Takto u posvátném hlaholu
Pěli králové tři pospolu.
Díťátko se na ně pousmálo,
S dary těmi libě sobě hrálo,
Nejvíc láskou čirou
Hrálo sobě s mirrou.


ché simile orazion sempre mai fia
fatta per me in servigio di quelli
che allegro possiede o che disia;


月色平铺映碧流
孤村寂寞冷烟秋
偏怜泽国长须侣
也占朱衣一点头


És zokog egy felhorzsolt illaton,
Mert vesztett édent éreztet vele
Az egyszerű parasztbazsalikom
Semmi kis levele.


Son tu nombre, color y voz doliente
señas, más que de pájaro, de amante;
puede aprender dolor de ti un ausente.


玉人纤指擘轻红
犹忆恩颁自汉宫
翠笼藤盘异当日
蛮烟瘴雨正濛濛


O muses ! — savez-vous ce que je m'en vais dire ?
Je n'ai ni violon, ni guitare, ni lyre,
Et n'entends pas grand'chose au style des romans ;


Když stín večera se v pole klad’,
ve svůj příbytek jsem spěchal rád.
K zubaté zdi hradní přichýlen
v koutě nádvoří můj domek milý
usmíval se, čistě obílen;
před ním ruce moje vykouzlily
z půdy skalní trpasličí sad
pestrých květů na vysokém stonku;
a keř vinný, v lávku roně chlad,
okno zpola halil do úponků.
Uvnitř pod pečlivou žínky dlaní
čistotou se třpytil každý kout –
po laskavém jejím uvítání
jak tu milo bylo zasednout
nad večeři chutnou za stůl prostý,
před lípovým vína pohárem
se stálými vítanými hosty:
s jasnou myslí, dobrým rozmarem.
Kterak záříval zrak dobré ženy,
když jsem milené své knihy sňal
z výklenku, kde byly uzamčeny,
a jí z bible příběh předčítal,
bratra Chelčického slova zlatá,
kroniky o dávných slavných dějích –
a když tvář se zdvihla knihou vzňatá,
stejný zápal čet’ jsem v očích jejích...
Leč tu bolestně se dotknul mne
Hospodinův prst. Má drahá žena
ku věčnému spánku položena
v chladné země lůno tajemné.
Zdálo se mi, že ves půvab smavý,
jímž mne těšila dřív tato zem,
s lesů, sadů, zlatých klasů, trávy
ulét’ na vždy s jejím úsměvem.
A když zpět mi bylo večer jíti
v domek prázdný, před nímž svadlo kvítí,
na němž usychal již vinný kmen,
v jizbičce tu prázdné jako v hrobě
na stůl čelo klad jsem v těžké mdlobě,
vzdychal, úpěl, bolem přemožen.


– Gedenkst du noch der Wonne einst'ger Liebe?
– Wie willst du, dass mir die Erinn'rung bliebe?


Den letní byl, již pozdě srpnový.
V útulném parku v klidné zábavě
jsme seděli, a nikdo nevšim’ si,
jak západ zahořívá v rudé záplavě.


墙角风稍醉未醒
卷心虫叶瘦伶俜
相看孰忍持斤斧
雨洒烟催不暂停


十年前在古梁州
痛饮无时不惯愁
最忆夜分歌舞歇
卧听秦女擘箜篌


Und dazwischen holder Mythen
Denk' ich, wie beim Mondenglanz
Hier am Quell, zur Zeit der Blüten,
Hingeschwebt der Nymphen Tanz.


Lo que hay que ser es mejor
y no decir que se es bueno
ni que se sea malo,
lo que hay que hacer es amar
lo libre en el ser humano,
lo que hay que hacer es saber,
alumbrarse ojos y manos
y corazón y cabeza
y después, ir alumbrando.
Lo que hay que hacer es dar más
sin decir lo que se ha dado,
lo que hay que dar es un modo
de no tener demasiado
y un modo de que otros tengan
su modo de tener algo,
trabajo es lo que hay que dar
y su valor al trabajo
y al que trabaja en la fábrica
y al que trabaja en el campo,
y al que trabaja en la mina
y al que trabaja en el barco,
lo que hay que dar es todo,
luz y sangre, voz y manos,
y la paz y la alegría
que han de tener aquí abajo,
que para las de allá arriba,
no hay que apurarse tanto,
si ha de ser disposición
de Dios para el hombre honrado
darle tierra al darlo a luz,
darle luz al enterrarlo.
Por eso quiero, hijo mío,
que te des a tus hermanos,
que para su bien pelees
y nunca te estés aislado;
bruto y amado del mundo
te prefiero a solo y sabio.
A Dios, que me dé tormentos,
a Dios que me dé quebrantos,
pero que no me dé un hijo
de corazón solitario.


Ma fui costretto da si gran beltate,
che me stesso ad Amor me diedi 'n dono,
e diedi a voi di me la potestate.


Mir mangelt nur mein Spiel, die süsse Geige,
Die würdig ist, daß sie mit Macht erschall',
Hie, wo das Laub vnd die begrünten Zweige
Am Graben mich vmbschatten überal,
Hie wo von weiten
Die Gegend lacht,
Wo an der Seiten
Der Wiesen Pracht
Mich frölich macht.


Du schmähst den Pluto und der Sonne Licht,
Den, daß Du ihm entläufst, dies – denn es will Dich nicht.


Bin froh, daß du zurückgekommen,
Auch wenn du dich so schwarz benommen.«


Als ich heim gieng das Kind wolt mit/
Als ich heim gieng das Kind wolt mit/
Vnd wolt von mir abweichen nit/
Vnd wolt von mir abweichen nit/
Das bin ich froh/
Bin ich froh/
Froh/ froh/ froh/
O/ o/ o/
Benedicamus Domino.
Benedicamus Domino.


东桥别来几何年
梧江老树迷苍烟
作书欲附陇头使
晓起把镜羞华颠


Die Augen macht er zu alsdann,
Weil er auswendig Alles kann;
Er schlägt mit seinen Flügeln schnell
Und krähet wohlbedacht und hell,
Und irrt sich nie:
Kickeriki!


Ty smutný kvítku vdoví,
všech opuštěných srdcí poesii
tvá hořká vůně opuštěným poví.


Mert ezt kétségtelen forrásból
(Ki más után, ki hallomásból)
Az ifjuság vallotta szentnek:
Vénebb diákok nem füllentnek.


Gyorsan fizessünk, itt az alkony,
menjünk hamar, megfojt e hely!
A népes korzó áll a parton
s a lányka mindig érdekel;
halkan susog a sok platánfa,
bódít a hó-akác virága,
az ember ismerőst kutat...
Nézd itten a szökőkutat!
Párkány-szögelletén a kádnak
sok moh-lepett, bús nimfa van
s oroszlánfői untalan
gyöngyös, fehér vizet okádnak,
mig az emelt, magas sikon
blazirtan áll egy vén Triton.


Amott egy nyárfa hívesében,
A fűzfa közt,
Találni a sziget mentében
Egy tiszta közt.


Dí první: „Nesnesu tu tíž,
jen okamžik, jen jednu číš!“


Vy slunce, vysoko tak vycházející,
Vy stopy, vždy ráno vytisklé v prach,
Vy oči, světlo v duši rozžehající –
ó, miluji Vás –: to jen toužím Vám říci
s východem nádherným na horách!


Everl, woaßt sel' G'schichtl non,
Wos hot der barmherzi Schusta thon?
Antw. Er hot den kranken Mann gelabt,
D' Sepperl hot'n gestern g'habt.
Sch . Richti, itzt erst denk' i dron,
Daß i dir 'n net afgeb'n hon!
So itz geht's schön stat nach Haus,
Denn für heut' is d' Schul schon aus.
Grüßt's ma enkri Leut vor all'n
Sagt's, sie möchten 's Schulgeld zahl'n;
Denn das sicht a jeder ein,
Daß das Geld verdient will sein.


Pod střechou společnou teď ještě s nimi žíti?
– Je oheň založen. Žhář kráčím v dálavy.
Je škoda milostí. Zde moh’ jen účinkovat
lesk nebes krvavý.


morte per fargli eternamente mesti,
e perch' ognor di pianto il petto lavi,
chiuse la donna mia con salde chiavi
in tomba oscura, ove per sempre resti;


Nun läuten die Begräbnisglocken,
Der Wind, bewegt von ihrem Klang,
Flieht in den Wald, und Blütenflocken
Streift er von allen Zweigen bang.


Wie kommt's, daß diesen nun ich fände,
Den härt'sten von den Reimen all?
Daß ich vom grünen Rebgelände
Rückschau' zum grauen Festungswall?


Zampa


Als Zeus Europen lieb gewann,
Nahm er, die Schöne zu besiegen,
Verschiedene Gestalten an,
Verschieden ihr verschiedlich anzuliegen.
Als Gott zuerst erschien er ihr;
Dann als ein Mann, und endlich als ein Tier.
Umsonst legt er, als Gott, den Himmel ihr zu Füßen:
Stolz fliehet sie vor seinen Küssen.
Umsonst fleht er, als Mann, in schmeichelhaftem Ton:
Verachtung war der Liebe Lohn.
Zuletzt – mein schön Geschlecht, gesagt zu deinen Ehren! –
Ließ sie – von wem? – vom Bullen sich betören.


Der Tugend festen Grund legt ich in jungen Jahren:
Was meiner Ahnen Faust erwarb zu ihrer Zeit/
Das pflanzt ich weiter fort durch eigne Tapfferkeit;
Wie edel mein Gemütt/ hat Freund und Feind erfahren.
Ich diente sonder Scheu und treulich Gott und Land/
Drum bot mir Gnad und Gunst von Hoch- und Niedern Hand.
Muß ich der Jahre satt/ das irdsche Leben schlüssen/
Viel Tugend-Nägeln solln aus meinem Grabe sprissen.


Zda-li pak se zjasní mlhavé ty háje,
A to obylíčko po vlasti dozraje?
Či zkalené mračno na nás se přivalí
A nadějné luhy temnotou obhalí?


A kníže couvnul – usmál se a svolil:
„To můžeš štěstím zvát,
že za laň, již’s mi před očima skolil,
mi jinou můžeš dát!“


Tak nikdy obzor plamenný
mi nebyl na vždy ztracený.


Már alélva pislog szép fénye azoknak
Az éjjel szikrádzva égő csillagoknak.
Bíbor pompájokkal már mindjárt elhalnak
Felébredésére a piros hajnalnak,
Mely már mosolyogván a nagy hegytetőkre,
Napkeleti gyöngyöt hint a zőld mezőkre.
Az ég alját piros bársonnyal prémezi,
S aranyos csipkékkel körűl övedezi.
Szép bársony burkokból kihívja azokat
Az estve még félig bimbó virágokat,
Amelyek kitárván szagos kebeleket,
Béfűszerszámozzák az egész vidéket.
Melyet hűs szárnyokra szedvén fel a szelek,
A kies vőlgyeket bényargalják velek,
Sőt a forrást fedő bokrokra leszállnak
És egy fűszerszámos templomot csinálnak,
Amelynek pirosló rózsából rakatott
Oltárára hint le a hajnal harmatot,
Melyen asztag temjént gyújtván fel a szelek,
Az egész szent helyet béfüstölik velek;
Melynek az ambránál éltetőbb illatja
Ártatlan érzéssel a lelket elhatja.
Erre a madarak koncerti zengenek,
S a lélekben egy szép érzést teremtenek.
A szelek is áldó éneket suttognak,
S rá tisztelő fővel a fűvek hajlognak.


Ein kurzer Weg vom Herz voll Lenz und Blut
Zum schwarzen Kreuze, das man ächzend schleppt.
Einst war man Kind und spielte Kindheit gut.


جِئتُ بِلا حُرمَةٍ وَلا سَبَبِ
إِلَيكَ إِلّا بِحُرمَةِ الأَدَبِ
فَاِقضِ ذِمامي فَإِنَّني رَجُلٌ
غَيرُ مُلِحٍّ عَلَيكَ في الطَلَبِ


A smutek hluboký se zmocnil jej,
až k smrti hluboký... Však pravil mnich:
„Nuž, povedu vás tedy v zahrady,
až denní světlo shasne úplně,
sad bude prázdný pak, a za mříží
se v kapli svaté Panny zjeví vám
na chvíli doňa Ana. Nyní jdu,
bych příchod váš jí ohlásil a pak
se vrátím k vám, přinesu listiny,
o nichž jsem mluvil vám. Zde čekejte
a buďte trpěliv.“ Tak pravil mnich
a šel. Sed’ Gabriel a vyňal list,
ten její drahý, aby opět čet’
jej s nadšením a v hlubém dojmutí,
však k slovům když teď přišel významným:
„Tak velká jako víra v Boha jest
má víra ve vás“... tu list vypadl
mu z rukou. Zaplakal, pak pozved’ jej
a uzavřel jej v skříň, jež v komnatě
té prosté stála. Položiti list
zas na srdce – to nemoh’, bylo mu,
jak by jej roveň ohni pálil tam.
Sed’ u okna a čekal, loudavě
čas ubíhal, však posléz slyšel krok,
a Michal de los Santos vešel v síň.
„Zde listiny,“ řek’, „a zde peníze,
ne příliš mnoho jich, však postačí
na cestu za hranice. Dále pak
vám věrní vaši, králi, pomohou.“
Vše Gabriel uložil do skříně,
kde její ležel list; jak v horečce
se vše mu zdálo. Jeho myšlénky
jen u ní dlely, na to myslil jen,
co poví jí... Co poví?... Nevěděl...
Mnich řekl: „Nuže, pojďte, rozlučte
se s doňou Anou. Přijdu v zahradu
zas pro vás pak a sem vás dovedu
a vysvětlím vám každou podrobnosť
a po půlnoci s Bohem vyjeďte...
Teď ale pojďte, kvačí hodina.“
A vedl jej a vešli v zahrady,
když měsíc vycházel, a černý stín
se vrhal budov zdřímlým stromům v klín
a jako zmírající hvězdy svit
za temné mříži krásně kované
se v lampě v kapli Panny Nejčistší
plam kmital smutně, bledě, nyjící.
Dva stupně vedly k svatyni a sed’
tam Gabriel zadumán a obrátil
tvář k nebi kmitavému. Odcházel
mnich pomalu, a Gabriel byl sám,
sám, s bouří hrozné v srdci, nevěda,
co říci jí. Zda pravdu, jak to chtěl,
když četl její list? Však nebyl klam,
klam další, přece pro ni spásou jen?
jak lákavá teď byla budoucnosť,
jak blízko koruna!... Teď vzdát se měl
a jedním slovem štěstí zmařit své?
Kdo poradí mu? Kdo mu poví teď
„to čiň neb nečiň?“ Vstal a obrátil
tvář k oltáři... V tom bílý vstoupil zjev
do šera kaple... Ona byla to!
Na římsu postavila kahan svůj,
jenž světlem stříbrným ji poléval,
a křížem zbožně znamenala se
a spěchala pak k mříži... Couvla však,
tak bledá byla smutná jeho tvář
ve svitu měsíce, že lekla se.
„Co děje se?“ mu řekla blížíc se,
„což nejsou zprávy bratra Michala
tak radostné, jak za to měla jsem?“


Diß Paar, dem der Musen Chor
seine Stimme hebt empor,
dem die Venus und ihr Sohn
zugesagt längst ihren Lohn?


A svatý Josef hned jich má
kol zástup nepřehledný.
Prý: dědečku, nám udělej
škatule, truhlice, bedny!


belçika'yı çiğnemiş fansa üzerine yürüyordu


Aspirações do liberalismo, excitadas pela Revolução Francesa
e consolidação da República em 1797


Um Rolim de Monai Bonzo Bramá
Primaz de Greparia do Pegu,
Que sem ser do Pequim, por ser do Açu,
Quer ser filho do Sol nascendo c
Tenha embora um Avô nascido lá,
Cá tem três para as partes do Cairu,
Chama-se o principal Paraguaçu
Descendente este tal de um Guinam
Que é fidalgo nos ossos, cremos nó
Que nisto consistia o mor brasão
Daqueles, que comiam seus avó
E como isto lhe vem por geração,
Tem tomado por timbre em seus teirós
Morder, aos que provêm de outra Naçã


Und blicke nicht trüb, mein Liebster,
daß Du noch ringst allein!
und hoffe wie Er, daß Einstens
die Goldne Zeit wird sein! – –


Quem guiará as asas do Poema
Com mais doçura? Oh Bardos do futuro,
Eu vos pergunto em nome de Iracema!


