A smělým krokem kněžně blíží se,
a Libuša upírá velký zrak,
ten hluboký, jejž nelze vyskoumat,
v němž světlo nebes s nocí pojí se,
na škubající, zbledlou jeho tvář,
a Chrudoš její velebností jat
se zachvěje a mráz mu tělem jde,
a couvá pomalu, jak divá zvěř
před velkým ohněm couvá zmatená.
Třikráte zvedá rukou rouhavou
meč proti čelu, na němž sídlí duch,
a třikrát přemůže ho její zrak,
ten velký, plný snů a paprsků...
A hlava jeho k prsoum kloní se,
strach jímá srdce jeho divoké,
strach nepochopitelný, ohromný,
a Chrudoš zavyje jak šerý vlk,
a prchá z hradu jako proklatec,
a Nynva, bledá jeho zajatá,
ta vzpřímí se, jakoby střásala
sen těžký se sebe, pak upírá
na stopu do prachu, již jeho krok
tam zanechal, svůj smutný, plachý hled
a sleduje ji jako lovčí pes...
Tak volným krokem vyšla z brány ven
a zmizela, jak v noci zmizí stín...


Elfusson-e hát most, kerülve a csatát?
Vagy cél s haszon nélkül elvezesse hadát? -
Így sem, úgy sem övé híres Murány, csak a
Hosszu ostromlásnak híres gyalázata.


Laß mich bei den Lämmern stehn,
Wenn das Gerichte wird angehn.
Laß mich deiner rechten Hand,
Liebster Jesu, sein bekannt.


A viděl jsem ruce, jichž nezvedne nic,
a viděl jsem ruce, jak větve se chvěly,
a viděl jsem ruce, jež vždy chtěly víc,
a viděl jsem prsty, jež svět chtěly celý:


Aller Trost und alle Freude
Ruht in dir, Herr Jesu Christ;
Dein Erfreuen ist die Weide,
Da man sich recht fröhlich ißt.
Leuchte mir, o Freudenlicht,
Ehe mir mein Herze bricht;
Laß mich, Herr, an dir erquicken;
Jesu, komm, laß dich erblicken!


Onni tua colpa nel cor ti rauna,
pèntite bene e cum fede divota
conféssati e l'anemo tuo vota
a la mäestà vera trina et una:


Se tal sono al gennaio, qual fui l'aprile,
E me stesso infin qui non ben consiglio,
Quando saprò? come potrò consiglio
Dar buono a voi, Sebastïan gentile?


绝学千秋梦始醒
藻频何处荐舂陵
那知山市潢污里
别有春风一径庭


Jeho volnost práce,
zdraví je, a klid,
nechce nic než z vlastní
půdy volně žít.


曾向花前倒酒卮
茆堂雪月澹相宜
一从省掖看图画
长忆故园花发时


V posled však vyšla hlubší pravdy zoře:
„To všechno proto: neměli jsme moře!“


Schönste Braut, sey nicht bestürtzet,
Freude hindert nicht die Zucht,
Wer hat deine Macht verkürtzet,
Und gestört des Sieges Frucht?
Herrsche frey auf deinem Throne,
Dessen Freyheit du belegt,
Setzet keines Reiches Crone,
Für die Fessel, die es trägt.


أنْكَرَتْ سُقْمَ مُذابِ الجَسَدِ
وهوَ مِن جِنسِ عُيونِ الخُرُدِ
وَبَكَتْ فَالدَّمْعُ في وَجنَتِها
كَجُمانِ الطلِّ في الوردِ النَدي
ما الَّذي يُبْكي بِحُزنٍ ظَبيةً
فَتَكَتْ مُقلَتُها بِالأُسدِ
والظباءُ الحُورُ إِمّا قَتَلَتْ
لَحَظاتُ العَينِ مِنها لا تَدِي
غادَةٌ إِن نيطَ مِنها مَوعِدٌ
بِغَدٍ فَرَّ إِلى بَعدِ غَدِ
هَكَذا عِنديَ يَجري مَطْلُهَا
بِخِلافٍ عندها مُطَّردِ
وهيَ مِن عُجْبٍ وَمِن تيهٍ لَها
كبدٌ تُرحمُ منها كبدي
ذَاتُ عَينٍ بِالهَوى نَابِعَةٌ
ضَلّ في الحُبِّ بِها مَن يَهتَدي
وهيَ نَجلاءُ حَكاها سِعَةً
جُرحُها في كُلِّ قَلبٍ مكمَدِ
لا يَذوقُ المِيلُ فيها إِثمداً
ما لأَحدَاقِ المَها والإِثمِدِ
قَذَفَتْ حَبّةَ قَلبي في الهَوى
هَل رَأَيتَ الجَمرَ في المُفتَأَدِ
سِحرُها وحيٌ بِنَجوى ناظِرٍ
ذُو نُفاثٍ للنُّهى في عقَدِ
ما لآسٍ في مُحِبٍّ عَمَلٌ
غيرُ داءِ الروح داءُ الجَسَدِ
خَفيَ البُرءُ على أَلطافِهِ
وهوُ في بَعضِ ثَنايا العُوّدِ
إِنَّ في ظَلْمِ ظَلُومٍ لَجَنى
شُهُدٍ واهاً لذاكَ الشُّهدِ
ذاب لي بالراحِ منها بَرَدٌ
هل يكونُ الراحُ ذَوْبَ البَرَدِ
هاتِها صَفراءَ ما اختَرتُ لَها
أُفُقَ الشمسِ على أُفْقِ يَدي
خارجٌ في راحتي مُقْتَنِصٌ
كُلّ هَمٍّ كامِنٍ في خَلَدي
جَرّدَ المَزجُ عَلَيها صارِماً
فَاتَّقَتْهُ بِدُموعِ الزّبَدِ
عُتّقَتْ ما عتقت في خَزَفٍ
بِرِداءِ القارِ فيهِ تَرتَدي
حَيثُ أَبلى جِسمَها لا روحَها
مُرُّ أَيّامِ الزّمانِ الجُدُدِ
ما أَطاقَ الدَّهرُ أَنْ يَسلِبَها
أرَجَ المِسكِ ولَونَ العَسجَدِ
فاقْضِ أوطارَ اللذاذاتِ على
نَقْرِ أوتارِ الغَزالِ الغرِدِ
فَلُحونُ العودِ والكاسُ لَنا
والندى وَالبَأسُ لِلمُعتَمَدِ
مَلِكٌ إِن بَدَأَ الحمدُ بِهِ
خَتَمَ الفخرُ به ما يَبتَدي
مُعرِقٌ في المُلكِ مَوصولاً بِهِ
شَرَفُ المَجدِ ومَحضُ السُؤدُدِ
مَن غَدا في كُلِّ فَضلٍ أَوحَداً
ذَلِكَ الأَوحَدُ كلّ العَدَدِ
مَن حَمى الإِسلامَ مِن طاغِيةٍ
كانَ مِنهُ في المُقيمِ المُقعَدِ
وكَستْ أسيافُهُ عاريةً
ذُلّ أهْلِ السبتِ أهلَ الأَحَدِ
ذو يدٍ حَمراءَ مِن قَتلهِمُ
وهيَ عِندَ اللَّه بَيضاءُ اليَدِ
تَقتَدي الأَملاكُ في العَدلِ بِهِ
وهوَ فيهِ بِأَبيهِ يَقتَدي
كَيفَ لا يُمْلي عَلى الناسِ العُلى
مُسْتَمِدٌّ من عُلا المُعتَضِدِ
عارِضٌ يَنهلُّ بالوَبلِ إِذا
كان للعارضِ كفَّ الجَلمَدِ
وهَصورٌ يَفرِسُ القِرْنُ إِذا
جَرّدَ المُرهفَ فَوقَ الأَجرَدِ
قَوّمَتْ عَزمَتُهُ عن نِيَّةٍ
مِن مَنارِ الدينِ مَيْلَ العَمَدِ
لا تَلُمْهُ في عَطاياهُ الَّتي
إن تَرُمْ مِنهُنَّ نَقصاً تَزدَدِ
فَنداهُ البَحرُ والبَحرُ مَتى
تعصفِ الرّيحُ عليه يُزْبدِ
ومحالٌ نَقْلُكَ الطبعَ الَّذي
كَانَ مِنهُ في كَريمِ المَولِدِ
كم لُهامٍ جَرّ في أوّلِهِ
رُمحَهُ فَهوَ لَهُ كَالمِقوَدِ
وَلُيوثٍ صالَ فيهِم فانثَنَوْا
وضَواريهم له كالنّقَدِ
بِحُسام مُطفئٍ أرواحهُمْ
بِشواظِ البارِقِ المُتَّقِدِ
لِغِرَارَيْهِ على هاماتِهِم
مِن شِرارِ القَدحِ ما في الزنَدِ
كَم تَغَنّى بِالمَنايا في الطلا
ظَبتاهُ عَن أَغاني مَعبَدِ
وَسِنان مشرعٌ في صَعْدَةٍ
كَلِسانٍ في فَمِ الأَيمِ الصَدي
في سَماءِ النقعِ مِنهُ كَوكَبٌ
طالعٌ في يَزَنِيٍّ أَملَدِ
أَبَداً يَدعو إلى مأدبةٍ
حُوّمُ الوَحشِ عَلَيها تَغتَدي
يا بَني البَأسِ مَنِ الذِّمْرُ الَّذي
جاءَ في كاهلِ عَزْم أيّدِ
شَيَّبَ الحَربَ اقتِحاماً بَعدَما
رَبِيَتْ في حِجرِهِ كَالوَلَدِ
يَرعَفُ اللَهذَمُ في راحَتِهِ
كُلَّما شَمَّ قُلوبَ الأُسُدِ
سَمهَريٌّ أَحرَقَتْ شُعْلَتُهُ
كُلَّ رُوحٍ في غَديرِ الزّرَدِ
أَنتَ ذاكَ الأَسَدُ الوَرْدُ فَهَلْ
كانَ في رمحك سَمّ الأسْوَدِ
أعِناقُ البُهَمِ استَحسَنتَهُ
وهو بَرْدٌ أم عِتاقُ الجُرُدِ
دُمتَ في المُلكِ لِمَعنَى مادِحٍ
يَنظِمُ الفَخرَ وَجَدوى مُجتَدِ
وَبَناتٌ مِن فَصيح مُفْلِقٍ
يَشْهَدُ الفضْلُ له في المَشهَدِ
فَهوَ بِالإِحسانِ في أَلفاظِها
مُحسِنٌ صَيْدَ المَعاني الشّرَّدِ
في بُيوتٍ أَذِنَت فيها العُلى
لَكَ بِالتَقريظِ في كُلِّ نَدِ
قَد تَناهى في عَرُوضٍ فهيَ لا
يَعرِضُ الهَدْمُ لَها في المُسْنَدِ
فَإِذا أَثْنَتْ عَلَيكُم فَتَقَت
لكمُ مِسْكَ الثّناءِ الأَبدي
وَإِذا استَحْيَتْ مِنَ المَجدِ أتَى
مُعْرِباً عَنها لِسانُ المُنشِدِ


