Depuis on a compris. Les foules et les nombres
Ont perdu leur aspect de chaos par degrés,
Laissant vaguement voir quelques points éclairés.
Quoi ! la guerre, le choc alternatif et rude
Des batailles tombant sur l'âpre multitude,
Sur le bloc triste et brut des fauves nations,
Quoi ! ces frémissements et ces commotions
Que donne au droit qui naît, au peuple qui se lève,
La rencontre sonore et féroce du glaive,
Ce vaste tourbillon d'étincelles qui sort
Des combats, des héros s'entreheurtant, du sort,
Ce tumulte insensé des camps et des tueries,
Quoi ! le piétinement de ces cavaleries,
Les escadrons couvrant d'éclairs les régiments,
Quoi ! ces coups de canon battant ces murs fumants,
Ces coups d'épieux, ces coups d'estocs, ces coups de piques,
Le retentissement des cuirasses épiques,
Ces victoires broyant les hommes, cet enfer,
Quoi ! les sabres sonnant sur les casques de fer,
L'épouvante, les cris des mourants qu'on égorge…
— C'est le bruit des marteaux du progrès dans la forge.
— Hélas !
— Hélas ! En même temps, l'infini, qui connaît
L'endroit où chaque cause aboutit, et qui n'est
Qu'une incommensurable et haute conscience ;
Faite d'immensité, de paix, de patience,
Laisse, sachant le but, choisissant le moyen,
Souvent, hélas ! le mal se faire avec du bien ;
Telle est la profondeur de l'ordre ; obscur, suprême,
Tranquille, et s'affirmant par ses démentis même.
C'est ainsi qu'un bandit de Marc Aurèle est né ;
C'est ainsi que, hideux, devant l'homme étonné,
Le ciel y consentant, avec le Christ auguste,
Avec la loi d'un saint, avec la mort d'un juste,
Avec ces mots si doux : — Nourris quiconque a faim.
— Aime autrui comme toi. — Ne fais pas au prochain
Ce que tu ne veux pas qu'à toi-même on te fasse.
Avec cette morale où tout est vie et grâce,
Avec ses dogmes pris au plus serein des cieux,
Loyola construisit son piège monstrueux ;
Sombre araignée à qui Dieu, pour tisser sa toile,


Si batalla en mis dedos imprecisa
la música del cántico y padece,
silbo cual una alondra y aparece
la verdadera alondra entre la brisa.
Alójase en mis hombros y sumisa
preludia los acentos, estremece
la fábula lingual y la arborece
y en sus columpios ágiles irisa.
Y acuden más alondras y te llenas
¡oh espíritu fluvial!, de aires y plumas
doradas y partículas de arenas
y asombros que sacaron de las brumas,
y mis claves de sol cantan serenas
volviéndose de pájaros y espumas.


Však dříve jdou a ve hrob chladný kladou
té drahé zesnulé tělesnou schráni;
vždyť pevně věří, Svobodu že mladou
k nedalekému jen hřbí z mrtvých vstání.


Indem ich nun des Nebels duftig Grau,
Womit die Luft annoch erfüllet war, beschau;
Gedenck' ich hin und her, und endlich fällt mir ein,
Was für ein Wunder-Schein
Doch hinter diesem Nebel stecke,
Und welche Herrlichkeit der dunckle Duft verdecke.


قوم بذكرهم الحياة وحبهم
روح الحياة لهيئة الأحباب
وصلوا إلى المقصود فاتصلت بهم
أسرار بارئهم بغير حجاب


Manchen Frevel acht man nicht; manches Unrecht wird verlacht;
Selten rächt man einen Fleck, den uns Ochs und Esel macht.


Mahomet verbietet's.


Auff seine Laute
hab ich gestellt/
für der mir manchmal graute/
die gallen-bittre Welt/
der ich doch draute.
Bald däkkt mich Nacht/ schon schnaubt ihr schwartzes Roß/
fahl drauff ihm sizzt Herr Thanatos.


Ať samovraždnou víc do cizé nohou
Neskáče, nízké přes ploty, zahrady;
Nýberž z domácí, v spolku jarním,
Větve si píštaly ke hře kroutí


أَهلاً وَسَهلاً بِالمَشيبِ فَإِنَّهُ
سِمَةُ العَفيفِ وَحِليَةُ المُتَحَرِّجِ
وَكَأَنَّ شَيبي نَظمُ دُرٍّ زاهِرٍ
في تاجِ ذي مُلكٍ أَغَرَّ مُتَوَّجِ
لا شَيءَ أَحسَنُ مِن مَشيبٍ وافِدٍ
بِالحِلمِ مُختَرِمِ الشَبابِ الأَهوَجِ
ضَيفٌ أَحَلَّ بي النُهى فَقَرَيتُهُ
رَفضَ الغَوايَةِ وَاِقتِصادَ المَنهَجِ


A v purpur přešla líce zsinalost;
tak nehovoří odpor jen a zlost,
spíš touha tlumená a chtivé přání
a náhlé vášně mocné vzplápolání.


Ich ging schon lang genug im Schmerze,
Da meine Zeit und Kraft und Herze
Geteilet war in mancherlei;
Daß ich die Perle nicht verscherze,
Geb' ich mein Alles dir aufs neu.


Thus spoke the nymph, — to heav'n the music floats,
And angels echo back the tuneful notes.
Transported, and amaz'd, I trembling cry'd,
"In thee alone I trust to be my guide!"
The goddess smil'd, and kindly press'd my hand,
When I obedient to her wise command
Followed her footsteps, to that blissful seat,
Where peace, humility, and love do meet:
To that pure cell where every earthly joy,
Reigns uncontroul'd, unmixt, without a cloy.


Stava regia donzella
Tra 'l suo tenero sposo
E tra 'l padre amoroso
Ne la partenza sua dubbiosa e bella:
Poi con atto pietoso
Avendo a l'uno e a l'altro il cor diviso,
Tirò la benda e si coperse il viso.


Nám sluje znakem osvěta,
náš duch jen k předu čelí,
ne jak mu zisk neb poddanosť,
leč povinnosť jak velí.


Dnes to celé štěstí padlo,
jako strom když bouře zlomí.
Dnes je konec, konec všemu!
S Vámi všecko odešlo mi!


Nun bestürmst du undankbar,
(Weißt du, was du tust?)
Ungestüm die eigne Wehr',
Tobst du in der Brust!


In my sleep now no longer thy image I see,
Nor the first of my thoughts, when I wake, is of thee,
When from thee, no more of thy absence I plain,
When with thee, I feel neither pleasure nor pain.


Des sons harmonieux telle fut la puissance
Qu'elle adoucit bientôt cette amère souffrance ;
Un sanglot moins profond sort de ce sein brisé.
La Muse d'un sourire a calmé le poète ;
Il sent, tandis qu'il chante, une vertu secrète
Descendre lentement dans son cœur apaisé.


Rád bych sypal na tvé místo kvítí,
Jevil, kterak tebe miluji,
Potajmu jen pro tě běduji,
Tajně věštím, co mé srdce cítí;
Ať dá osud mně i celý svět:
Nevrátím se odtud do něj zpět.


Du kannst dich ruhen manche Stund',
ihr werdet Beide wieder gesund;
und unser Kind hat, wenn es groß,
im neuen Land ein besser Loos!«


Gleichwie die Lerche grüßt den ersten Funken,
Der aus dem Aug' des jungen Tages bricht:
So macht ein Strahl von Hoffnung schon mich trunken,
Ich brauch' die Sonne der Erfüllung nicht.
»Es muß geschehn, und darum wird's geschehen!«
Schriebst du nicht also, mein geliebter Prutz?
Kein Korn der Freiheit darf verloren gehen –
Nimm, deutsche Jugend, unser Lied in Schutz!


Dali si hubičku.


Wie angenehm war nicht im Schreiben,
Ihr ausgelernter deutscher Kiel,
Der auch den Kennern wohlgefiel,
Die selbst der Schreibart Regeln treiben.
Wie reich war nicht ihr Geist geschmückt!
Denn weil ein sinnreich Bücherlesen
Vorlängst ihr Zeitvertreib gewesen:
So ward er fähig und geschickt;
So nahm ihr Witz und kluger Scherz,
Fast jedem, der sie sprach, das Herz.


舳舻衔尾日无虚
更凿都城引漕渠
何事馁来贪雀谷
不知留得几年储


أهلُ المدايع كلّكمْ
عَن حُلّةِ الأيمان عاري
إنّ المدايع هَذه
سَتُحلّكمْ دارَ البوارِي


Laß Dich bey Leibe nicht vergleichen
Mit meiner Kleinigkeit,
Ich lief nur unter Haselsträuchen
In früher Jugendzeit,
Wenn unter einer Bacchuslaube
Dein zartes Füßchen ging,
Wo Dir die schönste Purpurtraube
Ins Rosenmäulchen hing –
Ich kannte nur die Nachtigallen;
Kein buntes Papchen ließ
Im Hause meinen Namen schallen,
Fürs Futter fein und süß.
Mein Sopha war nur Wiesenerde:
Da schwatzete mein Mund
Mit Blumen und mit meiner Heerde,
Die trieb ich ohne Hund.
Mir horchten auf ein Wort drey Rinder,
Wie Dir Fidelchen Boll,
Ich pflegte meiner Mutter Kinder,
Wenn Du von Liebe voll
Auf Deinem Schoße Zuckerküchlein
Dem Kläffer gabst, und ihn
Das Maul mit einem seidnen Tüchlein'
Verstopftest, weil es schien,
Daß er Mamachen wecken möchte –
Du warst geboren reich;
Ich bin vom Ackerbaugeschlechte,
Darum ist ein Vergleich
Nie zwischen Dir und mir zu machen.
Du singst dem Mann allein,
Bist groß, kannst über Fürsten lachen;
Ich darf so stolz nicht seyn!
Doch dring ich nicht auf Marmorstufen
An karger Fürsten Ohr:
Der König selber ließ mich rufen
Nach Sanssouci empor,
Ob er gleich nicht das Deutsche liebet;
Und was kann ich davor,
Daß Ferdinand mir Antwort giebet,
Der große Ferdinand!
So vielmal Ihm mein Herz geschrieben,
Von aller Haabsucht rein:
Er muß bey hohen Heldentrieben
So stolz wie Du nicht seyn.


Mir ist ganz wohl in meiner armen Zelle;
Wie mir das Klausnerleben so gefällt!
Ich bleibe hier, ich geh nicht von der Stelle,
Bevor der letzte Tropfen fällt.


Monselet est joli, cela je te l'accorde.
Comme un Américain voltigeant sur la corde
Tout vêtu de soleil et d'écailles d'argent,
Il jette à l'azur même un regard indulgent !


In dem Garten stand ein Baum,
Ach, ein wunderschöner Baum!
Der gibt Dir nicht Schatten.


A chvíle mijí tiše kolem,
jas něžně líbá chvějnou tvář
a dál se vlévá horem, dolem
v síň moji bílá luny zář.


Což jenom chtěním osud náš
a jsoucnost jenom pohádka?
Jest vůle světa satanáš,
a smrt je bez tret pozlátka:
neb mezi dnem a večerem,
vždy plynem mračnu ve šerém.


Du wanderst fort, du willst die Welt durchmessen;
Hier ist der Pfad, so schlangenkrumm und kalt,
Der dich, Geliebter, locket mit Gewalt
Und fortführt in die Fremde, ins Vergessen! –


Ein heil'ger Schatte, sahest Bild, wie Züge
Von Geistesangesicht,
Das ging vorüber, und des Bildes Züge,
Sein Antlitz sahst Du nicht.


»Frage mich nicht:
Wie wird's noch mit uns beiden?
Laß, bis es bricht,
Dem Herzen seinen Wahn;
O, ich versteh'
Dein schönes, frommes Leiden;
Schaust mich mit Weh,
Mit stillem Vorwurf an.«


Da la memoria a lo intellecto i messi
vengono a dirli i tuo' passati oltraggi,
e ch'io sèguiti el fin che già mi ellessi;


En la copa de un árbol, cierto día,
sus amores un pájaro cantaba,
y el eco de sus trinos resonaba
del campo abierto en la extensión vacía


Omè, pur chi mi ancide i' ho più caro,
adoro pur chi mi consuma e atterra,
né dal mio grave mal ci veggio scampo!


Hechiza en las faldas la seda argentada,
Y nieva la red de las finas puntillas.
(Las caladas medias de seda rosada
Brillan de celosas en las pantorrillas).
Un bouquet de estrellas sus fulgores quiebra
En el encendido sol de los aceros;
Valiers recamados de ojos de culebra
Ornan la elegancia de los caballeros.
Irisados peces, raros colorines,
Fingen las soberbias condecoraciones;
Y gardenias blancas son los brodequines,
Y serpientes de oro son los cinturones.
Un obispo cuenta las cuentas de espuma
Que hay en una copa de fino Bohemia.
(Hay lacas, mosaicos, jarras de Satsuma
Divanes de Persia, sillas de Academia).
Las Horas ostentan primorosos trajes,
Grandes abanicos, mágicas pelucas.
(Hay platos chinescos, cisnes y paisajes,
Gente armada, pajes y doncellas cucas).
(Se oyen pasos). Entran con largos turbantes,
Emires, profetas y viejos Kalifas.
(Los pajes alcanzan sorbetes, picantes,
Café, arroz, tabaco, pipas y alcatifas).


Én s bitófa! oh, te sárkány,
Oh, hogy a penész befogja
Mind a két szemhéjadat! - De
Jól van! s bitó fölűl
S a szamárnak szamarán
Uriásan lovagol.


	Il cavalier de' Grassi,
Vincenzio Magrino.


Non è non degna l'alma che n'attende
etterna vita, in cui si posa e quieta,
per arricchir dell'unica moneta
che 'l ciel ne stampa, e qui natura spende.


Quantos dias longe de ti andou meu coração em configurações mais próximas de lábios ó amor de sião nem eu o sei Chorar era a minha forma de ser verde salgueiro à beira destes dias íntimos e trémulo E ia-me das mãos em águas que de rios tinham só serem as lágrimas íntimas metáforas com que me via longe ou simplismente em ti Não bastou adoptar meus gélidos conceitos nem tecer de grinaldas velhas saudades tuas nem conceder ao sol humilde do portal a condição atmosférica dos raios Até que tu vieste provisoriamente encher da tua ausência um coração que só a fome alimenta Até que tu poisaste tão serenamente como a tardia folha que tem insaciável vocação de chãoRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 28 | Editorial Presença Ld, 1984


¿Verdad que es triste que en el mundo todo
ceda a la ley de su exterminio fija;
No es verdad que es muy triste que se acaben
la juventud y la pasión, la vida
que la beldad perezca y los amores
y que la gloria al fin también se rinda?
¿Qué cosa mirarán los ojos nuestros
que no tenga a su lado la ruina,
siquiera tronos esplendentes sean,
siquiera rocas de eminente cima?
Solamente los Álbumes, señora,
esa calamidad de nuestros días;
los Álbumes tan sólo son eternos
¡y eterna del poeta la desdicha!


Vom Gebirge strömte das Verderben –
Ins Gefilde weit und breit,
Saat und Blumenkeime wollten sterben
Unterm Wasserwogenstreit,
Zarte Lämmer, junge Busenkinder
Heischten Rettung aus der Fluth –
Hungerleiden brüllten magre Rinder,
Die des Landmanns einzig Gut
In der niedern Armuthehütte waren,
Größer schien die Wassersnoth
Als ein Feldzug fremder Kriegesschaaren,
Der mit Schwerd und Feuer droht
Und mit Plünderung dem platten Lande,
Das sein Rauschen hört und zagt,
Wenn der Zug vom äußern Gränzenrande
Schrecken vor sich hergejagt –
Jenem Waffenrasseln widerstehet
Heldenklugheit, Heldenmuth;
Aber wenn sich fürchterlich erhöhet
Ausgetretner Ströme Wuth,
Kann der König selber nicht gebieten,
Der mit siegesreicher Hand
Sieben Jahre lang dem Waffenwüten
Vieler Feinde widerstand.
Rettung nur war möglich, war zu wagen,
Und wenn sie gelang, alsdann
War kein Dichter stark genug, zu sagen
Wonne, die der Held gewann.


Der Lehrer auf dem Holz, wo man alleine spricht,
Der rede, denkest du, er treffe mich nur nicht;
Mir aber, den ein Brief von sechzehn Ahnen krönet,
Gebühret dieses nicht: Wie würd' ich sonst gehöhnet!