Embriagado en tu rostro, yo creía
eternas tu pasión y mi ventura;
pero al fin de olvidarme llegó el día;


تَبَدّى كَالهِلالِ وَصارَ بَدراً
وَسارَ إِلى السَرارِ بِلا زَوالِ
لِنَشهَدَ شَهرَهُ وَالصَومَ فيهِ
وَعيدَ الفِطرِ في يَومِ المَآلِ
وَيَبدو نورُهُ في الظِلِّ مِنّا
كَضَوءِ البَدرِ في ظُلمِ اللَيالي


Pak, jak kdy národ z poroby se budí:
„Hosannah“ slavné znělo k uším mým.
Já blažen cítil v hlavě své i hrudí,
jak dobře řeči lesů rozumím.


	Cristofano delle Spezie,
Suspiro delle Bussole.


Sie atmet aus. Es läutet lang und schön
Mit allen Glocken von des Münsters Höhn...
Fern in der Ebne gleißt's wie Sonnenblick:
Mathildens Bahrtuch kehrt zu ihr zurück.


A mezi tím dav směšných trpaslíků,
sbor titanů a reků s oslí tlamou
chtí hvězdy strhat s nebes klenby v křiku
a blátem smrdí a jsou živi slamou.


幽斋共坐论功夫
借问先生识此无
悟得此中真妙诀
人间始信有仙壶


Ať řady nepřátel se množí!
Vy jejich útok odrazte!
A jste-li bojovníci boží,
božího ohně nehaste!


Ora la selva antica dell'errore
e dell'esilio e d'ogni trista cosa,
splendea di gioia e sorridea d'amore.


Was willst du mit den alten Tröpfen,
Es sind Knöpfe, die nicht mehr knöpfen.


Ihr singt und betet in Latein!
Will Gott kein Gott der Deutschen sein?
In unsres Feindes Sprache sollen
Wir Dank und Preis dem Höchsten zollen?


Auff den belihbten Pindus klimmt
man erst nach ohngemeinem Schwizzen/
und schlüßlich/ wenn dan alles stimmt/
bleibt man blohß höchstens auff ihm sizzen.
For Sowaß geben wir nach Elff
noch nicht mahl einen Zwiebel-Schelff!


So ziehen wir aus ganz muthig und stolz,
Und ist unser Schwert auch von Eschenholz.


Es hat die warme Frühlingsnacht
Die Blumen hervorgetrieben,
Und nimmt mein Herz sich nicht in acht,
So wird es sich wieder verlieben.


E sù e giò, innanz indree, gira, regira
per la platea e el palch, e intorna i scagn,
varda gent, varda pagn,
scolta vos, spiona andann, tira, bestira,
finalment de lì on poo,
tra on gropp de gent che balla la monfrina
vedi ona mascarina
che l'è lee, tutta lee, giugagh el coo!


1
Когда еще мне было девять,
Как Кантэнак — стакана, строф
Искала крыльчатая лебедь,
Душа, вдыхая ПетергоУ нас была большая дача,
В саду игрушечный котэдж,
Где я, всех взрослых озадача,
От неги вешней мог истечОчарен Балтикою девной,
Оласкан шелестами дюн,
Уже я грезил королевной
И звоном скандинавских струЯ с первых весен был отрансен!
Я с первых весен был грезэр!
И золотом тисненный Гранстрэм —
Мечты галантный кавалеПо волнам шли седые деды —
Не паруса ли каравелл? —
И отчего-то из «Рогнеды»
Мне чей-то девий голос пел…
И в шторм высокий тенор скальда
Его глушил — возвестник слав…
Шел на могильный холм Руальда
Но брынским дебрям ИзяслаМечты о детстве! вы счастливы!
Вы хаотичны, как восторг!
Вы упояете, как сливы,
Лисицы, зайчики без норк!
2
Но все-таки мне девять было,
И был игрушечный котэдж,
В котором — правда, это мило? —
От грез ребенок мог истечь…
В котэдже грезил я о Варе,
О смуглой сверстнице, о том,
Как раз у мамы в будуаре
Я повенчался с ней тайкоНу да, наш брак был озаконен,
Иначе в девять лет нельзя:
Коробкой тортной окоронен,
Поцеловал невесту 3
Прошл Прошло с тех пор лет двадцать,
И золотым осенним днем
Случилось как-то мне скитаться
По кладбищ Цвело кругоПестрел У Комиссаржевской
Благоухала тишинВдруг крест с дощечкой, полной блеска
И еле слышимого плеска:
Варюша  — Моя жена!
Я улыбнулс Что же боле
Я сделать мог? Ушла — и пустСмешно бы говорить о боли,
А грусть… всегда со мною грусть!
4
И все еще мне девят Дача —
В столице да Сырой покроТуман, конечн Это значит —
Опять все тот же ПетергоСижу в котэдж Ряд плетеных
Миньонных стулье Я — в себе,
А предо мною два влюбленных
Наивных глаз То — БэбБэбэ! Но надо же представить:
Моя соседка; молода,
Как я, но чуточку лукавиОднако, это не бедМы с ней вдвоем за файв-о-клокоОна блондинк Голос чисИ на лице лазурнооком —
Улыбка, точно аметисБэбэ печальна, но улыбит
Свое лицо, а глазы вниОна молчит, а чай наш выпит,
И вскоре нас принудит мисс,
Подъехав в английской коляске,
С собою ехать в Монплезир,
Где франтам будет делать глазки,
А дети в неисходной ласке
Шептать: «но это ж… votre plaisire?…»
5
Череповец! пять лет я прожил
В твоем огрязненном снегу,
Где каждый реалист острожил,
Где было пьянство и разгуЧто ни учитель — Передонов,
Что ни судеец — ХлестакоО, сколько муки, сколько стонов,
Наивно-жалобных листков!
Давно из памяти ты вытек,
Ничтожный город на Шексне,
И мой литературный выдвиг
Замедлен по твоей вине…
Тебя забве Вечно мокро
В твоих обельменных глазах,
Пускай грядущий мой биограф
Тебя разносит в пух и прах!
6
О, Суда! голубая Суда!
Ты, внучка Волги! дочь Шексны!
Как я хочу к тебе отсюда
В твои одебренные сны!
Осеверив свои стремленья,
Тебя с собой перекрылив
К тебе, река моя, — оленья
За твой стремительный извиТвой правый берег весь олесен,
На берегу лиловый дом,
Где возжигала столько песен
Певунья в тускло-золотоЯ вновь желаю вас оперлить,
Река и дева, две сестрВедь каждая из вас, как стерлядь:
Прозрачно-струйны и острТеките в свет, душой поэта,
Вы, русла моего пера,
Сестра-мечта Елисавета
И Суда, греза и сестра!
Петербург


边姬一一口西曲
相送胪朐河水旁
箜篌弹尽不能别
泪湿征夫铁裲裆


Je všecko tak luzné a krásné,
ale když zřel jí do oka,
přes vše to jen bledne a hasne,
a on si vzdychá z hluboka.


— Insensés ! dit le sage. — Heureux ! dit le poëte.
Et quels tristes amours as-tu donc dans le cœur,
Si le bruit du torrent te trouble et t'inquiète,


Hoch steht mein Haus, es blühen gelbe Rosen
So wie vor Deinem Hause längs der Traufen,
Gardinen gleich den Deinen ließ ich kaufen,
An grünen Balken oft die Stürme tosen.


»Was vernehm ich? lockst du nieder
Oder steigst du auf zu mir?
Lacht mir Erdenfrühling wieder
Oder blüht ein schönrer hier?
Ja! in dieser lichten Höhe
Hast du eine mir gefehlt;
Komm! ich fühle deine Nähe,
Die den Himmel mir beseelt.«


Und sie hadern. – Vor den König
Kommt der Handel; auch der König
Will nun teilen wie der Bäcker.


Rauscht durch die Weiten mit Duft und Strahl,
Schenkt uns die Rosen, die rasch verblühn,
Schmücket die Erde zum Festessaal,
Sonnen sind Kerzen, die schnell verglühn!


Jak na hřbitově ticho, hrůzno v pláni
a šírá vlast co lůžko smrtelné,
vždyť národ na ní v těžkém umírání
a kolem jásá družstvo pekelné.
Tu žádný hlas se za lid neozývá,
všech svobodu jenž hájil v nadšení,
jen jedna řeč mu v zprahlou duši splývá
co krůpěj živná: řeč to kamení.


قاضٍ عن الناسِ غيرُ راضٍ
مباهتٌ خالطٌ مغالِطْ
يكذبُ عن مالكٍ كثيراً
ويسقطُ العدلَ وهو ساقطْ


Aves luquetes, átomos mezquinos,
Motas borrachas, pájaras vinosas,
Pelusas de los vinos envidiosas,
Abejas de la miel de los tocinos,
Liendres de la vendimia, yo os admito
En mi gaznate pues tenéis por soga
Al nieto de la vid, licor bendito.
Tomá en el trazo hacia mi nuez la boga,
Que bebiéndoos a todos, me desquito
Del vino que bebistes y os ahoga.


Já dobře vím,
že šedivím...
leč trojlístek mých dětí
můj život ještě prodlouží –
a než mě ve hrob položí,
já chci jim ještě pěti.


五年外地看清明
袖手低回过客亭
谢絮楚萍无定著
春光如我更飘零


««Ne szólj, édes gazdám,
Ilyen búsan hozzám,
Eressz, hadd forduljak
Ennek a falunak,
Ahol az a kis lyány lakik,
Mulatoznánk ott hajnalig.»»


Semo tamo bloudím,
sloním se v slunci.
Mé oko pije
zeleň polí;
dýchám volně,
usedám
v akátovém háji.


Kind Zephyr! brush each fragrant flow'r,
And shed its odours round my bow'r:
Or never more, O gentle wind,
Shall I, from thee, refreshment find,


Szóla most az öreg: „Itt van a kulcs, nesze!”
Nagy csomó kulcs felé nyúlt a Csóri keze;
Hanem, mikor épen elvenni akarta,
Úgy érezé, mintha égne attól marka.


Sie sitzt in Thymiane,
Sie sitzt in lauter Duft;
Die blauen Fliegen summen
Und blitzen durch die Luft.


La fronte splendiente,
Alta, serena, bella,
E la rosa novella – del suo viso


Takto přísný vojevůdce
Krutohněvou skončiv řeč,
Pokynul, by zavrženci
Rytírský byl odňat meč.
Celý sbor tu okem smutným
Druha provází,
Anť, hned zajat vyslancemi,
Odchází. –


Tma tichá... Spí v ní pevně dole Řím
a nad ním hvězdy ze sna tiše zvučí...


The carlin left her housewife's wark,
The bairnies shouted Willie's name;
The colley too would fidge and bark
And wag his tail when Willie came.


逐调安排见典刑
缘情巧妙是心灵
寄言度曲红颜子
白却髭须始解听


Mas, oh padre del cielo, en cuanto yace
sublime a tu poder grande y prescrito,
por criador te arguye tu aspereza.


Напрасный труд — нет, их не вразумишЧем либеральней, тем они пошлее,
Цивилизация — для них фетиш,
Но недоступна им ее идеКак перед ней ни гнитесь, господа,
Вам не снискать признанья от Европы:
В ее глазах вы будете всегда
Не слуги просвещенья, а холоп


Ne la guancia de l elmo e ne la spalla
fu Ruggier colto, e sì quel colpo sente
che tutto ne vacilla e ne traballa
e ritto se sostien difficilmente
el Pagan vuol intrar, ma il pié gli falla
che per la coscia offesa era impotente
e il volersi affrettar piu del potere
con un genocchio in terra il fe cadere


Der Adam ward zum fall bewogen,
Als eigenwitz sein will gesogen!
Der ungehorsam kam daraus,
Und stis ihn (ach!) von Eden aus.


Tak za dnem vlek’ se den. Ó, měl je příliš rád,
své čápy! Něco však se – cítil – musí stát!
A tu zas odvaha se vrátila mu do žil,
sed’ náhle jedenkrát a psaní dlouhé složil,
vše vypsal patronu, jak z počátku to bylo,
jak hnízdo na faře též nebylo mu milo,
že slitoval se však, a párek čápů dnes
po práci jediný že jeho vzruch a ples.
„Již prosím, odpusťte to, pane hrabě, starci,
má prosba dětinská a odvážná je arci,
však vy tak laskav jste, ó, nechte mi je, prosím,
mé čápy, běloušky, již sní tu nad rákosím,
a když už dětinstvím se stáří hlásí u mne,
tu radost přejte mi, a čápům hnízdo umné
bych zkazil, nechtějte! Jen zřít kdybyste moh’,
jak milí, moudří jsou, co vtipu mají, vloh!
A nyní vyhnat je, kdy čekáme den každý
už mladá čapiska, mně bylo by, jak vraždy
bych měl se dopustit! Už pro ten žití div,
ach, račte starci být i čápům milostiv!“


O srdce, umysli jen sobě,
Dej výhost převšeliké zlobě
A nezavaluj samo cestu
Si k nadnebeské bláhy městu.


A szemérmetes Erzsók
Nem szóla reá,
De tengervízszínű szemének
Bájdús kifejezéséből
Ezt silabizálta ki mennyei kéjjel
A széles tenyerű Fejenagy:
„Oh széles tenyerű Fejenagy,
Helységünk kalapácsa,
S csapra ütője szivem hordójának!
Még kétkedel?...
Ártatlan vagyok én,
Mint az izé...”


Zjásals všecek – ejhle svaty! –
domečku, můj kroužku zlatý.
Vsadím v tě už kříšťal – ženku,
začítám tě do prstenku.


yalnızlıktır yağan


Laß mich meiner Brüder Schmerz empfinden,
Und den Fehler decken neben mir;
Die Erbarmung, die bey mir sie finden,
Die Erbarmung sind' ich dann bey dir.


أَهدَت إِلَيَّ صَحيفَةً مَكتوبَةً
أَرضَت بِها سُخطَ الضَميرِ العاتِبِ
يا لَيتَني ضُمِّنتُ طَيَّ جَوابِها
حَتّى أُقَبِّلَ كَفَّ ذاكَ الكاتِبِ


ومبادلين بدمعتين حلاهما
هذا لهذا قائم بولائهِ
كالبحر تمطره السحاب وما لها
منٌّ عليه لأنَّها من مائِهِ


中原分裂似天倾
公带群英世作程
我坐儒冠稽复命
王郎代匮已之荆


Im Schoße des Gelücks und Liebsten lacht sichs wol.
Drum weiß mein werter Freund, worin er lachen soll.


Jsou spokojeny se svou hrudou
a jedna druhé nezávidí,
bohatá nepohrdá chudou,
jak někdy bývá u nás lidí.


Es irret auf den blauen Wellen
Sein sinnend Auge, wellenblau,
Der Leyer, die er schlägt, entschwellen
Gesänge von der schönsten Frau.


Ye silent, solemn, strong, stupendous heights,
Whose terror-striking frown the school-boy frights
From the young daw; whilst in your rugged breast
The chattering brood, secured by Horror, rest.
Say, Muse, what arm the low'ring brothers cleft,
And the calm stream in this low cradle left?
Coëval with Creation they look down,
And, sunder'd, still retain their native frown.
Beneath those heights, lo! balmy springs arise,
To which pale Beauty's faded image flies;
Their kindly powers life's genial heat restore,
The tardy pulse, whose throbs were almost o'er,
Here beats a livelier tune. The breezy air,
To the wild hills invites the languid fair:
Fear not the western gale, thou tim'rous maid,
Nor dread its blast shall thy soft form invade;
Tho' cool and strong the quick'ning breezes blow,
And meet thy panting breath, 'twill quickly grow
More strong; then drink the odoriferous draught,
With unseen particles of health 'tis fraught.
Sit not within the threshold of Despair,
Nor plead a weakness fatal to the fair;
Soft term for , politely given,
By which we win no joy from earth or heaven.
Foul Fiend! thou bane of health, fair Virtue's bane,
Death of true pleasure, source of real pain!
Keen exercise shall brace the fainting soul,
And bid her slacken'd powers more vigorous roll.


En la América tuya tan dolida,
ágora ayer: la comunión del mundo.
En Tinjacá y en tu Nevado perro,
en tu pobreza y tu camisa rota
para la desnudez de Santa Marta.
En el fulgurar de tu relámpago
perdido en la hondonada del vacío.
En el alarido de la noche
con la última proclama de la unión.
Creo en la redención de nuestro suelo
por tus huestes apenas comenzada.
En nuestra soledad iluminada
por tu ejército ahora clandestino.
En la reciedumbre de tu furia
amparada en melífera ternura.
Creo en tu sangre guaicaipura y éuscara,
hermana de la sangre de Lautaro,
¡Oh Fénix trashumante, la esperanza
de los partos solares por venir!
Creo en la Guerra de Tupac Amaru,
la Guerra a Muerte que empuñara el Ande.
En Martí cuando corrió a buscarte
en la noche sangrienta de tu América
y en la montaña que soñó tribuna,
entre relámpago y furente rayo,
y un manojo de pueblos en tu puño,
rendidos los tiranos a tus pies.
Creo en el Che, en Camilo y en Sandino
para tu valentía encarnaduras.
Creo en todos los hijos de la Tierra
capaces de fraguar la nueva aurora.
En la hospitalidad de estas neblinas
creo, remanso de tu luengo insomnio.
Definitivamente creo en Ti,
¡Omnipotente Padre de la Patria!
Y aunque tú ya una Patria nos dejaste,
creo en la Patria que nos falta hacer.
Creo en ti, ¡Adalid de Libertad!
Desde estos ventisqueros de los Andes,
donde una América de pie te espera
para salir a libertar más patrias
así tengamos que retar a Dios
con tal de no seguir arando el mar.


