen,
Voll gothisch hoch erhabner Heldensteinbildung;
Dazu der ganzen Minnedichtung Verskränzlein
Und Sprachfigürchen in reizumblühter Vielfachheit.
Dann kam handwerklichen Meistersangs Holzschnitzwerk,
Sehr eulenspiegelscheckig, aber grundehrsam,
Durchgängig doch urvätermöbelwurmstichig.
Und immer mehr! Dort stehn in Renaissancegrazie
Romanischen Geistes zierlich feine Formspiele.
Hier des Terzinengangs Reliefbild, friesartig
Dahingedehnt:, dort der Ottaverime schalkhaftes
Amorettenbüstenvölkchen; endlich unzählbar
Sonnettengefäß und Schalen höchster Formfeinheit.
Sogar des maurischen Stils Gaselenlaubwerk war
Einreimig ausgestellt zur Wahl nur. – Da stand ich,
Und sah und sah, und weilte, gänzlich unschlüssig,
In welch Gehäus des tausendfachen Formreichthums
Ich kneten sollte die Gedankenthonmasse
Zum Wiegenlied dem formverständigen Kunstfreunde.
Bis endlich, unten tief im letzten Staubwinkel
Die mächtige Form ich sah von Pindars Festhymnen.
Entschlossen, scheu' ich nicht das schwierige Durchkriechen
Durch aufgestapelt tausendjährige Verstrümmer,
Hervorzuziehn den Fund. Da – bricht, der Hauptstütze
Beraubt, von allen Brettern des Parnaßgiebels
Das ganze Formeninventar mit Staubwolken
Und Krachen über mir zusammen! Todähnlich
Erschrocken, halb erdrückt, erstickt, voll Quetschungen,
Tauml' ich bei Seit', erreich' die Thür, zurückgreifend
Nach einem Ersten Besten, um doch nutzlos nicht
Und völlig beutelos zu flieh'n, komm' hinkend
Hinab – was hab' ich? Ach, ein Bündel Hinkjamben!
Von all der Herrlichkeit den letzten Ausschuß nur!
O Freund, so kommt der Inhalt meines Festliedes,
Erdrückt von Formvollendungsstudien, nachhinkend!
Nun, mag's! Und hinkte gleich die ganze Bildreihe –
Sind Bild doch und Vergleiche selten zutreffend!
Du aber, der aus halbverlornen Formtrümmern
Des Grundgedankens Urgestalt und Ausprägung
Weißt zu ergänzen auf historischer Grundlage,
Wirst auch aus diesen Hinkejamben freundschaftlich
Zusammenconstruiren dir die Fest-Ode.
Schlag' in die offne Hand, die sich dir darbietet,
Und laß es unter uns beim Alten stets bleiben!


Tu amor arde en la sombra como una llama lenta,
como la luz de un faro, que oscila en la tormenta.
Perdida como el aire de la tarde en el trigo,
todo lo que me dejas también se va contigo.
Perdida como el agua que salta de la fuente,
porque siempre es la misma y siempre es diferente;
y quizás tú te vas sin saber que te has ido,
como un golpe de viento, con un rumbo de olvido.


Nu packt's euch nur außi,
Franzosen, Juchhe!
Nu mach' ich mich mausi,
Mein Adler ich seh',


Geschichte, du sollst mir jetzt zeigen,
Was wir in keiner Fabel sehn.
Heiß' Männer von dem Laster schweigen,
Mit welchem sie die Schönen schmähn.


Und mit der ranzion der missethaten hat Er die ganze menschen-schaar berathen.


Né le reliquie sparse di Cartago,
né la classe ch'il mar timido rende,
del lungo navigar mi faran vago;


To všecko, všecko míti za sebou,
čím otravuje každá vzdělanost,
zde příroda jen s drsnou velebou
a člověk, který nezná hřích ni ctnost,


هِيَ الحِمايَةُ هَبَّ اليَومَ داعيها
رُدّوا الأَكُفَّ وَصُدّوا عَن مَخازيها
لا تَجعَلوا النيلَ صَيداً في مَخالِبِها
فَالوَيلُ لِلنيلِ إِن هاجَت ضَواريها
تَكَشَّفَت غَمَراتُ الرَوعِ وَاِنحَسَرَت
غاراتُ كُلِّ رَحيبِ الدرعِ ضافيها
ما زالَتِ الحَربُ حَتّى اِرتَدَّ قائِدُها
وَاِنصاعَ في السَلبِ المُبتَزِّ غازيها
الخَيلُ تَجمَحُ وَالأَبطالُ مُدبِرَةٌ
فَوضى يَحيدُ عَنِ الداعينَ ناجيها
وَلهى مِنَ الذُعرِ يَدعو في أَواخِرَها
سَعدٌ وَتَدعو عَلى سَعدٍ أَواليها
ما كانَ بِالقائِدِ المَيمونِ طالِعُهُ
لَو اِستَبانَ سَبيلَ الرُشدِ غاويها
لَئِن دَعاها إِلى الطُغيانِ آمِرُها
لَقَد نَهاها عَنِ الطاغوتِ ناهيها
ما أَظلَمَ القَومَ يَجزونَ البِلادَ أَذىً
وَهيَ الحَياةُ وَما تُسدي جَوازيها
يا سَعدُ إِنَّ عُقوقَ النَفسِ مهلكَةً
فَاِستَبقِ نَفسَكَ وَاِحذَر بَطشَ باريها
لا يُفلِحُ المَرءُ يَنفي النُصحَ مَسمَعُهُ
إِذا دَعا جامِحَ الأَقوامِ داعيها
وَلَن تَرى ماكِراً يُخفي سَريرَتَهُ
يَبغي النَكيثَةَ إِلّا سَوفَ يُبديها
أَكُلَّما قُلتُ قَولَ الصِدقِ أَنكَرَني
شَعبٌ يَرى الصِدقَ تَضليلاً وَتَمويها
أَلومُ سَعداً وَما يَألوهُ تَكرِمَةً
وَكُلَّما زِدتُ لَوماً زادَ تَنزيها
لَولا الكِنانَةُ أَحميها وَتَمنَعُني
طاحَ الحِمامُ بِنَفسٍ جَدَّ راميها
أَحَبَبتُها حُبَّ مَشغوفٍ بِحاضِرها
وَبِالغَدِ الحُرِّ مَفتونٍ بِماضيها
وَالحُبُّ في شِرعَةِ الأَقوامِ مَهزَلَةٌ
يُشجيكَ ضاحِكُها طَوراً وَباكِيها
رِوايَةٌ صاغَها سَعدٌ وَزَيَّنَها
مِن صَحبِهِ الصيدِ لِلأَطفالِ راويها
برِئتُ مِن كُلِّ خَدّاعٍ لِأُمَّتِهِ
يُساوِمُ الخَصمَ إِن جَدَّ الرَدى فيها
إِذا نَجا لَم يَرُعهُ هَولُ مَصرَعِها
وَإِن شَدا لَم يَزَعهُ صَوتُ ناعيها


Živá píseň jako slunce
hřeje, živí, svítí světu,
písmenem však rostlina je
bez vůně a beze květu.


云谷衡茅自结邻
山光树色四时春
舟行不出前溪口
知是秦人是晋人


Wenn ein Knöspchen platzend springet,
Kracht's ihm wohl wie Donnerklang,
Wenn ein West die Rose schwinget,
Macht ihm Erdebeben bang!


Bílé ráje ples byl všedním,
černá stojí nyní před ním.


darvon er itzt noch heißt, und langet bis nach Niesen,
der weitgelegnen Stadt? Was für ein Wunderwerk
bekräftigt euer Wort? Zeugt nichts nicht ihre Stärk',
ihr Leben und ihr Tun, der Tochter der Odrysen?


八行黥墨笑金晖
今亦提兵上海涯
一介问安虽老略
感恩犹胜李申之


A zastesklo se mně po tobě,
ó, vichřice lkavá...
Tys jediná hlásala život do mého opuštění.


Nacht war es worden. Emmy ließ sich dort,
Wo sie gestanden, dumpf zum Nachtmahl nieder.
Sie schlang mit Gier, doch regte kaum die Glieder.
»Sag, Emmy, würdest du ein gutes Wort,
Das keinen Witz und keine Neugier hat,
Von einem, der dich tief betrauert, hören?«
Sie sah nicht auf. Sie nickte kurz und matt:
»Nur zu! Beim Essen kann mich gar nichts stören.«


Doch streift beim Zug dich aus dem Walde eben
Der Feie Blick, und brennt dich nicht zu Asche:
Fahr wohl, bist nimmer ein Poet gewesen!


Keinem wollte es gelingen,
Seine goldne Flut zu heben.
Denen nur, die selbst sich bringen,
Wird er hoch entgegenbeben.


A jsou všecky, všecky svaté jen?
Sebe vzdát se – zcela marný sen!


Die Doktors gar in Nöthen
Sich gern die Hände böten,
Da legt der Graf auf's neu
An seine Kett den Leu:
Doch wer kann Teufel ketten,
Kaum waren sie bergab,
Sich von dem Schwert zu retten,
Da schrie – Dickkopf – ein Rab,
Den Luthrischen zum Trutz,
Aus war der ganze Nutz,
Auf zweie thät's nur wirken,
Die wurden gar zu Türken.


„Bratr za bratry,“ dí Polák temně,
„Slovan za Slovany krásně zmírá, –
nešťastná však moje rodná země,
rozervaná, sirá, teskně zírá,
kdo že bratrem jí a kdo že vrahem?
Mezi nepřáteli, jichžto řad
rány metal v ni, byl rodný brat; –
mezi bratry, jež zde v kruhu blahém
nadšení zve v posvěcený šik,
heslo „volnost“ nesa na svém štítu
podmanitel matky Polsky dlí tu,
v jehož „urá“ slyším její vzlyk!
Proč ta láska ku svobodě vspolná,
ježto pod korouhví jednou pojí
nepřátele jako bratry k boji,
ó proč ona utrpení bolná,
zášti blud, jenž věků váním víří,
mocnou, čárnou velebností svojí
ve všech vlastech slávských neusmíří,
by z nich každá byla svá i volná!
Kolikrát již chtivě rozséván
hněvu plod jak žeň nám nejskvostnější,
kolikrát on krví nejvroucnější
na ssutinách smíru zaléván!
leč jak nešťastně jsem v marné vzpouře
krev lil za svobodu naši vlastní,
stokrát žehnaněji v bojů bouře
vám plyň v oběť krev má! Buďte šťastni!“


Až u řeky Carrionu,
srazily se oba voje,
Sancho musil ustoupiti,
ztratil mužstva valné roje.


Jak zlatá nit to stéblo slámy
mně včera kmitlo do očí,
jež ptáček někde mezi trámy
si v prvé hnízdo zatočí.


Tua sentenzia leggiadra, che in essilio
del ciel ci mette, e l'altra che è contrario,
ci spinge al Re de' regi serenissimo.


E di tua fama invidiosa, come
io t'ho già detto, avea fermo nel core
la grande altezza abbatter del tuo nome:
forse il faceva, o forse era in errore.
Ma ora avvien che questa voglia dome,
e faccia cader l'ale al mio furore,
l'aver inteso, poi che qui son giunta,
come io ti son d'affinità congiunta.


„Já jsem byla královnou,
svět se mi klaněl.“ –
„A já – běda! obejdou,
každý mě haněl.“


Pan Aleš zdál se modlit otčenáš,
či hledal v hlavě moudré rozpravy,
či verše kul – což bylo snáz’:
on mlčí, ani slůvka nepraví,
jen usmívá se někdy v rozpaku
a hledí, jak by padal z oblaků.


Der Kardinal ist Euch zu gering,
Es dünkt Euch Pabst sein ein anderes Ding;
Wir wollen sehn, wir wollen sehn!
Euch mag nach Eurem Glauben geschehn.«


Mira que puede ser que vuelvas, Fabio,
habla de Lisi bien, para qué quieres
en una infame paz tantos testigos.


a mou mrtvolu že slzou svou tam skropíš –
Osud nepřál mi však za svobodu zlatou
padnout syn co věrný! Zatím snad se topíš


二子为丞分越邑
女儿随婿过江南
莫言屋里成岑寂
匹似当初只住庵


que en mí arrojes dolor a manos llenas,
porque nunca me falten pensamientos
para cantar tus obras y mis penas


Die Prophetin, unbekümmert
Um ihr Werk, vom Sturm zertrümmert,
Haschte keines je zurück.
Wer von ihr in bangen Nöthen
Trost gehofft und Trost gebeten,
Fluchte dann auf sein Geschick. 1


Spi sladce, moje robě,
vždyť Bůh onu z hvězd,
jež nejkrašší jest,
v sny vetká jistě tobě;
a ona nechť nad tebou plane,
když mračná noc krajinou tane,
a vede tě světem,
kde slunce svítí,
kde trn každý květem
na cestě žití...
Spi přesladce, drahé mé robě,
a slunce až vyjde,
tu máť tvá přijde
den zvěstovat polibkem tobě...
Spi sladce, robě,
spi, robě, spi!