Je shledal v žití výšinách
i v smrti tmavém lůně; –
však nedosáhne norec sám
až do nejhlubší tůně.


With outward cheer and inward smart,
In warlike, fair array,
Did Maurice with his bands depart,
And shoreward bent his way.


Забытая, былая обстановка:
Заснувший парк, луны застывший свет,
И у плеча смущенная головкКогда-то ей шептал я (в волнах лет)
Признания, звучавшие, как слезы,
В тиши ловя ласкающий отвеНо так давно, — по воле скучной прозы,
Мы разошлись, и только в мире тьмы
Ее лицо мне рисовали грезЗачем же здесь, как прежде, рядом мы,
В объятиях, сплетая жадно руки,
Под тенями сосновой бахромы!
Зачем года проносятся, как звуки,
Зачем в мечтах туманятся года,
И вот уж нет, и не было разлуки!
По синеве катилася звезда,
Когда она шепнула на прощанье:
«Твоя! твоя! опять и навсегда!»
Я шел один; дремали изваянья
Немых домов и призраки церквей;
И думал я, как лживо ожиданьО бард любви, далекий соловей,
О лунный свет, всегда необычайный,
О бахрома нависнувших ветвей!
Вы создали пленительные тайны,
Вы подсказали пламенную ложь,
Мой страстный бред, красивый, но случайный:
Ищу в себе томительную дрожь,
Роптание живительных предчувствий…
Нет! прочь слова! себе ты не солжешь!
Сокровища, заложенные в чувстве,
Я берегу для творческих минут,
Их отдаю лишь в строфах, лишь в искусствА в жизни я — как выпитый сосуд;
Томлюсь, дрожа, весь холоден, ликуя,
Огни страстей лишь вспыхнут, как умруДитя, прости обманы поцелуя:
Я лгу моля, твердя «люблю», я лгНет, никого на свете не люблю я,
И никого любить я не могу!
16 августа 1895


Jen abatyše ubránila mě
před zuřivostí jejich tenkráte;
ač mnohdy přísná, dobrá byla vždy.


Kommt vom Bache, Kräuter tragend,
Dort ein liebes, junges Wesen,
Bist du es – die Meine längst.


Táhni, kam tě hvězdy zovou, bratře,
nastup mužně cestu života;
kam tě koliv osud zamotá,
týž buď Bohu, sobě, pejše, chatře.


Also laßt mich zwischen euch
Ruhn und mit Behagen
Träumen unter Lenzgesträuch
Von vergangnen Tagen.«


„Krásnou se zdá tak mnohá lest –“


Nyugodgyatok, kérlek, ti nemes árnyékok,
Kiknek sok bús könyvvel nedvesül hajlékok!...
Elegen élnek még Árpád fiaiból,
Elegen dicsőült István árváiból,
Kik Gróf Károlynak címeres szivéről,
Örök dicsérettel szólnak nagy nevéről!
Miltiades vette Pécile révében,
Érdemlett jutalmát Pánéus mivében.
Hogy Coriolánus megtartá hazáját,
Tölgyfa ágaiból fonták koronáját.
Ezek, s még ezeren ama régiségben,
Onokáiknál is élnek dicsőségben,
Hogy olly szeretettel voltak hazájokhoz,
Melly bár minden polgárt vonna példájokhoz!
Hát mi, hogy hallgatnánk Károly lángjáról,
Ki szüntelen röpül szive oltáráról!


O Venus deine Gunſt laß uns allzeit regieren/
Und zu dem Wolfarts-Weg uns beyde Nymfen fuͤhren/


„Jak jsi krásná, moje milá!“...


到此人空法亦空
跏趺独坐夜方中
清还风去明还月
自己清明只在躬


Wohlan, mein Geist, schwing dich getrost empor,
Noch Eine Stufe steht dir vor!
Reich mir die Hand, mein treuer Leiter,
So wag' ich's noch und steige weiter!