Noch heimatlos, bei Sonn' und Wettergrauen
Sitzt sie auf Trümmern der Vergangenheit
Und Quadern, für der Zukunft Bau gehauen.


慈乌夜夜向人啼
几度纱窗兔魄低
自有平安三百字
无因却寄大江西


Dal dextro fiancho se pon la corona,
Che solamente con studio s'acquista,
Quando per forza il falso s'abandona;


a ausência do soco
reforça o punho,
a falta do chicote
atiça o domador,
a despensa vazia
aguça a língua,
a supressão da palavra
aviva o discurso,
a imprevisão do certo
devolve o inexorável,
a abstração do corpo
prepara o repartir,
a descoloração da rosa
reintegra a paisagem,
a andança no charco
redescobre a terra firme,
a pororoca do medo
desperta a coragem,
a recusa da garrafa
retorna o vinho,
a cortada do caule
reforça a raiz,
a supressão do canto
reinventa o verso,
a despedida do vôo
refaz o arremesso,
a solidão aberta
reescreve o amo


Era per voi la terra in dolce arsura,
quando Dio, per pietà del mondo ardente,
per far men voi nel dar morte possente,
languida fé l’imagin vaga e pura.


تُؤَرِّقُني وَقَد أَمسَت بَعيداً
وِأَصحابِي بَعيهم أو تَبالة


我是遍江海
独仰金山孤
试问急流中
更有高者无


Ran jsem se nebál, bojů nelekal,
a byly tam i otrávené střely –
však za to když jsem časem ránu dal,
vždy byla z těch, jež časy nezacelí.


Doch wenn du aller Streite Verwünscher bist,
Die hohe Todeslanze nicht nehmen magst:
So flieh! Der Flucht sprosst sonst kein Lorber;
Aber nach dieser, wirst du gekrönet!


Er kan mit tausent Leiden
Sich so vnd so verkleiden
In wilder Löwen Haut,
Ist aber trew an Sinnen,
Vnd wird bey jhm von innen
Ein Vater-hertz geschawt.


Vizte!“ a vznáší
exemplář knihy
vázaný vkusně
v sametu rudém
se zlatou lyrou,
slov důkaz pádný.
Bránka hned vrzne.


»Tu carroza sonora
apaga repentina
el breve movimiento,
cual si fueran las calles
una juguetería
que se quedó sin cuerda.
»Mi prima, con la aguja
en alto, tras sus vidrios,
está inmóvil con un gesto de estatua.
»El cartero aldeano,
que trae nuevas del mundo,
se ha hincado en su valija.
»El húmedo corpiño
de Genoveva, puesto
a secar, ya no baila
arriba del tejado.
»La gallina y sus pollos
pintados de granizo
interrumpen su fábula.
»La frente de don Blas
petrificóse junto
a la hinchada baldosa
que agrietan las raíces de los fresnos.
»Las naranjas cesaron
de crecer, y yo apenas
si palpito a tus ojos
para poder vivir este minuto.
»Señor, mi temerario
corazón que buscaba
arrogantes quimeras,
se anonada y te grita
que yo soy tu juguete agradecido.
»Porque me acompasaste
en el pecho un imán
de figura de trébol
y apasionada tinta de amapola.
»Pero ese mismo imán
es humilde y oculto,
como el peine imantado
con que las señoritas
levantan alfileres
y electrizan su pelo en la penumbra.
»Señor, este juguete
de corazón de imán,
te ama y te confiesa
con el íntimo ardor
de la raíz que empuja
y agrieta las baldosas seculares.
»Todo está de rodillas
y en el polvo las frentes;
mi vida es la amapola
pasional, y su tallo
doblégase efusivo
para morir debajo de tus ruedas».


(Se oyen pasos). Entran con largos turbantes,
Emires, profetas y viejos Kalifas.
(Los pajes alcanzan sorbetes, picantes,
Café, arroz, tabaco, pipas y alcatifas).


Se mai si fa giustizia,
impiccate costor, ch'ognuno è reo,
come con Ver facesti e Pantaleo.


Die Netze sind von Heucheley
Und Eitelkeit gestricket,
Darinnen wird die Treu
Der jungen Einfallt offt berücket,
Und wer nicht langen kan
Der flickt ein bißgen Hoffnung dran.


Jahrhunderte will ich
Felsentrotzig durchdauern,
Jahrtausende,
Wenn dir die Lust nicht schwindet,
Wenn der Trotzende nicht
Zu glücklich dir scheint.


Der Himmel gönne dich so lange nur der Welt,
Bis deine Tugend einst den rechten Lohn erhält;
Bis dein Verstand und Witz durch jährlich neue Proben
Dich auch an Glück und Ruhm, wie du verdienst, erhoben.
Gott stärke künftig nur des schwachen Körpers Kraft,
Und schenk ihm ehestens des Geistes Eigenschaft,
Der Männerstärke zeigt: so wird die Nachwelt lesen,
Daß niemand so beglückt, als ich, durch dich, gewesen.


O Thorheit, Strenge, Huld dir anzudichten!
Du kennst nur der Notwendigkeit Gesetz,
Und bleibst ihm treu beim Schaffen und Vernichten.


Jehova Jesusjah! Dein waristwird di Ehr!
Dein istwarwird der Sig! Dein wirdwarist dis wunder!
Aller Tyrannen verbannen ist kommen!
Aller höffe klugheit ist nun Torheit!
Pharao zittert, erschüttert, erstarret!
Blindheit befället Saules augen!
Irren, verwirren, beharnischt di grossen!
Tolle vermessenheit stürtzet di Printzen!
Gott sätzt di Fürsten ein: Gott sätzt di Fürsten ab.
Des Virreichs vir ist A.U.S.! Das ewig Reich beginnet.


“Bánat” - mondod, - de bánat és derű
Között a határ olyan egyszerű-e?
Hátha a bú
Íze kapat a legbölcsebb derűre?


Kyž do mne udeří ohnivý hrom,
Ach! kyž mne přivalí nejhrubší strom,
Otevři země se, pohltni mne,
Nedej mi dočekat bílého dne.


Keményen, mereven, mint egy acélkaró,
Állott a sing király, halni nem akaró.
Úgy kellett a földbe leverni gombjáig,
Mig utóbb már csak a koponyája látszik.


Jsme onyx těch prvních, prototyp charý
však v přerod chápání buďme jich výbornější.
V šij lepších odhodlání, reminiscencí
pastýře znak a pečeť kdos kreslí, krví vtřebal


O Bischofsthum, o Gotteshaus,
Zu zeugen am Gericht,
Steht immerfort in Schutt und Graus –
Wir bau'n euch fürder nicht.
Doch unsern Kaisern wird ein Mal
Erheben sich im Sonnenstrahl:
Man soll das ganze Reich der Freien
Zum Denkmal deutscher Helden weihen.


Wie matt dahin durch deine Rechte
Das Blau der welken Ader schleicht!
Wie hat der Gram durchweinter Nächte
Das schöne Antlitz dir gebleicht!


Je bledý, chor; zrak příliš ostrý dřív
je zakalený nemocí.
Buď hříšníkovi Pánbů milostiv
a císaři spěj k pomoci!“


Und der großen Idee voll vor sein Herze wacht,
Keinen kleinern Zweck vor seine Augen steckt,
Als, den göttlichen Teil, der seinen Leib beherrscht,
Seinem ewigen Quell zu nahn.


¡Oh incesante desvarío
del hombre! ¡Oh mentida gloria,
tan fugaz y transitoria
como las ondas de un río!
El tiempo impasible y frío
va empujando tu memoria,
que brilla un punto en la Historia
y se pierde en el vacío.
¡Cuánto César ya olvidado!
¡Cuánta vieja desventura,
que ni aun recuerda la gente,
habrá visto, habrá alumbrado
ese sol, desde la altura
en que gira indiferente!


Není boha kdesi ve prostoře,
v nás je Bůh, my sami bozi jsme,
v prsou našich celé božství moře
vlnou šumnou, velebnou se dme.


Орел точит когт Крадется волк прериСова направляет окольный полеБезжалостны птиц Без жалости зверБезжалостность — свойство всех тех, кто живеВерховные гении этого мира,
Зарезанным горлом мы кормим свой денНам трупы животных — услада для пира,
Тут нежная дева — бесчувственный пенНередко мы думаем, будто растенья
Суть алость улыбки и нежный цветоНет, в мире растений — борьба, убиенье,
И петли их усиков — страшный намеУхватят, удушат, их корни лукавы,
И цвет орхидеи есть лик палачЛюблю я растенья, но травы — удавы
И тонкость осоки есть тонкость меч


jenž vzkřikl „Cár!“, já jen se usmál,
té cti jsem posud nedosáh’,
však silná byla, básník skácel
se po ní na zem ve mdlobách.


方以类聚物群分
两畔两秤共一斤
戊己宫中藏水火
小心调理武和文


Wer nimmer strebet nach der Liebe Ruhme,
Gleicht einem Fische, dem das Wasser fehlt:
Erstorben ist er, eine welke Blume,
Und würd' er auch Wesiren beigezählt.


يا نفس هذا الذي تأتينه عجب
علم وعقل ولا نسك ولا أدب
وصفت النفاق كما في النص يسمعه
علم اللسان وجهل القلب والسبب
حب المتاع وحب الجاه فانتبهى
من قبل تطوي عليك الصحف والكتب
وتصبحين بقبر لا أنيس به
الأهل والصحب لما ألحدوا ذهبوا
وخلفوك وما أسلفت من غمل
فالمال مستأخر والكسب مصطحب
واستيقني أن بعد الموت مجتمعاً
للعالمين فتأتي العجم والعرب
والخلق طرا فيجزيهم بما عملوا
في يوم لا ينفع الأموال والحسب
وأخشى رجوعا إلى عدل توعد من
لا يتقيه بنار حشوها القصب
وقودها الناس والأحجار حامية
لا تنطفي أبد الآباد تلتهب
والبعد عن جنة الخلد التي حشيت
بالطيبات ولا موت ولا نصب
فيها الفواكه والأنهار جارية
والنور والحور والولدان والقبب
وهذه الدار دار لا بقاء لها
لا يفتننك منها الورق والذهب
والأهل والمال والمركوب تركبه
والثوب تلبسه فالكل ينقلب
لا بارك اللَه في الدنيا سوى غرض
منها يعد إذا ما عدت القرب
يريد صاحبه وجه الإله به
دون الريا إنه التلبيس والكذب
لا يقبل اللَه أعمالاً يزيد بها
عاملها غير وجه اللَه فاجتنبوا
تمت وصلوا على المختار سيدنا
والآل والصحب قوم حبهم يجب


Breitet sich abends dann mir zu Füßen
Reich die herrliche Lenzesflur,
Drüben die dunklen Berge grüßen
Und der Flüsse leuchtende Spur.


Lőrincet azonban szigeti apácák
(Lehet, onnan-túl a viadalt is látták),
Vérben-fagyban, amint feküdött, meglelvén
Elterjede a hír egész Buda nyelvén.
Mindjárt fut az őrség várbul, a királyi;
Hanem elébb jártak Rozgonyi szolgái,
Urokat zöld lészán a hajóba vitték,
S otthon a nagy tornác földjére letették.


Vnd doch waß hattest mir gethan/
O Gott so reich von güte!
Daß mich zur sünd hab führen lan?
Hab kräncket dein gemüte?
Wan rieffest mir/ lieff ich von dir;
Vom fleisch ward vberwunden;
Wan suchest mich/ hab flohen dich:
O wee der blinden stunden!


Wann Priester versterben,
Was findt sich zu erben?
Viel Bücher, viel Kinder,
Gar selten viel Rinder.


Ó Slováku, to tvůj je dík
za naši krev tvých na nivách?
chceš vítězný rýt v památník,
že’s proti bratru ruku vztáh’?!


Deine Schätze will ich spenden,
Deines Blutes heil'gen Hort,
Segen von den theuren Händen,
Die der bittre Schmerz durchbohrt.


Tú solo, sin temer nuevo accidente,
coges el fruto eterno de tu ingenio
en heroicos poemas, Castellanos


Un'n bęten wider oppen Weg
Stat al'n paar annere torech.
Un wat vœrn Gröten, wat vœrn Pappeln,
As hör man'n Koppel Aanten snappeln!
Un noch mehr frische kamt darto,
Bet na de Heid hin geit dat so:
Je körter ward der lange Weg,
Je länger ward de korte Reeg.


So gehts/ wo Grausamkeit noch Grausamkeit erhitzt.
Was Teufeley/ was Wut/ daß man mit Schwefel blitzt?
Nit gnug ist/ dz das Schwert ach! Roß und Mann zerstukket.
Es müssen Bäude auch von Feuer seyn verschlukket/
Die keine Schuld beschuldt/ als nur das mildeseyn/
Daß nicht vor langst ihr Sturtz grub diese Buben ein.
Man gräbet in die Welt/ und schikket in die Lüfte/
Was doch auf Erd gehört/ die Menschen/ Holtz/ und Stein/
Was aus der Erd geholt/ hölt ihren Bauch/ gräbt Krüfte.
Bald muß auch Plutons Haus des Wütens Schauhaus seyn.


A tanta laude excelse e al bel viso
Di questa sola donna e sola norma
Di sua honesta beltà, virtù e costume.


Meiner Jugend Leiter,
Freund, o rede weiter;
Denn ich höre gern. –
Doch die Stimme schweiget
Und der Frühling zeiget
Spuren seines Herrn.
Wo Er war,
Seh' ich ein Paar
Junge Frühlingsrosen blühen,
Die wie Sterne glühen.


Dies konnten auch die Schälke tun,
Sie konnten ihren Willen
Vom Bösen abziehn, konnten ruhn
Und die Begierden stillen.
Sie folgten aber dir, Herr, nicht,
Sie wollten schändlich leben,
Drum kannst du sie mit rechtem Gricht
Dem Satan übergeben.


Dnes malíř zbožňuje tě barev jasem
a tužka kreslíře tvůj zpívá chic,
ke cti tvé kuplet zvoní každým časem,
u nožek tvých si kleká dramatik,
tvým polibkem se milionář spíjí
a v loktech tvých se celý svět ti svíjí,
že na konec v tvé krásy věřím sen,
ty bytůstko s barveným vlasem,
ma petite Parisienne!


Légy üdvöz, ezüsthaju hárfás!
S te pajkos, hűs fuvalom!
Szépen köszönjük a tánczot,
Te kékszemü szép hajadon!


Ruggiero incominciò, che da' Troiani
per la linea d'Ettorre erano scesi;
che poi che Astianatte de le mani
campò d'Ulisse e da li aguati tesi,
avendo un de' fanciulli coetani
per lui lasciato, uscì di quei paesi;
e dopo un lungo errar per la marina,
venne in Sicilia e dominò Messina.


So laß es gelten als freundliches Bild:
das Lied, das dir frisch aus der Seele quillt,


májusi madarak füttye
majd fölveti a dombot


uma esperança de ferrugens


Bis mich weckt das Licht der Sonne,
Oder auch das holde Lärmen
Jener andren Nachtigallen,
Die vor meinem Fenster schwärmen.


Máme žaláře a máme kleště –
ovšem nevlekou nás k špalku ještě.
K soudu světa jak shnilý klas zrajem, –
jen když dobře divadlo si hrajem!


Könnyű annak, ki hideg viasszal
formálgatja játékbábuját:
laza forma; mégis percig azzal
gondjainak játszat csicsuját.


mio figlio fu e tuo bisavol fue:
ben si convien che la lunga fatica
tu li raccorci con l'opere tue.


Ich weiß, daß Deine Liebe
Verkäuflich ist;
Ich weiß, daß Dir der Reichste
Der Liebste ist;
Ich weiß, daß diese schäumenden Ekstasen
Erheuchelt sind,
Daß sie nur künstlich Deinen Leib durchrasen,
Mein bleiches Kind;
Ich weiß, daß dieses traumverlorne Flüstern,
Daß dieser liebesirre, heiße Blick
Ein wohlgeübtes und ein oft erprobtes
Komödienstück;
Und dennoch fühl' ich mich an Deinem Busen
Beglückt und reich;
Ob Wahrheit oder Lüge diese Liebe,
Mir ist es gleich!