»Amigos, una vida así no la apreciamos.
Olvidemos el mundo y en las almas pensemos.
Todo lo que perdamos, después recobraremos.
No nos embargue el miedo. En Dios sólo fiemos.
      31
»Para su Santa Iglesia salvar y redimir,
el Señor dio su cuerpo, y en la Cruz fue a morir.
Murieron los apóstoles queriéndolo seguir,
elevar a su Iglesia y la herejía hundir.
      32
»Quienes vivimos hoy, conviene que muramos
y a nuestros ascendientes en la muerte sigamos
donándole a la Iglesia los cuerpos que cebamos.
Por un pequeño daño, las almas no perdamos».


Ihr abgesagtes Volk/ dürfft ihr euch unterstehen
Verpantzert und gehelmt auf diesen loß zu gehen/
Der nichts verwirket hat? hier Petrus ist der Man
Der gibt sich willig an/
Der mehr verschuldt/ der erstlich drein geschmissen 23
Vnd erstlich ausgerissen.
Was darf es viel der Fakkeln und Laternen?
Es leuchten Mond und Sternen.
Es ist ümsonst der Tempelknechte Lauffen
Mit baarem Gelde kauffen;
Es nützet nichts/ daß man belohnen müssen 24
Des falschen Mundes Küssen!
Hier Petrus ist der Man/
Der gibt sich selber an.
Der wird kein einig Wörtlein 25 sagen/
Das eure Schaar zu Boden könte schlagen.
Wie? seyd ihr nicht versehn mit Ketten und mit Strikken?
Schnürt mir die Hände auf den Rükken/
Ich will nicht üm ein Haar von dieser Stätte weichen:
Bezahlt diß Lügenmaul mit hundert Bakkenstreichen.
Ihr Richter höret an/
Wer Petrus ist/ und was er hat gethan.
Mein Vaterland verräht 26 die Mutterzunge/
Ich ließ das Garn/ die Nachen/
Den Fischerzeug/ den Haußraht/ alle Sachen/
Vnd mich üm Jesus drunge/
Den ihr gefangen führt/ und trachtet/ daß da sterbe/
Der waarer Gott von Gott 27 / des Vaters Bild und Erbe.
Ihr Narren am Gehör und Hertzen unbeschnitten/
Ihr habt die heilge Bahn des Geistes überschritten/
Das Väterhauß hat Seherblut vergossen/
Auch derer Blut/ hilff Gott! im Tempel ist geflossen/
Die Christus vor verkündet.
Nun sich Messias findet/
Wird er von euch/ ihr Hunde/ tod gebissen/
Die ärger sind als Hund/ wird hin und her gerissen
Gleich einem Vbelthäter/
Von euch/ von euch/ von euch ihr Mörder und Verrähter.
Der Berg sol Zeuge seyn/ ich habe diese Pletzen 28
Auf euch scharf lassen wetzen/
Der Kidron 29 solte sich ergiessen/
Von Malchus 30 Blute röter fliessen.
Ich habe frisch von Leder 31 ausgezogen/
Den kekken Muht im Grimme lassen schauen/
Den Pfaffenknecht gehauen/
Daß ihm sein rechtes Ohr 32 vom Kopfe weggeflogen.
Den Thäter ließ er gehn und nach dem Helfer eilet/
Der ihm das Blut gestilt/ den Schaden zugeheilet.
Ich habe ja mich in Gefahr begeben/
Gewaget Leib und Leben.
Ich bin/ so bald ich sah den gantzen hellen Hauffen/
Den Berg herab gelauffen.
Pfuy Judas ist der Gottverkäuffer/
Du Petrus bist ein Vberläuffer.
Wer seiner Stärke traut 33 / gläubt selbstbeliebtem Mich/
Verlässet sich auf sich/
Der komme her und schaue an/
Daß auch ein Felsenkind sehr schwerlich fallen kan.
Der wird bestrikt/ der andern Netze leget/
Denn Vntreu seinen Herren schläget.
Hilf Gott! ein solcher Mensch/ der sich so hoch vermessen/
Der hat das Hertz gehabt/ das Abendmal zu essen.
Hastu den Fuß ins Wasser dürffen heben/
Der Versengeld gegeben?
Kein Brunnen kan mich baden/
Verheilen meinen Schaden
Als meiner Augen Bach. Weint/ weint ihr Stirnenwächter 34 /
Rinnt wangenab ihr nassen Kummertöchter/
Ihr Fäuste schlagt die Brust/
Den Lasterschwarm/ den Sündenwust.
Ach solte diese Nacht Zeit meines Lebens währen/
Viel tausend milde Zähren/
Inmitten Threnen fliessen/
Die würden mir den Vberrest verschliessen!
Ja/ ja ihr Augen ja/ ietzt weinet ihr mit Sehnen 35 /
Da rechte Zeit zu Threnen/
Da laget ihr zu Bette
Vnd schnarchtet in die Wette.
Nun auf des Hünermans gedrittes Morgenkrehen
Der Herr mich angesehen/
So hab ich meinen Lauf verbracht.
Ich will mich strakks in eine Grufft verstekken 36 /
Mit grünem Wasen dekken/
Ihr Brüder gute Nacht.


Itthon rajtunk eret vágnak,
Kiontjuk vérünket,
Nincs böcsüllet, fizetnünk köll,
Érezzük sebünket;
Rosz élet!
Gaz élet!
Gazabb ennél nem lehet!
Hopp hát jőjjön katonának sat.


On všecky rány, všecky strázně cítě,
v slz lidských moři s vichrem lidských vzdechů,
všem hledá spásné kouzlo pro útěchu,
a přec jen s nimi pláče jako dítě.


Tarolt mezőn bogáncsok,
Száraz, kemény füvek
- Mögöttük őszi kék ég -
Inognak, lengenek.


Or Brandimarte che vide per terra
il re Sobrin, non l'assalì altrimente,
ma contra il re Gradasso si disserra,
ch'avea abbattuto Orlando parimente.
Tra il marchese e Agramante andò la guerra
come fu cominciata primamente:
poi che si roppon l'aste negli scudi,
s'eran tornati incontra a stocchi ignudi.


Tous sont muets. Mon casque est rompu, mon armure
Est trouée, et la hache a fait sauter ses clous.
Mes yeux saignent. J'entends un immense murmure
Pareil aux hurlements de la mer ou des loups.


أما إنّها الأيامُ تأسو وتَجرحُ
وتَملأ بالدرِّ الإناءَ وتَرمحُ
وما الدهرُ إلا محنةٌ إثْرَ محنةٍ
ونحنُ على الحالَيْنِ نَأسى ونَفرحُ
وما الناسُ إلا رفقةٌ ومطيُّهم
إلى الأمدِ المَقْصودِ تُمسي وتُصبحُ
وحكمُ الرَّدى حكمُ العمومِ ولم يزلْ
بِروقيهِ في وجهِ البريّةِ يَنطحُ


U všech rohatých! Toť unikum!
Dosud až bůh jenom křísí,
peklo také hráti smí si –
to bude pěkný pašek
ten redivivus Vašek!


Freunde, Doris läßt mich sterben!
Seht, ich will den Ruhm erwerben,
Den sich iedes Herz erwirbt,
Welches liebt, und liebend stirbt.
Daß man einst von mir noch spreche,
Seht mein Leid und sagt es nach!
Tausend andre Tränenbäche
Würke dieser Tränenbach!


Ach wie muß doch ein einges Kind
Bei uns hier auf der Erden,
Da man doch nichts als Bosheit findt,
So hoch geschonet werden;
Wie hitzt, wie brennt der Vatersinn,
Wie gibt und schenkt er alles hin,
Eh als er an das Schenken
Des Eingen nur will denken!


Já, mrtvý, žiji myšlenkou, jež vryla
se v hlavu umučenou žhavým hřebem,
a volám jen: Proč jsi mne opustila?


Reiner, feiner Nacken! sterben
Möcht' in Küssen ich an dir
Könnt' ich nur mein Küssen erben
Ließ' ich gern mein Leben hier.


Auch du, Gespielin meiner Knabenjahre,
Rief ich, des Jünglings Lehrerin und Freundin,
Willst fliehn? O, was bleibt dann mir als die Bahre?


太极人间物物新
龟书龙马各精神
泮池我爱三夫子
认得黄花绿叶真


Ich kenne kaum den Grund zu meinen Füßen,
Doch hör ich schon die Regenströme gießen,
Es weint das tiefverhüllte Land.
In meinem Herzen tönt die Klage wider,
Und es ergreift mich, wirft zum Staub mich nieder,
Und meine Tränen rinnen in den Sand.


Da wirstu erstlich hören klingen
Die Musica, das Himmels-Kind,
Für der die Lieder, so wir singen
Auff Erden, Träum und Schatten sind;
Da läßt sich David hören
Und seine Canterey,
Gott, unsern Hort zu ehren,
Daß er die Liebe sey,


Long live old Curl! he ne'er to publish fears
The speeches, verses, and last will of peers.
How oft has he a publick spirit shewn,
And pleas'd our ears, regardless of his own?
But to give merit due, though Curl's the fame,
Are not his brother book-sellers the same?
Can statutes keep the British press in awe,
While that sells best, that's most against the law?


sappiate che lo cor n'ha tal vaghezza,
che volse prima, poi che lo sentìo,
morire, innanzi ch'averlo in oblio:
di tal vertute è vostra gentilezza!


e tu, maggior di lui, da queste audaci
le tue cose più belle e più gradite
levar ti vedi, e tel comporti e taci!


Jüngst im Traum hab' ich gesehen
Licht Dich und voll Lieblichkeit,
Ein lichtblauer Flor der Feen,
Silberschimmernd war Dein Kleid.


Und so will ich getrost mich
Meine Spanne Zeit noch,
Wie die Menschheit schon seit Jahrtausenden,
Hinquälen
Zwischen lachender Thorheit – und unfroher Weisheit.


El licenciado escribe una breve novela de equivocaciones y de casos imprevistos, ocupando las demoras de una corte en donde juzga, mal remunerado y holgazán.
  El licenciado no pernocta en la ciudad, sino en su contorno. Se retira a una casa de corredores largos y cámaras solemnes, revestidas de cal, agazapada en una aldea anónima. Los ingenuos lugareños reparan en la acedía de la faz.
  El licenciado se repone del tedio inventando lances y percances. Imagina las ansias y las querellas de los amantes y las graba en letras indelebles. Reclina, de vez en cuando, la frente del pergamino, llena de memorias, en la mano derecha. Prolonga la faena hasta el asomo de la mañana, bajo la mortecina luz de cera.
  El licenciado abandona la pluma cuando la aurora muestra su cara de moza rubicunda.
  Pasa al aderezo de su persona ante un espejo de Lorena, de esplendor mustio, y cuando retira los cabellos grises, observa la calavera astuta de la muerte.
El licenciado no pernocta en la ciudad, sino en su contorno. Se retira a una casa de corredores largos y cámaras solemnes, revestidas de cal, agazapada en una aldea anónima. Los ingenuos lugareños reparan en la acedía de la faz.
  El licenciado se repone del tedio inventando lances y percances. Imagina las ansias y las querellas de los amantes y las graba en letras indelebles. Reclina, de vez en cuando, la frente del pergamino, llena de memorias, en la mano derecha. Prolonga la faena hasta el asomo de la mañana, bajo la mortecina luz de cera.
  El licenciado abandona la pluma cuando la aurora muestra su cara de moza rubicunda.
  Pasa al aderezo de su persona ante un espejo de Lorena, de esplendor mustio, y cuando retira los cabellos grises, observa la calavera astuta de la muerte.
El licenciado se repone del tedio inventando lances y percances. Imagina las ansias y las querellas de los amantes y las graba en letras indelebles. Reclina, de vez en cuando, la frente del pergamino, llena de memorias, en la mano derecha. Prolonga la faena hasta el asomo de la mañana, bajo la mortecina luz de cera.
  El licenciado abandona la pluma cuando la aurora muestra su cara de moza rubicunda.
  Pasa al aderezo de su persona ante un espejo de Lorena, de esplendor mustio, y cuando retira los cabellos grises, observa la calavera astuta de la muerte.
El licenciado abandona la pluma cuando la aurora muestra su cara de moza rubicunda.
  Pasa al aderezo de su persona ante un espejo de Lorena, de esplendor mustio, y cuando retira los cabellos grises, observa la calavera astuta de la muerte.
Pasa al aderezo de su persona ante un espejo de Lorena, de esplendor mustio, y cuando retira los cabellos grises, observa la calavera astuta de la muerte.


¿Cómo De entre mis manos te resbalas.
o cómo te deslizas, vida mía?
¡qué mudos pasos trae la muerte fría,
con pisar vanidad, soberbia, y galas!


„Neučinil křivdy rytíř hrdý,
nelze hledať po zákonu pravdy!
Slunce rozkoš seje po krajinách
i po květech všech, kdy vzejde jaro;
pláčí květy, když se v mraky kryje,
pláče srdce reka bohatýra,
když je jímá děva lepotvárná,
hyne ale hochu ubohému,
když ji kryje orel mocný velmi;
duše bolem celá rozjařena,
slovo, otče, slovo v ústech slabo!“ –


Meines Herzens ew'gen Drang
Bring' ihn doch zur Ruh,
Sing' ihm süßen Wiegensang,
Tröstungen ihm zu.


هُمُ خَلَّفوا دَمعي طَليقاً وَغادَروا
فُؤادي عَلى داءِ الغَرامِ حَبِيسا
طِلاعُ الحَشى لَم يَترُكوا فيهِ فَضلَةً
تَضُمُّ جَوىً مِن بَعدِهِم وَرَسيسا
يَخافُكُمُ قَلبي وَأَنتُم أَحِبَّةٌ
كَأَنَّ الأَعادي يَنظُرونِيَ شوسا
لَقَد خِفتُ عَيني أَن تَكونَ طَليعَةً
لَكُم وَفُؤادي أَن يَكونَ دَسيسا


Uma parte de mim
é só vertigem:
outra parte,
linguage


Er schlug, daß weit der Wald erklang
Und alles Eisen in Stücke sprang.


Fejünkön a pálma, kezünkben a jog.
Ez az igazság ünnepe lesz.
Mert győznie kell és győzni fog a jobb,
A gaznak örökre buknia kell,
Dobogjon a büszke, a tiszta kebel
Örökre a szépért és igazért!


Severní však, tichý plamen, sotva k dumě vzruší,
blaží však to v žití mrazu ohřít na něm duši!


Und als die Schneider nach Hause kamen,
Da können sie nicht hinein,
Da schlupften ihrer neunzig,
Neun mal neun und neunzig
Zum Schlüsselloch hinein.


Danket Gott, jetzt ist's vorbei!
Dieses übertrieb'ne Brüllen,
Sagt mir um des Himmels Willen,
Sind wir jetzt nicht wirklich frei?
Sind wir jetzt nicht wirklich frei?
Sagt mir um des Himmels Willen!
Dieses übertrieb'ne Brüllen,
Danket Gott, jetzt ist's vorbei!


يا غائِباً بِلِقائِهِ وَكِتابِهِ
هَل يُرتَجى مِن غَيبَتَيكَ إِيابُ


Morgens früh schon ging der Michael
In das Feld mit seiner Sichael,
Half den Knechten beim Geschäft
Und wies auch die Mägd zurecht.


Byl jako plamen, který zžíral ji!
On žití ssál jí z těla, zmírala
a bez duše mu padla v náručí.
Vždyť dávno juž tu její duši měl!
Teď tělo též mu v žertvu přinesla.


Smutnou píseň zavzniž, loutno milá,
Vlasti! oblec roucho smutkové,
Obledla tvář otce ušlechtilá,
Skonal! plačte synové!


A ficánkoló bárányok elcsöndesedtek,
elaludtak a sárga gyepen.
A pásztorfiúcska ijedten látja,
hogy célok után fut a föld, melyen áll.


Wer nicht Frantzösisch kan,
Ist kein gerühmter Mann;
Drum mussen wir verdammen,
Von denen wir entstammen,
Bey denen Hertz und Mund
Alleine deutsch gekunt.


Halld a hulló lomb sohajját,
Bús és mégis oly szelíd,
Nézd a napfény ragyogását,
Bágyadt, mégis melegít.


Und am Ziele der Bahn warten Belohnungen
Jedem Sieger bestimmt, welcher im Frühlinge
Seines Lebens, o Weisheit!
Deinem Reize sich ganz ergab.