„Seyd gegrüßt auf dieſen Auen,
Schönſte Jungfrau, edle Herrn!
Dürfet nicht ob mir ergrauen,
Eure Spiele ſchau’ ich gern.
Gerne möcht’ ich für mein Leben
Mit euch brechen einen Speer,
Aber meine Arme beben,
Meine Kniee wanken ſehr.


Yo, un iris por el viento, erosionado;
un ser sin hermosura y ofendente,
voy a ceñirme la escarpada frente
con lirio azul y girasol dorado.
Voy a erguirme ante el Mundo coronado
cual un Osiris Preludial, que siente
surgir una araucaria en la creciente,
con todo su poder resucitado.
Voy a ser danzador sobre ceniza.
Estadio con su flámula motora.
Aguja de un telar que se humaniza
y Osiris Preludial ante la aurora,
sosteniendo en la mano levadiza
los triunfos que la noche enruiseñora.


لا وَاِختِلاس النَظَر
خيفة سَيف الحور
وَنَفحة شَممتها
مِن نَشر وَرد الخَفر
وَنَهلة مِن عُطر
حُلو المَذاق خَصر
مِن مرشف مرصَع
ياقوتُهُ بِالدُرَر
عَجلنيها شادن
بِمَوعد مُنتَظر
وَقُبلة سِرَقتَها
مُخاطِراً بِالنَظَر
مِنجيد ظَبي أَغيد
ذي صَفحة كَالقَمَر
فَبِتُ فيها منعماً
مِن لَمح طَرف الفكر
فَأَثَرت في جيدِهِ
بِأَحسن ذاكَ الأَثَر
إِلى تَمام سنةٍ
تَلوح تَحتَ الطرر
كَأَنَّها شَقيقة
في ياسمين نَضَر
لَم يَرَ طَرفي مِثلُهُ
وَلا أَرى في البَشَر
يا مَن يَفوق رِقَة
لُطف النَسيم السحري
يُنعِشُني قَول الوَرى
فُؤادَهُ كَالحَجَر
وَذاكَ مني غَيرَةً
مَقرونةً بِالخَطَر
أَفنيتُ فيها حَيلي
وَجلدي وَعُمري
لا زالَ قَلبي صالياً
عَلَيكَ جَمر الحَذَر
وَلا أَرانيك مَع ال
أغيار حُكم القَدَر
فَالصَون أَيُّ صَقلٍ
وَرَونَق المُصور
وَما حِمامي غَير إِن
أَراكَ تَصُب البَصَر
وَبَعد ذا فَمُهجَتي
عَلى جَناح السَفَر
وَقَد جَرى أَكثَرُها
مِن دَمعي المُنحَدر
فَاِرفق قَليلاً سَيدي
بِقَلبيَ المنفَطر
فَقَد أَذابَ أَضلُعي
بِجَمرِهِ المُستَعر
وَخِفت أَن يَرميَ مِن
يَعذُلُني بِالشَرر


Kadeře se vlní zlaté
v tichém, volném oddychání,
na prsou máš ruce spjaté,
na rtech blahé pousmání.


浴罢临泉一整冠
令人搔首忆长安
御汤摇荡双龙影
疑是胡儿簇马鞍


Holubička lítá,
zvěstuje, že svitá,
svitá svítaníčko,
spěšme na políčko.


Que cadeia? que martelo,
Que fornalha teve o teu cérebro?
Que bigorna? que tenaz
Pegou-lhe os horrores mortais?


A buceta da minha amada
me aperta dentro, de um tal jeito
que quase me morde;
e só não é mais cabeluda
do que as coisas que ela geme
quando a gente fod


Y se hace rico.
Hay quien se tira al mar
Y le embaraza.
Hay quien se tira a Dios
Y se hace santo.
Hay quien se tira al metro
Con el alma.


Hinaus mit seiner Schar in's Thal
Jagt's ihn weit in die Ferne,
Als fürchtet' er den Blitzesstral
Aus ihrem Augensterne. –
Die Glocken sind noch nicht verhallt,
Da wandelt zu den Thoren
Herein die fromme Magdgestalt,
Siegreich und unverloren.


Jetzt aber, drin im Gebirg,
Tief unter den silbernen Gipfeln
Und unter fröhlichem Grün,
Wo die Wälder schauernd zu ihm,
Und der Felsen Häupter übereinander
Hinabschaun, taglang, dort
Im kältesten Abgrund hört
Ich um Erlösung jammern
Den Jüngling, es hörten ihn, wie er tobt',
Und die Mutter Erd anklagt',
Und den Donnerer, der ihn gezeuget,
Erbarmend die Eltern, doch
Die Sterblichen flohn von dem Ort,
Denn furchtbar war, da lichtlos er
In den Fesseln sich wälzte,
Das Rasen des Halbgotts.


A již v letu čtvero stane chlapů,
V zteklé vlny oka vyhodí;
Psa jen hrdinného v rychlém kvapu
Mocně chtějí táhnouť do lodí:
Pes a otrok v jednom ale svazku,
Co bratř milá spiati v jednu pásku.


Jsou hvězdy, jsou
a na nebi se chvějí,
a Bůh ví, zda-li víc a větší láskou,
než srdce její.


Werde heiter, mein Gemüthe,
Und vergiß der Angst und Pein!
Groß ist Gottes Gnad' und Güte,
Groß muß auch dein Hoffen sein.


Oh di che belle e saggie donne veggio,
oh di che cavallieri il lito adorno!
Oh di ch'amici, a chi in eterno deggio
per la letizia c'han del mio ritorno!
Mamma e Ginevra e l'altre da Correggio
veggo del molo in su l'estremo corno:
Veronica da Gambera è con loro,
sì grata a Febo e al santo aonio coro.


Já zachvěl se; v to s nebes zlaté výše
ta slova v srdce padala mi tiše:


So hat man dir gerathen,
Rathlose Königin!
So gab man deinen Namen
Der Zeiten Abscheu hin!


V jednom koutě blíž zdi skalné
na otepi slámy shnilé
v přítmí v ústret mihlo se jim
cosi jako roucho bílé;


Pões guardas atentos espiando no jardim
Madrastas nas histórias inventadas
Anjos do mal voando sem ter fim
Destróis todas as pistas que nos salvam


Ó básníku, v té luzné kráse jara
na skráni tvé se mračí duma stará.
Sfinx, myšlenka, se krčí v duši tvojí,
své spáry ostří a se chystá k boji:


Und wenn auch rings die zartgewebte Hülle
Sich leise nur und schüchtern erst getrennt,
So kündet doch des Duftes reiche Fülle,
Das helle Roth, wovon die Wang' ihr brennt,
Schon trag ihr Herz in jungfräulicher Stille
Ein süßes Bild, das sie allein nur kennt;
Doch zögernd nur, mit keuschem Widerstreben
Gestalte sie den holden Traum zum Leben.


Tal vez ¡oh madre! ya no vuelva a verte,
porque así cumpla el hado furibundo:
víctimas somos de contraria suerte,
ambos ludibrios del artero mundo.
Tú dormirás bajo la losa inerte;
yo seguiré mendigo vagabundo,
y en tierra extraña dejaré la vida,
sin que a nadie le importe mi partida.


Loar Señor a ilustres se me ofrece
y pues de ilustre sangre sois nacido
en número seréis de ellos metido
con loa que también os pertenece.


De hát ki menjen sorsa ellen?!
Ő írt, - írt mindig mérgesebben,
Sokat, sokfélét, - de kivált
Két tárgy feküdte meg gyomrát nagyon:
Szerelmi és bordalt csinált.