Nur wissen möcht ich: wenn wir sterben,
Wohin dann unsre Seele geht?
Wo ist das Feuer, das erloschen?
Wo ist der Wind, der schon verweht?


Mir ward kein guter Morgen,
Seit ich dem Feind verfiel:
Mein Speis' und Trank sind Sorgen,
Und Kummer mein Gespiel.
Doch berg' ich meine Tränen
In stolzer Einsamkeit;
Am Strand den wilden Schwänen
Allein sing' ich mein Leid.


右军平昔爱观鹅
尚有池塘聚渌波
但见当时尘迹在
徘徊终日对嵯峨


渺渺三湘万里程
泪篁幽石助芳贞
孤云目断苍梧野
不得攀龙到玉京


beato quel che pigliarà la palma
presente a quell'angelico diletto,
ché d'allegrezza pigliarà la salma ».


Lístky drahé na stůl sází,
Ze sta ani groš neschází.
„Já řku, žínko milená!
Půlku těchto peněz tuhle
Schovám pro synáčka v truhle,
Půlka bude ztrávena.


La sera desïare, odiar l' aurora
soglion questi tranquilli et lieti amanti;
a me doppia la sera et doglia et pianti,
la matina è per me piú felice hora:


Ich habe gelebt auf Bergen frei
In Schlachten und in Siegen,
Ueber Berge zog ich in's heilige Land,
Auf Bergen möcht' ich liegen.


De pais,
que no dizer de sumidade,
‘Trazem na retina
A alma da hospitalidade’


Stürmend fliegt der Blick im hohen Liede
Durch der Orione Feuerbahn;
Sanfte Laute wehn uns lieblich an,
Und um unsre Stirne säuselt Friede.


Sein Eifer hat auch ziemlich recht;
Es muß die Tapferkeit verdrießen,
Wenn Kleinmuth ihren Fortgang schwächt
Und Thränen statt des Blutes fließen.
Sie sucht nur Wehr und Wiederstand,
Sie sucht mehr Ruhm als Leut und Land
Und giebt nur ein verbittert Lachen,
Wenn, eh ihr Degen Wunder thut,
Feind, Zelt, Geschüz und Hab und Gut
Den Siegeswagen enge machen.


德云老比丘
经行众山顶
普光明法门
触自无二境


家音读罢暗销魂
季子疾侵仲议婚
堪叹此身同桎梏
爱缘抛却任乾坤


Ivi gara non è, n'ivi rancore,
e come le donzelle la vergogna
tiene a stecchetto chi vi è servitore.


Proto radím, zvláště v mladém stavu,
Že týž pozor dáti potřebí
Na své sardce jako na svou hlavu.


Freund, deine Wissenschaft, dein redlich Herz zu ehren,
Erkenn' ich stets für meine Pflicht:
Und lachen über dich will ich gewißlich nicht!
Deswegen mag ich dich nicht hören.


Ein schwarzes Todtenfähnlein wallt
Hoch auf des Fräuleins Burg;
Die dumpfe Leichenglocke schallt
Drei Tag' und Nächt' hindurch.


Was that er, als sein Hauß gesteinigt werden solte?
Als ein Studenten-Schwarm die Fenster stürmen wolte?
Der grosse Mann verließ, doch nicht für Furcht, sein Hauß;
Er schlich sich, unvermerckt, zur Hinter-Thüre raus,
Und gieng, als wüst er nichts von den Rebellen-Streichen,
Auf diese Stürmer zu, sein Wohn-Hauß zu erreichen.
Hier stellt er sich behertzt dem rauhen Hauffen dar,
Als zu dem steinigen schon ausgehohlet war.
Sein Anblick war genug, die rasenden zu schrecken,
Und bey den schüchternen die Ehrfurcht zu erwecken.
Die Felsen fielen gleich den Riesen aus der Hand,
Die nach dem Huthe griff. Die Thorheit ward erkannt;
Platz! Schriehn sie, Carpzov kömmt! Ein ieder trat zurücke.
Und wer nennt diese That nicht Carpzovs Meister-Stücke?
Wie? fuhr sie weiter fort, hat ein Magnificus,
Nicht Rang genug, daß er den Pöbel fürchten muß?
Wer seine Feinde flieht ist leicht zu überwinden.
Nein, deine Gegenwart muß ihr die Zunge binden;
Sie muß wenn sie dich sieht, gleich in sich selbst verirrt,
Bedroht, gerührt, geschreckt, bestürtzt, verzagt, verwirrt,
Beschämet und verstummt, vor dir, die Flucht ergreiffen,
Und also Schimpf auf Schimpf und Schand auf Schande häuffen.«


Là, sur le sable d'or et la perle argentée
Molis et Nikhéa le couchent mollement,
Mêlant à des baisers sur leur lèvre agitée


A v oněch dnech, jež přijdou nyní,
my půjdem v život zase sami
přes vichrů van a mrazné jíní
v to příští jaro s fialkami.


万事休杯酒
高情谁与论
寄语问安者
谨勿过吾门


Én Chloëhoz megyek: De ni! ahol jőnek,
Bújj ízibe alá, e termett szőlőnek.


Er, der die halbe Welt bezwang,
Die gegen ihn in Streit
Getreten war, sechs Jahre lang,
Mit deutscher Tapferkeit?


A duby nade mnou ramena svá
k modlitbě nejvyšší vztyčí,
vraník můj, ohařík, přátelé dva
ať bolem vyjí a řičí.
Je mi též souzeno umříti kdys,
mřít chtěl bych v noc jednu stmělou,
padnouti v hlušinách, starý jak rys,
trefený anglickou střelou!
Halali, halali, halali, halou!


Toť zvykem u nás: Kdo je při ohníčku
především sobě vaří polívčičku,
a dobrý národ je tak citlivý,
že praxi té se pranic nediví.


Die Elbe fühlte Vorzug, nennte klein
Des deutschen Reiches stolzere Gewässer;
Beschift, Holdseeligste, von Dir, dünkt sie sich besser
Und edler, als der breite Rhein.


Hingegen wirst du Lust und Freud
An deinen Feinden sehen,
Wenn ihnen alles Herzeleid
Vom Höchsten wird geschehen;
Wer Gott verläßt, wird wiederüm
Verlassen und mit großem Grimm
Zu seiner Zeit geschlagen;
Du aber, der du bleibst bei Gott,
Findst Gnad und darfst in keiner Not
Ohn Hilf und Trost verzagen.


旅锁倾城慰寂寥
诗篇到眼见贤劳
三年鸾凤风声好
万里骅骝地步高


Sie spricht's, und schreitet durch den Saal
Und kann nicht Ruhe finden:
Sie sieht in Ungewißheitsqual
Ihr Opfer schon sich winden;
Sie lacht: »Nun, Rosamunde fein,
Laß sehn, das wird ein Probestein
Für so ein Herz voll Liebe!«


Es zieht der Frost durch Wald und Feld
Und überspinnet jedes Reis
Und alle Halme silberweiß.


St. Peter hütete die Thür'
Und schrie: »Nun, wer ist wieder hier?«


Fekete madarak húzódnak az égen,
Diadalmaskodva a nagy messzeségen.
Mint a szálló idő sűrü érverése,
Hallik szárnyaiknak éles süvöltése.


Ugy kell neked, ugy kell, te kotnyeles Sára!
Nem volt elég, nézned az aszalt szilvára,
Bele is markoltál, de Borbála lesett,
Rajta is kapott... most dugd el a poflevest.


Buď pokoj všem, kdož dobrou mají vůli!
Tak s nebes, které hvězdami se lesknou,
to nad zemí zní setmělou a tesknou
a k nebi zvučí z oken světlých z důli.


Von all de Knechts
geiht keen een rechts
den linken Stäwel scheef,
hett keen een, keen,
sonn Sugeltehn,
tauspitzt di as 'ne Röw!


che se la colta sapienza manta
e' defende, no spina e innocci' alcona
fera, altezza ella tende in tanta,
e frutto fin portar porea corona.


Ihr himmlischen Fernen!
Wie seid ihr mir nah;
Ich griff nach den Sternen
Hier aus der Wiege ja.


»O willst du nicht den Lohn mir geben,
Ich sterb', eh' ich die Heimat seh',
Ich werde nicht mehr lange leben,
Die kühlen Lüfte tun mir weh.«


Und auch kein treuer Hund mir naht,
Mit schmeichelndem Gewedel;
Der Rauch nur ist mein Kamerad,
Und dort der Totenschädel.


惜也天然一段奇
如何万古罕人知
只今山色连深翠
孔子明言是孝慈


Nadšení sídlí ve zraku,
nouze v tom šatě bídném;
divná ta píseň tuláků
zaznívá v domě klidném.


涌壁千寻古面颜
仰凭天柱俯仙关
松间雕镂轩墀月
未许诗人见一□


venerate themselves, the world despise.
For what, gay friend, is this escutcheon'd world,
Which hangs out DEATH in one eternal night?
A night that glooms us in the noon-tide ray,
And wraps our thought, at banquets, in the shroud.
Life's little stage is a small eminence,
Inch-high the grave above; that home of man,
Where dwells the multitude: we gaze around;
We read their monuments; we sigh; and while
We sigh, we sink, and are what we deplored:
Lamenting, or lamented, all our lot!


Tak ještě včera šel jsi s námi ven,
my dívali se, jak ten večer padá –
A v půlnoci jsi klesl zkrvaven,
nám v rukou stydla ta tvá hlava mladá.
Tak prosaické souchotiny sklály
tě najednou, jak vichr svane květ,
tak najednou jsi odešel nám v dáli,
z níž nikdo, nikdo nevrací se zpět.
O zápas hrozný, nezřenému vrahu
za oběť padnout na věčnosti prahu!
Ni vzkřiknutí z těch zkrvácených úst, –
a posledním byl hrozný zápas prvý
a ty jsi náhle v loži zdál se růst’,
jak ležel jsi tu potřísněný krví
a beze slova umřel jsi a zhas’
a v loučení’s nám jedno slůvko neděl –
Noc byla dál. A teď tu sedím zas,
kde’s včera ještě, Ladislave, seděl,
zde procházky, ty dlouhé, stinné, tmavé,
kde chodili jsme spolu, Ladislave,
zde krásná alej, kterou mám tak rád,
lipová alej, jež se táhne v dáli,
kde zamyšleni šli jsme nastokrát –
a v dobách dětství vesele si hráli.
Tak jako včera v aleji té dnes
je krásně tak a zlatý, sladký západ
mír usměvavý v kraj ten širý snes’
tak jako včera – – a dnes těžko chápat,
proč nepřijdeš a co tě navždy nutí,
bys jako kámen ležel bez pohnutí –
Co tady víc, noc bude, půjdu zpět
chci zlíbat ještě chvícíma se rtoma
tvou bílou skráň, vždyť, hochu, naposled,
noc poslední jsi s námi ještě doma...


ch'a sue bellezze, ancor che poco note,
s'io arrivar mi potea, ben le tue prime
discolorava il sol de le mie note.


Or io non credo che più vi bisogni
di queste parti dette racontare,
ma credo ben che 'l vostro core agogni


Libero nacqui, e or son fatto servo
per mezzo del signor che così vuole,
e per la possa delle suo parole
legato ho il core, il senso ed ogni nervo.


Ed io pur, qual farfalla incauta e stolta,
raggirando men vo di morte ingordo
al foco micidial di duo begli occhi.


Dann geht er sicher auf den vorschlag ein.


Za otce i za matičku,
za své bratry, sestry drahé,
za vše duše ve očistci –
za své srdce přeneblahé.


Tief gesenkt das Haupt zur Erde
Kniet er auf dem Siegesfelde,
Nah bei ihm der Graf von Habsburg,
Weiter weg sein ganzes Heer.


Im Winde wehte die Lockenflut
Vom Berge bis über die See.
Da sang sie hinaus ihren Übermut,
Die schöne Dorothee.


„Milý bratře, strážce stanov přísných,
milosrdně na mne pohledni,
nechci krást už, odpustiž mně bití,
vždyť jsem baron – a to poslední!“


si entera con él come y con él cena,
mas debajo del lecho mal cumplido,
todo su bulto esconde, reducido
a chapinzanco y moño por almena,


Du riefst ihr, und sie kam! O welche Wunder drangen
Jetzt aus dem fruchtbarn Schoos des Nichts!
Der Sonnen zahllos Heer, die ihrem Schöpfer sangen,
Bestieg den güldnen Thron des Lichts:
Und jede herrscht in ihrer Sphäre,
Wo ihren flammenden Palast
Du im crystallnen Meere,
Du, Gott, gegründet hast.