Nimb gnädigst hin, du wehrter Held,
Vorauß den Krantz der Ehren,
Dann auch den Becher und das Geld,
Du kanst recht schiessen lehren:
Es ist nicht gnug, du Sternen-Pfand,
Daß Preussen Dir muß grünen,
Beherrschest weißlich Leut und Land,
Das Glück muß Dir auch dienen.


Jak děcko stíny chytám je
a nezadržím žádné –
bůh sám ví, zdaž to život můj
neb rozum v oběť padne! –


Herr Ludewig von Bayerland
Sprach seufzend zu sich selber:
»Der Sommer weicht, der Winter naht,
Das Laub wird immer gelber.


cíl svůj neúprosně, přesně stihá,
kde ho čeká moc i zlata bečka
připravená zadní pro kolečka.


Wenn dieses Kind kein Schaf gewesen wäre,
Du mühetest dich noch, du ruhtest nicht.
Allein, der Herr besahe die Altäre,
Darauf man Ihm die Opfer zugericht't:
Bey unserm merkt Er Seinen Zwek,
Drum fiel das Feur herab und fraß das Lämmlein weg.


Ich komme frisch vom Paradiese,
Wo man von künftgen Dingen sprach;
Man meint, wenn ich willkommen hieße,
So kämen noch drei Mädchen nach!


Qual tigre in su la preda a la foresta
colta da' cacciatori e circondata,
poi che al periglio suo leva la testa,
volge fremendo i livid'occhi e guata,
indi s'avventa incontra l'armi, e resta
del proprio e de l'altrui sangue bagnata,
tal fra l'armi nemiche il Re s'avventa,
ché 'l magnanimo cor nulla paventa.


„„Opětně? Jíž místo berly práva
milosti jen haluz v ruce nosím –
čí zas Dagmar okov rozkotává?““


Me acerco y me retiro:
¿quién sino yo hallar puedo
a la ausencia en los ojos
la presencia en lo lejos?
Del desprecio de Filis
infelice me ausento:
¡ay de aquel de quien es
aún perdida el desprecio!
Tan atento la adora,
que en el mal que padezco
no siento sus rigores
tanto como el perderlos.
No pierdo al partir sólo
los bienes que poseo,
si en Filis, que no es mía,
pierdo lo que no pierdo.
¡Ay de quien un desdén
lograba tan atento
que por no ser dolor
no se atrevió a ser premio!
Pues viendo en mi destino
preciso mi destierro,
me desdeñaba más
porque perdiera menos.
¡Ay! ¿Quién te enseñó, Filis,
tan primoroso medio:
vedar a los desdenes
el traje del afecto?
A vivir ignorado
de tus luces me ausento,
donde ni aun mi mal sirva
a tu desdén de obsequio.


Gran festa ne facea quella fanciulla.
Ma in questo tempo che Beltramo è morto,
Morgante con colui non si trastulla,
ché vendicar volea del drago il torto;
ma d'atterrarlo ancor non era nulla,
quantunque molto si fussi scontorto;
e tanto a una balza s'appressorno
che insieme giù per quella rovinorno.


And thou, sweet Poetry, thou lov'liest maid,
Still first to fly where sensual joys invade;
Unfit in these degenerate times of shame,
To catch the heart, or strike for honest fame;
Dear charming nymph, neglected and decried,
My shame in crowds, my solitary pride;
Thou source of all my bliss, and all my woe,
That found'st me poor at first, and keep'st me so;
Thou guide by which the nobler arts excel,
Thou nurse of every virtue, fare thee well:
Farewell, and O! where'er thy voice be try'd,
On Torno's cliffs, or Pambamarca's side,
Whether where equinoctial fervours glow,
Or winter wraps the polar world in snow;
Still let thy voice, prevailing over time,
Redress the rigours of the inclement clime;
And slighted truth with thy persuasive strain,
Teach erring man to spurn the rage of gain;
Teach him that states of native strength possest,
Though very poor, may still be very blest;
That trade's proud empire hastes to swift decay,
As ocean sweeps the labour'd mole away;
While self-dependent power can time defy,
As rocks resist the billows and the sky.


Komt, lasset uns hie stille stehn,
Dis Wunder recht zu schauen.
Wer hat doch in der Welt gesehn
Vom Saamen der Jungfrauen
Ohn Mannes Hülff' ein Kindelein
Empfangen und gebohren sein?
Vernunft kan dis nicht fassen;
Ihr ist verborgen, was diß heist:
Es solte sich durch Gottes Geist
Maria schwängern lassen.


Szebbek, haj de gyöngék! Omló vár kövébül
Ledéren mosolygó kéjpalota épül;
Szörnyeteggel rakott veszedelmes útak,
Mint a csíkos vászon, szépen kisimulnak.


Meia dúzia de mulheres,
reunidas numa sala,
escuta-as tu, se o puderes,
pois nenhuma então se cala.


e nada ventre
o espanto dos suicidas
e
o silêncio dos desamados,


„Smrť nad porobu!“ – volá Sardanapal –
„Jdi každý domů a své lože zapal,


Di siben tausend sind noch unter den Baaliten,
Di ohne Baal, ob si dem Baal in arm.
Gott weist di seinigen selbst unter Jesuiten:
Di sind ein greul, di weder kalt noch warm.
Ein Heuchler ist verflucht;
Wird tausendfach versucht;
Versucht, imehr er sucht mit gutten sich zumengen;
Wird immer mehr sich sengen.
Di volle lampe fakkelstrahlt,
Imehr si schwartzes schwartz ummahlt.


Květina ta srdce je,
opuštěné, vyprahlé,
padne rosa z očí tvých,
bude zase květ a smích.


Pflücke die Stunden!
Zum Kranze gewunden
Hat sie die Macht,
Die dich erschuf.


Doch bald entfliegt, mit Adlerflug,
Die süße, goldne Zeit,
Die Tag und Nacht der sanfte Schlaf
Mit Mohnlaub überstreut.


تَجافَى النَّومُ بَعْدَكَ عَنْ جُفُونِي
ولكِنْ ليسَ يَجفُوها الدُّموعُ
يَطيبُ ليَ السُّهادُ إِذا افْترَقنا
وأنتَ بهِ يَطيبُ لكَ الهُجوعُ
يُذَكِّرُني تَبَسُّمُكَ الأَقاحي
ويَحكي لي تَوَرُّدكَ الرَّبيعُ
يطيرُ إليكَ مِن شَوْقٍ فُؤادِي
ولكنْ ليسَ تَترُكُهُ الضُّلوعُ
كأَنَّ الشَّمسَ لمَّا غِبْتَ غابَتْ
فليسَ لها على الدُّنيا طُلوعُ
فما لي عَن تَذَكُّرِكَ امْتِناعٌ
ودُونَ لِقائكَ الحِصْنُ المَنيعُ
إذا لم تَستَطِعْ شَيئاً فَدَعْهُ
وجاوِزْهُ إلى ما تَستَطيعُ


Rejtélyes, aki immár szomorúnak
mutatod arcod, húga te a búnak,
beszéld el, mi az élet szörnyű titka
és mi a kripta.


拿花簇粉烘晴日
蔼有浓香透远风
六曲阑干凝睇处
锦笼真似玉为笼


Kennst du die Seele? Nein, du kennst sie nicht,
Und auch mein Auge hat noch keine je gesehen.
Sie ist zwar meines Daseins Zuversicht,
Doch ihr Entstehn ist leider ohne mich geschehen.
Ich weiß nur, daß sie uns nie, niemals schwindet,
Schwebt sie auch oft zu ihrem Ursprung hin,
Und weil mein Glaube mich mit ihm verbindet,
Weiß ich von dort, daß ich auch Seele bin.


未能手剑血长鲸
只合瓜田老邵平
斗粟驱人成底事
漫将吟啸寄高情


Večer. – A tehdy, jak počíná, pozná se: k čemu? Co ještě lze dobýt? –
Zavřena okna – již vešlo dost i vůně i vzduchu i světla.
S břízových podnosů trochu povadlé vezměme věnce, které laskavě spletla
za dne nám sestárlá náňa – a jměme se jimi svůj příbytek povděčně zdobit.


敬身天不宽曾子
白眼人当杀嗣宗
林下脱巾仍露脚
青云白石肯相容


Il giustiziere allor Rinaldo mena
dove i prigion si stavon dall'un canto,
afflitti, dolorosi, con gran pena,
ed avean fatto quel giorno gran pianto,
tanto che più gli riconosce appena.
- Che pagheresti voi, ditemi il quanto, -
dicea Rinaldo a lor - chi vi campassi? -
Ed Ulivier, come e' suol, cheto stassi.


Da war ein ganzer Tisch voll Freunde,
und alle tranken sie dir zu
und alle machten mit dir Du ...


تحفة تهدى لمن يهوى عليا
من رقى شأواً من المجد عليا
وتحيى كل حي صادق
قلبه معزى بمن حل العزيا
وتنادي كل ناد حافل
بلسان تنشر المسك ذكيا
لمن يكن من مسك دارين وقد
ملأ الدارين عرفاً معنويا
ضمخوا أسماعكم من نشره
وارشفوا كأساً من النظم رويا
يا إماماً سبق الخلق إلى
طاعة المختار مذ كان صبيا
باذلاً لنفس فيما يرتضي
سيد الرسل صباحاً وعشيا
فرقى في مكة أكتافه
فغدت أصنامهم منه جثيا
كاد أن يلمس أفلاك السما
ويلاقي كفه كف الثريا
وفداه ليلة همت به
فتية تابعت الشيخ الغويا
بات في مضجعه حين سرى
يا بروحي سارياً كان سريا
خاب ما راموا وهب المرتضى
ونجى المختار يطوي البيد طيا
والأمانات إلى أربابها
عنه أداها ووافاه بريا
كان سهما نافذاً حين مضى
وعلى الأعداء سيفاً مشرفيا
من ببدر فلق الهام وقد
هام في الشقوة من كان شقيا
وبأُحْدٍ حين شبت نارها
فتية كانت أولى بها صليا
وابن ودٍّ من ترى قطَّره
وهو ليث كان في الحرب حريا
وانشر الأخبار عن خيبر يا
حبذا فتح بها كان سنيا
وأبو السبطين يشكو جفنه
وبريق المصطفى عاد بريا
ثم أعطاه بها رايته
بعد أن بشر بالفتح عشيا
ذاكراً أوصاف من يحملها
فتمنى الكل لو كان عليا
فدحى الباب وأردى مُرْحِباً
بعد أن صارع فيها قَسْوَرِيَّا
ثم كان الفتح والفيْءُ بها
واصطفى المختار من تلك صفيا
وحنيناً سل بها أبطالها
كم بها أردى من الكفر كميا
وسل الناكث والقاسط وال
مارق الأخذ بالأيمان غيا
وقضايا فتكه لو رمتها
رمت ما يعجزني لو دمت حيا
وهي في شهرتها شمس الضحى
هل ترى يجهل للشمس مُحَيَّا
وكذا ما خصه اللّه به
من خصال حصرها لا يتهيا
من سواه كان صِنْوَ المصطفى
أو سواه بعده كان وصيا
وأخي قال له خير الورى
وهو أمر ظاهر ليس خفياً
وكهارون غدا في شأنه
منه إلا أنه ليس نبيا
وبعيسى صح فيه مَثَلٌ
فسعيداً عد منهم وشقيا
وغداة الطير من شاركه
فيه إذ جاء له الطير شويا
وعليه الشمس ردت فغدا
أفقها من بعد إظلام مضيا
وبخم قام فيهم خاطباً
تحت أشجار بها كان تقيا
قائلاً من كنت مولاه فقد
صار مولاه كما كنت عليا
والذي زكى بما في كفه
راكعاً أكرم به براً زكيا
ونفاقاً بغضه صح كما
حبه عنوان من كان تقيا
باب علم المصطفى إن تأته
فهنيئاً لك بالعلم مريا
فهو بحر عنه فاضت أبحر
فاغترف منه إذا كنت ذكيا
كم قضايا حار صحب المصطفى
عندها أبدى لها حكماً جليا
ولَكَمْ ظمآن وافى بحره
فغدا من بحره العذب رويا
كل علم فإليه مسند
سنداً عند ذوي العلم عليا
من سواه وضع النحو وقد
راعه لحن بمن قد حاز عيا


Ach Weisheit und Ansehn und Goldstab dazu –
Du goldene Jugend – wie ferne bist du!


Betrogener Wahn, ach allüberall
Ein neues Tagen, ein Morgenrot,
Stets kreiset ein neuer Sonnenball:
Und es gibt, ach, gar keinen Tod.


Er öffnet unsers Herzens Tor,
Wenn sie sein Wort in unser Ohr
Als edlen Samen streuen,
Er gibet Kraft demselben Wort,
Und wenn es fället, bringt ers fort
Und lässets wohl gedeihen.


Ye streams, that through the meadow stray
In many a wild fantastic round,
Or, sparkling, urge your rapid way
O'er rocks with bending osiers crown'd!


إِنَّ الَّذي مَنْزِلُهُ
مِنْ سُحْبِ دَمْعِي أَمْرَعَا
لَمْ أَدْرِ مِنْ بَعْدِيَ هَلْ
ضَيَّعَ عَهْدِي أَمْ رَعَى


孔明抱义耻偏安
不道中兴事业难
赖有石头知落处
任从人换八门看


Jak drahokamy třpytné rybníky Tvé planou
ve bujné zeleni bříz, olší, starých vrb,
přes Tvoje pláně žitné vánky tiché vanou,
Tvůj dech to blahostný! – A v chatkách svítí krb,
a staré, milé zvěsti s báby retů kanou,
vše k sobě tulí se. – Z vod venku vstává pára,
a z lesa kolouchy laň k pastvě vede stará,
a jak Tvůj diadem se blyští luny srp.


Soy como la espuma del mar,
que busca la arena y se estremece,
para al final desaparecer en ella,
para dejar de ser y renacer tantas veces.
Guardo la plenitud del sol,
tengo el misterio de la noche,
la calma de las montañas quietas,
poseo la fuerza del mar y existo.
Soy como la arcilla esperando sus manos,
mi piel se eriza cuando lo presiente,
mis labios fantasean con el sabor de sus besos,
mis sentidos se agitan al recordar su aroma.
¿Cómo poder decirle, que lo espero con ansias?
¿Cómo expresarme y lograr que él me entienda?
¿Cómo traspasar las distancias y llegar junto a él?
¿Como atrapar su alma y lograr que me añore?


Felkelvén ágyából, rögtön parancsola,
Hogy minden vezére táborban szállana,
Válogatott néppel, kinek mily hatalma,
Valaki bégséget vagy timárt tartana.


O weh meine Augen! bin ich verrückt?
Was gleitet entlang das Treppengeländ?
Hab' ich nicht so aus dem Spiegel geblickt?
Das sind meine Glieder, – welch ein Geblend'!
Nun hebt es die Hände, wie Zwirnes Flocken,
Das ist mein Strich über Stirn und Locken! –
Weh, bin ich toll, oder nahet mein End'!«


Du warst die Blume, du geliebtes Kind,
An deinen Küssen mußt ich dich erkennen.
So zärtlich keine Blumenlippen sind,
So feurig keine Blumentränen brennen!


O liebe noch dies Erdenleben
Mit seinen Freuden, seiner Last!
Noch hast du Herrliches zu geben,
Vor dem der Jüngern Ruhm erblaßt.
Rings sucht man trügliche Gewinste,
Statt heil'ger Flammen Rauch und Dunst,
Und im Gedränge kleiner Künste
Verloren ging die große Kunst.


Ja Flaccus kömmt, der gantze Hömus schallt
Von den unsterblichen Gesängen.
Es kommen überall aus dem gelehrten Hain
Und durch die unentweihten Schatten
Die keuschen Nymphen schon mit frohen Reihn
Ihn zu empfangen hergeeilet.


Fröhlich tönt der Becher Klang
Im vertrauten Kreise!
Lieblich schallt ein Rundgesang
Nach der Väter Weise!
Freunde, freut euch alle!
Freunde, trinket alle!
Singt mit lautem Schalle:
Traute Brüder, schenket ein!
Stoßet an, und trinkt den Wein!