Ich jagte Dich der schroffsten Klippe zu
Und mahnte Dir in's Ohr, dort winkt die Ruh',


青山四面拥江城
暮角声中淡月明
自倚阑干生白发
无心行乐趁春晴


Miután a király csillapodni látszott,
Arca pirosabb lön, cimpája se’ játszott;
Kezdtek emelkedni helybenhagyó hangok,
Hogy a király célja sem puszta kalandok;
Méltó ezen útat venni fontolóra,
S nem hagyni bitangul amaz árulóra
Lajos háta megett az egész országot,
Hanem elébb ott kell oltani a lángot.


西山南浦住经时
又住吴山送落晖
燕子不知家近远
年年秋社一番归


نَبَذَ العهود مُغاضبي فألمَّ بي
في صورة الإِشفاق طَيفُ النابذِ
فسألتُه أن لا يفوه بما جى
فَيحيله عني بقولٍ نَافذِ
فمضى ونمَّ عليَّ فيما قلتهُ
فأتى يهددني بسيف شاحذ
رحماك قد صدق الخيال وإِنما
هذا مقامُ المستجير العائذ


Tak jsem snil o svém přerodu. Omládlá, čerstvá zem
rozhrnovala se v slunci přede mnou za pluhem
a jak jsem díval se s úžasem do blat a hájů a niv,
byl jsem tak životu rád,
zdálo se mi, že musím vše vssát a vše zobjímat,
dvakráte prožít každý dnů nenávratný div...


His steed stood still, nor step would move,
Up looked his faithful Swain,
And wagged his tail, and feebly whined;
He lighted down amain.


Zum ersten soll das Paar, das jetzt in Liebe liegt,
Und scharf gefochten hat, einander höchst vergnügt
Mit Blicken, Geist und Hand und Mund entgegen schreiten
Doch soll ein heiser Kuß auch diesen Gang begleiten.


Quizás te diga un día que dejé de quererte,
aunque siga queriéndote más allá de la muerte;
y acaso no comprendas, en esa despedida,
que nos quedamos juntos para toda la vida.


Tu do včíra kdos pro někoho žil.
A dnes je prázdno, jak by minul věk.
Chlad cizoty se na vše položil.
Je krásná smrt, vran kolébá tě vzkřek.


Schon matter streicht der Schaum hinan,
Die Bläschen sind zerronnen;
Da hub der Söhne einer an:
»Dir helf' ich, träger Bronnen!


Man ist sich Oben noch nicht klar,
Doch uns ward manches offenbar.


Wer für Schottlands Thron und Erben
Mit dem Schwerte wagt zu werben,
Frei will leben, frei will sterben,
Tret' heran und steh' zu mir .


Apenas balbucia o Deputado,
três, quatro ou cinco chochos palavrões,
dizem que fez discurso, e é reputado
capaz de entrar em sérias discussões.


Du legtest einst in deines Herzens Schrein
(Indessen Dornen dir das Haupt umschlangen,
Die du vom Engel deiner Wieg' empfangen,)
Kleinodien gar viele still hinein.
Du mochtest sie den Menschen niemals nennen,
Sie hätten sie ja doch nicht fassen können;
Sie heißen: Lieben, Glauben, Stillesein.
Doch Gott, als er dich rief zur Sternenreise,
Nahm die Kleinodien und legte leise
Sie in die Dornen deines Kranzes ein.
Aufschweben sah ich dich im Morgenrot,
Erkannte dich an deinem Dornenkranze
Und wurde irre nicht, daß er an Glanze
Den Glanz des jungen Morgens überbot.


Wir wollen fürder nicht so üppig sein
In großen Worten und Versprechungen
Von neuen Weisen einer neuen Kunst.
Wir wollen wieder schweigen lernen, und die Zucht,
Die Adelsmeisterin, angehn, daß sie
Wachsam und strenge bei uns sei, wenn wir
Uns unterfangen, klangvoll Wort an Wort
Zum Vers zu fügen. Ehrfurcht halte uns
Im schönen Maße, und die edle Scham,
Des Künstlers Tugend, walte über uns!


Seitdem ist wohl viel anders worden,
Treulieb auf Erden ist ausgestorben.
Wem könnt ich's, außer dir, wohl klagen,
Wie oft in kummervollen Tagen
Mein ganzes Herz hier hofft und bangt,
Und nach der Heimat immer fort verlangt!


Wann mir wanket Muht und Herz /
und mich brennt die Kummer-Kerz:
kan mir doch / die Geistes Kerz'
Krafft-auflammen Muht und Herz.


Mámí láska; v štěstí běží skoky,
Pod neštěstím ledva putuje,
Blízkost pálí, dálka sužuje,
Rozkoš chvílky, žalost čítá roky;


Hier ist gut ausruhn. Hier vergißt sich schnell,
Was, ach, im Norden überlästig wird
Und klettenklammrig lange kleben bleibt:
Der Geist der Schwere. Satanas, der Sorgen
Schieläugiger König, mit dem Peitschenstiel
In haariger Faust, entweicht, den Schwanz verklemmt,
Und wird in San Domenico zum Vetturino,
Der dich: »Signor, vuole? Due Lire
Fin al Firenze!« bloß ein bißchen langweilt.


Paprslek sluneční ztichounka tak
podlahou skrádá se dále,
a v její duši je světlo tak,
tak blaze neskonale! –


Was ists, das du mir sagst, du liechtester der Steine
und härtester dazu, mit deiner Kraft und Scheine?
Diß ists: mein Lieb und du trefft mit einander zu,
ihr Herz und Augen sind so hart und hell als du.


Eile nicht so sehr, o Mahomed! Gieb dir noch einige Tage reifer Ueberlegung.


Umfahrt wollt' er halten von Upsalas Strand
Entlang die hohen Küsten, daß überall am Land
Er nähme Schoß und Gaben und mit Spruch und Schwert
Des alten Rechtes pflegte, so jemand hätte des begehrt.


Das Kreuz, das Helena erfand,
Trug er in seiner Linken,
Man sah in seiner rechten Hand
Ein Schwert von Golde blinken.
Er schnitt ein fürchterlich Gesicht,
Ich war erschreckt und wagt es nicht,
Ins Antlitz ihm zu sehen.


惆怅江东日暮云
我来君去苦离群
不知此日君思我
还似当时我忆君


»Nicht was du sprachest, da dein Herz voll Wunden,
Nicht was du schriebest in den Marterstunden,
Womit die Schuld du zahltest ird'scher Schwäche, –
Dein altes Banner nur, statt deiner spreche!
Es ist dein Wort, es ist dein eigner Mund,
Doch bist du jung und stark noch und gesund!
Das ist allein die Losung, die du meinst,
Mit der dein armes Volk noch mag gesunden,
Wenn – o verhüt' es Gott! – vielleicht dereinst
Aufbrechen wieder Ungarns alte Wunden.«


Leč nedá si radit děva,
Do hustého předce dřeva
Jede směle, dál a dál.
Držíc v ruce loutnu hlasnou,
Do strun pěje píseň krásnou,
Až hlas slyšet ode skal.


Auß Morgenlandt in aller eyl/
Kaum dreyzehn Tag viel hundert Meyl/
Berg auff/ Berg ab/ durch Reiff vnnd Schnee
Gott suchten sie durch Meer vnd See.
Zu dir o Gott kein Pilgerfahrt/
Noch Weg noch Steg laß werden hart.