Vídám, nad vámi jak černá chmura visí,
před ní nezachví se pustý balvan lysý,
do ní s výtkou čníte v jehlanů svých hrotě,
jako kdysi k nebi kříž tam na Golgotě.


Während ich dies Lied gesungen
Nahet sich des Waldes Rand
Aus des Laubes Dämmerungen
Trete ich ins offne Land.


che le fa peggio ch'a me non fa 'l babbo:
ed io, dolente, son sì 'mpoverito
ch'udendol dir sì me ne rido e gabbo.


Posílám pozdrav po vlnách černé strouhy
i s mrtvou nadějí svou do dálek.
Na břehu sedím, uspávám své touhy,
do duše volám sen, jed slabý, slabý lék.


Do weer ik noch kleen,
Nu bün ik alleen,
Wull weet, ob de Ol dar noch steit?
De Luch is so luri, –
Dat Leed is so truri:
Gottlof, dat de Mœl doch noch geit!


Smrt velká, tragická, to božství nekonečné,
jež dýše nejvyšším soucitem,
ji jala ve svůj klín a ukojení věčné
schvěla jí ve tvář.


Co je to ale? Jeden ton,
jenž zhasne, sotva tiše vzplál,
rozlitá flétna, puklý zvon
a oři času letí dál.
Proto že jsme tu? Jaký klam!
My, muži! Muži! Kdo to dí?
By zítra hlupák řekl nám,
že se mu to již nehodí?


Agua de Dios, soledad:
por los mares del olvido
mi cuerpo nadando va...
Que a tus playas llegue vivo.


Amint kihűl, lehull az éjbe esve -
Ó szűkösen, de addig birja ki
Napom, amíg még Isten is - aki,
Mint vőlegény menyasszonyára lesve,


لَعَمري لَقَد أخلفتَ ظنّي وَسُؤتني
فَحُزتَ بِعصياني الندامة فاِصبرِ
وَلا تكُ مِطلاقاً ملولاً وسامحِ ال
قرينة وَاِفعل فعل حرٍّ مشهّرِ
فَقَد حزتَ بِالورهاءِ أخبث خبثةٍ
فَدَع عنكَ ما قد قلت يا سعد واِحذرِ


Whate'er the Father views as Thine,
He views with gracious Eyes.
JESUS! this mean Oblation join
To thy great Sacrifice.


袖携匕首学衔枚
横渡城关马欲猜
夜静天昏人影散
北军鼾睡正如雷


Как всякий год, ночной порою,
Под осень, в блеске красоты,
Моя звезда владеет мною, —
Так ныне мне восходишь Т13 декабря 1899


Parlo così, perche haven qui un prigione
che par che vincer dieci s offerisca
quando sol vaglia tante altre persone
dignissimo é, per dio, che se exaudisca
così incontrario, havrà punitione
quando vaneggi, e temerario ardisca,
Oronthea fine al suo parlar qui pose,
a cui de le piu antique una rispose


Již uviděl to dvé tam na vysoké skále.
Zarazil se protřel sobě oči,
dlaň otevřenou vložil sobě nad obočí
a patřil – patřil – patřil na ně neustále.
Pak sobě zamručel: „Dej pozor, Theodore, –
ty sníš, můj hochu. Co se to tam stalo? –
Či ve zraku mém síly je už málo –
anebo ranní světlo ještě tak je sporé?
To není přece ani možno? – S Hynkem ona
že rendez-vous by si tu byla dala, –
s ním že tak po ránu ty procházky své koná
a tak se zapomněla, moje malá? –


E alguém, que da caridade
o preceito não viola,
dava causa que luzia,
e também dizia — esmola.


O Sonne, meine Seele sei ein Garten,
Berühre sacht der Triebe zartes Sprühen:
Ein Mensch ist lenzgewohnt, weil voll Erwarten!


Ale kvetlo jaro kolem, mládí tvé se nezachvělo,
do vysoka, do daleka všecko v modru znělo písní,
motýli mých smělých plánů líbali mu jasné čelo,
samo čisto bylo jisto, že se všednem nepotřísní.


Du bist fürwahr der Mindst' und Letzte,
Denk: Ach, daß jeder mich so schätzte!
Lieb Gottes Gutheit, die dich trägt
Und ruft und wie sein Kindlein pflegt!


Credi, povero pazzo, a la lusinga
de´ tuoi verd´anni, e nella vita arriva;
né assai maravigliar s´altri dipinga
un averno, e un olimpo altri descriva.
Per te la prova; e, se pietà guardinga
t´abbia in presidio, i due pittor tu schiva,
perché né troppe larve uno a te finga,
né di troppe, per l´altro, orbo tu viva.
Ma i tuoi verd´anni non chiamarli indietro,
povero pazzo: ché puot´esser grave
forse ad essi ´l ritorno e a te la vista.
Prendi quel che t´è dato. È fior di vetro
nostra vita mortal quand´è soave;
ed or pensa che sia quand´ella è trista.


Tigerhaft gereizten Durstes
Schmachten Ziskas Kampfgenossen
Nach dem Kelch des Abendmahles,
Den die Priester streng verschlossen.


Bajad del monte al escondido valle,
Frescos arroyos, cristalinas fuentes,
Que en esas rocas anchurosa calle
Buscáis a vuestras rápidas corrientes,
Y en un remanso recogido acalle
Vuestra linfa sus ondas maldicientes,
Porque sorbiendo el valle su frescura
Cargue su espalda de eternal verdura.
  Bajad, aguas, del monte susurrando
Sobre las calvas peñas destrenzadas
Los colores del sol reverberando
En gotas con el sol tornasoladas,
Que manantiales os irán prestando
Esas agudas cumbres escarchadas
Donde se está filtrando en hilos leves
La eterna plata de las limpias nieves.
  Claros, sonoros, libres arroyuelos
Que vais de piedra en piedra juguetones
Césped brotando y derritiendo hielos
En curso inquieto y deleitables sones,
Felices sois, pues que mundanos duelos
No adormís, ni raquíticas pasiones
Al compás con que os suelta y desparrama
Desde sus canas cumbres Guadarrama.
  Pues naciendo en recónditos asilos,
Rodáis por esas mudas soledades,
En anchas ondas o en delgados hilos,
Por altas rocas u hondas cavidades,
Ya os arrullen los céfiros tranquilos,
Ya el soplo de revueltas tempestades:
¡Felices vuestras aguas transparentes,
Libres arroyos y perdidas fuentes!
  Bajad del monte, y si en el valle umbroso
Bajo su tosco pabellón de pinos
La soledad os cansa y el reposo
De sus antros y sotos peregrinos,
Torced el suave paso rumoroso,
Trasponed puentes y cruzad caminos,
Ganando tierra y conquistando calle
Hasta los bordes del postrero valle.
  Cual solitaria y lánguida palmera
Que el sol marchita y aquilón azota,
Veréis allí a Segovia la altanera
Ya por el tiempo consumida y rota,
Tal vez caduca, pero hidalga y fiera
Con su pujante antigüedad remota,
Que aun la ofrecen sus claros manantiales
Sobre torres sin tiempo arcos triunfales.
  Bajad, arroyos, la veréis ufana
Raudos al deslizar vuestra corriente
Sobre esa enorme creación romana
Que al par la sirve de obelisco y puente;
Noble corona que sustenta vana
Sobre la apenas poderosa fuente;
Yugo gigante que la abruma el cuello,
De su antigua grandeza último sello.
  Dejad, arroyos, la empinada cumbre,
El verde soto y soledad amena,
Y cruzaréis la inmensa pesadumbre
De la alta puente, de hendiduras llena:
De veinte siglos la continua lumbre
Su tez ha puesto pálida y morena,
Pero aun se tiene colosal y erguida
Vertiendo fuerza y ostentando vida.
  Bajad, arroyos, y veréis cuán vanos
Junto a ese eterno y portentoso escombro
Parecen los escombros cortesanos,
De otra más flaca edad timbre y asombro;
Ellos al fin hundiéronse livianos,
Mas ese aun presta infatigable el hombro,
Mostrando audaz a la flaqueza humana
El vigor de su estirpe soberana.
  ¡Oh! Esos mezquinos restos solitarios
Que yacen por los llanos extendidos,
Negras torres, desiertos campanarios,
Solares sin señor, templos hundidos,
En eriales y cuevas y calvarios
Y en olvidado polvo convertidos,
No pudieron guardar en la memoria
Ni aun de sus dueños la vecina historia.
  Ahí están esas góticas capillas
Orladas de magníficos relieves,
Cargadas de sutiles maravillas
En sus aéreos arabescos leves;
Ven, y en esas rüinas amarillas,
Escrutadora edad, lee si te atreves,
Por más que rompas al pensar los diques
Más que confusos Álvaros y Enriques.
  Avanza un siglo más en tu camino
Y un poco más tu huella profundiza,
Y de Álvaros y Enriques el destino
Se hundirá con la tierra quebradiza,
Y mañana, pasando el peregrino,
Al topar de sus huesos la ceniza,
Dirá por conjeturas: ¡Aquí fueron!
Pero podrá jurar que aquí murieron.
  Ahí queda en ese alcázar mutilado
Bajo los opulentos artesones,
De reyes un espléndido senado
Con sus cetros, coronas y blasones;
Y hoy en su puente roto y derribado
Y en sus pintarrajeados murallones,
Acaso en vano el pensador profundo
Las huellas buscará de Juan segundo.
  Que aun tres siglos su faz surcan apenas,
Y tres veces tal vez le apuntalaron.
El uno vació en lanzas sus cadenas,
Y las lluvias del otro le minaron;
Cegó el otro de adobes sus almenas,
Y los tres al pasar le profanaron,
Cual copa así que en el festín rompieron
Y por juguete a los muchachos dieron.
  Doquier se tiendan los avaros ojos,
Escombros hallan, débiles memorias
Que apenas en estériles despojos
Rastro dudoso dan de sus historias;
Dondequiera en fatídicos manojos
Huesos se hacinan y se esconden glorias,
Sin que sepan decir tantos osarios
Si eran romanos, godos o templarlos.
  Mas id a demandar a ese coloso
El nombre de la patria y la alta cuna
De la raza del pueblo poderoso
Que ató a sus pies el tiempo y la fortuna;
Y en ese audaz esfuerzo prodigioso
Con que a la edad fatiga o importuna,
Con que de veinte siglos la carcoma
Se atreve a rechazar, veréis a Roma.
  En vano airado le sacude el viento,
Y en vano el ronco temporal le moja,
Y en vano sobre el monstruo macilento
Tan larga edad su pesadumbre arroja;
Que siempre altivo y grande y opulento,
Ni el vendaval ni la vejez le enoja;
Y siempre rico, en su ciudad derrama
Los arroyos que bebe en Guadarrama.
  Bajad del monte, frescos riachuelos,
Aguas puras de fuentes cristalinas
Que holláis el césped y chupáis los hielos
En esas cumbres a la luz vecinas;
Bajad del monte si abrigáis desvelos
En vuestras soledades peregrinas,
Cansados ya de la desierta sierra,
De ver más ancha y bulliciosa tierra.
  De esa colina en la escondida falda,
Donde entre brezos de color pajizo
Tiende la hierba trenzas de esmeralda
Con que a sus solas sus alfombras hizo,
Donde con flores de carmín y gualda
Corona vuestro espejo movedizo,
Hay una puerta en el hendido casco
De los doblados lomos de un peñasco.
  No hay a su paso impertinente estorbo
Ni crece a su dintel adelfa amarga,
Ni fiera alguna de talante torvo
La linfa turba en su carrera larga:
Torced por ella vuestro curso corvo
Sobre el peñasco que el camino alarga,
Hasta que vuestros rápidos cristales
Rueden sobre los arcos imperiales,
  Surquen ¡oh fuentes! en tropel sonoro
Por la ancha espalda del excelso puente
Reverberando las madejas de oro
Vuestras gotas, del sol resplandeciente.
Bajad del monte en susurrante coro
Agitando la límpida corriente;
Veréis el sello con que el hombre doma
De veinte siglos la opulenta Roma
  Y si pasando, desde el alto lecho
Do el puente os presta soledad y abrigo,
Veis por las grietas del canal estrecho
Tal vez llorando a mi amoroso amigo;
Si es que las llagas de su herido pecho
Consuelo admiten o a su mal testigo,
Decidle que hay quien su pesar agora
Del Manzanares a la margen llora.
  Frescas, puras, corrientes cristalinas,
Fuentes sonoras, limpios arroyuelos,
Que de esas cumbres a la luz vecinas
Holláis el césped y bebéis los hielos,
Si halláis en tantas flores las espinas
De sus antiguos y cansados duelos,
Dadle de vuestra fugitiva randa
Con el claro compás, música blanda.
  Y así reviente en matizadas flores
Y en madreselvas vuestra verde orilla,
Y os preste sombra, arroyos bullidores,
La caña cimbradora y amarilla,
Y así bajen los lindos ruiseñores,
La suelta garza y triste tortolilla,
A hundir en vuestras frágiles espumas
Los tiernos picos y esponjadas plumas.


"And come, ye fleet Magicians of the air,
" The mournful Lady of the chorus cry'd,
"Your airy tints of baleful hue prepare,
" And thro' this grove bid Mary's fortunes glide:


Készülő házak téglasorán
lángol a nap már veresen
s izomerőtől, kacagástól részeg
vidám kőművesek
kopácsolnak és fütyörésznek.


«Tántalo


七八叶芦秋水里
两三个雁夕阳边
笔头到处浑无碍
扫破寒潭一簇烟


سَرى طَيْفُ الحَبيبِ على البِعادِ
لِيُصْلِحَ بَيْنَ عَيْني والرُّقادِ
فَباتَ إلى الصَّباحِ يَدي وِسادٌ
لِوَجْنَته كما يَدُهُ وِسادي
بِنَفْسي مَنْ أعادَ إِليَّ نَفْسي
وَرَدَّ إِلى جَوانِحِهِ فُؤادِي
خَيالٌ زارَني لمَّا رآني
عَدَتْني عَنْ زيارَتهِ عَوَادي
يُواصلُني على الهِجْرَانِ مِنْهُ
وَيُدْنِيني على طُولِ البعادِ


Du hast gebebt vor den Gewittern,
Die ihren starken Stämmen drohten;
Mit ihnen mußtest du erzittern,
Wenn um ihr Haupt die Blitze lohten.


入春便与僧为友
紫萼黄英见坐禅
昨日邻翁催入社
谢他只是说无钱


 adesso sbraciano
gonfi e riunti,
ma in bieca e itterica
vita defunti.
E noi (che discoli
senza giudizio!)
siam qui tra i reprobi
fuor di servizio,
sempre sereni
e capi ameni.


Das Haus benedei ich und preis es laut,
Das empfangen hat eine liebliche Braut;
Zum Garten muß es erblühen.


S alig ment, sziszegve jött a kigyósereg:
Ez vékony testével könnyen tovább pereg,
Amaz karikába fonódva tekereg,
Sok, fejét emelvén, mozog rémítőleg.


Wo an Böhmens wald'gen Borden
Siebenmal die Schlacht getobt,
Hat der schwarze Aar vom Norden
Seiner Schwingen Kraft erprobt;
In den Staub von ihr getrümmert
Sank die Fessel, die so lang
Jeden Hoffnungstraum verkümmert,
Der aus deutscher Seele sprang.


يا نَكَباتِ الدَهرِ دولي دولي
وَاِقصِري إِن شِئتِ أَو أَطيلي
رَمَيتني رَميَةً لا مقيلَ
بِكُلِّ خَطبٍ فادِحٍ جَليلِ
وَكُلِّ عِبءٍ أَيَّدٍ ثَقيلِ
أَوَّلَ ما رُزِئتُ بِالرَسولِ
وَبَعدُ بِالطاهِرَةِ البَتولِ
وَالوالِدِ البرِّ بِنا الوَصولِ
وَبِالشَقيقِ الحَسَنِ الجَليلِ
وَالبَيتِ ذي التَأويلِ وَالتَنزيلِ
وَزورنا المَعروفَ مِن جِبريلِ
فَما لَهُ في الرزءِ مِن عَديلِ
ما لَكَ عَنّي اليَومَ مِن عَدولٍ
وَحَسبِيَ الرَحمَنُ مِن مُنيلِ


Die Nachtigall, sie sang so süß –
Ich konnt nicht widerstehen –
Und als ich küßte das holde Gesicht,
Da war's um mich geschehen.