Я писал ей вчера, — робко, слезно просил,
Если можно, зайти вечерком —
Потому что забыт, потому что нет сил,
Потому что я плачу тайкоИ я знал, что она приласкает, я знал,
Что не будет фальшивым порыАх, от сердца письмо — это к счастью сигнал,
На него не ответить — разры…Не пришла, — побоялась… Чего же, чего?
Откровенно любить и… спасти?
Душно… слезы… люблю… все пройдет… ничего…
Пошутила… ошибся… прости…


és én is a tavasz vagyok,
fiatal, búskomor papod.


Aquí yace un pastor que amó viviendo;
murió entregado a Amor con pensamientos
tan altos, que aun muriendo, amar espera.»


Ale Petr Dulík odstrašit se nedá,
uzdu nepustí víc, dále svůj hlas zvedá:


Doch gleichwohl wird es hoch gerühmt
Mit Lippen der Nachkommen
Und gar nicht, wie es sich geziemt,
Zur Beßrung angenommen.
Sie liegen in der Höllen Grund
In einem bösen Schlafe,
Der Tod, der nagt sie wie ein Hund
Und wie ein Wolf die Schafe,
Die keine Hilfe haben.


Klatscht, Bursche, klatscht, laßt schwere Peitschen schallen,
Laßt Hieb auf Hieb auf müde Pferde fallen!
Der Fremdling sieht es mit Erstaunen an,
Und denkt, daß jeder noch ein Schweinhirt werden kann.


our Dress contriv'd like these,
For Use, for Ornament, and Ease!
Man only seems to Sorrow born,
Naked, defenceless, and forlorn.


Né men saggio che buono, poi ch'avuto
ebbe ricorso alla Maggior Possanza,
che non mancò né mancherà d'aiuto
ad alcun mai che ponga in lei speranza,
fece che, senza indugio, proveduto
fu a tutti i luoghi ov'era più importanza:
gli capitani suoi per ogni terra
mandò a far scelta d'uomini da guerra.


Aj nastala má jeseň také;
Líce spadují, smysly se tmějí;
Péče kolem smutnooblaké;
Vše druhdy jaré síly hybějí.


ché del gran pianto mio quel crebbe, e quella
spinta da' mei suspir' corse qual penna,
tal che fui spesso per perir cum ella,


Morgends schon in aller Frühe
dreibt Melampus seine Kühe/
Titan sälbst ist kaum schon wach/
und sie hängen ihre Eutter
Bluhmen-käuend in die Kreutter/
blanck vorüber rauscht der Bach.


Andiam col popol, di timor già smorto,
che or lieto a piè del sacro altar s'atterra,
a lodar Dio che a sì bel fin l'ha scorto;


Re Norandin che temperato e saggio
divenuto era, dopo un tanto errore
non potea non haver sempre il coraggio
di penitentia pieno, et di dolore
d haver fatto a colui danno et oltraggio
che di mercede degno era et di honore
si che dì e notte havea il pensiero intento
per farlo rimaner di se contento


Vou irei na hora alta desta vigília
e a manhã clara acontecer
Rota longa rota longa


Avete il novo e 'l vecchio Testamento,
e 'l pastor de la Chiesa che vi guida;
questo vi basti a vostro salvamento.


Ihr Völker, wachet auf und seht
Den Himmel selbst in Flammen!
Ihr Völker, wachet auf und steht
Ein einig Heer zusammen!
Voran, voran, im Sturm voran!
Der Gutenberg trägt uns die Fahn'!
Ihr Völker, wachet auf!


A ve stromech – ó co tam za šelesť
vlá s holých korun hůry!
Již o květech sní každá ratolesť –
ó kdy to pukne z kůry?


Er wartet und fleht
Lange, lange,
Und müht sich ab im Geschirr des Lebens,
Und keucht und keucht,
Gebunden, gepeitscht,
Möchte vorwärts: hinauf!
Hinauf! wo es strahlt
Und lächelt das Schöne,
Ruhige, Klare,
Immer Ersehnte ...


Von ersten Eltern ists uns allen angeerbet:
Es kostet Heilge vil, eh dises Ichts gesterbet.
Schon Eva wolte ihn, den erst Maria seugt;
Nach dem virtausend Jahr ach! manche stund geneigt.


A můj duch se uchyluje
do těch ulic obrácených,
do těch domů zamlžených,
do utichlých alejí....


Hier am Berghang wollen wir ruhn,
Uns an der Quelle zu laben!
Unter Myrten und Rosen nun
Werde die Sorge begraben!


Vše v jeden zářný celek splývá,
se zemí hvězdný nebes lem,
a marně lidský zrak se dívá,
kde končí nebe – začne zem.


Kdo pak tě, má kněžko,
večer v roušku skrývá?
Jezerní ta panna,
věrně starostlivá;
kryje mne a chrání
stále bez ustání,
večer přicházívá,
prchá za svítání.


鸾舆昔日出蒲关
一去苍梧更不还
若是不留千古恨
湘江何事竹犹斑


Was ist des Soldaten Lust?
Durchs Leben sich drängen und schlagen,
Mit Schwestern und Piken und Lanzen
Die wilde Fortuna kuranzen,
Bis Sinn ihr und Atem versagen.
Das ist des Soldaten Lust.


Doch ich erwach', es fliehen die Gespenster,
In einer reinen Welt seh' ich mich wieder,
Der holde Tag lacht schon durchs Blumenfenster:


Ekkor nem lett vón dicsőség,
Elszégyeltük vón magunk,
S a kis verésért utóbb nagy
Ajándékot is adunk.
S annyira megszánjuk őket,
Hogy újra fölneveljük,
S hizlaljuk csak, hogy erősben
Fordulhasson ellenünk!...


Sie wankt dahin! Die Abendwinde spielen
Ihr Apfelblüthen zu,
Die Vögellein, so ihre Gottheit fühlen,
Erwachen aus der Ruh.


Tu non respondi, sorda? Ah, mente stolta,
Spirto credea te avesse dato lei:
Pre aver toccato spesso, ove sarrei
Beato a toccarvi io sola una volta.


S'el fo da prima l'amor tuo perfecto,
perché sì presto del tuo cor lo cave?
Et s'io ne moro, el defecto è pur vostro.


莫将逆旅视居官
宜作吾家活计看
墙壁时时为修葺
安知劳苦是平安


Perfumada laranjeira,
Linda assim dessa maneira,
Sorrindo à luz do arrebol,
Toda em flores, branca toda
- Parece a noiva do Sol
Preparada para a bod
E esposa do Sol, que a adora,
Com que cuidados divinos
Curva ela os ramos, agora!
E entre as folhas abrigados,
Seus filhos, frutos dourados,
Parecem sois pequenino


Alig mondhatá ki Alderán ezeket,
Ihon sötét fölyhők fogák az egeket,
Háromszor megrázá Luciper az földet,
És besötétiteté csillagok fényét.


Hle, hoří děsný minotaur,
a hoří s hydrou král,
jen božské Pravdy čarný zjev
jak jitřní slunce plál.


In noi le pruova Iddio fino alla morte,
e quelle che 'n ben vivere s'affanna
le fa beate nell'etterna corte.


»Tudjátok jól, hogy röpül az Idő
S övék csupán egy pillanatja...«


Wie erfrischt' ihr diß ihr Leben,
das beinah' erstorben war!
Ihr Geist war ihr wiedergeben,
welcher fast verhauchet gar.
Komm, Sohn, sprach sie, komm herzu!
Meines Todes Tod bist du!


Quand'io nel regno tuo pos'il piè manco,
ch'ha sì piana l'entrata, aspra l'uscita,
Amor, tu sai che la stagion fiorita
sul volto mio spuntata non er'anco.


Von deinen Sinnen hinausgesandt,
geh bis an deiner Sehnsucht Rand;
gieb mir Gewand.


Era um guasca largado! Às minhas gauchadas
Diziam os peães: “Não é de caçoadas
Aquele doutorzito, a meio abaianado,
Por Deus que é genetaço e moço abarbarado!


Gehorcht dem Kaiser, tretet ab!


Sein Ruhm wird reif, und güldner Zeiten werth,
Der dankbaren, doch längstvergess'nen Zeiten,
Wo den Petrarch das Capitol verehrt,
Und Dichter noch auf Elephanten reiten.
O großer Tag! o altes Heldenglück!
Kommt wiederum, doch nur für Ihn, zurück.


أَيا مَن لا يُجيبُ لَدى السُؤالِ
وَيا مَن لا يُثيبُ عَلى الوِصالِ
وَيا مَن قَولُهُ لي حينَ أَشكو
إِلَيهِ مُت بِدائِكَ لا أُبالي
أَلَستَ تَرى الَّذي أَلقى فَتَرثي
لِطولِ صَبابَتي وَلِسوءِ حالي
وَقَد أَبدَت لَكَ العَينانِ أَنّي
عَلى طولِ النَوى لَكَ غَيرُ قالِ
وَلَستُ وَإِن بَدَأتَ بِقَطعِ حَبلي
عَلى حالٍ لِوَصلِكُمُ بِسالِ
تَعالىاللَهُ ما أَقساكَ عَني
كَذَلِكَ كُلُّ طَلقِ القَلبِ خالِ


育王浑不奈伊何
脚跨天童又倒戈
不是浙僧全杀活
成人应少败人多


أَمسى لِتَغلِبَ مِن تَميمٍ شاعِرٌ
يَرمي القَبائِلَ بِالقَصيدِ الأَثقَلِ
إِذ غابَ كَعبُ بَني جُعَيلٍ عَنهُمُ
وَتَنَمَّرَ الشُعَراءُ بَعدَ الأَخطَلِ
يَتَباشَرونَ بِمَوتِهِ وَوَراءَهُم
مِنّي لَهُم قِطَعُ العَذابِ المُرسَلِ


Mi extraviada fantasía
con distintas formas pueblas
eres luz en las tinieblas,
y sombra en la luz del día.
 Inspiras a mi ardentía
amor que extraña el espanto;
¿Por qué desde el camposanto
me recuerdas, por mi mal,
una historia criminal
que santificó mi llanto?


وَتَعذُبُ لي مِن غَيرِها فَأُعافُها
مَشارِبُ فيها مَقنَعٌ لَو أُريدُها
وَأَمنَحُها أَقصى هَوايَ وَإِنَّني
عَلى ثِقَةٍ مِن أَنَّ حَظّي صُدودُها


Sie schwur bei Sigurds Todesstund'
Den Mördern Schmach und Pein:
»Mein Bote, reite Du nach Burgund
Und lade die Brüder mein!« –


I dèi scender dal cielo innamorati
dietro le ninfe qui si veggon finti,
in diverse figure trasformati;


Jak vešlo se jen vyklubané
a žlutozobé strnadě
v to vajíčko, jež malované
dnes ráno bylo v zahradě?
Zda navštěvuje mladé ptáčky
též někdy jejich babička,
zda cvrliká jim povídačky,
až rozmile je uhýčká?


Wie gelbe Stiere schäumt ihr und tobt
und brüllt ohne Ende zu Tal,
doch die Felsen, die ihr durchrannt und durchklobt,
all eure wütende Qual
wird in drei Stunden vergessen sein –
Hoppla! du Narr und trolle dich,
für dich ist kein Ruhbett gemacht,
hebe die Füße und trolle dich
kalt und vergrämt durch die ewige Nacht.


Se per mio senno tu ti porterai,
tutta la terra arài in tuo balia.
Colla tuo gente dentro tornerai
e indietro tornerò io colla mia.
Per cotal modo dentro tu starai,
armato tutto con tua compagnia,
però ch'io temo ch'a cotal partito
da Machidante tu non sia tradito.


Tam hledá, hledá – mládí!
Zdaž na té sklenné hladi třpytné
zas úsměv zadovádí
a krása dívčí luzně svitne?


Gott grüß euch Marterblümelein,
Die ihr so zarte Kinderlein
Erlanget habt die Marterkron',
Um Christi willen Gottes Sohn,
O junge zarte Martyrer schon.


Es kehrt nach zweien Tagen
Der Arzt mit mildem Zagen
Den Kindern nachzufragen
In dieses fromme Haus,
Da hört er Lieder klingen
Und feierlich lobsingen,
Und dachte, ach sie bringen
Die Leiche nun heraus.


Své srdce jim otevři cele,
zkad tryskne jim proud živých vod,
v němž obmyti, rytířstvo skvělé,
ať Tvojí dozrají Láskou, Tvůj plod,
pro věčný hod!


岸与恩同广
波将慈共深
涓涓劳日夜
长似下流心


I šel Vuk, šel do benátských krámů,
přines’ bílé odtamtud tři listy,
na ně Gjuro písma troje napsal.
Ale nepsal černidlem je samým,
krví svojí psal je rozmíšeným,
že, než napsal všechny, ve tvář bílou
hlubokou si brkem vbodnul ránu.
Vukovi pak dal je Dojčevići:
„Dones, bratře, písma troje, dones,
Ivovi je bratru mému dodej,
může-li a chce-li trojích statků
oželit, že uzří zase bratra!“


Wo am schönsten erscheinst du mir, o Eiland?
Ist's, wo Reben, des Geistes voll, den Abhang,
Schöpferinnen verweg'ner Kraft, mir aufblühn,
Und die holdere Sonne sie durchglühet,
Wie ein besseres Herz die Liebe? Morgens
Gern aus Garten und Weinberg seh ich träumend
Schimmern Golf und Vesuv und Kap und Inseln,
Ueber Ischia weg, wo weit im Norden,
Fast dem Himmel vermählt, der Circe zaubrisch
Vorgebirge mich lange täuscht, ob's Nebel
Oder Wirkliches ist. Dem Schmerz erscheinet
So vergangenes Glück. Vergieb der Sehnsucht
Dieses Herzens, ich denke Roms.
Doch ewig,
Strand der Einsamkeit, auserwählet seist du,
Wo schreckhaft in des Südmeers wilde Brandung
Niedergraut des Solaro Fels, dem Vogel
Kahle, wolkenumrauschte Wohnung. Menschen
Trifft mein Auge hier nicht, dem Oceane
Preis gegeben, erscheint die Welt, in Trümmer
Liegt zersplittert der Fels, doch nur am Fuße,
Dem jäh starrend erhebt sein stolzes Haupt sich
Und den Scheitel bekrönt die kühne Burg ihm,
Unten aber umtost, vom Schaum des Meeres
Ruht das Einsamste, was sich Schmerz und Schwermuth
Menschenfeindliche, je geträumt, die Hütte.
Fels nur scheint sie, doch Trepp' und Thüre seh' ich,
Und die Sonne des Mittags trocknet Netze
Da und dort auf dem Kies, auf ödem Felsblock.
Nicht Trinakria scheint, nicht Lybien's Küste,
Jene Wildniß des Meeres zu verbergen,
Wo das Auge verirrt, kein Grün am Strande,
Hoch nur sproßt aus dem Spalt' die ind'sche Feige;
Himmel zeigt dir und Meer unübersehbar
Das Unendliche hier.
Gepriesen seid mir,
Kühne Sieger des Elements, o Schiffer!
Fast am Grab' der Natur, der Menschheit steh' ich;
Und von meinem Geschlecht allein noch übrig
Dünke ich mich der Letzte noch zu sterben;
Unvermeidlich erschien es mir, doch find' ich
Ueber'm Rücken des Felsens euch, o Fischer,
Und das schaudernde Herz fühl' ich beruhigt;
In Verbannung nur wähn' ich mich: doch süß ist
Solcher Einsamkeit selbsterkorne Stille.
Nicht verlangt mich's den blauen Golf hinüber,
Und die dämmernde Stadt, die ihm entglänzet,
Zaubert nicht bis zum stillen Eiland; oft nur
Seh' ich lange hinein den Wasserspiegel
Hoch herab mit der Bangigkeit der Liebe,
Bis ein Segel im Sonnenlicht erschimmert;
Süße Angst und verhohl'ne Zweifel fesseln
Auf das schwankende Schiff den Blick, ob treulich
Einen Brief mir von Rom das Liebchen sende.


Da poi che Carlo tuo, bella Clemenza,
m'ebbe chiarito, mi narrò li 'nganni
che ricever dovea la sua semenza;


Jak tento žák? Pak rozumu moc nemá!“


无计可能留永日
有情何用惜芳春
明年还似今年好
𢬵作花前把酒人


Wenn ihr auch Erd' und Himmel kennt
Und jedes Buch und Pergament,
Ihr wisst nicht viel, weil ihr nicht wisst
Und wissen wollt, was Deutschland ist.


Zamlklí, smutkem němí
je hledali mimo sebe,
nějakou neznámou zemi,
nějaké neznámé nebe.