ليسَ التجلُّدُ شِيمَةَ العُشَّاقِ
إلا إذا شِيبَ الهَوى بنِفاقِ
سفحت رقى العذال يوم محجر
دمعا على الخدين ليس براقي
فكأننا في الحب أهل ديانة
وكأنه في العذل أهل شقاق
عُدْ بالمُدامِ على سَليمِ زَمانِه
إن المُدامَ له من الدِّرياقِ
بكراً أضافَ إلى مَحاسِنِ خَلقِها
قَرعُ المِزاجِ مَحاسِنَ الأَخلاقِ
وإذا سقاني الدهر سم خطوبه
داويته بمدامة أو ساقي
إنا إذا المرزوق فاز برزقه
مثل الدبى خلقت بلا أرزاق
أزجي إلى الآفاق حلي مدائح
كسدت غرائبهن في الآفاق
وأعوذُ من شَرْقِ البلادِ بِغَرْبِها
فأؤُوبُ من وَصَبٍ إلى إخفاقِ
مثلَ الهِلالِ أغَذَّ شَهْراً كامِلاً
فرَماه آخرُ شَهْرِه بمَحاقِ
سَفَرٌ رَجَوْتُ به النَّهايةَ في الغِنَى
فبلغتُ منه نِهايةَ الإملاقِ
ولكَمْ طَلَعْتُ على الشآمِ فنفَّسَتْ
شِيَمُ الأميرِ التغلبيِّ خنِاقي
نثني عليه وجوده أطواقنا
مثل الحمام سجعن في الأطواق
جَدَّدْتَ أخلاقَ المَكارِمِ بعدَما
أشفَتْ خَلائِقُها على الإخلاقِ
وفَعَلْتَ في نُوْبِ الحَوادِثِ مثلَ ما
فَعَلَتْ ظُباكَ بمَعْشَرٍ مُزَّاقِ
وملَكْتَ بالمِنَنِ الرِّقابَ وإنَّما
مِنَنُ المُلوكِ جَوامِعُ الأعناقِ
المجدُ ما سَلِمَتْ خِلالُكَ سالِمٌ
والجُودُ ما بَقِيَتْ يَمينُكَ بَاقي
علَّمْتَني النَّظرَ المديدَ إلى العُلى
من بَعْدِ ما أَلِفَ العِدا إطراقي
فكأنَّما أسطو لشَزْرِ لواحظي
بِظُباً على كَيْدِ العَدُوِّ رِقاقِ
فَلأجلِبَنَّ إليكَ كلَّ غَريبَةٍ
تُضْحى الكِرامُ لها من العُشَّاقِ


O thörichts Volk, vernim,
Was sagt des Herren Stimm':
Itz ist das Stündlein kommen,
Da du wirst angenommen;
Itz must du schmertzlich bühssen,
Viel Thränen auch vergiessen.


Kein Psalmendonner spricht so laut,
Wie Waisendank und wie des Armen Zähre;
Wer jedem Elend hilft, wer Gotteshäuser baut,
Braucht keinen Herold seiner Ehre!


长叹朱家亦男子
闲思剧孟是何人
江头抗手送君别
愁见官亭柳色新


Ragionando tra sé, dicea Marfisa:
- Buon fu per me, che costui non si mosse;
ch'andava a risco di restarne uccisa,
se dianzi stato coi compagni fosse,
quando io mi truovo a pena a questa guisa
di potergli star contra alle percosse. -
Così dice Marfisa; e tuttavolta
non resta di menar la spada in volta.


a porta ninguém na terra pequena


A uns caça quando comem,
sem que engulam o bocad
Outros mata no pecado,
Sem que gosto nele tome
Quando menos teme homem
a morte espantosa,
como vem guerreira
e temerosa!


Läßt sie mich auch ewig leiden
Und mich weinen spät und früh,
Dennoch kann ich nimmer scheiden,
Ach, und zürnen kann ich nie!
Denn es wohnt in ihrer Schöne
Eine wunderbare Kraft,
Die zum Lächeln selbst die Thräne,
Und den Schmerz zur Hoffnung schafft.


Yo sé de algún joveneto
que tiene muy entendido
que guarda más bien Cupido
al que guarda su secreto;
y si muere el indiscreto
de amoroso torozón,
morirá sin confesión
por no culpar su enemiga.
Manda Amor en su fatiga
que se sienta y no se diga,
pero a mi más me contenta
que se diga y no se sienta.


Saltó del agua oscura
el viento del oeste.
Fumába su gran pipa
de ráfagas celestes.
El reloj de una isla,
su naufragada frente;
y un ramo de horizontes,
su cintura de nieve.
Los árboles, al paso,
en anchas copas verdes,
le escanciaron cabriolas
de mentas y grumetes.
Le ofrecieron las playas
un lecho de vaivenes,
caracolas distantes
y salobres claveles.
Pero a todo negaba
su gesto transparente.
Un instinto de mares
le latían las sienes.
Y volvió al agua oscura
sin jamás detenerse,
ni volver la cabeza,
ni entreabrir sus desdenes.
Y se fue al agua oscura
por sus pasos ausentes,
como había venido,
el viento del oeste.
Desde la luna llena
se vio su brazo alegre,
del talle de la lluvia,
en la noche perderse.


In vain the  Ocean roar'd,
And roll'd its Billows to our Shore;
The Billows sunk beneath thy Word,
And all the Floating War they bore.


Libre et content, je ris et bois sans gêne.
Libre et content, je roule mon tonneau.


a porta por asa


heut wird sie Herr! – Den vollen Becher Weins
bringe ich ihr. Wir wollen wieder wandern
und Südlands Sonne trinken, bis wir eins
erloschen und ertrunken sind im andern.


قَالَ الوُشَاةُ وكنتُ نَكَّرْتُ اسْمَ مَن
أَهوَى لآمنَ مؤْلَمَ التَّعْنِيفِ
ألِفُ القِوامِ ولامُ خطِّ عِذارِهِ
دَلا عليهِ بِآلةِ التّعْرِيفِ


Das Klaggeschrey, die Thränenströhme rauschten mächtig
Bis an den Himmel und zu Dir;
Du kommst, und Dein Triumph ist mehr als Römisch prächtig:
Nicht über Sclaven jauchzen wir;


Mais l'extase est fragile et le réveil est prompt.
Quelle chute profonde alors ! Comme il mesure
Tout à coup, d'une vue impitoyable et sûre,
Les degrés infinis de la gloire au néant !
Comme il se voit petit pour s'être vu géant !
Il pleure. Mais l'épouse, attentive et sévère,
Le voyant défaillir et songeant qu'elle est mère,
Vient, lui parle, le prend par la main, par l'habit,
Le tire en le grondant : « je te l'avais bien dit :
Te voilà pour un mois pâle et mélancolique ! »
Puis, par mainte raison banale et sans réplique,
Irritant l'aiguillon de son tourment divin,
L'arrache à l'idéal comme l'ivrogne au vin.


De tous les coins de la montagne
Elles s'y donnent rendez-vous,
Chacune amène sa compagne
Et les baisers y sont plus doux.


V tom zazněl s klášterních věží
zvuk hodin; opat děl:
„Zas prch’ den vonný a svěží,
ten zvuk mi sladce zněl.


Dich stärket auf der Tugend Pfad
Das Beispiel selger Geister;
Ihn zeigte dir, und ihn betrat
Dein Gott und Herr und Meister.
Dich müsse nie des Frechen Spott
Auf diesem Pfade hindern;
Der wahre Ruhm ist Ruhm bei Gott,
Und nicht bei Menschenkindern.