Antes de que los peces hurgaran en las costas
con la memoria deshecha, el gesto sobrecogido
y los páramos secaran sus primeros muertos,
[antes de nosotros, inclusive,
cuando no teníamos nombre]
cuando el Cosmos se extendió, negro mantel,
por los 3.1416 lados de la mesa Todo era perfecto y redondeado,
un clamor de génesis perpetuas
las percusiones del Pi.
y en la tierra fragmentada como pan se hizo la noche
los amantes ya se acariciaban.
No se fue la luz, pero como un pájaro dormido
abrió un silencio gris en el estruendo
y se apagó una vela, el cuarto en luto.
Nos gustaba el aire.
Abrimos cada uno de los párpados
y suave era el azul como una niña
y era la lluvia como un traje verde.
Éramos los clavos en la cruz,
eso cuanto había entre océanos,
hielos, montes, oros, aguas, piedras,
cuarzos como ofrendas e incensarios.
Uno en uno, transfigurados siglos
configuraron el tiempo, lo vistieron de navío
y decidieron de pronto que debía izarse al mar.
Nuestras piernas, ángulos, compases,
estaban entreabiertas. Las aristas de la infinitud.
Quirón hizo otra vez a cabalgatas
las líneas todas de las latitudes,
sendas espirálides que mojan
hondas y calladas procesiones.
Hablaron Hunahpú e Ixbalanqué
Amo, amas, amare, amavi, amatum —una hoz de pájaros celestes
cortaba las esquinas de los cielos y la tierra.
Astrónomos que flechan las planicies de este Oeste,
la oliva del olvido era su oliva,
el canto de los cántaros su canto,
la almendra de la alondra era su almendra.
Y así fueron pobladas de sudor las catedrales.


(pravda, někdy její ruka
bouchne v elegickou strunu,
pohne pruty Svatopluka:
pro efekt – pak hřmí to dál – –)


Kdo se s nemravníky vodí,
velmi sobě na cti škodí.


Mit Thränen solten wir den blassen Leib benetzen/
In dem des Höchsten Freund 1 der Menschen Huld gewohnt.
Mit tausend Thränen sind die Großen beyzusetzen/
Die vor des Landes Heil die Kräffte nie verschont.
Wir klagen also auch/ daß es die Fremden hören/
Die dein unsterblich Lob bey unsern Seuffzern ehren.


أَرى اللُبَّ مِرآةَ اللَبيبِ وَمَن يَكُن
مَرائِيَّهُ الإِخوانُ يَصدُق وَيَكذِبِ
أَأَخشى عَذابَ اللَهِ وَاللَهُ عادِلٌ
وَقَد عِشتُ عَيشَ المُستَضامِ المُعَذَّبِ
نَعَم إِنَّها الأَرزاقُ وَالمَرءُ جاهِلٌ
يُهَذِّبُ مِن دُنياهُ ما لَم يُهَذَّبِ
فَإِنَّ حِبالَ الشَمسِ لَسنَ ثَوابِتاً
لِشَدِّ رِحالٍ أَو قَوابِضَ جُذَّبِ


同气连枝本自荣
些些言语莫伤情
一回相见一回老
能得几时为弟兄


Elfogyott kenyerünk,
elfogyott a pénzünk.
Fáj az ütés rajtunk,
halovány az ajkunk,
s nagy szomorún nézünk.


Die sich meinethalb entblößten,
Wegen mir wie Gänse rösten
In der allertiefsten Hölle,
Denen ich Geläut und Schelle
Um die Narrenhälse hing.
Alle Jungfraun, die ich fing,
(Frug nicht erst um Eh und Freiung)
Villon bittet um Verzeihung.


Ma io da parte sol di cortesia
ricevo ciò ch'a voi servir mi tene;
non per amor, ch'i' ciò far non poria,


Kaviccsal rakott targoncák kúsznak a
fameredélyeken fölfelé.
Fönn a tetőn már májusi bokrétát
lenget a koratavaszi szél.
A három emelet váza, mint egy mammut
lerágott-húsú bordázata...
Az! az lesz e ház is, ha az építkezés
sebeiből fölépül.
Mammut, óriási harapós állat,
amelynek gyilkos fogsora
- a késélű lépcsők - véresre morzsolja
és telhetetlen bendőjébe,
a sötét, pállott zugokba lökdösi
áldozatát, a bús mai embert...
Pallérok, görnyedt kőművesek, homokhordók,
elszánt légtornászai a kurta falaknak,
meztelen mellel, válluk bronza feszülve,
némák, mint a halottak, gép valamennyi csupán...
Ám most a Sacré Coeur tornyában,
a Ménesi-úton a tizenkettőt veri az óra...
... Dél van...
Megállnak a gépek. Egy tapodtat se tovább!
És a meredélyeken lefelé megindul a pallérok,
görnyedt kőművesek, homokhordóleányok
hosszú rabszolgasora... Bús bábeli emlék...
És az a fickó, aki még az imént
fenn lengett az emelet bádogereszén,
mint a széltépte rongy:
most már alulról, szájtátva, élve, lihegve
lesi egy gömbölyű munkásleánynak
feltűrt és lépteitől libegő szoknyája alól
ki-kivillogó térdét!...
Kemény fogsora szétnyíl... de beléharapna!...
Lassan előveszi kését, kinyitja,
s az élesrefent, hosszú pengét mohón belevágja
egy nagy darab kenyérbe...
Szája csámcsogva falja a kenyeret,
szeme meg a gömbölyű, krémszinű térdet...


E, enorme, nesta massa irregular
De prédios sepulcrais, com dimensões de montes,
A Dor humana busca os amplos horizontes,
E tem marés de fel como um sinistro mar!


Du wirst mein Liebgen bleiben,
Und keine schöne Lust
Soll mir auß meiner Brust
Dein Liebs-Gedächtnüß treiben.
Ich liebe dich ohn Unterlaß,
Die andern brauch ich vor den Spaß.


Ty neřesti a plahočení,
surovost vášní, babský jek,
jež v mrzáky nás lidi mění,
bytosti – na smeť písmenek.


朝日忙忙打个球
生来念念不停流
若知落处无踪迹
始会云门六不收


Fest wie eine Memnonsäule,
Schwarzer Marmor ist mein Kleid,
Doch nicht müßig ich verweile,
In der Wüsten Einsamkeit.


Však byla dívka sobecká,
nesmýšlela tak směle,
a myslila a myslila
na vraha nepřítele.


Nincs semmi, a mitől bucsuzni fájna,
De soktól válni üdv nekem.
Homokos ösvényen jártam; virága
Egy volt csupán: a gyötrelem.


I červánky tak planuly,
jak září na tom obrázku,
že slyším tebe doposud
mou zodpovídat otázku.


Érzeményim seregében,
Szenvedelmem markában
Fekszem itt a völgy ölében,
Mint a megholt sírjában.
Nincsen, ki bús kiáltását
Visszhangozná szívemnek,
Nincs, ki lankadt alélását
Gyámolítná lelkemnek:
Az, a ki feltámaszthatna,
És magamnak visszadhatna,
Hajh! az nem hall engemet -
Zúzd el, óh kín, szívemet!


Die feinde Er zuboden schlegt/
Vnd jhren hochmuth niederlegt/
Ein ende hat das trotzen.
Danck sey dem Herren Zebaoth/
Gelobet sey der starcke Gott/
Er kömpt sein Volck zu schutzen.
G.
G.S.G.
G.
Gelobet Sey Gott, von A.O.H.
Hallelujah.


Que no es posible que sin causa grave
se viera el cielo entonces todo en calma,
llorara el sol y se turbara el día.


So sprach der Mönch. Und horch, die fernen Hügel
Erdröhnen dumpf, wie eh'rner Heere Gang;
Und horch, in Lüften rauscht's wie Adlerflügel,
Wie ferner Waffenhall und Schlachtgesang.


يا ناعس الطَرف لُبّ الصَبّ من سحرا
وسنان طرفك أَم مرُّ الصبا سحرا
تِذكار عَهدك لَم أَبلغ بِهِ وَطرا
إِلّا عرا مُهجَتي شَوق لَهُ وَطرا
وَلا رَأى ناظِري مِن عذّلي نَفرا
يا مُؤنس القَلب إِلّا عَنهُمُ نَفرا
حَيّا الحَيا مَنزِلاً يَحويك يا قَمَراً
جَماله بالبها أَهل النُهى قمرا
يا كَوكَباً لَم أطق يَوماً لَهُ نَظَرا
جَلالَةً لِجَمالٍ يُدهِشُ النَظَرا
مَرآك لَم تَحكه المرآة قَطّ سِوى
مَرآة ربّ القَوافي أَوحَد الشعرا
الناظم الناثر المنشي المَجيد أَخو الر
رَأي السَديد الوَحيد الفائق النُظرا
لا غروَ فَالحسن يُروى عَن أَبي حَسَن
وَالعَين تَقنع مِنهُ إِذ تَرى أَثَرا
جَلت صَدى القَلب مرآة الغَريبة إِذ
جَلا بِها حُسن مَعنى الشعر مُبتَكرا
يَنحو بَديع المَعاني درّ مَنطقه
فَنجتلي مِنهُ في مرآته صورا
مِن كُلّ فذٍّ وَمشفوعٍ بِتَوأمهِ
وَكُلّ عَذراء لا طولاً وَلا قِصَرا
نظم بِهِ سارَت الركبان حادِيَة
تخالهُ مِن نَسيم الصُبح حين سَرى
فاِشهد مَعانيه وَاِشهَد بِالجَمال لَها
وَاِعجب لأقلامه إِذ تنظم الدررا
وَاِنظُر لمرآته يا حسن ما طَبَعت
مِن أَوجه الحُسن مَعشوقاً لِمَن نَظَرا
وَقُل إِذا قيل أَرّخ حُسنَها بِبهاً
مرآة حسن بِها الوَجه الجَميل يُرى


Forse i belli occhi, quali ha tolti a noi
Morte crudel, che omai troppo presume,
accolti hai in te: adorna del lor lume,
il suo bel carro a Febo chieder puoi.


Noch gährt's von Blinden und von Tauben
Und mehr als ein Herz ward zum Sfein,
Ich aber lehre sie wieder glauben,
Ich will der neue Johannes sein!


Bez jasmínu vody siné,
bez šeříku vlny
krasavice hyne, hyne,
oči perel plny;
na příď lodi vést’ se dala,
zřela v dál,
bílý šat jí bouře rvala,
sever prostým vlasem vlál.


Die Meere aber stocken. In den Wogen
Die Schiffe hängen modernd und verdrossen,
Zerstreut, und keine Strömung wird gezogen
Und aller Himmel Höfe sind verschlossen.


Auch Viktoria, auch Viktoria
Euch, ihr Tapfre, die ihr ruht!
Die kein Schlachtruf mehr erwecket,
Die des Todes Nacht bedecket,
Freiheit blüht aus eurem Blut.


Altri dicea pel camin cavalcando:
- Non si dovea tanta gente pagana
menar però così qua tapinando:
certo non era la dama sovrana
di tanto prezzo quanto or vien costando.
Ora hai tu, Manfredonio, Merediana?
Or se ne va la tua gente sbandita,
e mancò poco a lasciar qua la vita.


Plení Pruhovaný ohradu,
za ním šakal jako stín se plouží.
Zase ponížen, zas o hladu,
na bezcitnost zlého světa touží.


Drum, so wollen, eh die Freuden
Trennungen und Tode neiden,
Wir im hehren Eichenhain
Oder unter Frühlingsrosen,
Wenn am Becher Weste kosen,
Würdig uns der Freundschaft freun.


Aus ihrer Stirne macht die Venus Helffenbein/
Apollo flösset ihr beliebte Reden ein/
Ihr Hertze stält Vulcan/ Mars giebet ihr zur Steuer
Den kühn- und frechen Mutt/ den man noch heute schaut.
Der Mensch erkieset sie alsbald zu seiner Braut/
Wie wird doch ihm und uns die schnöde Wahl so theuer!


Come che la Discordia havesse rotto
tutto il dosso e le braccia, pur temendo
un altra volta ritrovarsi sotto
a que gran colpi, a quel furor tremendo,
corse a pigliare i mantici dibotto
et alli accesi fuochi esca aggiungendo
et accendendone altri, fe salire
da molti cori un alto incendio d ire


Kommt herab denn, Himmelskräfte,
Maientau und Sonnenschein!
Treibt den Strom der Lebenssäfte
Bis ins letzte Reis hinein!


V košiličce běloskvoucí,
boso kráčí v poli sněžném,
modrých oček pohled vroucí
sladce září v líčku něžném.
Jest to pravdou? Nevím ani, –
jest mi divno, jest mi vrátko;
k zemi se má hlava klaní,
zbožně vítám Jezulátko.
„Hlas tvůj volal“, vece dítě,
„slyšelo jsem tvoje slova,
moje světla provodí tě,
bludná duše, do domova!
Neboť táž je cesta naše:
do Čech nesu nadělení.
Pojď jen směle, nehleď plaše. –
či tvůj domov tam snad není?“
Věru byl můj pohled plachý
udivením, žasem pravým!
Pravdu říci váhám strachy,
ale přece – přece pravím:
„Jezulátko nejsvětější,
to že Čechům nadělení?
Ale zdaž je ukonejší,
když nic na tom stromku není?
Svíčiček tu věru mnoho
jako hvězdic v nebes hůře,
ale věru kromě toho
ani co by zoblo kuře.“


Ein dichter Kreis von Lieben steht,
Ihr Brüder, um uns her:
Uns knüpft so manches theure Band
An unser deutsches Vaterland,
Drum fällt der Abschied schwer.


Filis, verte criar un ave admira
de tan poco valor, y que te falte
un pardo azor, un noble gerifalte,
que se pierde en el cielo al que le mira.


Což jsem Avar, který loupil v hrobech, divoch odraný?
Teď tam zbyl snad jenom tabák, před financi schovaný.


Neb pod tvým hebkým střevíčkem
už v tuhý led se mění sníh,
a ty mne dosud provázíš –
ó jdi, já mám tě ve písních.


洞庭天阔月横斜
浪打风惊自叹嗟
少日风光君莫问
至今情性似杨花


Občas se stará touha probudí
a v jizvy duše znovu ostře klove;
z popelu jiskry křísí ve hrudi.
Pohaslé křísí, rozžehuje nové, nové.


Odvážím se, ač i váhá ruka! –
Roušku sejmu z dávno zašlé doby,
Otevru mechem porostlé hroby,
Vzkřísím mrtvé slasti, stará muka,
Zotvírám své duše všechny brány
A odkryju srdce svého rány. –
Mladé naděje a blahá snění,
Všechen žal a všechno utrpení,
Co kdy srdce toto v sobě krylo,
Probudím, by zase v básni žilo.
Ruka váhá, pakli také smějí
Před Tvou duši panenskou a jasnou
Postavit se tyto stíny temné.
Ach, snad trní uvadlých nadějí
Zkrvácí Tvé srdce krásné, jemné;
A Tvou mysl spanilou a šťastnou
Zakalí ten popel citů mrtvých. –


Měl’s utrýzněných k chvále
sám v chřtán si tisknout roub,
než s kletbou nenadále
čert vzal tě v pekla hloub.


Der Seele Mittelpunkt und Grund
Wird mit Verwundrung bloß und kund
Der Gottheit Haus und Throne,
Denn Gott sich ewig diese Stadt
Geeignet und gefreiet hat,
Daß er allein drin wohne,


Die goldene Wärme schwand in die Nacht,
Nun ist der kalte Spott erwacht,
Der sich ins tiefste Erdenloch
Vor der schenkenden Güte verkroch.
Es glitzert frech,
Ein Schild von Blech,
Der leere Mond über des Tages Leiche.
Seine Strahlen sind Seelen vom Schattenreiche.


廛市厌烦嚣
偶来幽寂处
水流半掩扉
坐久却忘去


A z jeho mužů pěti set
jich zbylo poraněných pět.


Conduct me to that calm retreat,
Where thou hast fix'd thy peaceful seat,
Where charms supreme abound,
Where bliss extatick deigns to roam,
Where sweet content has fixt her throne,
And glories shine around.


fur da quei raggi circondate e accese
ch'a l'alta via fer luminoso giorno;
or tetra notte il suo volar ingombra.


"Lindo ser de olhos belos!" Suaves frases
E deliciosas quando eu as repito!
Cem poesias outras que cantasses,
Sempre nesta a melhor terias dit
Sinto-a calma
Entre a minha alma
E os rumores da terra ? pesadelos:
– O lindo ser dos vossos olhos belo
XV


Ořechy s duněním vichr rve
z rozpuklých slupek žlutavé,
v sklenníky vichřice zadouvá,
západy kanou krvavé.


abzubringen, die sie liebgewannen.
Aber Engel kommen an, um Öle
einzuträufeln in die trocknen Pfannen
und um jedem in die Achselhöhle


Der Mittler eylt zum End' Er wil den Todt vmbfangen/
Vnd rufft Ihm überlaut/ ob gleich die Krafft entgangen/
Ob sein zufleischter Leib hier gantz verbluttet steht/
Hat Er die süsse Stimm doch sterbend auch erhöht.