Vergieb mir! O mein Herz und Sinn,
Und alles, was ich hab' und bin,
Sei künftig dir geweihet!
Dein sei mein ganzes Hab und Gut!
Dir fließe jeder Tropfen Blut,
Wenn Feindesmacht dir dräuet!


墨上署臣字
必曾经进来
一年磨一寸
须作墨中魁


Verfolger, Zaget nicht! Es sei von Gott vergeben!
Durch Gottes Wunder ward Kotterus doch erfüllt.
Delphin schos fort mit seinem Fridrichsbuche,
Bis in dem Stampold ward di erste Post gebracht.
Welch toben hegen nicht nun beide Haupwertreter?
Was grosses reitzen folgt vom Osten und vom Sud?
Dis toben würkt das ende disem toben:
Wann auf den stuhl sich recht der Grostürk sätzt:
Des Drabitzs Fünfftzigfünff kommt an mit Achtzigfünff:
Sein Sibundsechtzig wird erfüllt mit Sibundneuntzig.


Alle Stände durchzugehen,
Ihren Wehrt recht einzusehen,
Macht den klügsten Mann zu thun,
Und ich untersteh mich nun
Auf den Schauplatz alle Sachen
Rein und känntlicher zu machen.


O schöner Ort, den Toten auserkoren
Zur Ruhestätte für die müden Glieder!
Hier singt der Frühling Auferstehungslieder,
Vom treuen Sonnenblick zurückbeschworen.


de veras
cumplimiento;


Melancólica reina, pudibunda,
que vagas, por los ámbitos del cielo,
como un místico témpano de hielo
entre la negra oscuridad profunda.
En esta noche en que tu faz circunda
un halo transparente como el velo
de las vírgenes novias, un anhelo
azul y enorme como el mar, me inunda.
¿Sabes lo que mi espíritu ambiciona
en esta noche de noviembre, fría,
en que el cierzo las tumbas desmorona?
—¡Que bajes de la bóveda sombría
y pongas esa sideral corona
sobre el sepulcro de la madre mía!


Nun hört man das süße Singen
Der geliebten Nachtigall,
In dem Walde laut erklingen
Ihren wonniglichen Schall.
Wo sie wol im Sommer hauset;
Verklauset
Steht ihr Saal.


Die Du edler als die Liebe,
Meines Lebens Athem bist,
Sanfte Hoffnung, Dir zu Ehren
Lass' ich frohe Töne hören;
Du bist mehr, als Amor ist.


ma veloce procede — e passa corto.
E ramarcasi a torto


all-important time, through every age,
Though much, and warm, the wise have urged, the man
Is yet unborn who duly weighs an hour.
""— the prince who nobly cried,
Had been an emperor without his crown;
"Of Rome?"say, rather, lord of human race:
He spoke as if deputed by mankind.
should all speak: so Reason speaks in all.
From the soft whispers of that god in man,
Why fly to Folly, why to Frenzy fly,
For rescue from the blessing we possess?
Time, the supreme! — time is eternity;
Pregnant with all eternity can give;
Pregnant with all that makes archangels smile.
Who murders time, he crushes in the birth
A power ethereal, only not adored.


تـركـتني هـا هـنا بـين الـعذاب
و مـضت ، يا طول حزني و اكتئابي
تـركـتني لـلـشقا وحــدي هـنا
و اسـتراحت وحـدها بـين الـتراب
حـيـث لا جــور و لا بـغي و لا
تـنـبي و تـنـبي بـالـخراب
حــيـث لا سـيـف و لا قـنـبل
حـيث لا حـرب و لا لـمع حـراب
حـيـث لا قـيـد و لا ســوط و لا
الـم يـطـغى و مـظلوم يـحابي
خـلّـفتني أذكــر الـصـفو كـما
يـذكـر الـشـيخ خـيالات الـشباب
و نــأت عـنّـي و شـوقي حـولها
الماضي و بي – أوّاه – ما بي
و دعـاهـا حـاصـد الـعمر إلـى
حـيث أدعـوها فـتعيا عـن جوابي
حـيـث أدعـوهـا فــلا يـسمعني
غـير صـمت الـقبر و القفر اليباب
مـوتـها كــان مـصـابي كـلّـه
و حـيـاتي بـعدها فـوق مـصابي
أيــن مـنّي ظـلّها الـحاني و قـد
ذهـبـت عـنّي إلـى غـير إيـاب
سـحـبت أيّـامـها الـجرحى عـلى
لـفـحة الـبيد و أشـواك الـهضاب
ومـضت فـي طـرق الـعمر فـمن
مـسلك صـعب إلـى دنـيا صـعاب
وانـتهت حـيث انـتهى الـشوط بها
فـاطـمأنّت تـحت أسـتار الـغياب
آه " يــا أمّـي " و أشـواك الأسـى
تـلهب الأوجـاع فـي قـلبي المذاب
فـيـك ودّعــت شـبابي و الـصبا
وانـطوت خـلفي حـلاوات التصابي
كـيـف أنـسـاك و ذكـراك عـلى
سـفـر أيّـامي كـتاب فـي كـتاب
إنّ ذكـــراك ورائــي و عـلـى
وجـهتي حـيث مـجيئي و ذهـابي
كــم تـذكّـرت يـديـك وهـمـا
فـي يـدي أو فـي طعامي و شرابي
كـــان يـضـنيك نـحـولي و إذا
مـسّـني الـبـرد فـزنـداك ثـيابي
و إذا أبـكـانـي الـجـوع و لــم
تـملكي شـيئا سـوى الـوعد الكذّاب
هـدهـدت كـفـاك رأســي مـثلما
هـدهـد الـفجر ريـاحين الـرّوابي
كــم هـدتـني يـدم الـسمرا إلـى
حقلنا في ( الغول ) في ( قاع الرحاب )
و إلــى الـوادي إلـى الـظلّ إلـى
حـيث يـلقي الـروض أنفاس الملاب
و سـواقـي الـنـهر تـلقي لـحنها
ذائـبا كـاللطف فـي حـلو الـعتاب
كـــم تـمـنّينا و كــم دلّـلـتني
تـحت صمت اللّيل و الشهب الخوابي
كــم بـكـت عـيـناك لـمّا رأتـا
بـصري يـطفا و يطوي في الحجاب
و تـذكّـرت مـصـيري و الـجوى
بـين جـنبيك جـراح فـي الـتهاب
هــا أنــا يـا أمّـي الـيوم فـتى
طـائـر الـصـيت بـعيد الـشهاب
أمــلأ الـتـاريخ لـحـنا وصـدى
و تـغـني فـي ربـا الـخلد ربـابي
فـاسمعي يـا أمّ صـوتي وارقـصي
مـن وراء الـقبر كـالحورا الـكعاب
هــا أنــا يـا أمّ أرثـيك و فـي
شـجو هـذا الشعر شجوي و انتحابي


إِنَّ ثَقيفاً كانَ فَاِعتَرِفوا بِهِ
لَئيماً إِذا ما نُصَّ لِلُّؤمِ مَعقِلُ
وَأَغضوا فَإِنَّ المَجدَ عَنكُم وَأَهلُهُ
عَلى ما بِكُم مِن لُؤمِكُم مُتَعَزِّلُ
وَخَلّوا مَعَدّاً وَاِنتِساباً إِلَيهِمِ
بِهِم عَنكُمُ حَقّاً تَناءٍ وَمَزحَلُ
وَقَولَ السَفاهِ وَاِقصِدوا لِأَبيكُمُ
ثَقيفٍ فَإِنَّ القَصدَ في ذاكَ أَجمَلُ
فَإِنَّكُمُ إِن تَرغَبوا لا يَكُن لَكُم
عَنَ اِصلِكُمُ في جِذمِ قَيسٍ مُعَوَّلُ
وَما لَكُمُ في خِندِفٍ مِن وِلادَةٍ
وَلا في قَديمِ الخَيرِ مَجدٌ مُوَثَّلُ


varlığımdan var kıldıcoşkun oldum var kıldı


Mondd: töltsön kegyes írt sebhedt
Lelkemre hív kezéből,
Vagy egy szánakozó cseppet
Gördítsen szép szeméből.


Du Born, d'raus Reiz und Tod in gleichem Schwalle quillt,
Womit vergleich ich dich? was gibt von dir ein Bild?


Goldne Menschen, Silbermenschen!
Spricht ein Lump von einem Toman,
Ist die Rede nur von Silber,
Ist gemeint ein Silbertoman.


秣陵人去帝京游
可是隋珠复暗投
昨夜山前雷雨作
传君一字到黄州


Nimmer mit dem Schmuck der Bräute
Kränzt ich mir das duftge Haar,
Seit ich deinem Dienst mich weihte
An dem traurigen Altar.
Meine Jugend war nur Weinen,
Und ich kannte nur den Schmerz,
Jede herbe Not der Meinen
Schlug an mein empfindend Herz.


Werfen die Penaten
Wild vom Herde dir,
Pflanzen drauf mit Toben
Ihr zerfetzt Panier;


Egész paradicsom úri mosolygása,
ígéző musika hangos dalolása,
szebb a legszebb táncznál felséges járása,
férjfi szívet hódít minden mozdúlása.


O daß bei den Leichenkerzen
Fürsten all im deutschen Land
Ueber diesem heil'gen Herzen
Sich zum Bund gereicht die Hand!


così fra ' noi un più bel fior nasconde
quella crudel, con ogni studio e cura,
e sol per farne a lei la via più dura,
la tien fra ' scogli, fra le ripe e l'onde.


Při hodování veselém
tu celá tlupa pánů
a rytířů dlí za stolem,
při poharu a džbánu.
Když dosti již se napili,
a každý byl jak houba,
maličké na to po chvíli
praví z nich jakýs chlouba:
„Nuž, ve radosti, rozkoši –
zapijme všecku slotu!
I tážu se, kdo z vás, hoši,
vytáhne celou botu?“
A na stůl bota veliká
ze skla ihned se staví:
„Pochybnost zmizí všeliká,
kdo as je piják pravý!“
Udivení tu rytíři
nadýmají své plíce
a svému hoví krunýři,
by snesli ještě více.
Jen rytíř Kochan oněměl,
tu botu zrakem měře,
a jak by před ní strachu měl –
ze dveří ven se beře.
Tuť z toho v sále velký smích,
jak vše by jedna nota –
každý se chechtal, drže břich,
že vyhnala ho bota!
Již zkouší jeden po druhém
se v nehorázném pití,
však botu po zlém, po dobrém –
nelze mu doraziti.
A mnohý tu již přemožen
se pod lavici kácí.
Pan Kochan, dobře naložen,
se do síně zas vrací
a volá: „Ďas si to již vem,
kde máte tu svou botu?
Již rychle, podejte ji sem,
já dám se ve robotu!“
A s lící blahem zářící
již do výše pozvedá
tu botu plnou, pěnící –
a od úst dříve nedá,
až vyprázděna docela;
tu, když ji na stůl staví,
ku soudruhům dí z vesela:
„Nuž, nejsem piják pravý?“
I diví se tu, kde kdo jen,
Kochana zrakem měří –
a táže se, proč prvé ven
před botou prch’ ze dveří?
I dí jim Kochan: „Na slotu,
jíž podstoupit jsem musil,
jinou jsem venku vzal botu
a na té dříve zkusil!“


Jaká mně as kořisť kyne,
nežli pavouk stáří v nitě svine
žalem záhy rozbrázděné čelo,
jež tak rádo mlado býti chtělo?


Starší muži poslední jdou,
nespěchají, vždyť dost času;
na to poslední se vrátí. –
Tam jest tlupa hospodářův;
rozkládají, rozmlouvají,
mudrují a vypravují. –
Václav vůkol znám jest dobře;
vědí, že ve dnes má vrátit,
a že skrze Říčnou půjde.
Rádi by jej uvítali,
stiskli ruku, pozdravili,
neb jej všichni rádi mají,
jako rád je on vždy míval.


La lyre d’Apollon, cet oracle des Dieux,
N’est plus entre ses mains que la harpe d’Eole,
Et sa pensee — un reve aile, melodieux
Qui flotte dans les airs berce par sa Parol


Bonne et belle, n'importe qui
Et m'en sais gré, quiriquiqui


古意苍颜积渐肥
座中山色有馀辉
岸回细柳生绿暗
风送飞花深翠微


A v pohárů třesk šumně zpěněných
zněl starých Skaldů zpěv a dívčí smích.


Těsná brána jest a úzká cesta,
Do nebeského jež vede města –
Do věčného v ráji života:
Neprojde tou branou zloba, pýcha,
Neostojí na té cestě chtivosť lichá,
Rozkoší a zboží lakota.


却扇情未忍
补衣计当早
骚人爱悲秋
秋色政自好


    Não podia dormir! nas longas noites
    Pediu ao vício os beijos de venen
    E amou a saturnal, o vinho, o jogo
    E a convulsão nos seios da perdida!


Wo ist sie denn, die ich mit Blicken suche,
Und mit des Herzens Schlägen, den geschwinden,
Mich unterhaltend, weil sie nicht zu finden,
Mit Vogel, Spitzenkraus' und Liederbuche?


Ořech daří se po stráni,
třešně i strom višňový,
tuhým mrazům se ubrání
jabloň i strom hruškový.


Der Junge bringt das Essen:
Zurück! Noch fehlt die Zeit!
Der Mittag sei vergessen,
Der Abend ist nicht weit!
Die Pferde selbst gedulden
Sich heut' und springen froh,
Auch zahl' ich meine Schulden
In Hafer, nicht in Stroh!


Střelec šel k lesu,
s ním pes,
svěžest chtěl píti
a bavit se dnes.


Senki sem állhatott ellent haragjának,
De ingét is odaadta barátjának,
S ha nem ellenkedett senki az országgal,
Örömest tanyázott a víg cimborákkal.
Nem hagyott sok marhát, földet és kincseket,
Nem az örökségen civódó gyermeket:
De, kivel nem ér föl egész világ ökre,
Dicső híre-neve fennmaradt örökre.


Herr Peter wohl über die Tafel sprang.
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Ihm klirrten die Sporen, das Gewölb' erklang.
Herzallerliebster, dich kann ich nimmer vergessen.


	dolce parlando, tirar rami e fronde:
regina vidi, in cu' il mio cor s'asconde.


Du, höchstes Gut,
Hebst unser Blut
In deinen Thron hoch über alle Höhen.
Du, ewge Kraft,
Machst Brüderschaft
Mit uns, die wie ein Dampf und Rauch vergehen.


وَافَى بأَحْمَرَ كَالشَّقِيقِ وَقَدْ غَدَا
يَهْتَزُّ فِيهِ بِقَامَةٍ هَيْفَاءِ
فَعَجِبْتُ مِنْهُ وَقَدْ غَدَا فِي حُلَّةٍ
حَمُرَاءَ إذْ مَا زَالَ فِي سَوْدائِي


Y como en pan angélico asistía
Dios en su Iglesia, el cielo vio que el suelo
ventaja por entonces le tenía.


Um Weihnachten war's, der Wind blies kalt
Und die Tafelrunde begann,
Da kam an den Hof des Königs
Manch schottischer Rittersmann.


Deines Zornes Fluten sausen
Mit Gewalt auf mich daher;
Dein Gericht und Eifer brausen
Wie das tiefe weite Meer;
Deine Wellen heben sich
Hoch empor und haben mich
Mit ergrimmten Wasserwogen
Fast zu Grund hinabgezogen.


تَفنى اللَذاذَةُ مِمَّن نالَ صَفوَتَها
مِنَ الحَرامِ وَيَبقى الإِثمُ وَالعارُ
تُبقي عَواقِبَ سوءٍ في مَغَبَّتِها
لا خَيرَ في لَذَةٍ مِن بَعدِها النارُ


泪淋莺领乱花纹
滴碎红梭小钗裙
马上见郎郎见妾
青山底事亦氤氲


No serán mías las fauces carniceras
ni el estandarte gris del bombardeo.
No seré el cazador
ni ese francotirador de la azotea
que va tachando vidas en la pared funesta
de la ciudad sitiada.
No estaré con aquellos que filtraron
gota a gota la sangre de los pobres
para hacer de cada vena un instrumento
de riqueza enterrada en sus bolsillos.
Tal vez podáis hallarme donde lloran los tigres
Acaso en la morada del hambriento,
en los ojos del niño moribundo,
en la sangre del ave asesinada.


A konec nastával. Už třásly se
i říše základy i praskal krov –
a naše neděle se skončily.
My jako ptáci táhli za jarem
od jihu k severu, my táhli domů.