柴桑无复陶元亮
谷口虚传郑子真
二子风流知有在
且留馀味及吾人


Vil stunden einst im Gottesglantz,
Di heute säen irrthumssamen:
Ach si versahen Wall und schantz,
Als si stat Nichts das Ichts annahmen!
Drauf wich von ihnen Gotteshall:
Doch merken si nicht ihren fall.
Was wunder, das si sich verlauffen?
Und ihren Bruder mitverkauffen?
Drum Jesu Christ! Sei stets mit mir zur hutt!
Ni sicher sein, als nur in dir, ist gutt.


野色晴晖展画屏
绿槐古樾两娉婷
却嫌一带无情竹
只放金华半段青


Más madárka fészken s párosan pihen,
Te kerékvágásban s a rög enyhiben;
S mint az özvegyasszony, hálsz magánosan,
S mint a koldus-gyermek: ahol este van.


Pauvre photo ! Mais j’y pense, il sera de mise,
Quand mes yeux fatigués se seront clos dûment
Et que la terre bercera son fils dormant,
Il sera de saison alors, chérie – exquise


Mein armes Herz, mein guter Muth,
So frisch wie der junge Morgen,
Verrathen sind sie und verkauft
An die Welt der kleinen Sorgen.


Donne, voi che superbe
di giovinezza e di beltà n' andate,
voi che l' arme sprezzate
di Venere e d' Amore,
voi sempre invitte e sempre vincitrici,
voi vinte pur sarete
da 'l mio sommo potere.
I gran vanti, le glorie,
le corone e le palme,
le spoglie di tant' alme,
ond' i vostri trionfi adorni or vanno,
pur mia preda saranno:
e sarà preda insieme
questa vostra bellezza e quest' orgoglio,
che 'l mondo onora e teme.
Il Tempo io sono, il Tempo
vostro nemico e vostro
domatore e signore;
ché posso con la fuga
via più contro di voi,
ch' Amor non può con tante faci ed armi,
con tante squadre e tanti assalti suoi.
Ed or, mentre ch' io parlo,
la mia tacita forza
entra negli occhi vostri e ne le chiome,
e le spoglia e disarma.
Quinci rallenta i nodi,
quinci le faci ammorza,
quinci rintuzza i dardi
degli amorosi sguardi:
e quinci a poco a poco
l' alta beltà disgombra,
il cui raggio e il cui foco
tosto alfin diverran cenere ed ombra.
I' fuggo, i' corro, i' volo,
né voi vedete, ahi cieche!
la fuga, il corso, il volo.
Né men vedete come
ne porti il vostro onore e il vostro nome,
e come co' miei passi
ogni cosa mortal fugga e trapassi.
Ma forse par che stia
qui neghittoso a bada.
Folli! deh che vi giova
lusingar voi medesme
con volontario inganno,
s' aperto il vostro danno
vedrete alfin con dolorosa prova?
Tosto verrà quell' ora
che con piena vittoria
trionferò di voi.
Scaccerò in bando allora
Amor da l' alto seggio,
che ne' vostri occhi ei tiene,
ed in quel loco poi
dispiegherà le insegne
la Vecchiezza e l' Onore.
Torrò di man lo scettro
de' vostri empi pensieri
a l' Alterezza, che ne 'l vostro petto
quasi reina or siede;
e poscia in quella sede
porrò la Penitenza,
la qual con la memoria
de' beni andati e de l' andata gloria,
quasi continuo verme,
mai sempre roderà le menti inferme.
Farovvi a mio volere,
come a vinte, cangiar legge e costumi:
lasciar il canto, le parole e il riso,
i nuovi abiti adorni;
e quante spiega in voi superbe pompe
ricchezza, arte ed ingegno,
farò deporvi in segno
di vostra servitute,
qual uom ch' in dura sorte abito mute.
Queste cose or v' annunzio,
perché tra voi pensando
come la beltà vostra si dilegua,
e quel che poi ne segua,
cessi quel vostro orgoglio
pieno di feritate,
che di servirvi amando
ogni cosa mortale indegna stima.
Ma di voi stesse fate,
come pietà vi detta
e ragion vi consiglia:
ch' io con l' istessa fretta
n' andrò seguendo il mio viaggio eterno.
Su, su, Stagioni, omai,
su, Giorno, Notte ed Ore,
mia veloce famiglia,
che con moto superno
ab eterno creò l' alto Fattore:
seguite il corso antiquo
de le vostre vittorie
per lo calle de 'l ciel lungo ed obliquo.


Die leiter des menschen leben bedeut,
alter und jugent,
das zu den eren ist geneigt,
über sich zu der tugent steigt,
ist die küngin, die ir diener bekrönt,
im leben, tot ir nam herlich erhaben wirt;
Aber die vier person am strick zerstreut,
welche abzugent,
die erst person ist die armut,
die den menschen abfüren tut
in vil laster, darmit er sich beschönt:
für tugent in geiz, falsch und der betrug regirt.
Zum andern: schmerz
zeucht auch abwerz
von tugent das menschliche herz,
ist, so der mensch im selber nicht gebeut,
aus lieb der tugent
durch gedult all ding überwint,
sunder in rach und zoren brint,
das neit und haß in ungestümiklich vexirt.


Nem írom nevemet futó habokra,
Emléket nem rovok sívó homokba;
Dőljön, aminek dőlni kell romokba!


Zapomenout na ně
u tebe je snadné,
musím přijít dříve,
než ta třešeň svadne.


Nic hlasitého.
Jen tu a tam jasný, dětinský smích
ze srdce přečistého.


Přišla chvíle soudu –
soud již vyřčen jest.
Přišla chvíle zkoušky,
vy jste obstáli.


Stopy šly jeho do polí
a v pusté brázdy lích,
kolem šly k hvězdám až topoly
a blízko keř si vzdych’.


Blennus sorgt für seine Liebste um geschickte Schenck- und Gaben,
Kauff ihr Bleyweiß; alle Tage muß sie dessen etwas haben.


Andre gehen mir vorüber,
Und ich schaue sie nicht an;
Dich errath' ich schon von ferne,
Eh' ich dich erkennen kann.


Tutti cercando il van tutti gli danno,
Colpa di furto alcun che lor fatt'habbia,
Del destrier che gli ha tolto altri e in affanno
C'habbia perduta altri la donna arrabbia:
Altri d'altro l'accusa, e cosi stanno
Che non si san partir di quella gabbia,
E vi son molti a questi inganno presi
Stati le settimane intiere e i mesi.


Doch für der Feinde Lob, das Macht und Huld erzwingen,
Wählt froh dein gütig Herz den Dank, den Bürger bringen;
Genießt mit reiner Lust, von Mitleid unvergällt,
Das Glück Germaniens, durch Dich nun hergestellt;
Und merkt auf unsern Fleiß!
So hat Dein mächtig Loben,
O Herr, bey Minden einst der Sieger Muth erhoben.


Byla mi ta doba drahá,
S tebou o svém štěstí snít;
Šťasten byl jsem – ty též blahá –
Již to nemá více být.


Silberne Wasser rinnen über die Stufen des Walds,
Die Nacht und sprachlos ein vergessenes Leben.
Freund; die belaubten Stege ins Dorf.


H alt mich bey deinem wort allein/
Daß es mein högste frewd mög seyn/
Regier all meine glieder/
Das davon nicht
Was werd verricht/
So dir mag seyn zu wieder.


A písní tolik bych si přál,
co v duši své jich měla,
co zjásalo jich ve přeletu,
když nad kalichy bílých květů
zář luny stříbrná se chvěla...


LUCIFER
Hogy el ne feledd: por és hamu vagy,
S mellesleg: még nincsen vízvezeték...


Drauf führtestdu, mein Vater, mich zum Port!
Du sätztest mich nach deinem Worte fort.
Dort bellten Hund', hir nannten mich Hyänen,
Doch musten si darmit mich schöner krönen.


يَمِيناً لَقَد سَرَّ الإمامَ ابنَ إدريسِ
جُلوسُكَ في يوم الخميسِ لِتَدْرِيسِ
وََتَشْيِيدُ ما قَدْ كانَ جَدُّكَ بَانِياً
هُنَاكَ مِن التَّقوَى علَى خَيْرِ تَأْسِيسِ
وَهَلْ صَائِبٌ أَوْلَى مِن الغَيْثِ بالرُّبى
وَهَلْ صَائِلٌ أَوْلَى مِن اللَّيْثِ بالخِيسِ
لَعَمْرِيَ قَد كانتْ مَنازِلُ عِزِّكُمْ
لَمَا عَدِمَتْ تَاللّهِ من علمِكَ الطُّوسي
رَكِبَتَ إليها في خَميسٍ مُبارَكٍ
وَلِلعِلْمِ أَعلامٌ رُفِعْنَ على الروسِ
وَصُلْتَ بِسَيْفِ الحقِّ في كُلِّ بِدْعَةٍ
فَمَكَّنْتَ جُنْدَ اللَّهِ مِن جُنْدِ إبليسِ


Per conforto talor l'alma rimembra
Questo o quell'altro esempio
De gli alti abissi, e rinvenir non vale
Che pareggi il suo male
Fra mille di là giù più fero scempio;
Non chi a vorace rostro offre le membra,
Non chi discende e sale
Tutto affannato e lasso
Dietro al volubil sasso,
Vien che del suo martir taccia e non gride,
O di chieder mercé tema e diffide


فَطامَنَ نَفسي بَعدَما نَشَزَت بِها
مَخافَتَها وَالريقُ لَم يَبلُلِ الفَما
وَما تَرَكَت كَفّا هِشامٍ مَدينَةً
بِها عِوَجٌ في الدينِ إِلّا تَقَوَّما
يُؤَدّي إِلَيهِ الخَرجَ مَن كانَ مُشرِكاً
وَيَرضى بِهِ مَن كانَ لِلَّهِ مُسلِما
أَبوكُم أَبو العاصي الَّذي كانَ يَنجَلي
بِهِ الضَوءُ عَمَّن كانَ بِاللَيلِ أَظلَما
وَكانَت لَهُ كَفّانِ إِحداهُما الثَرى
ثَرى الغَيثِ وَالأُخرى بِها كانَ أَنعَما
ضَرَبتَ بِها النُكّاثَ حَتّى اِهتَدَوا بِها
لِمَن كانَ صَلّى مِن فَصيحٍ وَأَعجَما
بِسَيفٍ بِهِ لاقى بِبَدرٍ مُحَمَّدٌ
إِذا مَسَّ أَصحابَ الضَريبَةِ صَمَّما


O miracle de l'art ! ô puissance du beau !
Je sentais dans mon cœur se redresser mon âme
Comme au troisième jour le Christ dans son tombeau.


Und singe mir ein Lied von denen,
Die wir geliebt, die oft vereint,
Mit Freuden- und mit Schmerzensthränen,
Wir durchgejubelt, durchgeweint.


河北诸军尽有名
云中骁骑本轻生
金装白马翩翩出
不见长安子弟兵


Im Handeln ist die Masse groß,
Bei rüst'gem Werk, bei Schlag und Stoß;
Doch soll euch kräftig Heil ersprießen:
Laßt einen urteln und beschließen.


Ihre Freuden kauft sie durch Entbehren,
Durch verlängter Sehnsucht Wehmutstraum;
Daß nicht Strahlen ihr den Schlummer stören,
Dämmern Schatten um des Lebens Baum.


	né quante cose vi si faccin drento
(dico senza il servigio dell'orina),
che sono ad ogni modo presso a cento;


وقائلةٍ مَنْ طَوَّقَ الخلقَ جودُهُ
بأعناقهِم طَوْقاً فقلتُ هلالُ
سليلُ سعيدٍ نجلُ سلطان الذي
قصارُ القَنَا في راحتَيْهِ طِوالُ
هو السيدُ المعروفُ في كلِّ بُقْعَةٍ
له في علوِّ الخافقينِ مَجَالُ
سخيّ أبيّ لا يُطاق كفاحُه
وليسَ لهُ في ذا الزمانِ مِثَالُ
تخِرُّ له الأقْرانُ في الحربِ سُجَّدَاً
إذا قدَّ هاماتِ الرِّعالِ نِصَالُ
وأثنى عليهِ بالقريضِ مدائحي
ولو لَجَّ عذّالي عليَّ وقالوا
وحرَّمني صرفُ الزمان نوالَه
ولو أن جدواه عليَّ حَلالُ


Když v smíchu odcházejí,
vstává
a kývá hlavou,
s bohem jim dává.