Ты здесь, со мною, так близко-близкЯ полон счасть В душе грозТы цепенеешь — как одалиска,
Полузакрывши свои глазКого ты любишь? Чего ты хочешь?
Теперь томишься? Иль с давних пор?
О чем поешь ты, о чем пророчишь,
О, затененный, но яркий взор?
Мое блаженство, побудь со мною,
Я весь желанье, я весь гроза
Я весь исполнен тобой одною
Открой мне счастье! Закрой глаза!


Přátelé již na severu
klep si o mně šuškají,
a z dvou věrných očí v šeru
slzy tekou potají,
tak jako kdys do bran Říma
zvěst když přišla: V zakletí
Antonius mdle že dřímá
Kleopatře v objetí!


S'avien ch'altrove intenda o non ti guardi,
qual sulfure arde, qual pece, qual teda,
qual Enchelado, sì come tu ardi?


But yet admit the sire his right fore-goes!
Can he his children's separate claim dispose?
Whate'er the parent gave, whate'er he give,
They who have right to life, have right to live.
And spite of man's consent, or man's decree,
A right to life, is right to liberty.


Velate, alma real, le luci chiare
e tutto 'l volto vago e pellegrino,
se non volete a voi stessa il camino
co' raggi vostri propii hogi troncare.


Und halt ich dich in den Armen
Auf freien Bergeshöhn:
Wir sehn in die weiten Lande
Und werden doch nicht gesehn.


On a romantick mountain's airy head
(While browzing goats at ease around him fed)
Anxious he lay, with jealous cares oppress'd;
Distrust and anger lab'ring in his breast —
The vale beneath a pleasing prospect yields,
Of verdant meads and cultivated fields;
Through these a river rolls its winding flood,
Adorn'd with various tufts of rising wood;
Here half conceal'd in trees a cottage stands,
A castle there the op'ning plain commands,
Beyond, a town with glitt'ring spires is crown'd,
And distant hills the wide horizon bound:
So charming was the scene, awhile the swain
Beheld delighted, and forgot his pain;
But soon the stings infix'd within his heart,
With cruel force renew'd their raging smart:
His flow'ry wreath, which long with pride he wore,
The gift of Delia, from his brows he tore:
Then cry'd; May all thy charms, ungrateful maid,
Like these neglected roses droop and fade;
May angry Heav'n deform each guilty grace,
That triumphs now in that deluding face;
Those alter'd looks may ev'ry shepherd fly,
And ev'n thy Daphnis hate thee worse than I.


Vörhenyes levele az ezüsthársnak
gesztenyehajadba hull.
Kiszikkadt, porló burgonyaföldek,
meddően alvók, elavult zöldek,
sírnak a hársakon túl.


Ahi, quanto Urbin, quanto il suo Duce invitto
hanno perduto, ché spirto sì chiaro
di rado ad albergar viene fra noi.


Ich bin geboren Anno Eins,
Laut meiner Mutter Sage,
In einem Dorf unweit des Rheins,
Am Sanct Egidytage.
Man trug mich Wicht ins Gotteshaus,
Und tauft' und trieb den Teufel aus;
Doch hats nicht viel geholfen.


Nun lasset mich euch noch ein Wörtlein sagen,
Das sollt ihr tief im Herzen tragen:
Ich hab' aufgeschlossen euch klar und hell
Der deutschen Sprachkunst Wunderquell,
Daß ihr nun daraus schöpfet mit vollen Krügen
Und trinket daraus in vollen Zügen.
Aber ihr sollt mir davon keinen Mißbrauch machen,
Sondern nur einen Nießbrauch machen,
Um die bittere Wahrheit süß zu machen
Und den Hörern zur Freude, zum Jubel und Lachen.
Ich kann zu euch sagen was ein Sprüchlein spricht:
Gold und Silber hab' ich nicht,
Was ich aber habe, das gab ich euch.
Bewahret es wohl, so seid ihr reich,
So habet ihr einen Hochgenuß,
Den der höchste im Land' euch neiden muß. –


Immerhin! Mich wird umgeben
Gotteshimmel, dort wie hier,
Und als Totenlampen schweben
Nachts die Sterne über mir.


Ruku v před – šedivý lístek je v ní –
noha však jedva už cupe – –
Sem! tak, tak, stařečku, ještě jen krok...
ke mně: tu měkké je kupé!


Bánatom nehéz miseköntösében
hódolok neked szomorú szavakkal,
illatos tömjén hizelegve bódít,
Fekete Vénusz.


Und als es hieß, der junge Prinz wird seine Braut heimführen,
Da sprach der Vogt: »Auf, gute Frau! Ihr müßt das Haus verzieren!«
Die gute, arme Frau Rösel.


„V právu jsem!“ dí jeden: Chyba lávky!
„„ Tedy já snad?“„ Žádný z obou, páni,
tohoť vinice, kdo bez přestání
třicet let byl v užívání.


Velekněz Menho z mládí sloužil chrámu.


O perverse nature, io non vi oppono:
io incolpo la natura, e se mal dico,
umile ad ambi duo chiedo perdono.


aunque causa tan justa os haya dado
para llanto y dolor la cruda muerte,
contra quien no hay reparo ni remedio,


Soll der letzte Stern erbleichen
An des deutschen Himmels Rand,
Oh, so decken unsre Leichen
Das verlorne Vaterland!


A ten prapor – k němu nestáli-li
Václav, Vojtěch, čelní naši svatí?
Tradice to jistě plná síly –
tož mu dejme radostně jen vláti!


Quedó fijo su peso:
un platillo en el cieno;
un platillo en el cielo.


«Amor mi sforza di dover cantare
E lamentare — in questa ballatetta.


Cuando de yerbas de Tesalia trate,
y discurriendo el monte de la luna
los espíritus ínfimos maltrate,
no hay fuerza en yerba ni en palabra alguna
contra mi voluntad, que hizo el cielo
libre en adversa y próspera fortuna.
Tú sola mereciste mi desvelo,
y yo también después de larga historia
con mi fuego de amor vencer tu hielo.
Viva con esto alegre tu memoria,
que como amar con celos es infierno,
amar sin ellos es descanso y gloria,
que yo, sin atender a mi gobierno,
no he de apartarme de adorarte ausente,
si de ti lo estuviese un siglo eterno.
El sol mil veces discurriendo cuente
del cielo los dorados paralelos,
y de su blanca hermana el rostro aumente,
que los diamantes de sus puros velos,
que viven fijos en su otava esfera,
no han de igualarme aunque me maten celos.
No habrá cosa jamás en la ribera
en que no te contemplen estos ojos,
mientras ausente de los tuyos muera;
en el jazmín tus cándidos despojos;
en la rosa encarnada tus mejillas,
tu bella boca en los claveles rojos;
tu olor en las retamas amarillas,
y en maravillas que mis cabras pacen
contemplaré también tus maravillas.
Y cuando aquellos arroyuelos que hacen
templados, a mis quejas consonancia
desde la sierra, donde juntos nacen,
dejando el sol la furia y arrogancia
de dos tan encendidos animales,
volviere el año a su primera estancia,
a pesar de sus fuentes naturales,
del yelo arrebatadas sus corrientes,
cuelguen por estas peñas sus cristales,
contemplaré tus concertados dientes,
y a veces en carámbanos mayores
los dedos de tus manos transparentes.
Tu voz me acordarán los ruiseñores,
y de estas yedras y olmos los abrazos
nuestros hermafrodíticos amores.
Aquestos nidos de diversos lazos,
donde ahora se besan dos palomas,
por ver mis prendas burlarán mis brazos,
Tú, si mejor tus pensamientos domas,
en tanto que yo quedo sin sentido,
dime el remedio de vivir que tomas,
que aunque todas las aguas del olvido
bebiese yo, por imposible tengo
que me escapase de tu lazo asido,
donde la vida a más dolor prevengo:
¡triste de aquel que por estrellas ama,
si no soy yo, porque a tus manos vengo!
Donde si espero de mis versos fama,
a ti lo debo, que tú sola puedes
dar a mi frente de laurel la rama,
donde muriendo vencedora quedes.


Zordon, de ragyogó lovagkor! kiégett
Piros éjszaki-fény! ujra meggyujtalak,
Képzetem fáklyája ujra meggyujt téged,
S lángodnál látszik a tündérkert újolag,
Melynek oly szép fája volt s oly szép virága:
Vitézség cserfája, szerelem rózsája! - -


种花种长春
君子有深意
愿得堂上人
红颜亦如是


Poi, sormontando, e questo e quello stuolo
degli angeli abbandona, perché crede
esser di Dio figliuola e vera erede;
onde vola a parlarLi a solo a solo.


Porque aquel ángel fieramente humano
No crea mi dolor, y así es mi fruto
Llorar sin premio y suspirar en vano.


As People marry now, and settle;
Fierce Love abates his usual Mettle:
Worldly Desires, and Household Cares
Disturb the Godhead's soft Affairs:
So now, as Health or Temper changes,
In larger Compass  ranges,
This Day below, the next above;
As light, or solid Whimsies move.
So Merchant has his House in Town,
And Country-Seat near  Down:
From One he dates his Foreign Letters,
Sends out his Goods, and duns his Debtors:
In t'other, at his Hours of Leisure,
He smokes his Pipe, and takes his Pleasure.


Denn der, durch schwülen Dunst zu heisser Schwefel-Düft,
Aus seinem Gleich-Gewicht gepresste Kreis der Lüfte
Wird, durch den regen Blitz, gereinigt, ausgeleert,
Und, durch das schnelle Feur, zertheilt und aufgeklärt.


Und wenn auch sie dann, wachgeküßt vom Tod,
Sich selbst in ihrer tiefsten Reinheit lebt,
Dann geh in sie und gieb dich selber hin,
Sei eins mit ihr.
Das ist die Seligkeit, die ich dir hoffe,
Meine Seele.


	e che son forte dotti in Galieno,
per avervi tenuto all'ospitale,
senza esser morto, un mese e mezzo almeno.


Tu mrtvý, jak se postavil,
pádem se na zem povalil;
a venku ticho, ani ruch:
zmizel dav i zlý její druh. –


一上香台看落晖
沙村孤树晚依依
老僧不出青山寺
只有钟声送客归


A jistě není člověka též ani,
jenž nevěděl by, matčiny jak rady
jsem poslechl, bych na ženský svět mladý
prý házel trochu očima. Proč „trochu“?
To dokážeš ty slavně, milý hochu!
Co očí z telat, jalovic a býků
měl kmotr řezník, všecky já jsem skoupil
a věru že jsem nijak neprohloupil,
když ke kostelu přišed v okamžiku,
kdy vycházela z něho děvčata,
já očima jsem začal házet na ně;
mně dosud v uších leží vřava ta,
kdy nejmírnější měnily se v saně. –
Ví každý, jak jsem latinsky se učil,
a moje ,sud kulatý, rys tu pije“
zná mnohý lépe nežli litanie,
jichž louskáním jen zbytečně se mučil.
A každý ví, jak chalupu jsem naši
kdys omaloval celou šafránem,
jak díry v mostě zalepil jsem kaší,
jak utišil jsem velký žabí sněm,
jim do louže svůj vsypav oběd – hrách,
jejž volaly, že byl až z toho strach.
A kdo by nevěděl, jak vyoral
jsem velkou brázdu jednou na rybníku
a jindy smutnou princeznu jak v mžiku
jsem rozesmál, že její otec – král –,
zpit radostí jsa nad tím převelkou,
chtěl, by se stala mojí manželkou?!


Dnes nevyjdeš, děl nebo násob.
Jen takto ušetřit lze zásob.
Jen takto udržeti vzlet.
Nech dobročinný komitét!


ma, più che mai soave, un sonno venne,
e l'alma, quasi del suo carcer fore,
quel che da l'un volea da l'altro ottenne,


A hýřila v něm na podiv,
Jan kroutil se a svíjel:
Proč z moravských jsem plzných niv,
do zrádných Uher vyjel?


Když mají oni právo
svou mocí utýrat,
my zase – prací ducha
a ještě výše vstát.


»Nun steht, ihr Brüder, nun steht! Ganz nah,
Ganz nah jetzt hör' ich die Weise!«
Sie rief's, und sieh, da zerbarst das Gewölk,
Und der Blick ward offen im Kreise.


Auf den Erdrückten, die zu tausend fallen,
Stürzt nach die Flucht, hin durch die Lagergassen.
Die Zelte stürzen nieder vor den Massen,
Die wie Lawinen wachsend hin sich ballen.


und gebe den Gehorsam endlich auf,
ein Ding zu sein, das alle Nöte hetzen,
bis es nach richtig abgerastem Lauf
umsinkt ein Haufen Staub und Trümmerfetzen.


Ó každý z nás v svém celém žití
vždy hledal to, vždy hledá dál,
co do života tmy nám svítí
jak nedostihlý ideál.
Tmou žití každý vstříc šel tomu,
co sluncem v blankyt zahoří,
co tichem lesů, řečí hromu,
co svitem hvězd i lístkem stromu
o věčnosti k nám hovoří.


جادَت عَلَيكَ يَد الرَبيع بِزَنبق
يَدعو النَدامى لِارتشاف عَقار
أَو ما تَراهُ كَأكوس مِن فضةٍ
قَد موهت أَطرافُهُ بِنضار


Sie, aller helden höchste zier,
hat bei ihr andre fräulein wohnen,
und tragen sonderlich noch vier,
als königinnen, reiche kronen:
Sie heißen Weisheit, Dapferkeit,
Gerechtigkeit und Mäßigkeit;
ein jede kan dein herz erlaben
mit reichtum ehr und lob begaben.
Und noch ein andrer Nymfen hauf
die an gestalt und geist vollkommen,
den königinnen warten auf,
und denen, die zu ihnen kommen.


渚宫秋老夕阳多
无复君王避暑过
席上舞衣零落尽
独留团锦照苍波


Na, gistern gah ick mit Schassüren
vör Middag 'n bäten in't Revier
un wull toglik ok af eens spören,
wat dor nich noch mihr Höhner wir.
As ick nu so henstäwel buten
un nah de Brak nahst ranner kam,
sitt Musche Has' breet manke Kluten
as sonn Kaninken drus un fram.


U ohniska máma stála,
pod koláče přikládala.
Běta v koutku s pannou hrála,
pohádku jí vykládala.


Cortese Pellegrin, ben chiaro appare;
Ch'a voi si deve già la gloria prima,
Che 'n sì pochi anni d'ogni lode in cima
Senza invidia sedete e senza pare:


Vous me rendez la joie et je suis triomphant
De moi-même, ce moi-même qui fut horrible
Lorsqu’une enfant aussi, criait, méchante et folle


Egli fa giorno al suo colle natio,
come a chi nulla o poco incresce e duole
o 'l morir nostro o 'l pianto o le parole:
lassa, ch'io nacqui sotto destìn rio!


Da stehst du. Hier dein Feind. Wen wilt du überwinden?
Den Feind? Es bringt Gefahr. Dich? Kronen kanst du binden.


Wie lang/ O Seel/ wie lang
Wilst in dem Müßiggang/
Im Bette der Sünden
Dich schlaffend befinden?
Das Leben hinschleichet/
Die Gnaden-Zeit weichet/
Du bist schon allbereit
Am Thor der Ewigkeit.


Sah nachts im Tau die Dächsin äsen
Und dünkte mich ein bess'res Wesen.


Er sprach es kaum, da kam's wie Sturm
Durch Freund und Feind gestoben,
Den Leib zum Stoß weit vorgebeugt
Und hoch den Schild gehoben.


Mou však máš býti! Ty chceš,
Já také, toť se ví:
I z diamantových okov
Má láska tě vyprostí.


Dein Feuerauge funkelt
In brünstiger Liebesgier,
Jetzt ist die Zeit gekommen, –
Geliebte, – jetzt sündigen wir.


Ночью и днем надо мною упорно,
Гулко стрекочет швея на машинкК двери привешена в рамочке черной
Надпись короткая: «Шью по картинке»Слушая стук над моим изголовьем,
Друг мой, как часто гадал я без цели:
Клонишь ты лик свой над трауром вдовьим
Иль над матроской из белой фланели?
Вот, я слабею, я меркну, сгораю,
Но застучишь ты – и в то же мгновенье,
Мнится, я к милой земле приникаю,
Слушаю жизни родное биенье…
Друг неизвестный! Когда пронесутся
Мимо души все былые обиды,
Мертвого слуха не так ли коснутся
Взмахи кадила, слова панихиды?