Dein Zepter bringt di Zepter alle bei,
Mit denen Geist und Mensch in disem kreis bezeptert!
Dein Schwerd entschwerdte voll, was noch das Schwerd verdint,
Das alle Schwerdter sind der eisern Rutt gehorsam!
Es sei dein Wort an idem Ort erfüllt,
Das nicht ein pünctchen fehl an einem eingem Punct,
Im Himmel oder Erd, von aussen und von inn!
Wer zu dem feuer renn, verbrenn durch blitz und feuer:
Ein ider hab nach seinem Centrum straff.
Der Fürst und unterthan erlange gleiches Recht!
Was nicht zum dinste eilt, der leide nach verdinste.


V podivných se kruzích stáčí
Láska na své divné pouti!
S přeludy se kouzedlnými
Víc než skutečností baví.
Vystaví si modlu krásnou,
Záclonou ji pozakrývá
Před hledem ji střežíc cizím.
Tiché po samotě touží,
Jméno vyvolené vrývá
Bělokůrým březinám.
Skalám žaluje své hoře
A s potůčky o svých tužbách
A nadějích hovoří.
Nejsou-li milenci klamem
Jinaké vše radosti?
Jenom ten mu přítelem jest,
Kdo s ním souhlasí.
Nenávistí sledí toho,
Kdo nepřeje jeho lásce.
Jiného měřítka nezná
Na světě pro zlé a dobré.


Krá, krá... jest falešný to vždycky ton
a býti musí v diletantů struně,
zvuk náš to vlastní, kterým vznik i skon
náš často zazní v dissonanci duně.


谈天渠外更谁先
聊复怜渠与酒钱
富贵不愁天不管
不应丘壑也关天


Come hear mild Zephyr bid the rose
Her balmy-breathing buds disclose,
Come hear the falling rill;
Observe the honey-loaded Bee,
The beech-embower'd cottage see,
Beside yon' sloping hill.


Wer wolte sich nun frewen nicht/
Vnd wandeln in dem hellen Liecht
Das uns so Herrlich scheinet?
Erwehlet doch das beste theil/
Ihr lieben merckt/ zu ewerm heil/
Wie gut der Herr es meynet.


In qual parte andrò io, ch'io non ti truovi,
trista memoria? In quale oscuro speco
fuggirò io, che sempre non sie meco,
trista memoria, che al mio mal sol giovi?


Die Hoffnung, eine arge Dirne,
Verbuhlte mir den Augenblick,
Bestahl mit frecher Lügenstirne
Mein junges Leben um sein Glück.


十月辛勤一月悲
今朝相见泪淋漓
狂风落尽莫惆怅
犹胜因花压折枝


Oni obě děla, místo svíce,
Podpalují spisy svojími,
Strašně při tom teremtettujíce.


Tu a tam už trochu pouvadlo
v plném květu staré pořekadlo:
„Prodli tam, kde lidé zpívají,
zlí jen lidé písní nemají.“


Květnový den už dloužil stíny
a lehký šerý závoj kladl
na plavé světlo. Ti dva prošli
Stromovkou, jež se otřásala
vojenskou hudbou, k Vltavě šli
a na břehu si sedli v trávu.
Šuměly zelenavé vody
a vlnami si bily v násep,
za řekou domky, chlumy Troje
ve svěží zeleň halily se,
po říčním náspu procházkou šli
milenců páry, nade hlavou
modravé mráčky od západu
se volně nesly, vzduch tu voněl
výdechy vody, trav a květů.


Despiertos, sus cuerpos en la noche dormida, en la cama oscura sus ojos brillan y entre las cosas perdidas y la sombra confusa, se llaman por sus nombres y se conocen.


Ve proudu šumot a jek se množí. –
Nazpět se vrátit nemožno zcela.
Tu shovívavě hraběnka děla:
„Lodníku sivý, se svojí dcerou
na zámku můžeš ohřát se trochu.“ –
A milostiva nejvyšší měrou
myslivci řekla: „Ty také, hochu!“ –
Při tom se svůdně potichu smála. –


Doch schwerme nur besser, du rasender Hund,
Biß mir und aller Welt zuwider;
Ich bleibe doch immer am Leibe gesund,
Du aber schlägst dich selber nieder,
Ein Hund der sich so sehr bewegt,
Hat selten neun Tage zurücke gelegt.


Na chvíli, kdy vejít měla v nádherný svůj byt,
Belial již chytře čekal s hladovostí lví;
pro hřích Evin žádal si ji rázem přisvojit
a pak zpupně provolat: „Je z mého království.“


Ecco, Ferrara, il tuo ver paladino
di fé, d'ingegno, di prodezza e core;
ecco quel c'ha chiarito il fatto errore
d'alcun di Spagna al buon duca d'Urbino.


Teljék kedved
S csalárd szived,
De bizony megbánod,
Valaha megszánod;
Teljék kedved
S csalárd szived.


... Du blasses Kind, dein Leben ist auch eines, –
der Sänger kommt dir sagen, daß du bist.
Und daß du mehr bist als ein Traum des Haines,
mehr als die Seligkeit des Sonnenscheines,
den mancher graue Tag vergißt.
Dein Leben ist so unaussprechlich Deines,
weil es von vielen überladen ist.


Nepozvedla líce vzhůru:
„Nehodná jsem lásky nebe,
andělských nehodna kůrů...“


Wird die Welt uns noch vermissen,
Wenn in ihr uns nichts genügt?
Wenn der Fremdling, abgerissen,
Wie ein dürrer Zweig da liegt? –
O, dann muß er scheiden lernen!
Hier ist nicht das Land der Ruh!
Armer Pilger, steure du,
Unter ausgelöschten Sternen,
Tröstender Entsagung zu.


Están los campos llenos
de la vida breve
la tenue luz de la tarde
se difumina en silencio
y lentamente...
las mortecinas aristas de los montes
se desdibujan tristes a lo lejos...
Mientras...
las hojas secas,
amarillean,
cansadas y viejas
a nuestros pies
Todo se diría pasajero
en esta tarde otoñal
hasta los árboles desnudos
esos sempiternos duendes
de mirada fría
y manos deformes
abrazan, con tristeza
el infinito...
Cómo os recuerdo
paseos juveniles
caminos grises
con fina lluvia
y melancólica niebla!
¡Cómo os recuerdo
tardes de amor!
vosotras que sois
la esencia del destino breve...
y testigos silenciosos
de la juventud que pasa
y nunca...
¡nunca jamás vuelve!


A čím víc hrbil se v zem, kde mu bude spát,
kýs konejšivý zvuk mu z přírody vál k sluchu,
jak vůní květin všech a v zlatých stébel ruchu
by cítil atomy své znovu žít a vát. –


Különös: hogy aki egy magzatját megöli:
Elvesz pallossal vagy kötélen;
Aki pedig vadúl legyilkol százakat:
Halál helyett ezt hallja: éljen!


Aspiro a ver la Humanidad unida
en un estrecho abrazo en torno mío,
y rodar por el suelo duro y frío
la ambición y la guerra aborrecida


Und jeder schönen Winzerin,
Die uns die Trauben las,
Weih ich, wie meiner Königin,
Ein volles Deckelglas.
Es lebe jeder deutsche Mann,
Der seinen Rheinwein trinkt,
So lang ers Kelchglas halten kann,
Und dann zu Boden sinkt.


Auf! von Moder und Verwesung,
Blick' hinauf, mein Geist,
Wo im Friedensthal Genesung
Alles Jammers fleußt:
Wo nicht Krieg, Erdbeben, Fluten,
Hunger, Pest und wilde Gluten,
Wo nicht Trennung mehr noch Tod
Liebenden Geliebten droht!


Es kommen jetzt die holden Weihetage,
Jedweden Dichter küßt der Genius,
Nach rosa Briefpapier ist große Frage
Und der Papierkorb schäumt von Überfluß.


امولاي قد أوليتني منك نعمةً
وشكري لها يُزري على كلِّ شاكر
سعيد بن السلطان الهمام الذي له
مَحَلٌ علا فوقَ النجومِ الزواهرِ
هو السيدُ السامي تَحِيضُ بكفِّهِ
حرابُ العوالي مَعْ حدودِ البواترِ
فدمْ وابقَ مسروراً بملكٍ مُخَلّدٍ
تدوس رقابَ الخَصْمِ دَوْسَ القناطرِ


Er stieg in bittern Tränen
Die Treppe wohl hinauf,
Er hemmte, vor der Türe
Der Liebsten, ihren Lauf.


An Gaben bist Du reich und groß,
Ein Finger Gottes, der das Herz
Uns bildet und der Zunge Wort,
Und bildest und belebest uns.


Add too the Blood impoverish'd, and the Course
Of Health suppress'd, by Wine's continu'd Force.


Liebe, die mich ewig liebet,
Die für meine Seele bitt,
Liebe, die das Lösgeld gibet
Und mich kräftiglich vertritt.
Liebe, dir ergeb ich mich,
Dein zu bleiben ewiglich.


Wie muss ich dich lieben. Mein Bruder bist du.
Und kann nicht zu dir ... Mitleidig schluchzt
er auf. – Eine Thräne tritt ihm ins Aug
und rollt von der blühenden Wange.


Tož bylo tak, jak je. Teď resignace víc
a chleba je, že v ráz se snadno pohltí.
Kol doupat hejna jsou a dětí na tisíc.
V nás vzrůstá tyranství a ženy rodit chtí.


Y la península párase
por la espalda, abozaleada, impertérrita
en la línea mortal del equilibrio.


Bez něho umírám, však jásám ve objetí
a k srdci tisknu jej a líbám v čelo, ret,
a mučím žárlivě, až sáhne k rukověti –
ó s jakým plesem zas můj smích pak vstříc mu letí,
ó s jakou rozkoší v mé lokty klesá zpět!


V noci měsíc plá zde kouzelněji,
flétna z dálky kvílí žalným zvukem,
fontan pláče smutně táhlým hlukem.
S parukou a muškou v obličeji
vybledlé se stíny procházejí
v parku.


Auf der Tugend heil'gen Stufenleiter
Klimme muthig immer, immer weiter,
Jede Lust ist ein Taranteltanz,
Der die Holde weigert ihren Kranz.


经纬智何多
网张犹设罗
但知为物阱
更有物谁何


Doch sind es jetzt nicht Schatten nur und Träume,
Die vor Alpin im Flug vorübergehn,
Nein, freundlich wie durch sanftbewegte Bäume,
Durch Blüthenhauch und leichtes Frühlingswehn,
Durch Nebelduft und flücht'ge Wolkensäume
Zu uns herab die festen Sterne sehn,
Will jetzt auch ihm aus irren Traumgestalten
Ein sichres Bild der Hoffnung sich entfalten.


Vše mé k bojům srdce bádá chybným,
Tisýc, zloboh Milek, spojuje
Osydel léčených klamem slibným;


Fuera falible el Papa, bien podría,
Puesto que le debemos obediencia,
Inducirnos a error, y en consecuencia
Llevarnos rectamente a la herejía.
Si, huyendo de esto, es mi razón mi guía,
En la grey, ipso facto, hay disidencia,
Y es cismática entonces mi creencia
Si de la del Pontífice varía.
Rodara incierta, pues, la grey entera,
Sin seguro pastor, entre el abismo
De la herejía y el del cisma horrible.
Aun pudiéramos todos vernos fuera
Del redil, inclusive el pastor mismo.
¡Absurdo! —Luego el Papa es infalible.


世业相承不裹头
一家全在水中浮
有鱼便可供沈醉
休问清流与浊流


إِذا كُنتَ ذا اِثنَتَينِ فَاِعدِل أَوِ اِتَّحِد
بِنَفسِكَ فَالتَوحيدُ أَولى مِنَ العَدلِ
شِفاهُ المَها تُفني يَساراً تَيفئُهُ
عَلَيكَ المَهاري مِن مَشافِرِها الهُدلِ


with our bo)


 Ecco il povero schiavo
che torna alla catena:
bastonatelo, in pena
d'aver fatto da bravo:
col dritto del più forte,
bastonatelo a morte.


	Tutte le prophezie, che disson sempre
tra 'l sessanta e l'ottanta esser il mondo
pieno di svari e fortunosi giorni,
viddon che si dovea perder le tempre
di ciascun valoroso, e gire al fondo.
E questo è quel che par che non soggiorni.
Sonati sono i corni
d'ogni parte a ricolta;
la stagion è rivolta;
se tornerà non so, ma, credo, tardi.
E s'egli è alcun che guardi,
gli studii in forni vede già conversi,
e gli dipinti spersi,
ch'eran sovra le porte, in quella seggia
là dove Ceres ora signoreggia.


A za tebou když smrt i svět,
rci, zda bys chtěl se vrátit zpět? –
Co nechceš tomu rozumět?


srdce i mysl má si zapamatovaly
přece jen obrazy z té dálky zamlžené,
a mohu srovnávat: čím byly, co mi daly
sny zapomenuté a lásky promarněné,


Pero si de mi mal no me levanto
y Amor me ocupa todo en la belleza,
sola y grave ocasión de mi tristeza,
por quien suspiro y me deshago en llanto,


Faran chi di lei parla e scrive vivo
Dopo la morte, e d'ogni laude intero
Chi seque i passi suoi honesti e degni.


Da hat es sich begeben,
Daß noch ein rechtes Leben,
Ein mutiges Bestreben
Im Dörflein Gutach war.
Dort lehrte noch zur Stunde
Mit seinem freien Munde,
Aus seines Herzens Grunde,
Ein Pfarrer fromm und klar.


I zvedám zbožně ji; zde věru nemá
být rozdupána netečně,
vždyť její vůně sladká, jiným němá,
ta ke mně mluví srdečně.


Lache nur, lache nur, die roten, roten Schuh
Werden dich einst drücken, sie sind eng genug dazu,
Wenn wir zu dem Tanze gehn,
Wirst du bei der Wiege stehn.


Und hebet alles dies nicht jeden Zweifel
An deines Reichs Gewalt;
So sieht man ja noch täglich viele Teufel
In menschlicher Gestalt.


Nasceris, alme Puer, tecumque renascimur omnes,
Natalisque fuit gentibus ille dies.
Adspicis ut, quotquot metus ante necaverat ater,
Te nato vitae spem melioris alant.
Nemo senex adeo est, quin se juvenescere clamet,
Ars Aeaea nequit quod tua vita facit.
Adde quod expertus lacerati flebile fatum
Hippolyti perte Virbius esse potest.


东宫花烛彩楼新
天上仙桥上锁春
偏出六宫歌舞奏
嫦娥初到月虚轮


Tud győzni e nép! Attila magva ez!
Ez dúlta Árpád hajdani harcain
A föld legelső tartományit,
S láncra füzé sok ezer vitézit.


Vormals im Leben ehrten wir dich wie einen der Götter,
Nun du tot bist, so herrscht über die Geister dein Geist.


NOTA: Música de Francis Him


Era a formosa Alaida, que chorava
(Desesperada amante) ali a memória
De seu amado ausente, e em vão contava
Ao mar, e aos ventos a amorosa história:
De seus males a amor a culpa dava,
Que longas penas dá por breve glória,
Glória, que escassa apenas se oferece,
E logo no melhor desaparece.


Vydává se tiskem spis tvůj kolikátý,
Škoda však, že děláš pátý přes devátý.
K zrušeníby přišel kolikerý kus,
Kdyby někdo půjčil tobě ostrý brus.


Dank dir, liebe Philomele,
Daß du in mein Leiden weinst,
Daß mit einer frommen Seele
Du zu Klagen dich vereinst!
Menschen, die mich schlau betrogen,
Kennen kein Erbarmen mehr!
Augen, die mir Liebe logen,
Sind von Mitleidsthränen leer!


All things unto me are queries
That from normalness depart,
And their ceaseless asking wearies
My hear
Things are and seem, and nothing bears
The secret of the life it wear
All thing’s presence e’er is asking
Questions of disturbing pain
With dreadful hesitation tasking
My brain
How false is truth? How much doth seem
Since dreams are all and all’s a drea
Before mystery my will faileth
Torn with war within the mind,


Ha már enyím az, akié
Vagyok, szólj, Cipria!
Olyan szerencsés több van-é?
Van-é? s ha van, ki a’?
Nincs, Cipri, nincs... De kémlel itt
Nehány irígy - csitt, Cipri, csitt!