Na zakrslé jedli jestřáb sedí,
loupežník, jenž přilít’ na dostřeh,
stesk a bázeň smutně na se hledí –
a co kolem, zatajuje dech.


Zwar fürcht' ich nicht, daß sie ins Grab mich treibe,
Da ja Petrark, den sie geplagt wie keinen,
Alt dabei ward und wohl gedieh am Leibe.


Die Unschuld knüpft das Band.
Nimmst du mich bey der Hand,
So werd ich nicht erschrecken,
Und mich aus Furcht verstecken;
Das hassen ich und du.


Der Liebe Kraft ist groß: Kann Glaube Berge heben,
Die Liebe kann es ja, wenn sie das Herz entzünd't;
Sie zwinget nimmer nicht, doch muß man sich ergeben,
Wenn diese freie Kraft die ganze Liebe bind't.


	Ma noi del sospirare e del lamento
non ci pasciam né ne pigliam diletto,
però che l'uno è acqua e l'altro è vento.


Tatíčku nebeský, divné děti rodíváš!
Rozdíly přenáramné!
„Na, babo, troník, na, tu máš,
pomodli se za mne
otčenáš!“


Vyznej tady před vším světem,
že má dcera nejkrásnější
bude po vše časy květem
v Čechách slávy nejjasnější,
že já bohům rovný
skoumatel jsem lovný,
že mně právo sluší,
by mi duch se skrovný
kořil s tělem s duší.“


 Se saremo costretti a trapiantare
un vicario bestiale o atrabiliare,
tanto per dargli un saggio di rigore
sarà fatto Auditore.


Die Zugbrück' prangt in grünem Laub, Sir Ralf steht am Portal,
Da reiten heran der König James und der Kanzler Kairn zumal.
Und es scheut sein Roß und es schreit der Troß, vom Hufschlag dröhnt die Brück'.
»Ein schlimmer Eingang! wendet, Sire, nach Inverneß zurück,
Sir Thomas ruft's: »seht unsern Wirt, wie starrt, wie bebt er dort.«
Der König aber lacht: »Sir Ralf, komm, sprich dein Willkommwort.«
Er springt vom Pferd, beut ihm die Hand und nickt ihm freundlich zu:
»Die Douglas waren immer treu, ein Douglas bist auch du.«
Und als sie gezecht im hohen Saal, da sprach der König: »Nun
Hab' Dank, Freund, für dein gastlich Haus: – nun lüstet mich zu ruhn:
Ich sah in deinem Gartenhag grün sammetweiches Moos,
Da lausch' ich den Waldvögelein, mein Haupt auf deinem Schoß.«
Er gürtet los das breite Schwert und reicht's dem Wirte dar
Und geht mit ihm zum grünen Hag, wo's still und schattig war.
»Hier setz' dich auf den Rasenhang, zur Seite lieg' ich dir,
Von meinem Haupt auf deinen Knieen die Fliegen wehre mir.«
Ralf Douglas tut, wie er gebeut, am Dolch die rechte Hand,
Die Linke scheucht die Mücken ihm von Locken und Gewand.
Er wägt den Eid, den jüngst er schwur, bei Nacht am finstern Strom,
Und wägt den Lehnseid, den er schwur, zu Edinburg im Dom. –
Und wie er wägt und sinnt und seufzt, da hallt ein rascher Schritt,
Der Kanzler eilt den Weg heran und Knapp' und Ritter mit,
»Herr König,« ruft er, »Preis sei Gott, Ihr lebt! – auf, lest dies Blatt,
Euch droht Gefahr und dieser ist's, der Euch zu morden hat.«
Der König schlug die Augen auf: »Was stört ihr meine Ruh'?
Ich schlief so süß – gib her das Blatt« – er nimmt's und faltet's zu
Und steckt es schweigend in sein Wams: »geht, stört mich jetzt nicht mehr,
Die Douglas waren immer treu, ein Douglas ist auch der.«
Und ruhig beugt er das Haupt zurück nach seines Wirtes Schoß,
Doch der springt auf und fällt aufs Knie: »Dein Glauben ist zu groß!
Wahr ist, mein König, was er spricht, daß ich dich morden soll:
Ich kann es nicht: vor deinem Blick zerfließt der starre Groll.
Jetzt schick' mich, sei's in Kerkernacht, sei's nach Frankreich über See:
Ich hab's verwirkt, daß ich hinfort dein gütig Antlitz seh':
Doch glaube mir, des Volkes Dank und Segen wird dir nicht,
So lang in deiner Güte Kranz Kairn seine Dornen flicht.«
Der König stand erschüttert schwer; dann sprach er: »Das ist hart,
Daß jetzt der Douglas Treue wankt, die nie gebrochen ward.
Weh denen, die's dahin gebracht: – sie verschulden schweres Weh:
Sir Thomas Kairn, Ihr seid verbannt nach Frankreich über See,
Gebt ab die Schlüssel und den Stab: – Ralf Douglas, nimm sie du
Und als mein Kanzler hüt' hinfort mein Reich und meine Ruh'.«


Alle Herzen schlagen
Herrin, ja für dich,
Alle Zeugen sagen
Deinen Namen sich.
Reines Blut, frommes Blut,
Schönes deutsches Blut!


不令辛苦登螺岭
再挹泓渟嗽凤泉
客鬓自怜尘土满
岭松崖竹饱风烟


Gesundheit, Glück und Trost und alles ist nun hin.
Mich wundert, daß ich noch der Feder mächtig bin;
Allein sie merckt es fast, wer da, nicht ich, geschrieben:
Der Himmel sey verehrt, der, da mich vieles preßt,
Mir gleichwohl noch den Schaz von wenig Freunden läst,
Die nicht aus Eigennuz noch blinder Einfalt lieben.


E se si strugge in cieca arsura il core,
l'occulta face, ch'ho ne l'alma accesa,
chiaro mostra negli occhi il suo splendore.


Duro Appennin, che marmi
e pietre hai sopra il dorso, e 'n grembo tante;
quanto più duro parmi
il mio ghiaccio, e sì vivo sfavillante,
che zaffir, né diamante
il mio signor non have
sotto sua chiave, Amor tanto gradito,
né sua Venere bella in seno o 'n dito.


朝三亦可不必怒
角左几何乌用争
不多不少饭一龠
无败无成棋半枰


Die Seele, der dein Licht jetzt funkelt,
Tauscht, kleine Leuchte, dann mit dir
Und wandelt unten, tief umdunkelt,
Indes du oben leuchtest hier
Und zeugst von ihr.


Der Mond vergaß sie zu bescheinen,
Von Schrecken blind.
Der Himmel selbst fieng an zu weinen
Als wie ein Kind.


Und kann noch einst das Leben mir erblühen,
Wie mir der Frühling hier im Mondschein blüht
Kann mir im Leben wieder Leben glühen,
Kann Ruhe mir das krankende Gemüt
Mit heiterm Sinn und Freudigkeit umziehen,
So kehre ich und singe hier ein Lied
So werde hier an dieser ernsten Schwelle
Die Aussicht in den frühen Tod mir helle.


Jsme samy. Nuže, mluv, co žádáš si?


Du Rufer zwischen Rohr und Sträuchen,
Schrei immer muthig durch den Wald!
So lange deine Stimm' erschallt,
Wird weder Gras noch Laub verbleichen.
Uns spricht der Scheinfreund, so wie du,
Allein bei guten Tagen zu.


Toť vyznání naše, to naše je víra,
tak stará jak samého křesťanství řád.
Ať přijme ji svět nebo ať se jí vzpírá,
my pod jejím praporem budeme stát.
Ji předci nám dobyli bojem a trudem,
i my, jejich děti, vždy věrni jí budem.
Ó Bože a Pane, ty posvěť si nás,
ty veď nás a zachraň a na věky spas!


举世唯知妇寺忠
荔枝兴叹只坡翁
羡君识鉴追前哲
敢不低头拜孟东


莫言鲁国书生懦
莫把杭州刺史欺
醉客请君开眼望
绿杨风下有红旗


A una menesterosa disciplina sujeto,
él no es nadie, él no luce, él no vive, él no medra
Descalzo en dura arcilla, con el sayal escueto,
la cintura humillada por borlones de hiedra


Lehr uns bedenken, frommer Gott,
Das Elend dieser Erden,
Auf daß wir, wann wir an den Tod
Gedenken, klüger werden!
Ach kehre wieder, kehr uns zu
Dein Angesicht und steh in Ruh
Mit deinen bösen Knechten!


Y cuando ya no veas
las playas españolas
que tan tristes y solas
van a quedar sin ti,
cuando estés en la nave
mirando al Océano,
acuérdate ¡ay!, hermano,
¡acuérdate de mí!
Si el cielo está sereno
y el agua hermosa en calma,
en tanto que mi alma
te sigue desde aquí,
en tanto vaya el onda
sulcando tu navío,
¡ay! siempre, hermano mío,
¡acuérdate de mí!
Y si el cielo se irrita
y la mar se embravece,
mientras la gente rece
en derredor de ti,
levanta confiado
tus ojos hacia el cielo,
y al pedirle consuelo
¡acuérdate de mí!
En calma y en bonanza
siempre en el Océano
repite, dulce hermano,
«yo me acuerdo de ti».
Siempre con sol y estrellas
por la región marina,
repite «Carolina»
¡acuérdate de mí!


Zhnusila se mi ta vřelost,
s kterou jsi mne objímala,
dobře věděl jsem, žes zase
jako obyčejně lhala. –


Elle reprit : « Daignez baptiser mon enfant. »
Le vieillard s'arrêta, puis d'un ton de surprise :
« J'ai donc sous ce manteau l'air d'un homme d'église,
Ou n'est-il point de prêtre au pays véronais ?


Que tu beldad, ya salteador, desnude
al alma de tu amor, fue dulce suerte,
porque no habrá peligro, hasta la muerte,
que de aqueste propósito me mude.


Der Mann erkennt die Blume,
Sie bleibt ihm ewig neu,
Sie ruht im Heiligthume
Von seinem Glauben treu:
Er kranket nie in Sorgen,
Geht keck in dunkle Schlacht,
Ihm dann der helle Morgen
Aus ihrer Blume lacht.


听鹤鸳湖晓
呼猿鹫岭昏
十年南北恨
无语独销魂


Vide ei Rinaldo; e benché omai vermigli
gli azzurri suoi color sian divenuti,
e insanguinati l'aquila gli artigli
e 'l rostro s'abbia, i segni ha conosciuti.
– Ecco – disse – i grandissimi perigli;
qui prego il Ciel che 'l mio ardimento aiuti,
e veggia Armida il desiato scempio:
Macon, s'io vinco, i' voto l'arme al tempio. –


Ben si conosce lo servente e vede,
lo qual sua donna di puro core ama,
che ciò ch'è dentro fora mostra in fede,
sempre di lei sguardando la fama,


A jak jste mizela, já cítil zas hrýzti
tu touhu v sobě: Vás zadržet
a do cesty hodit v ty růže a v listí
Vám touhy své pozdní, pozdní květ –


Az! ha tudsz deákul: servet illum Deus!
Pásztorok biráját, nyájunk reménységét,
Oltalmát, örömét, fényes dicsőségét,
Nem mondhatom mind ki, még több van eszemben,
Azonban tisztelem igyenes szivemben.


Die Seel sprach: O Herr Jesu Christ!
Jch weiß daß du so gütig bist/
Dein Hertz auch lauter Zucker ist/
Warumb bistu mir dann so hart/
Da ich noch bin so iung vnd zart.


Посвящается Муни
Мои поля сыпучий пепел кроеВ моей стране печален страдный денСухую пыль соха со скрипом роет,
И ноги жжет затянутый ременВ моей стране — ни зим, ни лет, ни весен,
Ни дней, ни зорь, ни голубых ночеТам круглый год владычествует осень,
Там — серый свет бессолнечных лучеТам сеятель бессмысленно, упорно,
Скуля как пес, влачась как вьючный скот,
В родную землю втаптывает зерна —
Отцовских нив безжизненный приплоА в шалаше — что делать? Выть да охатТочить клинок нехитрого ножа
Да тешить женщин яростную похоть,
Царапаясь, кусаясь и визжА женщины, в игре постыдно-блудной,
Открытой всем, все силы истощив,
Беременеют тягостно и нудно
И каждый год родят, не доносиВ моей стране уродливые дети
Рождаются, на смерть обреченОт их отцов несу вам песни этЯ к вам пришел из мертвенной стран


V tom od moře v seňské síně
písk v ty bujné plesy vrazí –
nedopili – nedopěli
a již v mlhách se loďky plazí.