"Far from the world, in yon sequester'd clime,
Slow pass the sons of Wisdom, more sublime;
Calm as the fields of Heav'n, his sapient eye
The lov'd Athenian lifts to realms on high,
Admiring Plato on his spotless page,
Stamps the bright dictates of the Father sage:
'Shall Nature bound to Earth's diurnal span
The fire of God, th' immortal soul of man?"


»Seht da den ganzen Menschen, dieß alte treue Haus,
Schmerz sieht zum einen Fenster wehmüth'gen Blicks heraus,
Die Freude steht am andern und nickt und lächelt mild,
Nur hängt an diesem Hause die Kron' als Aushängschild!


Quem vos quer elogiar
Motivos tais chega a ter,
Que só lhe custa o saber
Por qual ha de começar:
Formosura singular,
Alma nobre, gênio, brio,
Enfim virtudes a fio,
Não sei de qual lance mão,
E já n’esta confusão
Começa o vosso elogio.


però che la rota se çira atorno:
exalta il piçollo, il grande disnoda
(questo plu volte vedemo onni çorno),


Však také ve dni zchládlém,
kdy slunce umdlívá,
buď za nejtěžším rádlem
má ruka jako tvá!


أنا الذي أحرق ألف ليلة وليل
وأخلص النساء
من مخالب الأعرا
أنا الذي حميت وردة الأنوثة
من هجمة الطاعون
والذبا
أنا الذي جعلت من حبيبتي
مليكة تسير في ركابه
الأشجا
والنجوم
والسحا
أنا الذي هرب قد هرب السلا
في أرغفة الخب
وفي لفائف التب
وفي بطانة الثيا
أنا الذي ذبحت شهريار في سرير
أنا الذي أنهيت عصر الوأ
والزواج بالمتع
والإقطاع
والإرها
 وحين قامت دولة النسا
وارتفعت في الأفق البيار
توقف النضال بالبناد
وأبتدأ النضال
بالعيون والأهدا


Ty jsi se ptal,
jak minul těžký spor a stesk,
když rozeklal
můj život nečekaný blesk?


Rci, příteli, zda chybí dary,
bych do světa se plně smál!
Jen úsměv tvůj a pohled jarý –
naplňte číše krví hroznu,
jenž z Helia si radost ssál.


Se turbarete voi l'ordine in parte,
io totalmente turbarollo ancora.
Io non intendo il mio scudo lasciarte,
se contra me non lo combatti or ora. -
- Se l'uno e l'altro di voi fosse Marte
(rispose Mandricardo irato allora),
non saria l'un né l'altro atto a vietarme
la buona spada o quelle nobili arme. -


Der Katechismus eurer Moral
Am Schnürchen schnurrt er von Pflicht zu Pflicht,
Das Leben fordert viel hundertmal
Sich zu wärmen, zu leuchten mit eignem Licht.


A mult időkre gondol ő.
Miként te, hős uram,
S a nemtelen szemekből is
Megindul a folyam.


Wie sie die Flechten lößt und bindet,
Wie sie im Schwung der weißen Hand
Anschmiegt dem Leibe hell Gewand,
Und Kränz' in braune Locken windet.


Na tvrz osamělou
těžké srdce nese,
po komnatách chodí,
že se hrádek třese;
i to denní světlo
odporno mu bývá,
vzdorně Mikuláš se
do temnice skrývá.


Ach musím myslit stále, stále na ně –
– Sedlejte, páni, k jízdě do Bretagne,
musím, musím tam jet!


»Doch ich kann's nicht mehr verhehlen,
Heimlich tat sie sich vermählen,
Und ich bin der Jungfrau Mann,
Der sie nur beweinen kann.


Verherrlich wider mich mein Ebenbild voll glantz!
Ich schuf dich mir zu meinem Spigelglas!
Auf, trage voll Triumfs den lichtsten hochzeitkrantz,
Wi Adam ihn vor seinen fall genas!
Nihm hin mein licht im lichtemlichstem lichte,
Mit dem ich dich zuerst begabt!
Sih wi ich dich, O mein Geschöpff, verpflichte,
Wi du mit mir aus mir erlabt!
Ich kleide dich mit meinem Lichtesblitze
So überschön voll väterlicher hitze.


Jen někdy život v něm procitne,
jen někdy duší to trhá,
když stín svůj s výšiny blankytné
dvé křídel v čelo mu vrhá.


Was ist des Paradieses Lust
Mit grünen Lebensbäumen?
Ich wohn' in meiner Liebsten Brust,
In ihren stillen Träumen.


I stanu na chvíli a ohlížím se zpět,
kde celý všední ten, však krásný, známý svět
z mhy ranní na mne kývá;
a znovu srovnávám, co již jsem vykonal,
ten malý cesty díl a ohromnou tu dál,
již ujíti mi zbývá.


Tu foste como o sol; tu parecias
Ter na aurora da vida a eternidade
Na larga fronte escrit
Porém não voltarás como surgias!
Apagou-se teu sol da mocidade
Numa treva maldita!


Was grämst du dich in deinem Mut,
Als wenn kein Jesus wär' zu finden?
Ihm laß dich, schau sein kostbar Blut!
Nicht du, nein, er hilft dir von Sünden.


Wollt nimmer von mir weichen,
Mir immer nahe sein,
Treu wie die deutschen Eichen,
Wie Mond- und Sonnenschein.
Einst wird es wieder helle
In aller Brüder Sinn,
Sie kehren zu der Quelle
In Lieb' und Reue hin.


九房六瓣瑞天山
香色清严入坐寒
不悟岑参题品意
后人祗作佛花看


y aquel cincel, mi favorito? Con una espina de maguey


Y recuerdo que en época lejana,
por tus raras virtudes milagrosas
y tu amable modestia provinciana,
ebrio de amor te comparó el poeta
con la mejor de las piedras preciosas
oculta en pobres hojas de violeta.
               *
Tuviste, en la delicia de mi sueño,
fuerza de mano que se da al caído
y la piedad de un pájaro agreño
que en la rama caduca pone el nido.
De tu falda al seráfico pergeño
cual párvulo medroso estoy asido,
que en la infantil iglesia de mi ensueño
las imágenes rotas han caído.
Yo sé que en mis catástrofes internas
no más quedas tú en pie, señora alta,
de frente noble y de miradas tiernas.
Condúceme en las noches inclementes
porque sin ti para marchar me falta
el óleo de las vírgenes prudentes.


The soft southern gale as it blows,
Appears with my sorrows to mourn;
Gentle echo with pity replies,
"Mary's peace ne'er again can return."


Hastío. Cacofonía
del sempiterno piano
que yo de niño escuchaba
soñando... no sé con qué,
con algo que no llegaba,
todo lo que ya se fue.


quanto tua nobilitade è ancor nascosa!
Ché il sol, che da tua vista in tutto è vinto,
apena te cognosce, o gentil rosa.


Great goddess! with the words of peace
Bid this wild uproar of contention cease;
Bid Amity, with gentle ray,
The woes that lowr on faction's brow display.
Shall Rome to thee a rebel prove?
For hellish hate abandon heavenly love?
Here, gentle Concord, on each breast
Let thy spring-sweetness bland distil,
Here thy ambrosial fragrance rest,
And all mankind obey thy sovereign will.