Sein Blut komm' über euch und den Priesterstuhl,
Mein letztes Blut, mein theuerstes, über euch
Komm' es! Gerichtet hat die Stimme
Längst schon der Menschheit, und kommen wird er,


Wer heute klüger ist als gestern
Und es mit offner Stirn bekennt,
Den werden die Biedermänner lästern
Und sagen, er sei inkonsequent.


قالوا ولعت بشيخون وليس بها
سوى التراب يثير العج في الطرق
فقلت غاية كل البارزات الى
هذا التراب ولي سر هناك بقي
صياد افئدة الانجاب مرقده
امام قام مثل الشمس في الافق
وقد شببنا على مبذول انعمه
كالغصن جمل حين ازدان بالورق
وللبقاع حقوق ليس يجحدها
زكي الولادة مأمون الحليب نقي
شيخون اول ارض مس تربتها
جلدي وقمت بها مستكمل النسق
وما التفاخر بالبلدان شامخة
بل فخر اهل النهى بالعرق والخلق
ولا يضر اثيل المجد حاسده
اذا تعامى وقال الصبح كالغسق
وصاحب الفضل مهما راح يكتمه
كحامل المسك لا يخلو من العبق


Na Olympu v síni bohů
oheň více nehárá;
antická zem cítí nohu
severního barbara.


Or che faremo noi? dée quella mano,
che di morte sì ingiusta è ancora immonda,
reggerci sempre? o pur vorrem lontano
girne da lei, dove l'Eufrate inonda,
dove a popolo imbelle in fertil piano
tante ville e città nutre e feconda,
anzi a noi pur? Nostre saranno, io spero,
né co' Franchi comune avrem l'impero.


Also ist dies schwache leben/
Da sich mancher allzuvest
In der schwacheit auf verlässt.
Eh man oft mit blindem glücke
Auf eim brete daumen dicke
Den gewünschten orth erreicht.
Die im wilden meere schweben/
Trawen durch die wilde fluth
Forch zu bringen gut vnd bluth/
All' jhr förchten/ all jhr bangen
Vnd verlangen ist vergangen/
Wenn der port die segel streicht.


Man sucht' umsonst durch Flehn und Drohn
Des Pöbels Wuth zu kühlen:
Das aufgebrachte Volk drang schon
Bis zu den Richterstühlen.
Siegprangend ward vom Pöbel nun
Ein neuer Rath bestellet,
Und, um dem Volk genugzuthun,
Veits Urtheil so gefället:


All meine Jahre lastete ich ein
und alles, was ich von mir selber litt,
mein Hoffen, mein Verachten gab ich mit
und meinen Hohn noch obendrein.


Das war das alte Schlachtroß noch,
Doch nicht Radetzky's Zügel!
Voll Mark und Kampflust war's, – jedoch
Ein Andrer saß im Bügel.


ecco ch' Ombria ne piagne, e i colli intorno,
ch' avean le chiome pria di gemme e d' auro,
negro manto et oscur vela e circonda;


Zuviel, zuviel, zuviel, ihr müst euch etwas zecken,
Ihr müsset, auff den Schein,
Ein bißgen böse seyn,
Da müst ihr sauer sehn, da müst ihr euch verstecken,
So spielt man sonst das Liebe-Spiel,
Zuviel, zuviel, zuviel.


Volt a derűs tavasznak egy
Bájos leánya régen,
Kit szült a hajnaltól, fehér-
Liljom nyiló ölében,
Hogy majd ha völgyen és tetőn


Nun quellen Rosen aus des Söllers Spalten,
Die eben den verschämten Kelch entfalten,
Und Schmetterlinge seh' ich still daneben,
Die Geister jener Liebesträume, schweben.


»Bei Peter Nielsen war ich heut nacht,
Er sang, und zaubergewaltsam,
Wohl durch den Wald, wohl durch den Fluß,
Es zog mich unaufhaltsam.


Co dál se stalo s nimi, kronikáři
si vymyslili. Oba tam dnes v moři
se věčnou láskou zpíjí v blaha moři.


Engem nem akart a lányod, öreg.
Örülj, hogy látod az áldott nyarat.


¡Hijo de Caro, es grande tu destino!
De ese astro hermoso el resplandor divino
Ha de tomar en ti nuevo esplendor.
De ese nombre inmortal el peso ingente
Ha de ir sobre tus hombros dignamente:
Comprende bien su sin igual valor.


Par la bonté des rois rendez les peuples bons.
Sous d'étranges malheurs souvent nous nous courbons ;
Un bienfait par quelqu'un est toujours ramassé.
Songez-y, rois minés sur qui pèse un passé


Los vencidos horrores del Tirano,
afrenta misteriosa de su gloria,
mucho son Vaticinio soberano.


Když našel jsem tě, vedle tebe cosi
se míhalo, jak luna do rákosí
když zlatý srp svůj hodí; sáh’ jsem k tomu
a sám nevěda proč to odnes’ domů,
já nevyznám se v tom, snad mohlo hračkou
to býti tobě, já však raděj rvačkou
a honem bavil tebe; kdes tu v klestí
to leží snad, nu vem to, snad i štěstí
tím dobudeš, já skoro bál se toho.


Es wird, und sind nur diese Zwo
Zum Land gepeitscht hinaus,
Mit Rubeln ach, mit Rubeln oh,
Gepflastert jedes Haus.


Der Sinne und Vernunft Geschäfte
Zerstreuen oft die reinen Kräfte,
Denn in dir ist mein Heil allein.
Mein Leben, deine Lebenssäfte,
Die saugt ein Kind des Herzens ein.


Však mistr dnes juž vystřízlivěl jistě,
sám ví, že chybil.
Sbor Danaid měl na tom stvořit místě
Sudiček, Sibyl!


Mein liebstes süsses Hänschen! Ich sah des Garnes Stärke,
Und denn, bedenk einmahl! Lies't er doch deine Werke.


Juegan los que aman si lo son desvelos;
mas no se ausente nadie por enojos,
que lo que saca amor vuelven los celos.


Orgeltöne brausen
Durch der Tannen Haar,
Und mit stillem Grausen
Knie' ich am Altar,
Den in Waldeshallen
Mir der Frühling baut,
Und des Herzens Wallen
Wird im Liede laut.


Não quero a fama, que comigo a têm
        Erostrato e o pretor
Ser olhado de todos — que se eu fosse
        Só belo, me olharia
O fausto repúdio, porque o compra
        O amor, porque acontec
Amigo fui, talvez não contente,
        Porém nato e sem err


Da flog dein Unglück. Ach, du versahst es nicht!
Ein Bley! Die Schöpfung wurde zur Nacht um dich,
Und eines deiner holden Augen
Schloß sich in ewige Finsternisse.


»Von Adel?«
Ja, vom edelsten!
»Verdienst?«
Es ruht im Grab mein's!
»Ihr kommet?«
Von der Erde!
»Pfui!«
»Eu'r Vaterland?«
Ich hab' kein's!
»Eu'r Vater?«
Aller!
»Mutter?«
Witz!
»Charakter?«
Einen biedern!
»Der Name ist?«
Ernst Heiter!
»Stand?«
Herr von Humor und Liedern!
»Ah, Gutsbesitzer! Was noch sonst?«
Narr unter den Verrückten!
»Gedient bereits?«
Ja, treu und brav
Im Heer der Unterdrückten.
»Eu'r Glaube?«
Ist die Freiheit.
»Alt?«
Nur oben in dem Haare!
»Vermögen?«
Kein's, doch hab' ich Geld!
»Wie lang in der Verkehrten Welt
Währt Euer Aufenthalt?«
So gegen Vierzig Jahre.


Sus huesos de madrépora le crujen por la noche,
por eso cuando sueña
habla solo y conoce cierto idioma sin raza.
Yo no soy de su sitio,
pero conozco los rincones de su palabra;
él a veces nos deja, y, a pasos no comunes,
entra en el mar como hostia en la boca,
con un temblor de sagrado movimiento.
Luego sale contento, con ese goce
que traen los niños cuando vienen de las olas.
Después... cuenta cosas...
su extremada alegría es tal vez el alborozo de las olas
que se repite en su cuerpo,
y esto me hace creer que me trae la verdad entre sus manos;
así sus carnes húmedas de clima
tienen esa frescura de la madera nueva de los barcos;
y su voz llega oportuna,
igual que un salvavidas que cayera de súbito en mi sangre.


Ditele ch' i' son già di viver lasso,
del navigar per queste horribili onde;
ma ricogliendo le sue sparte fronde,
dietro le vo pur cosí passo passo,


And hail the chapel! hail the platform wild!
Where  directed the avenging dart,
With well strung arm, that first preserv'd his child,
Then wing'd the arrow to the tyrant's heart.


Hört ich die Warnenden itzt, sie lächelten meiner und dächten,
Früher anheim uns fiel, weil er uns scheute, der Tor.
Und sie achtetens keinen Gewinn, ...
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Singt, o singet mir nur, unglückweissagend, ihr Furchtbarn,
Schicksalsgötter, das Lied immer und immer ums Ohr.
Euer bin ich zuletzt, ich weiß es, doch will zuvor ich
Mir gehören und mir Leben erbeuten und Ruhm.


„Egyptské sem nechtěl ruku děvy,
znaje naše katy naduté;
nezpíval jsem národní své zpěvy,
žaláře tam vida překruté.“


„A más kettőér’
Veje, lánya végét
Piros vérem hullásáér’
Minden nemzetségét! -”


Svěř naším pažím světův otěže, až nejslavnější jízda
kdes’ na rozcestích hlubin neznámých tě zradí únavou,
a rozkaž bludným ptákům nadějí, ať stavějí svá hnízda
v zelených větvích věků budoucích jak slib nám nad hlavou.


Dnes v životě a duši své
jak moře ve hluboku
zříš tajemství a hlubiny...
Čas udělá krok jediný
a vše zvíš během roku!


tys přítel Páně, nuže vyznej tedy:
zda proti vám já pozdvih ruky svojí?
Vás utiskoval? Vám bezpráví činil?
Vám někdy nebyl přelaskavým otcem?
Nuž vyznej! Ano, Svědomí mé čisto.
Vrahové moji vašimi jsou vrahy
a nepřáteli Páně, neboť v nás jen
má zalíbení Hospodin a soudce.


Avšak nápis o duše dno vždy zvonil,
jako hořký bez těchy zvonil balsam:
Ó vy všichni, jdoucí kol, stůjte, vizte,
jaká má bolest!


Es tönet sein Lob Feld, und Wald, Thal, und Gebirg,
Das Gestad' hallet, es donnert das Meer dumpfbrausend
Des Unendlichen Lob, siehe des Herlichen,
Unerreichten von dem Danklied der Natur!


Na staré sny vzpomínám zas,
to barev, zjevů vichřice,
a hlava má je těžký klas
v magickém světle měsíce.
Dost humoru a více hrůz,
leč nad vším vládne starý vůz,
kejklíře vůz.


Korouhvičky třepetaly
vesele po blízku krále,
který pozvedal k nim oči,
nejlepší svou na zábavu.


I přišla noc; tma objala vrch hory,
zpit pomstou domů rozprchl se lid
a spal; jen David nespal strachem chorý,
ač Jáhve smířen byl a národ syt.


Na klín švarným dívkám pad –
Vojtíšek byl velmi rád,
dívky ještě radši byly:
z náruče ho nepustily.


Ctnostmi umoř símě dračí,
rozsívané pomlouvači;
přijde jistě přísný den,
kdy lhář bude objeven;
vyšli k Bohu prosby hlas,
aby napravil se v čas.


Dos suspiros o som sereno e manso
Tomou-me ultimamente o peito aflit
Ah! sonhos de paixão em que me agito!
Ah! vigílias em febre sem descanso!


Ach liebte meine Phyllis mich!
Seufzt Damon, seine Zärtlichkeiten
Anzudeuten.
Und Phyllis sagt: Erkläre dich!
Allein, bei ihren süßen Blicken,
Bringt Damon weiter nichts hervor;
O der Thor!
Man muß ihn in die Schule schicken.


A ti koně s kytkami na hlavách,
jak jdou hrdě, hopity hop!
v mašliček okrase
hází jim hříva se,
a co ohon, jediný cop.


Immer folgt den dunklen Rufen der Schiffer
Stern und Nacht;
Und die Ruder schlagen leise im Takt.


Veliké sály v divokém ryku,
víření strojů jak ďáblů roj:
moloch je lačný, vše shltne v mžiku,
životy, zlato i krve znoj.


Das Es ki mo no to ne
Besteht aus fünfmal Wort.
Und eine Kaffeebohne
Treibt niemals Pferdesport.


Rád budu, odvětí-li bratří sbory
k mé písni ruky stiskem, jejich zory
týchž citů zábleskem;
než, kdo v mé tváři lež a nízkosť vidí,
shon všední, ješitný po chvále lidí,
ten odvěť potleskem!


hırka, tesbih, post, seccade güzel:


Was soll ich hier, so lang' ich bin,
Mich um die Zukunft kränken?
Ich will mit kummerlosem Sinn
Auf Wein und Liebe denken.


Wie Mattheo in dem Zoll
Und wie Zacheo hoffnungsvoll,
Wie dem Schächer sei mir huld
Und vergib mir alle Schuld.


Doch hatte Seine Helden-Stärke,
(Der Handgrif aller Seiner Werke,)
Ihn nach durchbrochner Sünden-Nacht,
Zum Meister über sie gemacht.


„Doma, doma, pane drábe,
ve veliké chatě,
sedí s jehlou na pekýlku,
zašívá si katě.“


Goce el Orbe por ti su plectro de oro,
y España, a tu cuidado agradecida,
tu frente adorne, de laurel ceñida,
pues la enriqueces con tan gran tesoro


Ein solches Wesen nun soll eintzig und allein
Mein GOTT, und nicht das Götzen-Bild
Von einem alten Greisen, seyn.


Der edelman dacht erst daran
und das er war so ganz und gar
unbereit zu dem sterben;
Mit reu und leit er sich bereit
und würket buß der sünden ruß,
von got tet gnad erwerben.
Dem gleich ietz iederman fast tut
in disem leben, trachtet
nach gwalt, pracht, wolust, er und gut,
auf das künftig nicht achtet;
und wißen doch, das wir all noch
müßen von hinnen faren;
wan wir sitzen in bester ru
so schleicht herzu
der bitter tot. der gütig got
wöl uns gnedig bewaren!


Dříve než usnu k ránu, zkoušce se podrobím:
tenkým sluchem se zavěsím na vše, jemně, jemně,
naučím duši svou dýchat jako země
věčnem, životem, záhrobím...


E quanto scienz'è tal maggi' e più chiar'è,
maggio nel detto amor voglia fa piena;
e quanto piena più, più fa mal trare.


Slyš, ó slyš, matinko!
Na naší stodůlce
Sejček hrozně skučí!
Po celé vsi naší
Jen můj milý stůně.


O Padre, o giusto, incomprensibil Dio,
illumina il mio cor perfettamente,
sì che e' si mondi del peccato rio;
e pur s'io sono stato negligente,
tu se' pur finalmente il Signor mio,
tu se' salute dell'umana gente;
tu se' colui che 'l mio legno movesti
e 'nsino al porto aiutar mi dicesti.


Tak zurčí pramének a ptáci pějí,
tak šumí krůpěj v zelenavou sněť,
tak oči prosí, když si rozumějí:
„V náruč leť!“


Tréfás, nyájas, hizelkedő,
Bátor, vidám, kedveskedő,
Sokkal biztat mosolgása,
Tellyes tárház ajánlása,
De mit használ, ha hamis?


da ogni altra cura se alïena e parte
per prender contra Morte il vostro scudo,
che si guadagna cum inchiostro e carte.


Kéž bych na tom hrobě,
nejmilejší máti!
do syta se jednou
mohla vyplakati.


Wer dem dunkeln Geisterreich verfallen,
Geb' es auf, in festgeschmückten Hallen
An Geliebter Seite hinzuwallen.


Io non vo' dir di lor la probitade;
tu 'l sai, senza ch'io aditi.
Pasconmi di partiti
e di ragionamenti vani e incerti.


Сиротой я росла,
Как былинка в поле;
Моя молодость шла
У других в неволЯ с тринадцати лет
По людям ходила:
Где качала детей,
Где коров доилСветлой радости я,
Ласки не видала:
Износилась моя
Красота, увялИзносили ее
Горе да неволя;
Знать, такая моя
Уродилась долУродилась я
Девушкой красивой,
Да не дал только бог
Доли мне счастливоПтичка в темном саду
Песни распевает,
И волчица в лесу
Весело играеЕсть у птички гнездо,
У волчицы дети —
У меня ж ничего,
Никого на светОх, бедна я, бедна,
Плохо я одета, —
Никто замуж меня
И не взял за это!
Эх ты, доля моя,
Доля-сиротинка!
Что полынь ты трава,
Горькая осинка!