吴苑出门春草萋
汶川行色柳依依
故园蔷薇绝堪赏
候水阻风归未归


قامَتْ لِهَيبَتِها غُصونُ البانِ
مثل الجنودِ بحَضْرةِ السُّلطانِ
وأتى الهَزازُ يحومُ فَوقَ قَوامِها
إذ ظنَّهُ غُصناً بِرَوضِ جِنانِ
بَدَويَّةٌ في طَرْفِها سهمٌ بلا
وَتَرٍ على رُمحٍ بغيرِ سنانِ
أبدَتْ خُدُوداً كالدِّماءِ فما افترَى
منْ قالَ تلكَ شَقائِقُ النُّعمانِ
يا رَبَّةَ الحُسنِ العزيزِ نراكِ قد
غرَّبتِ عاشقَهُ بكلِّ مكانِ
إنَّ الغريبَ ذليلُ نفسٍ خاملٌ
كالشِّعرِ عندَ سِوَى بني رَسلانِ
قَومٌ تُساقُ إلى تَنوخَ فروعهُمُ
وأُصولُهُم تَرقى إلى قَحطانِ
غِلْمانُهُم مثلُ الشُّيوخِ نباهةً
وشيوخُهُم في البأسِ كالغِلْمانِ
يَجدُ الوُفودُ من الكرامةِ عندَهُم
ما يَذهلونَ بهِ عن الأوطانِ
ويُخاطبونَ بكلِّ فنٍّ أهلَهُ
فكأنَّ واحدَهم بألف لِسانِ
لهم السِّيادةُ في العِراقِ تطرَّقَتْ
منهُ على نُوَبٍ إلى لُبنانِ
في حِيرةِ العَرَبِ القديمةِ وَحشةٌ
منهم كشوقِ مَعرَّةِ النُّعمانِ
دَرَجوا إلى غَربِ البلادِ كما سَعَتْ
سَيَّارةُ الأفلاكِ في الدَّوَرانِ
فإذا بذاكَ الغربِ أحسنُ مَشرِقٍ
يبدو لنا من أُفقِهِ القَمَرانِ
قَمَرانِ حَيدَرُ منهما أزكى أبٍ
لأجلِّ نجلٍ مُلحمِ بنِ فُلانِ
أزكى أبٍ وأجلُّ نجلٍ فيهما
شِيَمُ العُلَى استَبَقَتْ كخَيلِ رِهانِ
نِعْمَ الأميرانِ اللذانِ كِلاهما
ذو الأمرِ بالمعروفِ والإحسانِ
الفاضلانِ العاملانِ الكاملا
نِ القائمانِ بطاعةِ الرحمانِ
لا تحسبوني مادحاً بل راوياً
أروي الوقائعَ عن جَلِيِّ عِيانِ
أروي كما أدري واترُكُ سامعي
يُثني فليسَ يُهِمُّني الأمرانِ


Komm in mein Herz und ruh,
Ich tu dirs auf und zu
Nach deinem liebsten Willen.
Du hasts verwundt,
Machs auch gesund,
Daß sich die Schmerzen stillen.


Kdo úspěchy a vavříny se kryli,
jsou žreci, kteří od obětnic žili,
a platí o nich: odměnu svou vzali;


Ich starrte, wüst und qualversunken,
Indeß mein Herz im Busen brach,
Des Tages rasch versprüh'nden Funken,
Dem Untergang der Sonne nach.


If happly He the Sect pursues,
That read and comment upon News;
He takes up Their mysterious Face:
He drinks his Coffee without Lace.
This Week his Mimic-Tongue runs o'er
What They have said the Week before.
His Wisdom sets all  right;
And teaches  when to Fight.


Zu Tanz, zu Tanz am Felſenhang,
Am hellen Bach, im ſchwarzen Tann!
Schön Jungfräulein, was wird dir bang?
Wach auf, und ſchlag die Saiten an!


Oh ! quel Rêve les a saisies
Dans les pandiculations ?
Un rêve inouï des Asies,
Des Khenghavars ou des Sions ?


Gottes Mann erkennt der Wahrheit hohen Werth,


Die Mutter schlug die Händ' zusammen,
Die Mutter rief: »Du töricht Kind,
Greif zu, greif zu! Die Jahre kommen,
Die Freier gehen gar geschwind!«


Meide nicht die ird'schen Schätze:
Wo sie liegen, nimm sie mit.
Hat die Welt doch nur Gesetze,
Daß man sie mit Füßen tritt.


i' guardo il più bel fior che sia 'n tu' orto;
beato a chi tal don concederai,
che faria sucitare un corpo morto!»


青逵布序和风扇
紫禁延禧瑞日长
伫看亲蚕临茧馆
永观彤管播声芳


A dobře nám bylo, i do zpěvu někdy,
dokud jsme krve nezřeli.
Jak první však krůpěj rudou jsme shlédli,
hned bylo po všem veselí.


Ő erejeket fogva elviteté,
És az ő dicsőségeket ereszté
Az ellenség kezében, és ezeknek
Az véres tőrt adá az hitleneknek,
Úgy megharagvék örökségére,
És megbúsula az Izráelre.


支床纳息三百年
也胜刳赐贮金屋
问子多智亦多穷
何如莲叶安巢宿


Ich weihte sie nunmehr der Schenke gar und ganz.


管仲尊周昔相桓
当年文若附曹瞒
匡朝宁国言虽正
始比高光孰发端


Gerne wollt ich dich begrüßen,
Blühtest du nicht rosenfarb,
Lögst du nicht das Rot der Süßen,
Die noch eben glüht' und starb.
Heuchle nicht des Lenzes Dauer!
Du bedarfst des Scheines nicht;
Hast ja schöne, dunkle Trauer,
Hast ja weißes, sanftes Licht.


一从蔷薇绿
经秋忆故庐
乡书夜来到
只是更愁予


O che bel ricordare, o che dolce atto,
o che felice incontro e accorto sguardo,
quasi senza parlar di scusa degno!


Tu promluvil Pán Ježíš
v nebeském úsměchu:
„Nuž Petře, toho pěvce
měj rolník v potěchu!
Když v zemi omlazenou
za vesny vnoří pluh,
vždy z první brázdy vzlétne
ten zpěvný jeho druh.


Mrtvolu svého idolu
jsem v nesvěcenou srdce svého zem
bez bubnů, trub a vzlyků pochoval –
teď bezduchým tam dříme snem.


Und weiter stieg ich frisch hinan,
Was sah ich da!
Kein Leutnant war, kein Fähnrich dort
Und kein Rekrut zu sehen,
Man wußte nicht das kleinste Wort
Von stehenden Armeen.
Wunder über Wunder!
Keine Barone
Neben dem Throne?
Glückliche Staaten
Ohne Soldaten?
Unterdessen nimmt mich's wunder.


Virgine sacra, d'ogni bontà piena,
madre di Quel per cui si canta osanna,
Virgine pura, Virgine serena,
dammi la tua cotidiana manna;
colla tua mano insino al fin mi mena
di questa storia, ché 'l tempo c'inganna
e la vita e la morte e 'l mondo cieco,
sì ch'io faccia ascoltar ciascun con meco.


Ma di morte atre meteore
Sanguinose ti circondano,
Ed acquose facce squallide
D'ombre pallide intorno volano.


Tlupa se zde tancem, tamto zpěvy baví,
Ti zde tráví čas hrou, oni čtveračí,
Tam se Faustus chvalozpěvem slaví,
Pochvalu svou ani slyšet nestačí.
Připravena jest již hostina,
Usedla k ní bodrá družina,
Jedí, při tom neodpouští nektaru
Našinskému, prchá doba v rozmaru.


Wo bleibst du? Ja, du kömmst. So leite mich denn hin.
Ich werde nicht eh' froh, als bis ich bei ihr bin,
die auch die Traurigkeit selbselbst kan frölich machen.


Ich winsle wie ein Kranich thut
Für schwerem Muth,
Muß kläglich girren
Wie Tauben, die verwittibt seyn,
Im Wald' allein
Vnd flüchtig irren,
Setz mich in dieser Angst, o Gott,
In keinen Spott,
Steh mir zur Seiten
Vnd hilff mir allen Hellen-Mord
Mein starker Hort
Getrost bestreiten.


Král odmlčel se s okamžení,
bolestné taje mysli hnutí,
však jižjiž v jeho nitru mužném
uzrálo pevné rozhodnutí.


»Hum, sagte der Kaiser, der Grund läßt sich hören,
Und mag den durchlauchtigen Stolz wohl bekehren.
Nie hätt' ich, bei meiner hochfürstlichen Ehr'!
Geglaubet, daß so spottwohlfeil ich wär'.


Hinwandelnd durch den dämmervollen Garten
Träum ich nach ihren helleren Geschicken
Und fühl der Stunden Weiser kaum mehr rücken.
So folg ich über Wolken ihren Fahrten.


Dat sünd de Wile-Göschen,
de hewwt all rode Höschen,
grag Kittels an un witte Jop,
de praten di wat Schöns tohop.


Auf dem Leinpfad geht sie gern
Längs dem holden Rheine,
Denket rückwärts froh und fern
In das Thal der Leine.


– Takto Cyrus bezednivý
proud se do Scytie valil,
národům mdlým vítěz divý
štěstí pramen krví kalil,
darmo ruce pnuly,
by se draci hnuli,
plachá neviňátka
mečem zahynuly
jak zvěř ubožátka.


Vůkol sebe zubem vepře sekal,
A však sardce měl jen zaječí,
I nám k němu jdoucím zlořečí,
Že sám Pluto břechů těch se lekal:


Wer jung stirbt, stirbt mit wen'ger Müh',
Und wen du liebst, der stirbet früh;
Warum solt' er sich kränken?
Er kennt nicht Welt, nicht Sünde nicht,
Darf nicht, wie und was ihm geschicht,
Wenn er erliegt, gedenken;
Je wen'ger Jahr', je wen'ger Schuld,
Je wen'ger Schuld, je größre Huld.


Ich stand am Morgen jüngst im Garten
Vor dem Granatbaum sinnend still;
Mir war, als müßt ich gleich erwarten,
Ob er die Knospe sprengen will.


Unendlich ist zugleich und endlich jedes Ding;
Dort achtest du es groß, hier schätzest du's gering.
Das, was du liebest, lern' als ewig festzuhalten,
Gewurzelt im Gemüt, um niemals zu veralten.
Doch was Unliebes dir macht Ärger und Verdruß,
Das wirf entschlossen in der ird'schen Dinge Fluß.
Dich tröst' es, daß im Fluß es wird vorübertreiben,
Im Meer der Ewigkeit wird deine Liebe bleiben.


pod tíží strašlivou nalomeného těla,
kdy natažené tvé se prodloužily ruce,
krev s potem stékala po tvářích, zbledlých v muce,
a za terč pro všechny ta holota tě měla,


Most idegen népnek szakadt tengerébe!
Mondják: nem veszett el, - pedig vége... vége!...
Vagy tán az is élet,
Ha zagyva egységben nem lesz rajta semmi
Jellem s ősi bélyeg?


Ajta, Jene! raduji se z toho,
Že již v knihách zalíbení máš;
Neboť jistě kratochvíle mnoho
Z učených traktátů nabýváš.
Pergaménů těchto přemítání
Jesti blahé, tiché zaměstnání,
Při němž vtip se brousí, pamět sílí,
Chvíle poznenáhla dále plyne;
Arci, nezřídký že čtenář kvílí:
Jediný můj zisk – že čas mi hyne!
Hm – hm – Štítného to rozjímání!
Mohlbysi vedlé mého zdání
Vyvoliti něco skvělejšího,
Obsahem i slohem ráznějšího
Nežli traktát tento jednostranný.


Sophia, Schäferin, an Tugend, Zier und Adel
und aller Trefflichkeit erboren ohne Tadel,
der Hirten schönster Preis, die um den grünen Belt
ihr wolgepflegtes Vieh hier treiben in das Feld!
Ob hier zwar vielerlei von schönen Blumen stehet
und manch gefärbtes Kraut mit dir spaziren gehet,
aus dem dir mancher Kranz auf heute wird gemacht
und in dein güldnes Haar mit Jauchzen wird gebracht,
so bringt Philemon doch, der treflichste der Hirten,
allein dir einen Strauß von Venus eignen Myrthen,
Philemon, deine Lust und ganzer Aufenthalt,
dem niemand gleiche geht an Adel und Gestalt.
Heb' unsre Bänder auf, o Schwester, neben seinen
und laß dir diesen Tag zu voller Freude scheinen,
der seinen Glanz streut aus in unverglichner Pracht
und durch dein güldnes Licht noch heller wird gemacht!
Itzt ist die schöne Zeit. Sophia, brauch der Freuden,
laß Schaaf' und alles Vieh nur unbesorget weiden!
Wir wollen einen Tanz um diesen frischen Fluß
auf dein gut Glücke tun und wechseln Kuß für Kuß.
Aurora sagt dir zu mit duppelt schönen Wangen
dein klares Morgenlicht inkünftig zu empfangen,
so daß dein ganzer Tag nichts als nur Sonnenschein
und durch die ganze Nacht ganz sternenklar soll sein.


Erst stand im höchsten Rang das Ich,
Litt Du und Er kaum neben sich,
Und jedes Nicht-Ich schien ihm nichtig;
Das Ich macht' alle Dinge richtig.
So schlug es manchen Purzelbaum
Im methaphysisch leeren Raum.
Nachdem es lang von sich gesprochen,
Ward ihm zuletzt der Hals gebrochen.
Der unbarmherzige Begriff
Erdroßelt' es mit hartem Griff.
Der lehrt: was wirklich, sei vernünftig;
Das macht ihn bei Philistern zünftig. –
Wer sagt uns, welcher neue Kniff
Vom Thron wird stoßen den Begriff?


Spí nebe, zem spí hříchem unavena,
co srdce Tvoje, Pane, hořem stená,
co klesáš zbrocen krví v mdlobách pol
a rosou srdce Tvého plá zem kol.


Jako v jiných městech, zvolna umírala
beseda též v Háji; generace nová
pro středisko také je již příliš zralá,
pro ni minulost jen směšné v sobě chová.
Proto nemálo se podivili v Háji
vidouce, jak moudří otcové se města
k besedě dnes volným krokem kolébají,
k vážné řeči vážná dělajíce gesta.
Co se asi stalo? Čím ta náhlá změna?
Mrtvou besedu co k životu as křísí?
Záhada ta byla záhy rozřešena.
Když už besedníci všichni usedli si,
předseda je vítal, silně rozechvělý,
nervosně se tahal za bradu a kníry,
jako činil vždy, když vyšinul se z míry,
slovo udělil pak panu jednateli,
mluviti jenž takto jal se k shromáždění:


Přijde mráz, vše pýřím sněhu
bude skryto, pohrobeno;
– z duše tvé přec, stáří v břehu,
fialky mi zkvetou, ženo!


K ustům usta vložil svého
Ducha chtěje do ní vlít,
Až y v žilách těla mdlého
Začala krev levně jít.


Do našich řad! Až duch páži
k pomoci svorně přispěje,
cíl na dohled se přiblíží.
Zda nezklame nás naděje?


Eis que de dentro de mim
Jorrou uma água brusca,
Ladeira abaixo, sem sonho,
Morrendo sem ter vivido, —
E eu, no espelho crucente
Das hortas de sempre fuga,
Tentei por detrás da fuga
Remover o meu retrato,
O resolver sempre falho,
Enxergar o que não via;
Mas cansado, sem relíquias,
Deixei que escorresse plena,
Que fosse na doida arena
Da areia se dissolve


Nicht ganz so blutig wohl, wie dazumal!
Doch das ist gleich – hinpfiff die Kugel sausend!
Die Opfer stürzten – was liegt an der Zahl?
Gleichviel, ob dreizehn oder dreißigtausend!
Die Hähne knackten – auf ein Prinzenwort!
Ein Wehruf zog durch meine Finsternisse!
Livreebedienter, sprühte dreist der Mord
Die vielbeliebten, sichern Rückenschüsse!
»Ich bin die Nacht, die Bartholomäusnacht;
Mein Fuß ist blutig und mein Haupt verschleiert.
Es hat in Deutschland eine Fürstenmacht
Zwölf Tage heuer mich zu früh gefeiert!


烟愁雨啸奈华生
宫阙簪蕖旧帝京
若问古今兴废事
请君只看洛阳城


借问江潮与海水
何似君情与妾心
相恨不如潮有信
相思始觉海非深


Életemen fél-versek szemfedője,
Hazug csókok emléke ajkamon.


Du steh' noch lange, Bildersaal,
Ihr Brüder, übet euer Amt,
Daß an der frommen Vorzeit Strahl
Sich manche Brust entflammt!


Juan Pérez de Munguía


Pero, ¿cuál hizo más, el rey que amaba
en darle aquel veneno, o en tomalle
la que era reina y vino a ser su esclava?