Pak přemohl se, pravil Karlovi:
„Jdu k Marsilovi, dle tvých rozkazů,
však myslím, že se více nevrátím.
Než, pane, nezapomeň, žena má
že sestrou tvou; mám syna, Baldvina,
ó střež mi ho! On bude bohatýr!
Za mne jej miluj, neboť dobře vím,
že neuvidím více jeho tvář.“


Hermosísima Cacica
de los montes tropicales,
la de la negra melena,
la de los ojos muy grandes;
tres lunas ha que te busco
par la orilla de los mares,
por la cima de los montes,
por el fonda de los valles.
Al no verte en el areito
ni en la choza de tus padres,
ni en el baño que cobijan
pomarrosas y arrayanes,
murió la risa en mis labios,
y de verter llanto a mares,
pierden su brillo los ojos
que reflejaron tu imagen.
Mis guerreros ya no tocan
caracoles y timbales,
y temerosos me siguen
sin atreverse a mirarme;
que a todo el mundo pregunto,
y no me responde nadie,
¿do está la hermosa Cacica
de los montes tropicales,
la de la negra melena,
la de los ojos muy grandes?


谁遣明珠掌上来
秋风吹笼石榴开
若非金谷园中树
定是河阳县里栽


春草青青万里馀
边城落日见离居
情知海上三年别
不寄云间一纸书


A Szentlélek nagy fergeteg-köpenyben
Tovazúgott a Libanon felett,
Zúgásában ezer fa reszketett,
Ordító erdőn ment harsogva át,
Csak egy fa értette meg a szavát, -
Lehajlott óriási koronája:
Kereszt-sorsának megadta magát.


O Lilgen schneeweiß/
Gott sey Lob vnd Preiß/
Daß er solche Krafft/
Euch allhie verschafft/
Vnd zur Ewigkeit/
Hat den Weg bereit.
Euch loben thun wir/
Mit grosser begier/
Vnd Fürbitter seyd/
Bey Gott allezeit/
Daß wir mögen euch/
Sehn im Himmelreich.
O lieblicher safft/
O wundere krafft/
Kompt jhr Kinder fein/
Laßt vns frölich sein/
Den Lilgen schneeweiß/
Singt Lob/ Ehr vnd Preiß.


Ali! Nahlid! eilt, um Gotteswillen rettet den Propheten.


Sta bublin před tebou se míhá kolem,
sta motýlů se honí po kvítí,
sta růží houpá vonným svojím stvolem!


Dotknu se jednoho, jenom tak,
jak motýl květinky svěží,
studem se zatmívá ten můj zrak
a ruka nazpět už běží!


精蓝道观已重新
独有庠宫尚垝垣
试问中州士君子
谁人不出仲尼门


Ja, heute gedenkt
Jeder seiner Todten,
Schmückt die Stätten,
Wo sie vermodern oder vermodert sind –
Und das Gedächtniß der Menschheit
Umwindet Male aus Erz und Marmor
Mit den Kränzen des Nachruhms.


wie Glas die Kraft entzwei, die wider mich sich strecken
und trutzig durfte sein. Gesteh' es, Deutschland, mir,
daß ich zu Dienste steif mich unterstützte dir,
da nirgends müglich war dergleichen zu erwecken,


Dir folgt der Helden ganze Reih,
Die Deinen Zweck erfüllt, der Weisheit Flor geheget,
Und jede Wissenschaft verpfleget;
Die alle sind vom Tode frey!
Vor andern prangen außer Dir,
Ein Moritz und August, zween ewig theure Helden,
Von welchen Pfllicht und Wahrheit melden:
Sie mehrten Leipzigs Flor, der freyen Künste Zier.
Durch ihre Sorgfalt ists geschehen,
Daß wir noch Priester gnug in Pallas Tempeln sehen.


宿桨依村落
颇闻农者言
秋檐鸡黍熟
真乐在田园


The only king by right divine
    Is Ellen King, and were she mine
    I'd strive for liberty no more,
    But hug the glorious chains I wor
    Her bosom is an ivory throne,
    Where tyrant virtue reigns alone ;
    No subject vice dare interfere,
    To check the power that governs her
    O! would she deign to rule my fate,
    I'd worship Kings and kingly state,
    And hold this maxim all life long,
    The King — my King — can do no wron      P


Hvězdy zhasínají,
slunce zhasnuta,
a ta smutná dráha
v půlce přetnuta.


أَصبَحَ القَلبُ مَريضاً
راجَعَ الحُبَّ غَريضا
وَأَجَدَّ الشَوقَ وَهناً
إِذ رَأى بَرقاً وَميضا
ثُمَّ باتَ الرَكبُ نُوّا
ماً وَلَم يَطعَم غُموضا
ذاكَ مِن هِندٍ قَديماً
وَدَّعَ القَلبَ مَهيضا
إِذ تَبَدَّت لي فَأَبدَت
واضِحَ اللَونِ نَحيضا
وَعِذابَ الطَعمِ غُرّا
كَأَقاحي الرَملِ بيضا
أَرسَلَت سِرّاً إِلَينا
وَثَنَت رَجعاً خَفيضا
أَن تَلَبَّث لي إِلى أَن
نَلبَسَ اللَيلَ العَريضا
وَكَأَنَّ الشَهدَ وَالإِس
فِنطَ وَالماءَ الفَضيضا
باشَرَ الأَنيابَ مِنها
بَعدَما ذُقتَ غُموضا


Was that der Bock, der Held? Er schnob gerechten Zorn,
Und schüttelte den Bart; sein Horn
Gebraucht er aber nicht; genug, er ließ es sehn,
Und sagte: Räuber! willst du gehn!


Dor steihst du, oll Hans Adebor,
jo wedder up din Nest!
Du büst woll sit verlägen Johr
bet nu up Reisen west?
Wu geihst hen, wuhen geihst du,
wat treckst du furt so wit?
Un inne Frömm wat deist du
all all de lange Tit?


És ifjú vállát bőrtámlának vetve,
a tornyok fölé szállni vitte kedve,
vagy vére, - ami úgyis egyre megy; -
s alatta lángba borult völgy s a hegy.
Mellénye bordóselyem, furcsa jószág;
cigányok hordnak ilyet, furcsa-kószák,
kik azt akarják, hogy a szív felett
úgy lássák, hogy a vérük megeredt...
Még akkor hosszu hajat viselt, kondor
fürtzuhataggal, amely kéklett olykor
a fekete szín kormos fényiben -
(e mély szín már a múlt ködén pihen.)
S nyilas harisnyát s félcipőket lakkból:
így lépett át a pesti rossz csatakból
a hűs vidék ölére, bágyatag...
Nyíl a harisnyán,... a szájon... a szívben
s mérges nyíl szúrta át a vágyakat.


Die andern nahmen die Britten
Und andre die Dänen auf;
Wir brachten mit müden Schritten
Bis hieher unsren Lauf.


Nediv se, přemilá sestřičko,
dnes že tak podivně píši –
jestiť vše kol naší myslivny
v báječnou zakleto říši.


百里半九十
暮程无尽时
长途饱风日
颜鬓最应知


Balgatag
álmaim
elzilált
lim-loma,
távoli,
szellemi
lant-zene,
Ilona.


Jungfern, die die Venus Hügel blösen unverholen,
Blasen zu dem Liebes-Feuer iedem auff die Kohlen.


E o trono aos povos propício,
Que vigia em seu favor,
Fez-lhe o geral benefício
De mandar, que em vós, senhor,
O que é gênio fosse ofício.


Paréceme, señora Catalina,
que buscar este virgo es excusado;
que mi pobre rocín, de muy cansado,
menos le halla cuanto más camina.


Má loď, ta pluje opuštěná
a nad ní táhnou mraky.


vlastního srdce tep z nich zase uslyšíš,
vlastního žití var a vlastních vášní vzruch.
Že nesmrtelný jsi a silný, zda teď víš? – –


¡Cuánto debes, amor, a aquellos ojos,
de cuya fuerza siempre te acompañas,
pues usando por flechas de pestañas,
autorizas tu templo con despojos!


Если она тебе действительно нравится,
спеши трудом с разрухой справитьс


水榭风亭处处宜
清尊闲话晚凉时
莫辞醉卧屏山月
他日重过未有期


Wir sprengen hinein in die laute Schlacht,
Es tanzen die wiehernden Rosse
Dahin, wo der Donner am stärksten kracht,
Weit voran dem trippelnden Trosse:
Dem Reiter kredenzt auf sein stürmisch Gebot
Den ersten, den feurigsten Trunk der Tod!


أُعاتِبُها والحبُّ من طبعهِ العتبُ
وفي مُقلتي غيظٌ وفي مُهجتي حبُّ
وأُسمِعُها ما يجرحُ السَّمعَ لفظُهُ
فَترضى بمغزاهُ ويَشفَعُ لي القلبُ
سلامي عَليها بسمةٌ ثم قبلةٌ
كذلك حيّا الزهرَ دَمعُ النَّدى العذب
مع النورِ والأنسامِ روحي تزورُها
وفي روحِها الأزهارُ والماءُ والعشب
فتجني الذي تجنيه في الرَّوضِ نحلةٌ
وما الشعرُ إِلا الشَّهدُ يخزنُه الصبُّ


Drei Wünsche blieben mir versagt,
Doch seis mit keinem Hauch beklagt;
Das Glück, mir feindlich allerwegen,
Hätt sie gewendet zu drei Schlägen.


De allá saliste, de las brumas blancas,
mujer de pubescente carnadura,
y un comienzo de firme curvatura
casi animal en las rupestres ancas.
Músculos largos. Más que piernas,
zancas de ciervo que conoce la espesura
y escápase al sentir la crispatura
del jaguar poblador de las barrancas.
Veloz, siempre veloz, suelta y al viento
con el acelerado movimiento
de las nubes en rápidos envíos.
Te pude conocer así como eras:
torso desplazador y ancas ligeras
volando por los montes y los ríos.


Als einst das Sonnen-Licht
Mit sondrer Pracht erschienen,
So sah ich in dem Grünen
Den Held gegangen kommen.
Ich that, als wüst ichs nicht,
Doch hab ich lauschend wahrgenommen,
Wie er mit einem zarten Messer
In einen schlanken Baum
Mit leichter Hand geschnitten und geschrieben,
Ich will, ich mag, ich kan nicht lieben!
Drum halt ich das, was du gesagt,
Vor einen Traum.


Második hasonlat: hogy a malac korog,
Sándorunk is gyakran oly gyanúsan morog,
Hogy produkálhatná magát Athenében,
Bár malac nem volna rejtve köpenyében.
Azt hiszem furorét csinálhatna véle,
Olyat még nem hallott az a görög-féle,
Nincs is egyéb olyan tulajdona néki,
Mellyel annyi bölcs közt magát tüntetné ki.


Denk' nur, wo wir uns getroffen
Jüngst in Schnee und Frost und Eis, –
Alle Knospen steh'n dort offen,
Alles schimmert blütenweiß.


والثالثُ : مجنونٌ طَبْعاً
قال بِزَهْوٍ واسْتِهْتَارْ :


يا ذات خدرٍ قَدرُها عالِ
صُوني جمالَكِ إنّهُ غالِ
اللهُ يأبى وهوَ واهبُهُ
أن يَشتريهِ منكِ ذو مال
مَن كفُّهُ مملوءةٌ ذهباً
سيروع قلبَكِ قلبُهُ الخالي
لا تطمعي في رفعةٍ وغنى
ليسَ الهوى في الجاهِ والنال
ولئن خُدِعتِ بظاهرٍ حَسَنٍ
فالقبحُ مستورٌ بإجمالِ
أنتِ الحمامةُ غرَّها قفصٌ
هو من حديدٍ زانه طال
يا هندُ ما أغناكِ عن رجلٍ
بَليَ الهوى في صدرهِ البالي
فيكِ المحاسنُ والمُنى اجتمعت
لتزيدَ آلامي وآمالي
لا تضحَكي ممَّن عواطفُهُ
ظهرت بألحاظٍ وأقوال
ذلّي ودلّكِ في الهوَى عَذُبا
فرضيتُ إذلالاً بإدلال
فتعطَّفي وترفَّقي كرماً
في حبِّ مثلكِ قلَّ أمثالي
عن كلّ ما ألقاهُ يشغلُني
ذكرٌ وطيفٌ منكِ في بالي
لا تَبذُلي ما أفتدِي بدَمي
إِلا لفدَّاءٍ وبذَّال
إن تفقدي حبي الشَّريفَ غداً
لا تَطلُبيهِ من فتىً سال
النّارُ تخمدُ بعدَ حدَّتِها
والمرءُ مِن حالٍ الى حال


Einst flieg' ich dir, du Treue,
Entgegen, wenn dein Geist,
Beströmt von Himmelsbläue
Und Mondglanz, Jesum preist.


Durch die dichtverhüllten Fenster dringt
noch der letzten Blitze mattes Leuchten, –
und die Stunde naht auf regenfeuchten
Sohlen, die dich wieder zu mir bringt.