Si tu l'es un peu détourné,
Tu t'es à coup sûr promené
Dans ce triste et charmant séjour
Où Byron noya dans l'amour


雨过前山日未斜
清蝉嘒嘒落槐花
车轮南北已无限
江上故人才到家


Es ist ein heil'ger Brauch, im reinen Gartenraum
Bei deines Sohns Geburt zu pflanzen einen Baum.
So ähnlich ist der Trieb des Menschen und der Pflanze
Und so verschieden auch, wie Blatt und Blatt am Kranze.
Das zarte Reis kann nur durch Jahresgunst gedeihn,
Und nur durch Himmelsgunst gedeiht ein Kind allein.
Der Baum, gepflanzt, erwächst dir ohne weitre Müh'n:
Nicht sonder Sorge wirst du sehn den Sohn erblühn.
Wenn du ihn biegen willst, so biege fein den jungen;
Das ist vom Baum sowohl wie von dem Sohn gesungen.
Der Baum zu seiner Zeit trägt seine Frucht für dich;
Dein Sohn trägt seine Frucht, wenn er sie trägt, für sich.
Doch seine Frucht zu sehn, macht Freuden dich ersatten,
Und einst zufrieden schläfst du ein in seinem Schatten.


Ich glaub, es hat bey diesem Fest
Da man den Lehrstuhl Dir gesetzet
Sich der Cassandra Aschenrest
Geregt, und sich zugleich ergetzet.
Ja, ja, der Gotzadinen Geist
Ist diesem Wunder nachgereist,
Sein Ebenbild allda zu finden.
Und Losa Schatten war nicht weit,
Als Pallas Deiner Trefflichkeit
Ließ die verdienten Kränze winden.


One ev'ning when the rising Moon
Was peeping in the flood,
And ev'ry bird that sings by day,
Sat silent in the wood.


Šel časný soumrak, stíny rostly tmavé
a obzor byl tak chladný, zsinalý. –
Nějaké ruce, příliš nedočkavé,
po zděděné mu půdě sahaly –


Halt bei dir mein Herz und Liebe,
Daß der Leib nur schwebe hier,
Bis ich in so reinem Triebe
Ewig eines werd' mit dir!


Juž za ním svět a tmy jej obklopují,
chce vztyčit hlavu, ale vrazí v skálu;
jde schoulen, noha vázne ve močálu,
i cítí, pod nohou jak mokvá půda,
on nevidí, však duše dí mu: Rudá
jest krví bařina, jíž krok tvůj břede!
Jde, spíše leze, každou chvíli sjede
krok nejistý do hloubky větší, větší.
Zří neznámému v tvář a chví se v křeči,
když v neurčito svojí holí hmatá.
Na chvíli v půdu vtiskne se mu pata
a stojí s vytřeštěným zrakem chvíli.
Teď celým tělem ku zemi se chýlí
a hmatá rukama a hmatá čelem,
jak had se nyní smýká celým tělem
skrz skulinu; teď letí, cosi chytá,
snad kořeny, on neví; nyní vplítá
se na útěku cos mu mezi nohy,
tvář, ruce kámen zranil jemu mnohý,
na ňadrech cítí balvan, dýchá stěží.
Teď rukama se rozmách’, cítí, svěží
dech jak mu vane v rozohněné líce,
i znamená, jak chodba víc a více
se šíří kol, víc nenahmatá stropu.
Tvář obrátí, tam tma, leč napřed stopu
zří světlou, jeho zrak tmě navyká si.
Dech mrazný hraje nyní jeho vlasy;
jde směrem, odkud k němu vítr dýše,
jde nyní volně, stane, slouchá tiše,
cos hučí z dálky, aneb sluch jej klamá?
Teď sklání se mu půda pod nohama
a hukot roste, světlo kmitá spoře.
Teď stojí zas a poznává hlas moře,
a chápe jasně, v oné chodbě stojí,
jíž chodí netvor k moři ku nápoji;
v tmách minul cestu pravou v brloh draka.
Co zbývá mu? jít zpět! Leč vzduch jej láká,
jde stále za světlem, jež před ním vzrůstá.
Huk moře větší, pod nohou mu hustá
slať šíří se; zde začátek jest vody.
Dál nemůže, neb náhle rostou brody
a zpátky ženou jej – toť příliv právě.
Nic nezbývá, než znova namáhavě
v tmu nazpátek a hmatat podél skály
a hledat poboční vchod. Znova vzpjaly
se ruce jeho, nových temnot nával
jej obklopil; dál skálu ohmatával
a cítil, jak jest vlhká, kterak lepí
se na prsty mu kal; dál lezl slepý,
si svojí holí s křížem pomáhaje;
teď octnul se u kolmé stěny kraje,
roh nahmatal, a otočiv se cítil,
jak nyní v nový chlad a tmu se řítil,
a tušil nyní, že má stopu pravou;
o stěny skalné narážel svou hlavou,
neb chodba kroutila se ve spirale;
však neustal, šel do tmy stále, stále,
až náhle sírný puch mu v líce šlehnul,
zřel do temna a šiji svoji sehnul
a viděl v hloubi cos jak oko pláti;
to oko rostlo, v krátce výheň státi
zřel před sebou, z níž valily se dýmy,
stál u jeskyně, která visutými
se leskla krápníky; v ní viděl draka.


So du auch, Sohn der Traube! Wann Friederichs
Und Herrmanns Barde 2 fallen, dann wird der Ruhm,
Der jetzt auf Tarzal und Tokay
Zeitiget, andre Gebirge gölden.


Aluma mi topino, a ti servire,
de lo spirito che ti fo mandato,
cum' l'angelo beato te dise: «Ave».


Drin liegst du, wie du starbest, unversehrt,
Mit jedem Zug des Friedens und der Schmerzen;
Auch aufzuleben ist dir nicht verwehrt:
Ich grub dir dieses Grab in meinem Herzen.


»Je«, seggt oll Bur Madaus tau sine Fru,
»Je, Mutter, segg, wat meinst denn du?
Will'n wi dat Kalw uns noch ansetten?
Süs will ick't nah de Stadt rin ledden.«
»Ih, ledd't man hen. 't is einerlei,
Wi heww'n jo noch de annern drei,
Wat säl'n wi ok mit all dat Veih.«
Madaus nimmt nu sin Kalw in'n Strang
Un ledd't de Strat nah Rostock lang.


On literáta leckterého sekne, zraní,
jejž v ráži kritickým svým „mečem“ „lízne“;
ký div, tak ostrou, břitkou zacházeje zbraní,
že sám se při tom také někdy „řízne“!


Il maggior duce altero
Fu nel suo proprio albergo
Dall'impia sposa anciso.
Quel più possente e fero
Dal chiuso arcier da tergo
Del mondo fu diviso.
L'altro, che santo avviso
Dell'ingegnosa Dea
Per guida sempre avea,
Due lustri in onda e in terra
Sentì dogliosa guerra.


A nad moře svou vzpjatou náruč třímá,
tak Crnoj Ivo s ním se obejímá,
a moře jako v jednu vlnu slité,
se valí v odpověď a v skály hřímá;
kůň zařehtal v to ržání hromovité, –
pak ztichlo vše, – a moře v lesku dřímá. –


Des treuen Weibes nächt'gen Jammer
Erhellet noch ein milder Schein;
Sie lächelt: ihre Kleinen werden
Schwarzlockig wie der Vater sein;
Sie lächelt, ach! aus ihrem Lächeln
Schöpft der Gefangne frischen Mut;
Sei Gott du mit der roten Hanne!
Der Wilddieb sitzt in sichrer Hut.


Suaves ecos, lejanas risas,
una voz que huye y una sonrisa apagada.
Recuerdos que se alejan en la bruma,
teñidos de impotencia y desesperaciòn.
El tiempo no perdona, destruye todo,
incluso lo que el fuego del amor escribió.
Tu luz, tu voz,tu mirada y tus susurros,
son llamas de un amor que no se olvida.


Быть сильным хорошо, быть умным лучше вдвоКто веры этому неймет,
Тот ясный здесь пример найдет,
Что сила без ума сокровище плохоРаскинувши тенета меж дерев,
Ловец добычи дожидался;
Но как-то, оплошав, сам в лапы Льву попалс«Умри, презренна тварь!» взревел свирепый Лев,
Разинув на него свой зе«Посмотрим, где твои права, где сила, твердость,
По коим ты в тщеславии своем
Всей твари, даже Льва, быть хвалишься царем?
И у меня в когтях мы разберем,
Сразмерна ль с крепостью твоей такая гордость!» —
«Не сила — разум нам над вами верх дает»,
Был Человека Льву ответ:
«И я хвалиться смею,
Что я с уменьем то препятство одолею,
От коего и с силой, может быть,
Ты должен будешь отступить»—
«О вашем хвастовстве устал я сказки слушать»—
«Не в сказках доказать, я делом то могу;
А впрочем, ежели солгу,
То ты еще меня и после можешь скушатВот посмотри: между деревьев сих
Трудов моих
Раскинуту ты видишь паутинКто лучше сквозь нее из нас пройдет?
Коль хочешь, я пролезу наперед;
А там посмотрим, как и с силой в свой черед
Проскочишь ты ко мне на половинТы видишь: эта сеть не каменна стена;
Малейшим ветерком колеблется она;
Однако с силою одною
Ты прямо сквозь нее едва ль пройдешь за мною»С презрением тенета обозрев,
«Ступай туда», сказал надменно Лев:
«Вмиг буду я к тебе дорогою прямою»Тут мой ловец, не тратя лишних слов,
Нырнул под сеть и Льва принять готоКак из лука стрела Лев вслед за ним пустился;
Но Лев подныривать под сети не учился:
Он в сеть ударился, но сети не прошиб —
Запутался (ловец тут кончил спор и дело) —
Искусство силу одолело,
И бедный Лев поги


Und neben uns wohnte Gretchen,
Doch die ist tot jetzund –
Marie, dir bring ich ein Wachsherz,
Heil du meine Herzenswund'.


يا هاجري بالهجر مه
لا تأتني بمظلمه
ارفق بصب مدنفٍ
البعد عنك ألمه
ما ضر لو أن زرته
لينجلي ما أسقمه
فامنن بوعدٍ سيدي
فأنت رب المرحمه
وعاذل قد لامني
فقلت دع ذا الهينمه
لن انثني لن أرعوي
لا والذي قد تممه


 Chi non compra e non vende è l'uomo onesto.
Ma tiro avanti a dirti la commedia,
ché qui colla morale è buio pesto.


Que fue en lo breve de causar la muerte,
y en la obediencia de rendir la vida,
rayo la bala, racional la fiera.


Au centre de la place, un feuillage tremblant
Laissait à demi voir un grand fantôme blanc ;


Nein, diesen Trost der Christenheit
Soll mir kein frecher Spötter rauben;
Ich fühle seine Göttlichkeit,
Und halte fest am Glauben.


„Ó jen přijde-li teď Filomena!“
Myslil si, výš stoupá ku Ježíši.
„Budu plakat, tolik plakat budu,
pláče mám, že snad se neutiší,
vypukne-li. – Moc mám v sobě trudu.
Nechám, by mi slzy utírala,
a pak půjdem sami dva tam domů...
Dopomoz nám ty, Ježíši, k tomu!“


»Was schnitt dein Freund für ein Gesicht?«
Guter Geselle, das versteh ich nicht.
Ihm ist wohl sein Süß Gesicht verleidet,
Daß er heut saure Gesichter schneidet.


Zaduní a zas je tichá,
nehovoří, sotva dýchá
a na ňadrech, s kytkou křoví
jako magnátka si hoví.


Nelze víc mi touhy néstí,
klam a strastí dává svět,
nechte si vše luzné štěstí,
jen mi vlast mou dejte zpět,
jen na jih do vlasti klínu,
jen do vlasti Španělů,
v kaštanův tam chladném stínu,
svou chci míti mohylu.


Hozzám ne juss,
Tőlem hogy fuss,
Mondja az Tityrus;
Másra szorúlj,
Tőlem pártúlj,
Mint ebnek mondja: kuss!
Trucz, trucz csak azért is,
Messe bármit ért is,
Uj! ju! éljünk,
És szeressünk,
Tisztán csak azért is!
Okossan


Mancher eilt des Wegs daher,
Der gehört die bange Sage,
Sieht des Helden sterbend Bild
Und bricht aus in laute Klage.


Mortal pensier a la mia mente porge
Tanta pietà de la mia acerba vita
Che ogni parlare mi converte in pianto
Sì che la voce, la mia lingua mancha
Sfogando a dir quanto il dolor la sprona,
Che l'alma tiene in pena e in morte il core
Il ciel, fortuna, Amore e il mondo porge
Hor, più che morte, dolorosa vita,
Perché il mio spirto ad hora ad hora manca
Cui l'ultimo voler cotanto sprona
Che qua il suo stato è solo eterno pianto.
Sì larga via e l'infinito pianto
Che l'alma tiene in pena e in morte il core.
Al mio più ch'altro sventurato core
Che altro che a lacrimar nulla gli sprona.
O frale e mortal ben qual che altrui porge
Longa speranza che sì presto mancha
E che 'l morir fa dolce e amara vita,
Io ben vorrei mi stesso e la mia vita
Tanto obliare e obliare il pianto
Fin che per sola morte ciaschun mancha.
Di ciò ne prego solamente il core
Che spesso spesso mi appresenta e porge
L'extremo giorno ove il dolor mi sprona.
Però che a mille morte ognhor mi sprona
L'intrinsico martir e a la mia vita
Pena infinita lacrimando porge,
Né il suspirar crudel né il mortal pianto
Già mai s'allenta, né il dolor dal core,
Perché la voce e la mia lingua mancha,
Ogni speranza al mio soccorso mancha:
Sento sol quel che a tristo fin mi sprona,
Stillando a pocho a pocho in pianto il core.
Un sol conforto al cor sostien la vita
Che mi dà pace in mezo a tanto pianto:
Che sempre alta belleza pietà porge.
Porge magior dolor ché già mai mancha
Il tristo pianto, che pietà più sprona:
Sola speranza tien la vita al core.


廿载干戈草木稀
东南秋色近如丝
朝来借得西风力
扶起幽岩三两枝


«Ám hagyjuk a szokatlan dolog kisérletét,
De megjegyeznetek kell nehéz verejtekét:
A föld, urak, kemény rög, s ki azt megmíveli,
Véres verejtekének gyöngyével öntözi.


Where then are all the radiant  driv'n,
With which your Guesses fill'd the frighten'd Heaven?
Where will their fictious Images remain?
In paper Schemes, and the  Brain.


Lors tout de suit' ce bon père
« Êtes-vous tués, mes fistons ? »
— Non, papa, vous êtes bien bon.
— Ni vous non plus, je l'espère,
Ce n'est pas du sang royal,
Mais c'est du sang d'animal.


御苑亲耕喜有秋
闾阎犹系花农忧
深惭变理臣无补
祇觉霜添两鬓愁


parking


(s'avvien che tanto viva il nome nostro),
sappian com'io v'amai più d'anno in anno,
e nacqui, e vissi sempre, e morrò vostro.


Die ganze Stätte, wo ich saß,
Bedeckt' er mir mit Moos,
Und streute Blumen aus dem Gras
Mir freundlich in den Schoß.


The range of life contracted limits bound;
Yet more confin'd is pleasure's faithless round:
Fair op'ning to the sight, when first we run,
But, ah! how alter'd, when again begun!
When tir'd we view the same known prospect o'er,
And lagging, tread the steps we trod before.
Now clogg'd with spleen, the lazy current flows,
Thro' doubts, and fears, and self-augmenting woes;
Till sated, loathing, hopeless here of bliss,
Some plunge to seek it into death's abyss.


The Fever turn'd its backward Course,
Arrested by Almighty Pow'r;
Sudden expir'd its Fiery Force,
And Anguish gnaw'd my Side no more.


So lächelte die Fluth, so rosig schien
Der Abendhimmel durch bewegte Zweige,
So freundlich stralte durch Platanengrün
Der Stern der Dämmrung, unsres Bundes Zeuge.