瀛登唐治日
奎聚宋兴年
子午复南北
一声啼杜鹃


An eine Jungfrau Chattenstamms
Hatt' er sein Herz vertandelt
Und war ihr oft im Lederwams
Als Kaufmann zugewandelt.
Jetzt kam die Rache ... eins, zwei, drei!
Jetzt war der Damm erklettert ...
Jetzt kam's wie wilder Katzen Schrei
Und Keulenschlag geschmettert:
»Ha' ... hamm' ... hammer dich emol, emol, emol
An dei'm verrissene' Kamisol,
Du schlechter Kerl!«


Que, hors de la tente,
Devant l'escadron,
L'Idée éclatante
S'allonge en clairon !


Услыши Господи мои глаголы,
И воплю моему внемли:
Возванью моему ты ухо приклони!
Предстану предъ Тобой я съ чистымъ Боже сердцемъ;
Я знаю то, что Ты злодѣевъ ненавидишъ,
Обманщиковъ не любишКровопролителемъ гнушаешся Ты Боже:
А я во храмъ
Вхожу со правой мыслью,
И предъ святынею твоею,
Съ благоговѣніемъ паду, великій Боже,
Яви, о Господи, мнѣ истинны пути!
Врагамъ моимъ я быть подобенъ не хочу;
Обремененна ихъ нечестіемъ утроба,
Уста ихъ полны лѣсти,
Гортань отверстый гробъ,
Изобличи ихъ Боже,
И за презрѣніе святыхъ твоихъ законовъ,
За множество несносныхъ безэаконій,
Низвержи ихъ;
А притекающихъ ко милости твоей
Обрадуй,
И непрестанно дай имъ Боже веселиться!


北去南来类转蓬
浮生何处定萍踪
孤舟凌水醒残梦
三十年前此夜钟


Die Wahrheit harrt mit sichrer Wage
Im Wolkenzelt der Folgezeit,
Verweht die Spreu gedung'ner Sage
Und huldigt der Gerechtigkeit.
Vernunft folgt ewigen Gesetzen,
Die Pöbelswut, die ein Tyrann
Ein Menschenalter durch verletzen,
Doch ewig nicht vertilgen kann.


Todo es así. Todo es vivir finando.
Oh, qué despacio va el vivir quemado,
vivir bajo las ropas abrasadas,
trajes pesados que se removiesen
entre un crujir de huesos extinguidos.
Solo sombras o escarnio nos saludan.
«Adiós, marquesa». «Adiós, Lulú bendita».
Pasa un obispo con sus hopalandas.
Una sonrisa dura sobrevive.
Hay una alondra cerca, desviada.
Una enorme lechuza cruza en sombras.
«Oh, señorita hermosa, la he mirado
toda cristal en el atardecer,
mientras mis dolorosas efusiones
hierven como un metal que recordase.
Oh, sí, hermoso es querer. Lo sé. Lo fundo.
Hermoso es el vivir bajo las vainas,
mientras los abatidos resplandores
en estertor postrero finan, finan».
Pasan los coroneles fundadores.
Las dulces abadesas trastornadas.
Niños de celofanes quebradísimos,
y en el confín se ve, se ve, desnudo,
un naipe triste que se pone y funde.
Oh ciudad hacia nunca, oh ciudad quieta.
Coronada de pájaros implumes,
roncas gargantas que la rematasen,
mientras huyen en negro sordas plumas.
Un enorme sombrero da una sombra.
Alguien micciona un agua amarillenta.
Enormemente quieta está cayendo.
¡Oh, la grandiosa plaza rebosando!


Einzeln dann und matt, wie aus den Tiefen
Weiter Ferne, weht ein leiser Laut:
»Selig sind, die früh und sanft entschliefen!
Selig ich, des Himmels jüngste Braut!
Weinend scheiden ist das Loos der Erden;
Doch ihr Weinen währet kurze Zeit.
Freunde, euer Gram wird Freude werden,
Und Entzücken euer Herzeleid.
Noch ein Kleines, und ich werd' euch nicht mehr sehen!
Noch ein Kleines, und ich werd' euch wiedersehn.
Lebt denn wohl, und laßt zu jenen lichten Höhen,
Lasset mich zum Vater gehn!«


Wie lang durchblätterst noch du diese Rolle,
Drauf jedes Unrecht steht, das du erlitten,
Das deiner Brust mit Haß ward eingeschnitten
Und eingeätzt mit langgenährtem Grolle?


不辞𫛸鴂妒年芳
但惜流尘暗烛房
昨夜西池凉露满
桂花吹断月中香


Lobpreisest du den Schöpfer der Natur,
O so vergess' ich seiner Macht und Stärke
Bey deinem Lob, und denke staunend nur
An dich allein, du schönstes seiner Werke!


Полно вамъ мысли въ любви летати,
Кинь сердце нынѣ всѣ суеты,
Не дай дни прежни воспоминати,
Не мучьте больше мя красотПлѣннымъ не будВольнымъ по всюду,
Вольность мя веселитъ,
И любить не велитъ;
Та моя часть,
Ужъ мой духъ знаетъ,
Какъ сердце таетъ,
Коль зло терпѣти,
Когда горѣти
Чрезъ ту напастПриятны очи другимъ скажите,
А меня взоры уже не пробьютъ,
Крѣпкое сердце не прострѣлите,
Пущенны стрѣлы разпропадутИ доставъ рану,
Травить не стану;
Пусть плѣненъ вами свѣтъ,
Но въ числѣ томъ меня нѣтъ;
Зло жить любя,
Хоть и лишаюсь,
Кѣмъ сокрушаюсь,
Я сердцемъ вѣкъ моимНа что владѣть чужимъ,
Свое сгуб


Demonax, ein philosophus,
wart von den pfaffen angeret,
warum er durchaus in all seinem leben
Der heiligen göttin Venus
auch der göttin Minerva het
kein opfer nie in irem tempel geben.
Er antwort: »ich hab nie gedacht,
das sie beid meines opfers dürftig weren;
ich het in das auch sunst gebracht.«
verspot mit der geizing pfaffen begeren,
vermeint, die götter eßen nit,
die pfaffen mesten sich darmit
und teten dem volk mit dem fuchsschwanz scheren.


In einer Wüste lagen viele Menschen,
die fast verschmachteten; sie wimmerten.
Ein schönes Mädchen nur,
mit hilflos braunen Augen,
litt stumm den Durst; denn gieriger als der Durst
brannte ihr seliges Mitleid ...
Da trat, vom glühenden Horizont herwachsend,
ein fremder Mann vor dieses Volk;
der hob den Zeigefinger ihnen dar.
Aus der gereckten, zitternden Spitze quoll
ein großer Tropfen Blut, quoll, hing, und fiel,
fiel in den Sand;
verwundert sah das Volk den fremden Mann.
Der stand und stand, Tropfen auf Tropfen fiel
aus seinem Finger in den Sand;
und immer, wenn die rote Quelle troff,
erbleichte schauernd Er, sie aber staunten,
und Einige ächzten: er verhöhnt uns ...
Da schrie er laut mit seiner letzten Glut:
So kommt doch, trinkt! für Euch verblut'ich mich!
Doch jenes Mädchen sprach, indeß er hinlosch:
Sie wollen Wasser ...


Le parole d'Amore e·ll'aspro nodo,
e·lla guerra del cielo e di mia donna
mi fa chiamar la Morte notte e giorno.


Entre las cosas busco Tu huella y no la encuentro.
Lo que mi oído toca se convierte en silencio,
la orilla en que me tiendo se deshace.
¿Dónde estás? ¿Por qué apartas tu
rostro de mi rostro?
¿Eres la puerta enorme que esconde la locura,
el muro que devuelve lamento por lamento?
Esperanza,
¿eres sólo una lápida?