神翰飞英纪至贤
谓如舟楫济洪源
偷名岂学刘仁轨
专向朝堂卖主恩


O wär' ich am Neckar, o wär' ich am Rhein,
Im blühenden Rebenland, da möcht' ich sein!
Wo das Leben ein sprudelnder Becher der Lust,
Wo ich wandert' und wohnte an Freundesbrust,
Am Neckar, am Rhein,
Im blühenden Rebenland, da möcht' ich sein!


Jako loďka vrškem plove
bezpečně a jistě,
zas ji najdeš po povodni
na bývalém místě.


ať se staví k urnám,
ať své lístky dají –
ty však neváží se
ani nečítají.


Der herbe Riß, ſo mich geruͤhret,
Entgeiſtert meinen ſchwachen Geiſt.
Wer ſchon ſein ander Hertz verliehret,
Wenn es der Tod von hinnen reißt,
Dem muß auf dieſem Rund der Erden
Die gantze Welt zu enge werden.
Du kennſt ſchon, Freund! dergleichen Quaal,
Man ſtuͤrbe lieber tauſendmahl.


谈兵曾向岳阳楼
自谓书生胜虎头
归卧故山怜海目
鱼花春截大江流


推云不动雨声苦
酝雪未成风力乾
瘖鹜一庭淘墨汁
也烦老子坐深寒


记得重阳拜表归
乾坤清气映晴晖
红黄山果惊新候
又喜题诗野水湄


Drum geh, O Salibene,
Geh fort du alte Schöne,
Daß Venus mit dem Knaben
Nicht mehr darff Unlust haben.


闻说东夷有圣人
历山何处此耕云
露苗犹洒当年泣
寂寞春风鸟自耘


A proto klade ruce v klín
teď nevzdychej „že nejsme dále,“
nic nářek nám, teď platí čin
a namáhání neustálé.


Al casto amante per tuo amor consente
pudica cervia, e il fidele elefante
la moglie applaude con l'eburneo dente.


External Pomp, and visible Success,
Sometimes contribute to our Happiness;
But that, which makes it genuine, refin'd,
Is a good Conscience, and a Soul resign'd:
Then, to whatever End Affliction's sent,
To try our Virtues, or for Punishment,
We bear it calmly, tho' a pond'rous Woe,
And still adore the Hand that gives the Blow.
For in Misfortunes this Advantage lies,
They make us humble, and they make us wise.
And he that can acquire such Virtues, gains
An ample Recompence for all his Pains.


إن الوجود حقيقة لا تدركُ
وقف الموحد دونها والمشركُ
والناس فيها فرقتان فعارف
حاز الكمال وجاهل يستدرك
والعين واحدة ولكن حكمها
يَقَقُ البياض وأسود محولك
فاطرح قيود الكائنات جميعها
واطلق عنانك في السرى مستمسك
وافتح عيونك في حقيقة ما ترى
لا يحجبنَّكَ عثيرٌ أو درمك
كدرُ الزخارف حلَّ ماءك فاختفى
عنك الذي هو عنه عينك تهتك
لكن وجودك قابل وكذا الورى
للصفو فاسلك يا هنا من يسلك


Z svých bojů všech a zápasů jak vytržen
k Tvým nohám klesám,
to kouzlem milosti Tvé přivábený jen
a ne sám.


Té romantiky vůně létla
tak z nenadání duší mou.
Zas mluvím vážně. – Planou světla
a hudba zní a tváře žhnou.
A nechť to srdce stálo mé:
být u Vás, moje Salomé,
když zrak Váš duši uspává mi
a zapomnít dá starých ran –
Za jeden bouřný tanec s Vámi
rád hlavu dám jak svatý Jan!


Bleich das Leben! Bleich der Felsenhang!
Schilf, was flüsterst du so frech und bang?
Fern der Himmel und die Tiefe nah –
Sterne, warum seid ihr noch nicht da?


Ustaňte! Nezvratná mi v duši víra
se vzňala, bůh že tvůrce všehomíra
nežádá lidu za oběť. –
A proto lidu kraje poklidného
ukládám, zvyku nelidského
se střežit, přísně na pamět!
Pouto rekovo zahoďte!
Na svobodu je provoďte!


„Jaký jonák stal se z tebe,“
pravil pán na Makotřasích
při snídaní svému synu:
„Osmahlý a plný síly,
při tom rovný jako jedle –
život v táboře ti slouží –“


A nitra čistého modrý květ
v plameni hoře nezaniká.
Láska se smířila s přátelstvím.
Srdce jen, srdce ještě vzlyká.


Héctor, César, y Carlos con Gofredo,
que el gran sepulcro libertó de Cristo:
mas cuando entre los diez, para alabarlos,


Wohl schwimmt er bei Tage, wohl schwimmt er bei Nacht,
Im Meere des Traumes; doch wenn er erwacht,
Empfangen ihn steinichte Küsten:
Die Lüfte sind schneidend, der Himmel ist grau,
Die Auen, gebadet in duftendem Tau,
Verwandeln sich plötzlich in Wüsten.


此去休言是薄游
六朝佳丽且彝犹
垂鞭日过昭明宅
拉伴频登孙楚楼


– Zapomenul na vás,
na svět, kamarády,
pro to děvce jedno
zhubil život mladý.


Žádáš syna z ledví svých – manželkou jest žena,
která tobě před Bohem byla zasnoubena.


És sohse volt e rettenet,
Hogy utált magamat kell becéznem
S így biztatnom:
Hiszek neked.


‚Od západu na východ své zraky
na maličkou chvíli obrať se mnou;
nevidíš tam mlhavé ty draky,
na oblohu hledíš méně temnou;
ba, již sporý mdlého slunka svit
oživí Ti v duši milý klid. ‘


„Sepněte v pouta tyto drzé mnichy
a svažte pevně, v ústa klín jim dejte;
a teď mi převora sem zavolejte,
ať vezme odplatu za tajné hříchy!“


Dies macht ein unaussprechlich Sehnen,
Daß ich schier wünsche nichts zu sein,
Als länger mich in Schwermut grämen
Und heimlich leiden solche Pein;
Doch endlich wird der kalte Tod
Zerbrechen diese Zentnernot.


Sie steckt ihr volles Licht zu unsrer Musik an,
die ganze Zynthie, und heißt nach unserm Singen
durch Junons blauen Saal die frohen Sternen springen.
Schaut, Jupiter trit selbst mit Venus an den Plan.
Die Erde folgt der Luft, den beiden der Hyrkan,
der seine Doris hier so sanfte weiß zu schwingen
um euer edles Schiff, dem nichts kan misgelingen,
als was der Himmel selbst wil haben nicht getan.
Herr, laßt den süßen Schlaf den süßern Freuden weichen,
die allen Kummer euch aus euren Augen streichen,
und habt ein günstigs Ohr auf unsrer Saiten Ton.
Ein Mensch kan mit mehr nicht als Menschenstimmen ehren.
Ein weit viel bessers Lied das läßt Eagers Sohn
auf diesen euren Tag für allen Göttern hören.
Den 4. November 1636.


Cansado estoy de haber sin Ti vivido,
que todo cansa en tan dañosa ausencia;
mas, ¿qué derecho tengo a tu clemencia,
si me falta el dolor de arrepentido?
Pero, Señor, en pecho tan rendido
algo descubrirás de suficiencia
que te obligue a curar como dolencia
mi obstinación y yerro cometido.
Mi conversión es tuya y Tú la quieres;
tuya es, Señor, la traza, tuyo el medio
de conocerme yo y de conocerte.
Aplícale a mi mal, por quien Tú eres,
aquel eficacísimo remedio
compuesto de tu sangre, vida y muerte.


Kdybych měl ty barev sklady,
Co jich má vše země kvítí,
Chtěl bych lépe zobraziti
Těla tvého rájské vnady.


Was frommt es dir aus Gram zu gähren, gleich dem Wein?


Kde předrahému hrobu
vzít peněz na ozdobu?,
bych s jinými o závod
jí řekla, že je boží hod?“


شهامة الطبع قادتني إلى الأدب
وعزة النفس رقتني إلى الرتب
وساعدتني يد الرحمن بالخلق ال
عالي الجميل ففيه فزت بالأرب
والحمد للَه لم أحقد على أحد
والعفو طبعي وذا من جودة لنسب
ولي من اللَه خوف لأحد ولي
حسن الظنون به في كل منقلب
ولي عن الغير تجريد ولي همم
تعلو بأن تنسب التأثير للسبب
وفي مكافأة من أسدى إلى يدا
لي نية صححت بالصدق بالطلب
وشيمتي حفظ شان الملتجين إلى
شأني وإن طال في ذا منهج التعب
وإن ما شاع في الأعجام عن شيمي
بالفعل قال به أعلى بني العرب
ومن تشبث بالإنكار عن حسد
أقر إقراره أقرار محتسب
تعلو إلى صدر ديوان العلا رتبي
طبعاً وتكبير إن تبقى على الذنب
وفي التواضع لي ذكر محامده
جلت وكبر كبير المدح في الكتب
ومذهبي الجود لا عن سمعة وريا
بل طبعي البذل والإذهاب للذهب
ولي معاهد صدق في العهود ولي
عزم لأجل الوفا جلد على النصب
وقد تعاظم ذيلي إن يميل إلى ال
فحشاء شيمة إعراب ذوي حسب
وما احتقرت فقيراً قط أو سقطت
عند الغنى طباعي مثل مكتسب
ولا قطعت قريباً لي لذلته
ولا وصلت غريباً خيفة
ولا اعتمدت على الأغيار معقداً
أن السلامة في التسليم والأدب
ولا افتخرت على قومي بمرتبة
ولا تركت حماهم حالة الكرب
ولا رأيت بعيني للوجود بقا
ولا شغلت بزهو اللهو واللعب
وقد تجرد قلبي إن يمر به
شهود نفسي كحال السادة النجب
وإن أكن غبت جسماً عن ملاحظتي
فإن قلبي بفضل اللَه لم يغيب


Die güldnen Rosen sind die Sonnen grüner Felder;
Die Sonn' hingegen ist des Himmels Kaiserblum';
Die Lorbeerbäume sind der Königsschmuck der Wälder;
Ich Schönheit aber bin der Seelen Heiligthum.
Die Götter opfern mir, die Welt dient meinem Rechte,
Die Menschen sind mein Volk, die Fürsten meine Knechte.


Dem weisen Arzt gelassen steh,
Er mag dir sanft tun oder weh!
Ob 's Instrument auch schlecht gewesen,
Was geht's dich an? Du wirst genesen.


	Voi, che prudente sempre sete visso,
tenendo il corpo a l'anima servile,
non vi specchiate, come fe' Narcisso;


Dunque ove tu Signor, di mille rivi
Sanguinosi, il terren lasciasti asperso
D' amaro pianto almen due fonti vivi
In sì acerba memoria hoggi io non verso?
Agghiacciato mio cor, che non derivi
Per gli occhi, e stilli in lagrime converso?
Duro mio cor, che non ti spetri, e frangi?
Pianger ben merti ognihor, s' hora non piangi.


Bort sem ivott, hej! csak
Szomjuságról, szomjuságról;
Káromkodó sem volt
Különben, csak haragjából.


„Ei, ſeht nur die Keule, das Löwengewand,
Welch’ prahlendes, nichtiges Gleißen!
Sag’ an, mein zitterndes Mäuschen, wie mag
Der Held, der dich zeugte, heißen?“


名酒烦将一斛来
瘴馀衰病不胜杯
醉中独爱舂容奏
恰似春潮卷海回


No los mármoles rotos que contemplo,
reliquias nobles de la gran Cartago,
ni de Numancia el miserable estrago,
ni los despojos del efesio templo:


Dove poi che rimase la donzella
ch esser devea del vincitor mercede
inanzi al caso era salita in sella
e quando bisognò le spalle diede
presaga che quel giorno esser rubella
devea Fortuna alla christiana fede
entrò in un bosco e ne la stretta via
scontrossi un cavallier che a piè venia


Auf, du altes Sachsenland!
Immer vorwärts, Hand in Hand!
Vorwärts!


Ou, semblable au vainqueur du lion de Némée,
Souris avec dédain à ce peuple pygmée !
Pour ce troupeau rampant de serviles esprits
Qui se gorgent de fiel, de honte et de mépris,
Tes dédains mérités sont un juste salaire !
Ne les fais pas monter jusques à ta colère !