J e veux avoir ta douce image
Là, toujours là, devant mes yeux ;
Vers elle s'en ira l'hommage
De mon cœur désormais joyeux.


K boji se chystaje Mehmed, zvětřené vášně
Zpoutav jediné mstou své rozjedil srdce.
Otroky párami snů spiv vytvořil štěstí
V budoucnosti, a divochy v plameny rozžal.
Odyna s manželem ctným jak chlapkyně mrzká
Vzdychala v poutech. Rádaby kráčela na smrt,
S otcem se spojila svým; vždyť nehody nad smrt
Strašlivější hrozyly laskavé ženě.
Zlostník utratil otce; y manžela svého
Ztratiti, rozkoše dráčům sladiti, v hoři
Mělaby plésati věrná milému žena?
V nebezpečenství jaké se utěchy dotře?
Hledala smrti, y v bídách naděje sladká
Ubohé smrt mstou divou odjata byla.
Každého hlídala stráž mdlé vůdkyně hnutí.
Vidouc hrozýcý jak zsynalé mračno
Nevině pád, tvář slzami skropila bledou,
Manželi tiskla se k srdcy, a zjevila strachy;


Naquele fidalgo gira
O sangue de Reis avós;
Sobre o peito se lhe pôs
Perto da Grã-Cruz da Rosa
De Comendas uma grosa.


»Verzeihung! ah, Herr Abbas! – Doch seltsam, traun, ist das:
Heut flucht der Abt wie 'n Mörder, die Aebtissin spricht im Baß.«
Der Wächtersmann, kopfschüttelnd, der lispelt still die Worte;
Die eh'rnen Angeln knarren, und offen steht die Pforte.


秀色分齐鲁
高峰表岱宗
秦碑如尚在
欲破白云封


Und Busen und Wangen
Dürft ihr da sehn. –
Ich brenn vor Verlangen,
Und muß hier stehn!


Betrübe nicht, geliebte Schäferin,
Dein zärtlich Herz durch dieses Angedenken,
Und lege nur die Last der Sorgen hin;
Dir wird ihn bald die Liebe wieder schenken.
Ein Ackersmann quält und entstellt sich nicht,
Sobald die Luft ein feuchter Südwind schwärzet,
Wenn schon von fern ein holdes Sonnenlicht
Um Berg und Feld, um Laub und Saaten scherzet.


Criste, du von götlichem stam,
von got vatter geboren,
Der zu uns her auf erden kam,
auf das nit wurt verloren
Wer in dich glaubt; des bist ein haubt
aller Cristgelaubichen:
o sun Davit, du für uns trit,
dir sei lob ewiklichen!


Na nevěstu truchlou zírá,
divný žal mu srdce svírá.


Alter Glanz ist nun verflogen,
Gestern ist ein leeres Wort,
Scham hat unsre Wang' umzogen,
Doch der neue Tag scheint dort.
Unerschöpflich ist die Jugend,
Jeder Tag ein Schöpfungstag,
Wer mit froher, reiner Tugend
Fördert was sein Volk vermag.


أَأَللَهُ إِنّي خالِدٌ بَعدَ خالِدِ
وَناسٍ سِراجَ المَجدِ نَجمَ المَحامِدِ
وَقَد تُرِعَت إِثفِيَّةُ العَرَبِ الَّتي
بِها صُدِعَت ما بَينَ تِلكَ الجَلامِدِ
أَلا غَربُ دَمعٍ ناصِرٍ لي عَلى الأَسى
أَلا حُرُّ شِعرٍ في الغَليلِ مُساعِدي
فَلَم تَكرُمِ العَينانِ إِن لَم تُسامِحا
وَلا طابَ فَرعُ الشِعرِ إِن لَم يُساعِدِ
لِتَبكِ القَوافي شَجوَها بَعدَ خالِدٍ
بُكاءَ مُضِلّاتِ السَماحِ نَواشِدِ
لَكانَت عَذاراها إِذا هِيَ أُبرِزَت
لَدى خالِدٍ مِثلَ العَذارى النَواهِدِ
وَكانَت لِصَيدِ الوَحشِ مِنها حَلاوَةٌ
عَلى قَلبِهِ لَيسَت لِصَيدِ الأَوابِدِ
وَكانَ يَرى سَمَّ الكَلامِ كَأَنَّما
يُقَشَّبُ أَحياناً بِسَمِّ الأَساوِدِ
تَقَلَّصَ ظِلُّ العُرفِ في كُلِّ بَلدَةٍ
وَأُطفِئَ في الدُنيا سِراجُ القَصائِدِ
فَيا عِيَّ مَرحولٍ إِلَيهِ وَراحِلٍ
وَخَجلَةَ مَوفودٍ إِلَيهِ وَوافِدِ
وَيا ماجِداً أَوفى بِهِ المَوتُ نَذرَهُ
فَأَشعَرَ رَوعاً كُلَّ أَروَعَ ماجِدِ
غَداً يَمنَعُ المَعروفُ بَعدَكَ دَرَّهُ
وَتَغدِرُ غُدرانَ الأَكُفِّ الرَوافِدِ
وَيا شائِماً بَرقاً خَدوعاً وَسامِعاً
لِراعِدَةٍ دَجّالَةٍ في الرَواعِدِ
أَقِم ثُمَّ حُطَّ الرَحلَ وَالظَنَّ إِنَّهُ
مَضَت قِبلَةُ الأَسفارِ مِن بَعدِ خالِدِ
تَكَفَّأَ مَتنُ الأَرضِ يَومَ تَعَطَّلَت
مِنَ الجَبَلِ المُنهَدِّ تَحتَ الفَدافِدِ
فَلِلثَغرِ لَونٌ قاتِمٌ بَعدَ مَنظَرٍ
أَنيقٍ وَجَوٌّ سائِلٌ غَيرُ راكِدِ
لَأَبرَحتَ يا عامَ المَصائِبِ بَعدَما
دَعَتكَ بَنو الآمالِ عامَ الفَوائِدِ
لَقَد نَهَسَ الدَهرُ القَبائِلَ بَعدَهُ
بِنابٍ حَديدٍ يَقطُرُ السَمَّ عانِدِ
فَجَلَّلَ قَحطاً آلَ قَحطانَ وَاِنثَنَت
نِزارٌ بِمَنزورٍ مِنَ العَيشِ جاحِدِ
عَلى أَيِّ عِرنينٍ غُلِبنا وَمارِنٍ
وَأَيَّةُ كَفٍّ فارَقَتنا وَساعِدِ
كَأَنّا فَقَدنا أَلفَ أَلفِ مُدَجَّجٍ
عَلى أَلفِ أَلفٍ مُقرَبٍ لا مُباعَدِ
فَيا وَحشَةَ الدُنيا وَكانَت أَنيسَةً
وَوَحدَةَ مَن فيها لِمَصرَعِ واحِدِ
مَضَت خُيَلاءُ الخَيلِ وَاِنصَرَفَ الرَدى
بِأَنفَسِ نَفسٍ مِن مَعَدٍّ وَوالِدِ
فَأَينَ شِفاءُ الثَغرِ أَينَ إِذا القَنا
خَطَرنَ عَلى عُضوٍ مِنَ المُلكِ فاسِدِ
وَأَينَ الجِلادُ الهَبرُ إِذ لَيسَ سَيِّدٌ
يَقي جِلدَةَ الأَحسابِ إِن لَم يُجالِدِ
وَمَن يَجعَلُ السُلطانَ حَبلَ وَريدِهِ
وَمَن يَنظِمِ الأَطرافَ نَظمَ القَلائِدِ
وَمَن لَم يَكُن يَنفَكُّ يَغبِقُ سَيفَهُ
دَماً عانِداً مِن نَحرِ لَيثٍ مُعانِدِ
بِنَفسِيَ مَن خَطَّت رَبيعَةُ لَحدَهُ
وَلازالَ مُهتَزَّ الرُبى غَيرَ هامِدِ
أَقامَ بِهِ مِن حَيِّ بَكرِ بنِ وائِلٍ
هَنِيَّ النَدى مُخضَرَّ إِثرَ المَواعِدِ
فَماذا حَوَت أَكفانُهُ مِن شَمائِلٍ
مَناهِلَ أَعدادٍ عِذابَ المَوارِدِ
خَلائِقُ كانَت كَالثُغورِ تَخَرَّمَت
وَكانَ عَلَيها واقِفاً كَالمُجاهِدِ
فَكَم غالَ ذاكَ التُربُ لي وَلِمَعشَري
وَلِلناسِ طُرّاً مِن طَريفٍ وَتالِدِ
أَشَيبانُ لا ذاكَ الهِلالُ بِطالِعٍ
عَلَينا وَلا ذاكَ الغَمامُ بِعائِدِ
أَشَيبانُ ما جَدّي وَلا جَدُّ كاشِحٍ
وَلا جَدُّ شَيءٍ يَومَ وَلّى بِصاعِدِ
أَشَيبانُ عَمَّت نارُها مِن مُصيبَةٍ
فَما يُشتَكى وَجدٌ إِلى غَيرِ واجِدِ
لَئِن أَقرَحَت عَينَي صَديقٍ وَصاحِبٍ
لَقَد زَعزَعَت رُكنَي عَدُوٍّ وَحاسِدِ
لَئِن هِيَ أَهدَت لِلأَقارِبِ تَرحَةً
لَقَد جَلَّلَت تُرباً خُدودَ الأَباعِدِ
فَما جانِبُ الدُنيا بِسَهلٍ وَلا الضُحى
بِطَلقٍ وَلا ماءُ الحَياةِ بِبارِدِ
بَلى وَأَبي إِنَّ الأَميرَ مُحَمَّداً
لَقُطبُ الرَحى مِصباحُ تِلكَ المَشاهِدِ
حَمِدتُ اللَيالي إِذ حَمَت سَرحَنا بِهِ
وَلَستُ لَها في غَيرِ ذاكَ بِحامِدِ
عَلَيهِ دَليلٌ مِن يَزيدَ وَخالِدٍ
وَنورانِ لاحا مِن نِجارٍ وَشاهِدِ
مِنَ المُكرِمينَ الخَيلَ فيهِم وَلَم يَكُن
لِيُكرِمَها إِلّا كِرامُ المَحاتِدِ
أَخو الحَربِ يَكسوها نَجيعاً كَأَنَّما
مُتونُ رُباها مِنهُ مِثلُ المَجاسِدِ
إِذا شَبَّ ناراً أَقعَدَت كُلَّ قائِمٍ
وَقامَ لَها مِن خَوفِهِ كُلُّ قاعِدِ
فَقُل لِمُلوكِ السيسَجانِ وَمَن غَدا
بِأَرّانَ أَو جُرزانَ غَيرَ مُناشِدِ
أَلا أَلقوا مَقاليدَ البِلادِ وَهَل لَها
رِتاجٌ فَيُلقي أَهلُها بِالمَقالِدِ
وَلا يُغوِكُم شَيطانُ حَربٍ فَإِنَّهُ
مَعَ السَيفِ يَدمى نَصلُهُ غَيرُ مارِدِ
وَلا تَفتَرِق أَعناقُكُم إِنَّ حَولَها
رُدَينِيَّةً يَجمَعنَ هامَ الشَوارِدِ
وَما كَثَرَت في بَلدَةٍ قِصَدُ القَنا
فَتُقلِعَ إِلّا عَن رِقابٍ قَواصِدِ


Der Balg des Maulwurfs war
Lang' unser Prunktalar;
Jetzt blähn wir uns beim Fest
Im Leibrok von Asbest,
Den Pux, der muntre Nachtkumpan,
Dem Schooß der Steinkluft abgewann
Und Erl die Wassernixe spann.


Den čistý v měkkém soumraku už zhas,
chlad konejšivý stoupá tiše z mlází,
jak mír, jejž vssál jsem z Tvojich černých řas
a který v tiché moje nitro vchází.


Laß einsam mich hier trauern,
Da du zur Wüste giengst,
Auf deine Rückkehr lauern,
Bis du ein Kleid mir bringst.


孟光家世自清芬
鸿亦幽情慕陇云
汲水挽车归去好
茯苓日日长松根


Opor, hogy már végét vesse a csatának,
Egy újj stratagémát gondolt ki magának,
Mellyel minden truppot zűrzavarba tégyen,
S Dorottya, a vezér, tehetetlen légyen.
Annyi sok hatalmas szemmel és szablyával
Szemköztt állván, így szólt felséges orcával:
„Halandó angyalok! kedvelt, szép ellenség!
Kiket bennünk ural minden érzékenség,
Kik bírván szívünket a természet jussán,
Törvényt szabtok nekünk szégségtek trónussán,
Hogy ellenkezhetnénk tovább tivéletek?
Itt a kéz! itt a szív! csak hogy békéljetek.
Tudjuk, miért vagytok haragban erántunk;
Mert véletek nagyon hidegképpen bántunk:
Nohát ezen vétkünk jóvátételére
Én mint a fársángi tábor fővezére,
Még ma egy kisasszonyt kívánok elvenni;
S tudom, vitézim is mind így fognak tenni -
De én annak adom cserébe szívemet,
Aki legelőször megcsókol engemet.”


Armer Dichter! Noch im Tode
Spürt' er seines Unsterns Walten,
Und von allen Marmorstümpern
Fiel dem Gröbsten er anheim!


Hřích svůj knězi vyznal, skvrnu temnou smyl
a zas drahý obraz uctit pospíšil.


Und weil Du denn must scheiden,
So müsse Dich kein Fall
Und keine Noht beleiden,
Fahr glücklich überall,
Gott nehme Dich in Segen,
Des Himmels Auffsicht thue,
Herr, über deinen Wegen
Und Dir kein Auge zu.


Jsou hodné, ke mně dobré, vím –
jak krotké však, jak střízlivé,
jak snadno spokojené vším!


Der Tugend / und der Perl / ist nichts an Wehrt benommen:
ob in der Thoren und der Kinder Händ sie kommen.


水南沙路雨清尘
桃李花开蛱蝶春
三月京华寒食近
东风十里酒旗新


Das ist der fromme Papst Urban,
Er trägt die dreifache Krone,
Er trägt ein rotes Purpurgewand,
Die Schleppe tragen Barone.


Bűvös, csodás, hős szemeinkben
A romboló lángész a sátán,
De a teremtő, áldó isten
Magának is jobb, boldogabb tán...


Les voilà, ces coteaux, ces bruyères fleuries,
Et ces pas argentins sur le sable muet,
Ces sentiers amoureux, remplis de causeries,


أراك كمهدي الماء للبحر حاملاً
إلى الرمل من يبرين متجراً رملا


So zogen wir nun im Ornat
Durch Haus und Garten früh und spat
Und wiederholten ohne Schonen
Die sämtlichen heiligen Funktionen;
Doch fehlte noch das beste Stück.
Wir wußten wohl, ein prächtig Läuten
Habe hier am meisten zu bedeuten;
Und nun begünstigt' uns das Glück:
Denn auf dem Boden hing ein Strick.
Wir sind entzückt, und wie wir diesen
Zum Glockenstrang sogleich erkiesen,
Ruht er nicht einen Augenblick:
Denn wechselnd eilten wir Geschwister,
Einer ward um den andern Küster,
Ein jedes drängte sich hinzu.
Das ging nun allerliebst vonstatten,
Und weil wir keine Glocken hatten,
So sangen wir Bum Baum dazu.


V nich je mok, jenž řeže, pálí
bez milosti, bez ohledu,
když jen jeden atom malý
padne na hnijící vřed!


To, příteli, věř, není mojí vinou,
že krásné ženy v náruči ti hynou,
já dělám jen, co vůle tvá mi káže,
tvůj otrok jsem a poslušné tvé páže.
Proč přeludy jen přilákat si dáváš,
jak hidalgo do vzduchu mečem máváš,
jenž myslí, delibáb že rozseká,
však přelud pták jest, který nečeká,
on v proměnu se řítí z proměny.
Tys objímat chtěl samé Heleny,
na hrudi tvé spat měla Kleopatra
a Semiramis, a ta jiná chátra
těch dávno zpráchnivělých mumií.
Dost na tom, na chvíli že ožijí
mým uměním, však v prach se sřítí hned,
jak dotkne se jich ruka člověčí.
Já často říkal, líbej živý ret,
vše darmo, tebe nikdo nezléčí,
svou fantasií v školských knihách těkáš,
a když jsi sklamán – pak se na mne vztekáš.
Nu, všim’ jsi sobě ženy krčmáře,
moh’ pohlédnouti jsi jí do tváře!
Můž’ ovšem stará být as k třicíti,
však na udici lásky v tomto stáří,
jak víš, se ženy nejlíp zachytí
a s vnadami též lépe hospodaří,
a žena krčmáře je sličná dost.