Nvn steht Feind gegen Feind. Der Himmel der wird röther/
Frau Röthin stehet auf. Michaels Leibtrompeter
Die sitzen schon zu Pferd. Der Morgensegen klingt.
Der Reiter auf der Wacht/ der Bub im Stalle singt.
Die Trumml brummt/ kommt/ kommt/ kommt/ sie summt komt/ kommt zum wachen/
die Düdldüdl Pfeiffe pfeifft/ vermenget Furcht mit Lachen/
und Lachen mit der Furcht. Feind stehet gegen Feind.
Wer da? Nicht Feind. (Widerh.) nicht Feind. Wer da? Gut Freund. (Widerh.) gut Freund.
hierauff rufft Michael:


Das erste Wetter brüllt,
Die erste Rose lacht,
Nun, bitt ich, Menschenkind,
Ein klar Gesicht gemacht!


Du bist edel von Gemüthe,
Du bist angenehm und schön,
Du bist in der schönsten Blüte,
Jede mag dich gerne sehn.
Dein Verstand, dein ganzes Wesen
Liebt ein Herz das lieben kann;
Ja dein Werth bleibt auserlesen,
Nur ich nehm nicht Theil daran.


O, sey mir stets, was du mir jetzo bist,
Mein Reichthum, Glück und Ruhm!
Mit dir ist mir die finstre Wüste schön,
Und ohne dich die Welt ein Grab.


Und das Glück, voll goldner Spangen,
Zeigt den reichgefüllten Schrein. –
Kommst geflogen, ich gegangen,
Flieg du hin, ich geh allein.


S hrdým úsměvem odešel jsem z luk svých stříbrem zrosených Snů,
kde kosatce se houpají, kde trávy pláčou vanem,
kde horizont obrovskou modrou klenbou vzpíná se v nekonečno,
les bříz kde po stráních propouští slunce v klikaté ztezky,
svítivé mechy v skalách kde doutnají v prorvách tmavých.


Als Lohn für muth'ges Hoffen,
Kommst spät du – nicht zu spät;
Noch ist die Brust dir offen,
Die lang umsonst gefleht.


La battaglia fu grande e perigliosa
fra gli ottomila e i secentocinquanta,
dando spiatati colpi sanza posa,
l'un contra l'altro per forza cotanta.
Gente tedesca molto valorosa
in quel punto fu morta tutta quanta.
Un'altra schiera, a così fatto schermo,
venia di drieto, dove era Guiglielmo,


Quel forte eroe, che ne l'ionio lido
Di sé lasciò sì memorabil suono,
Ch'ottenne sol per fulminar l'infido
Da l'olimpico Giove il nome e 'l tuono.


Seh' ich einen, der gelehrter,
Der beglückter ist als ich,
Der da reicher und geehrter,
Straks mein Hertz entrüstet sich;
Trotzig denkt es und voll Neid:
Was soll dieser Unterscheid?
Ich möcht auch wohl solche Gaben,
Ich solt sie vor jenem haben.


A to jí šeptá: „Má máti,
v rakev, již ruka tvá třímá,
ulož mne, prosím tě, spáti,
v rubášku jest mi – tak zima. – –
Bratříčků pláč pak spánek můj ruší,
přestanou, pospěš, matičko, v chatu!“
Žena se vzchopí, srdce jí buší,
jak běží domů v divokém chvatu.


Tüzet gyújt gyorsan a tündérleány,
Magas halommal hordja, rakja meg:
Lángot kap a fa, melyből hirtelen
Lobogva, sustorogva, színesen
Kitörnek a piros tűzszellemek.
S felkapva a lányt, rohantak vele
A főszellemhez, napnyugot fele.
De a sanda éj újra hírt adott:
Keresztfiam! viszik menyasszonyod.


Zeit, Hofnung und Gedult besänftigt mich zulezt
Und giebt mir jezt ein Bild im Schatten zu betrachten;
Ich scheine bey mir selbst ins Paradies versezt
Und weis des Glückes Gunst nach Würden kaum zu achten,
Da ein von Gott und Welt so werthgeschäztes Kind
Mich unversehnen Gast auf ewig lieb gewinnt.


Jen z jeho ruky vnikly setby steré
zde v nedotknutých pustin útrobu,
a jeho potem z divočiny šeré
kol zkvetla země v ráje podobu.


¡O Reina Grande, aun antes de la Cuna!
Mas que accidente opone la fiereza,
a la constante luz de su grandeza,
afectando la ley de la fortuna


Corrono ratti ai tuoi bei lacci, e come
A gran trionfi, e a chiare palme eletti
Bramano i sensi altrui tra le tue some
E tra le tue catene esser astretti.


Este muchacho ha visto
la esencia de las cosas,
una tarde, entre sus manos
concretarse.
Presión de aquellos dedos
enrojecidos, de diamante,
al apretar la blanda
ilusión de materia.
Hay en su yema sangre
y linfa de un camino
secreto que se abre
arriba, en la alta torre,
abierto a libre aire.
Sus ojos copian tierra
y viento y agua, que devuelven,
precisos, campo al reflejarse.
Su lengua —sal y carne—
dice y calla.
La frase se dilata,
en ámbito se expande
y cierra ya el sentido, allá en lo alto
—terraza de su frente—,
sobre el vivaz paisaje.


Žil v jeskyni. Byl na pohled jak zvíře,
neb vlas a vousy jeho mísily se
s divokou koží, kterou halil tělo.
Svět vedl války, hýřil, hověl hříchům,
však on se šťastně vymkl víru jeho
a v rokli svojí žil jen Bohu svému.


Noch faßt mein Herz nicht seine eigne Wunde.
Als alle die dich kannten und dich liebten,
Mit ungewohntem Kummer sich betrübten,
Ging mir vorbei der Kelch der bittern Stunde.


竹引山泉玉甃池
栽莲莫怪藕生丝
如何不似麻衣客
坐对秋风待一枝


Por matar la sed te has muerto;
Más valiera, Escarramán,
Por no pasar esos tragos
Dejar otros de pasar.
Borrachas son las pendencias,
Pues tan derechas se van
A la bayuca, donde hallan,
Besando los jarros, paz.
No hay cuestión ni pesadumbre
Que sepa, amigo, nadar;
Todas se ahogan en vino,
Todas se atascan en pan.
Si por un chirlo tan sólo
Ciento el verdugo te da,
En el dar ciento por uno
Parecido a Dios será.
Si tantos verdugos catas,
Sin duda que te querrán
Las Damas por verdugado
Y las Izas por rufián.
Si te han de dar más azotes
Sobre los que están atrás,
Estarán unos sobre otros
O se habrán de hacer alIá.
Llevar buenos pies de albarda
No tienes que exagerar,
Que es más de muy azotado
Que de jinete y galán.
Por buen supuesto te tienen
Pues te envían a bogar,
Ropa y plaza tienes cierta,
Y a subir empezarás.
Quéjaste de ser forzado,
No pudiera decir más
Lucrecia del rey Tarquino,
Que tú de su Majestad.
Esto de ser galeote
Solamente es empezar,
Que luego, tras remo y pito,
Las manos te comerás.
Dices que te contribuya,
Y es mi desventura tal
Que si no te doy consejos,
Yo no tengo que te dar.
Los hombres por las mujeres
Se truecan ya taz a taz,
Y si les dan algo encima,
No es moneda lo que dan.
No da nadie sino a censo,
Y todas queremos más
Para galán un Pagano,
Que un Cristiano sin pagar.
A la sombra de un corchete
Vivo en aqueste lugar,
Que es para los delincuentes
Árbol que puede asombrar.
De las cosas que me escribes
He sentido algún pesar,
Que le tengo a Cardeñoso
Entrañable voluntad.
¡Miren qué huevos le daba
El Asistente a tragar
Para que cantara tiples,
Sino agua, cuerda y cendal!
Que Remolón fuese cuenta
Heme holgado en mi verdad,
Pues por aquese camino
Hombre de cuenta será.
Aquí derrotaron juntos
Coscolina y Cañamar,
En cueros por su pecado
Como Eva con Adán.
Pasáronlo honradamente
En este honrado lugar;
Y no siendo picadores,
Vivieron pues de hacer mal.
Espaldas le hizo el verdugo,
Mas debióse de cansar,
Pues habrá como ocho días
Que se las deshizo ya.
Y muriera como Judas,
Pero anduvo tan sagaz,
Que negó —sin ser San Pedro—
Tener llave universal.
Perdone Dios a Lobrezno,
Por su infinita bondad,
Que ha dejado sin amparo
Y muchacha a la Luján.
Después que supo la nueva,
Nadie la ha visto pecar
En público; que de pena
Va de zaguán en zaguán.
De nuevo no se me ofrece
Cosa de que te avisar,
Que la muerte de Valgarra
Ya es añeja por allá.
Cespedosa es ermitaño
Una legua de Acalá;
Buen diciplinante ha sido,
Buen penitente será.
Baldorro es mozo de sillas
Y lacayo Matorral,
Que Dios por este camino
Los ha querido llamar.
Montúsar se ha entrado a puto
Con un mulato rapaz:
Que por lucir más que todos
Se deja el pobre quemar.
Murió en la Ene de palo
Con buen ánimo un Gañán,
Y el Jinete de gaznates
Lo hizo con él muy mal.
Tiénenos muy lastimadas
La justicia, sin pensar
Qué se hizo en nuestra Madre,
La vieja del arrabal,
Pues sin respetar las tocas
Ni las canas ni la edad,
A fuerza de cardenales
Ya la hicieron obispar.
Tras ella, de su motivo,
Se salían del hogar
Las ollas con sus legumbres;
No se vio en el mundo tal,
Pues cogió más berenjenas
En una hora, sin sembrar,
Que un hortelano morisco
En todo un año cabal.
Esta Cuaresma pasada
Se convirtió la Tomás
En el Sermón de los peces
Siendo el pecado carnal.
Convirtióse a puros gritos,
Túvosele a liviandad,
Por no ser de los famosos,
Sino un pobre Sacristán.
No aguardó que la sacase
Calavera o cosa tal,
Que se convirtió de miedo
Al primero ¡Satanás!.
No hay otra cosa de nuevo,
Que en el vestir y el calzar,
Caduca ropa me visto
Y saya de mucha edad.
Acabado el decenario
Adonde ahora te vas,
Tuya seré, que tullida
Ya no me puedo mudar.
Si acaso quisieres algo
O se te ofreciere acá,
Mándame, pues de bubosa
Yo no me puedo mandar.
Aunque no de Calatrava
De Alcántara ni San Juan,
Te envían sus encomiendas
La Téllez, Caravajal,
La Collantes valerosa,
La golondrina Pascual,
La Enrique mal degollada,
La Palomita torcaz.
Fecha en Toledo la rica,
Dentro del pobre Hospital,
Donde trabajos de entrambos
Empiezo ahora a sudar.


Nos mirábamos
      alcanzando lo sutil y lo sublime...
Nos mirábamos
      sin cansarnos a los ojos...
Tus manos se estrecharon a mis manos
      provocando una dulzura indescriptible...
Tus brazos se extendieron por mi forma
      cubriéndome con tu amor y con tu mimo...
Mis labios se perdieron en tus labios
      despertando mi pasión y mi alegría...
Y me llené de tu aliento
      empapándome de ti...
Y mis manos recorrieron tu figura
      llevándote mi amor y mi cariño...
Y te despojaste de tus linos y tus sedas
      para que no nos separara nada...
¡Y no sabía que la creación fuera tan bella!
      O que se pudiera sentir de esa manera...
Ni conocí prueba más clara
      de la belleza del amor de Dios...
Nos mirábamos
      y nuestros cuerpos dejaban esta tierra...
Y mis ojos se posaron en tus ojos
      con sabor a mar y a mi pasado...
Tu cabello acarició mi pelvis y mi pecho...

y ya no sé como expresar lo que sentía.
Y mi aliento se impregnó de tu aroma de mujer...
      Llenándome de tu sensibilidad.
Y embelecé tus carnes tiernas...
      llevándote mi amor y mi delicia.
El tiempo detenido... suspendido...
      el goce de la creación... sobre nosotros dos.
Y mi cuerpo se adentró en tu cuerpo
      fundiendo mi persona a tu persona...
Y mi pecho se posó en tu pecho
      haciéndote mía... en el oleaje del mar...
Y la melodía de la creación
      tú cantaste a mis oídos...
Y tu murmullo se esparció en el viento
Y mi carne se empapó en tu intimidad
      impregnándome de tu deleite y de ti...
¡Y me llené de ti!
      una sola alma, un solo ser...
¡Y me volví parte de ti!
      como río que... ¡por fin!
      regresa y se funde en su mar...
Y nuestro amor se compenetró más allá del tiempo y la distancia
      y nuestro éxtasis fue inagotable, incontenible, inexpresable...
Y me sentí parte del ser universal
      parte de su amor... parte, de su energía...
Y me adormecí en tus embelesos
      y allí...
      donde no estábamos ni despiertos, ni dormidos...
      allí también fuiste mía...
Y te amé, como a la vida te amé
      más que a mi vida te amé...
¡Y salió el sol!... y siempre tuyo...
y salió el sol... y siempre mía...
nos mirábamos
y nuestros cuerpos dejaban esta tierra...


Oči lehko snesou, když se nový
Zlehka za darem dar vyvine,
Zniklý v srdcy druhým pomine
Oučinek, an čas i místo hoví.


Se con lo stile o coi colori avete
alla natura pareggiato l'arte,
anzi a quella scemato il pregio in parte
che 'l bel di lei più bello a noi rendete,


doğuşlar


In der Jugend frühster Pracht
Tritt sie einher – Donnerwetter!
Nur von Eitelkeit erfüllt,
Das Herz noch leer – Donnerwetter!


Der Rose Gluth kann jetzt nicht hellen!
Daß sie der Mensch zertrete nicht,
Läßt sie ihr Duften bange quellen,
Ihr Duft wird Hülfeschrei und Licht!


Cayéronsele a Europa de las faldas
las rosas al decirle el toro amores,
y ella, con el dolor de sus guirnaldas,


Vše jedno mi, osobní, politické
zájmy, pravda i předsudek.
Ach, když si vzpomenu na věci lidské,
tak se mi zdvihá žaludek.


Doch nahm man die traurigen Fische fort
Und hatte dazu seine Gründe,
Sonst hätte der eifrige Tierschutzverein
Geklagt über Frevel und Sünde.


Dann schwebt aus duft'ger Ferne,
Aus dunkler Wolken Tor,
Der lieblichste der Sterne,
Dein Bild schwebt mir empor:


بقيت مدَى الدنيا جمالاً لدولةٍ
لها منك شهمٌ في اللقا ورئيس
تسوق لها غرّ الفتوح جنائِباً
وأوَّل هاتيك الجنائب سيس


Kdybys býval přišel, smědý Pane,
v zaprášeném rouchu k mému stanu,
jako přišel’s kdysi v dobách starých,
kdybys hněvuplný byl mi řekl,
že to bílé město labutino
přísně ztrestáš pro hřích dlouholetý,
věř, ó věř mi, že bych stal se býval
pro své bratry druhým Abrahamem.


Toť Gangsterů Mistr – Amerika
o Caponovi říkala.
Podobnost je v tom převeliká
a shoda věru nemalá.


Su frente endureció con arco feo,
Sus perros intentaron el matalle,
Y adelantóse a todos su deseo.


Tys před mou první výpravou
svou kápi zvedlo mlhavou,
vln ukrotilo dav,
a v červáncích kol plachet mých
jsi stkalo zlatohlav.


قُلْتُ يا ناقُ كلُّ مالٍ وَجاهٍ
وعَقارٍ فهُنّ مُترَكاتي
فاقْصِدي طِيّةً تَليقُ بقَصْدي
وسُكوتاً تَهْوي لهُ حَرَكاتي
فانْبَرَتْ تَقْطَعُ المَفاوِزَ حتّى
برَكَتْ في حِمَى أبِي البَرَكاتِ


Gegen Feindes Anschlag schlagen
Wir den Richtweg ein zur Schlacht,
Und es wird die Schlacht geschlagen,
Eh's der Feind noch hat gedacht.


Africo se ne giva verso ´l piano;
Mensola al monte su pel colle tira
molto pensosa, col suo dardo in mano,
e del malfatto forte ne sospira.
Africo, ch´era ancor poco lontano
da lei, con gli occhi la segue e rimira,
e ad ogni passo indietro si voltava
a rimirar colei che tanto amava.


Wie so schön des Feures Strahlen,
Wird hieraus gantz klar erkannt,
Da Gott selbst sich oftermalen
Ein verzehrend Feur genannt;
Sein all-sehendes Gesichte
Oefters einem hellen Lichte,
Welches undurchdringlich leucht't,
In der Bibel selbst vergleicht.


YES, these are the features already imprest
So deep by the pencil of Love on my heart!
Within their reflection they find in this breast:
Yet something is wanting: ah! where is the art
That to painting so true can that something impart?


Lassi, piangiamo, oimè! ché l'empia Morte
n'ha crudelmente svelta una più santa,
una più amica, una più dolce pianta
che mai nascesse, ahi nostra trista sorte!


Ben l'avea il re Sobrin riconosciuto,
tosto che 'l vide col vecchio apparire;
ma vòlse inanzi star tacito e muto,
che porsi in aventura di fallire.
Poi ch'a notizia agli altri fu venuto
che questo era Ruggier, di cui l'ardire,
la cortesia e 'l valore alto e profondo
si facea nominar per tutto il mondo;


Modlím se k Tobě celou svojí duší,
svou bytostí, svou prací a svou slávou,
tím, co jen srdce uhádne a tuší,
polibku něhou, hrobu zvadlou trávou.


»Ade! du mußt noch andern Fluren scheinen;
Mich hat ein früher Nord schon abgeknickt.
Ade! ein Frühling wird uns einst vereinen,
Ein Morgen, der uns ewiglich beglückt.«


Vše ostatní se jenom plazí
jak prachem červík bez křídel;
co v otevřené nebe vchází,
jde ze srdcí, ne z klenby čel.”


Seine Liebe, seine Leiden
Dringen nicht zu ihr hinein:
Über ihre zarte Seele
Herrschet ein Gesetz von Stein.


Ey woher?


A takto stojí zas před trůnem Boha
a čekají, a Bůh se vždycky zeptá:
„Sto prošlo zase let, co dělá člověk?
Jak čelí vám a jak pomáhá sobě?
Z vás koho zkrušil, potřel za sto roků?
Jdou věky tak a vás tu vidím stále,
však oko mé, jež vniká hloub až ke dnu,
vždy odkrývá, o poznání že malé
jste slabší, bezmocnější, chatrnější,
že skoro v stíny tratit se mi zdáte.
Ba sama vaše paní svrchovaná,
Smrt, ztrácí rozmar dlouhou poutí věků.
Jak stín o berlích Nemoc jen se plouží
a Války feny umírají hladem.
Mor skoro mythem jest, Povodni hráze
se zevšad tyčí vstříc, Hlad ztratil zuby;
jen ob čas v lůnu země upoutaný
zabouří Zemětřas, sta proti Ohni
se zvedá paží v jeden jeho jazyk
a člověk vozy předhoní i Samum.
Ba skoro zdá se mi, že za pár věků
vždy míň vás bude kolem trůnu mého,
že jednou sama Smrt snad přibelhá se
a klesnouc přemožena řekne: „Pane,
již na celé jest čáře vítěz člověk.
Můj herold první, Nemoc, včera podleh.
Vše zdolal člověk, já jsem sama v koncích.“
Když odmlčí se, tu Smrt odpovídá,
za všecky mluví, jak má právo k tomu:
„Jak dobře vidíš až k dnu všeho, Pane!
Ba slábne sluhů Tvojich valná četa
před člověkem, před silou jeho ducha.
Jen kdyby lásky více bylo v světě,
jak brzy byl by splněn sen tvůj velký
o volném, hrdém člověku a krásném,
jak snil’s jej v ráji, o člověku dobra
a shovívání. Ducha má již dosti
i důvtipu, žel pod vlivem jich srdce
že scvrká se mu – a tu vždy jsme pány,
vždy nová síla vjíždí v naše svaly
již chábnoucí, já bičem šlehám znova
svých sluhů údy otrlé zas k práci.
Být lásky víc, jak byl by snadno vítěz
ten prachu syn a hlíny! Často mdloba
mne chvátí již dalekou touto cestou,
že sama prosila bych, Bože, tebe,
dej lásku člověku, ať mne též zmůže,
dej k mozkům srdce víc!...“


I´ vo caendo una di vostra schiera,
la qual Mensola credo che chiamata
sia da voi per ciascuna rivera,
e ben è un mese ch´io l´ho seguitata;
ma ella è tanto fuggitiva e fera,
che sempre innanzi a me s´è dileguata:
però vi priego, dilettose e belle,
che la ´nsegniate a me, care sorelle. –


Der wird zu Schanden, der dich schändt
Und sein Gemüte von dir wendt,
Der aber, der sich dir ergibt
Und dich recht liebt, bleibt unbetrübt.


De ha zsidó, vagy ha német,
A hol ő volt, arra tévedt:
Sokkal jobb lett volna néki
Nem születni, nem is élni.
Azt megölte, kirabolta;
Úgy meneszté a pokolba.


¿Qué comes, hombre?
¿Qué como?
Pan de ángeles.
¿De quién?
De ángeles.
¿Sabe bien?
¡Y cómo!


Ma se n'avvide mona Nencia mia
e tese al sole un vaglio ben bucato:
un giudeo il vidde, e funne sì crucciato,
che non vorrebbon più geometria.


a gire, ohimè dolente, in terra strano,
ov'allegrezza e gioi aggio perduta;
ché 'ntra pianti e sospir m'han posto a piano
e m'han ormai vita quasi tolluta.


Da rief an seinem Rade
Der junge Steuermann:
Was stehst du am Gestade?
Komm mit! Wir halten an.


Die Anker rasseln und die Segel sinken.
Wie schneidend schallt das Wort der fremden Ferne!
Vielhundert Bleichgesichter lüstern blinken
Im fahlen Schein der trüben Schiffslaterne.


Již branou vjel ten zpupnělý pán:
„Buď oř můj v konici obstarán!“


一自阳侯战雨师
枣畦桑陇但空陂
此君屹立如尊勇
依旧青青似昔时


So man, who treads life's active stage,
Like leaf or blossom fades away;
In tender youth, or riper age,
Drops thus, into his native clay!


See, how the rushing torrents pour!
A deluge now in ev'ry show'r!
The mountain tops apace decay,
The little hillocks melt away:
No more in ponds the gosling talks,
But sails secure on gravel walks.
The very fish have left the floods,
And glide, or graze among the woods;
Unknowing where to shape their way,
Or which is earth, or which is sea.
Ev'n little , amphibious creature!
Lives solely now beneath the water.


Doch war es mannigmal der Fall,
Daß z'Haus just net recht g'kleckt
Und is der Postwag'n außi blieb'n,
So hob i glei an Brief hoam g'schrieb'n,
Den s' an koan Fenster g'steckt.


Aux vitraux diaprés des sombres basiliques,
Les flammes du couchant s'éteignent tour à tour ;
D'un âge qui n'est plus précieuses reliques,
Leurs dômes dans l'azur tracent un noir contour ;


Er zeigte mir im Glase
Den Becher Dschem's, den magischen;
In seiner Tiefe sah ich
Das Wahre klar und unverwirrt.


Wie man mit Wölfen heult, prunk' ich vor eitlen Leuten.


Frischer Bursche reges Leben
Wallt auf Straß' und Markt einher!
Wogt's nicht, wie sich senken, heben
Fluthen auf erregtem Meer?


Juchheißa juchhei!
Die Ernt' ist vorbei.
Nun wollen wir singen
Und tanzen und springen!
Die Ernt' ist vorbei,
Juchheißa juchhei!


Megirígylé tőle álnok mostohája;
Bémene urához, s így beszélt hozzája:
„Apjok! úgy-e bizony, hogy már ide s tova
Eladó leány lesz ez a kis Ibolya?”


Hajh azóta csak bút látott,
Hogy a gazda sírba szállott:
Gyermekei szétfutottak
Napkeletnek, napnyugotnak,
S a szegény nő elhagyatva
Úgy maradt, mint a szedett fa.


Svítá,
žitniště u lesa rolník podmítá,
u cesty posud mandele stojí,
na vůz je vložit dva mladí lidé se strojí.


Y la lluvia de pronto
y de pronto, la tarde, o la brisa
o las manos del alma
reteniendo aliento final de sol que arde,
de emoción, esa tarde.
Esa tarde,
cuando llueve el parque
sonrisas intangibles y candor
y pudor y promesas que arden.
Recuerdas,
era tiempo en el parque
de lluvias que no mojan
mientras cae la tarde.


Hle život odešel a odpovědi nedal,
a oči vychladnou pak tvoje, kdysi žárné,
kdes radost zůstala, to dítě důvěřivé.
Co z všeho zbylo ti? Ó žití, marné, marné!


Doch nun von Ceder wie von Alpenrose,
Verstummen muß in meinem Lied der Preis,
Seit ich im Thale dich, das zarte
Märzveilchen, holderblüht, gewahrte,
Das still sich birgt im niedern Moose
Und nichts vom eignen Dufte weiß.


Jak všichni víte, v zámořském tom kraji
jsou dívky vůbec velmi samostatné
a též než jinde větší volnost mají.
Než také tam, což je to všecko platné,
jsou vpravdě svobodny, až když se vdají,
pak teprv užívají plně světa
a dohánějí promeškaná léta.