A Moravo, ty žehnáš této době?
jí platí snad tvých hvozdů ševelení?
V tvém klínu ovšem hluku války není,
však ticho tam, jak v zasypaném hrobě.


Kaum war sie aufgeschnürt,
Kaum kitzelt' ihre Nase
Der Duft aus seinem Glase,
So war sie auch kuriert;
D'rauf er, wie sich's gebührte,
Comme ça mit ihr charmierte:


Sie steigt auf ihren Purpurthron im Osten,
Geht triumphirend ihre Bahn,
Und überschaut ihr Reich, bis sie der Abendhimmel
In seine Thore nimmt.


Mert boldog ki jámborul heverhet
valami nagy, jó hatalom mellett.
S te jámbor vagy, bár olykor asszonykád
bosszújára megrablod a konyhát
s csirkét hajszolsz vadul a salátás
ágyakon át: jámbor, noha - Ádáz.


Zu der Mainacht Hexenreihen
Spiel' ich nun ein geistlich Lied,
Daß die Schar mit Maledeien
Vor dem fremden Sänger flieht.


„Zdali právem? Lepšíť Tomek
vísky dobré půle;
nyní se však ani anděl
pomluv neustraní,
já jen říkám, špatný holub,
jenž se pohavraní;
bude holub, nech se živí
lepších klasů víškem, –
chceme ho jen něčím míti,
ne však hrdopýškem;
jak kdo myslí, jak kdo koná,
mní, že také jiní,
tak neb onak lidem nikdy
v hod se neučíní;
ať si mluví! Vlastní hrby
člověk vždy rád vloží
na bližního. Žijme jenom
dále v bázni Boží!“


Doch nicht, daß man aus Luggeweben
die Dornenkrone selbst sich flicht:
ich habe Alles euch gegeben,
doch mein Gewissen geb' ich nicht!


Wohlauf, ihr alten Deutschen! Sieg oder Tod!
Die römischen Knürpse zu vernichten
Im Morgenroth, im Abendroth,
Ist eine Kleinigkeit vor uns, die Wasserdichten.


Eine Trauerahndung in den Augen,
Um die Lippen sanfter Duldersinn,
Doch zum Sprechen nicht die Lippen taugen,
Sie erröthet schwebend bis zum Kinn.


Sobre tu Capital, cada hora vuela
ojerosa y pintada, en carretela;
y en tu provincia, del reloj en vela
que rondan los palomos colipavos,
las campanadas caen como centavos.
Patria: tu mutilado territorio
se viste de percal y de abalorio.
Suave Patria: tu casa todavía
es tan grande, que el tren va por la vía
como aguinaldo de juguetería.
Y en el barullo de las estaciones,
con tu mirada de mestiza, pones
la inmensidad sobre los corazones.
¿Quién, en la noche que asusta a la rana,
no miró, antes de saber del vicio,
del brazo de su novia, la galana
pólvora de los juegos de artificio?
Suave Patria: en tu tórrido festín
luces policromías de delfín,
y con tu pelo rubio se desposa
el alma, equilibrista chuparrosa,
y a tus dos trenzas de tabaco sabe
ofrendar aguamiel toda mi briosa
raza de bailadores de jarabe.
Tu barro suena a plata, y en tu puño
su sonora miseria es alcancía;
y por las madrugadas del terruño,
en calles como espejos se vacía
el santo olor de la panadería.
Cuando nacemos, nos regalas notas,
después, un paraíso de compotas,
y luego te regalas toda entera
suave Patria, alacena y pajarera.
Al triste y al feliz dices que sí,
que en tu lengua de amor prueben de ti
la picadura del ajonjolí.
¡Y tu cielo nupcial, que cuando truena
de deleites frenéticos nos llena!
Trueno de nuestras nubes, que nos baña
de locura, enloquece a la montaña,
requiebra a la mujer, sana al lunático,
incorpora a los muertos, pide el Viático,
y al fin derrumba las madererías
de Dios, sobre las tierras labrantías.
Trueno del temporal: oigo en tus quejas
crujir los esqueletos en parejas,
oigo lo que se fue, lo que aún no toco
y la hora actual con su vientre de coco.
Y oigo en el brinco de tu ida y venida,
oh trueno, la ruleta de mi vida.
        INTERMEDIO
        (Cuauhtémoc)
Joven abuelo: escúchame loarte,
único héroe a la altura del arte.
Anacrónicamente, absurdamente,
a tu nopal inclínase el rosal;
al idioma del blanco, tú lo imantas
y es surtidor de católica fuente
que de responsos llena el victorial
zócalo de cenizas de tus plantas.
No como a César el rubor patricio
te cubre el rostro en medio del suplicio;
tu cabeza desnuda se nos queda,
hemisféricamente de moneda.
Moneda espiritual en que se fragua
todo lo que sufriste: la piragua
prisionera , al azoro de tus crías,
el sollozar de tus mitologías,
la Malinche, los ídolos a nado,
y por encima, haberte desatado
del pecho curvo de la emperatriz
como del pecho de una codorniz.
        SEGUNDO ACTO
Suave Patria: tú vales por el río
de las virtudes de tu mujerío.
Tus hijas atraviesan como hadas,
o destilando un invisible alcohol,
vestidas con las redes de tu sol,
cruzan como botellas alambradas.
Suave Patria: te amo no cual mito,
sino por tu verdad de pan bendito;
como a niña que asoma por la reja
con la blusa corrida hasta la oreja
y la falda bajada hasta el huesito.
Inaccesible al deshonor, floreces;
creeré en ti, mientras una mejicana
en su tápalo lleve los dobleces
de la tienda, a las seis de la mañana,
y al estrenar su lujo, quede lleno
el país, del aroma del estreno.
Como la sota moza, Patria mía,
en piso de metal, vives al día,
de milagros, como la lotería.
Tu imagen, el Palacio Nacional,
con tu misma grandeza y con tu igual
estatura de niño y de dedal.
Te dará, frente al hambre y al obús,
un higo San Felipe de Jesús.
Suave Patria, vendedora de chía:
quiero raptarte en la cuaresma opaca,
sobre un garañón, y con matraca,
y entre los tiros de la policía.
Tus entrañas no niegan un asilo
para el ave que el párvulo sepulta
en una caja de carretes de hilo,
y nuestra juventud, llorando, oculta
dentro de ti el cadáver hecho poma
de aves que hablan nuestro mismo idioma.
Si me ahogo en tus julios, a mí baja
desde el vergel de tu peinado denso
frescura de rebozo y de tinaja,
y si tirito, dejas que me arrope
en tu respiración azul de incienso
y en tus carnosos labios de rompope.
Por tu balcón de palmas bendecidas
el Domingo de Ramos, yo desfilo
lleno de sombra, porque tú trepidas.
Quieren morir tu ánima y tu estilo,
cual muriéndose van las cantadoras
que en las ferias, con el bravío pecho
empitonando la camisa, han hecho
la lujuria y el ritmo de las horas.
Patria, te doy de tu dicha la clave:
sé siempre igual, fiel a tu espejo diario;
cincuenta veces es igual el AVE
taladrada en el hilo del rosario,
y es más feliz que tú, Patria suave.
Sé igual y fiel; pupilas de abandono;
sedienta voz, la trigarante faja
en tus pechugas al vapor; y un trono
a la intemperie, cual una sonaja:
la carretera alegórica de paja.


Ella rugiada all'arido
cor, del suo cor non degno:
da lei scintille e giovane
vita al senile ingegno.
I' bastai solo a lei;
e i suoi terror seguirono
sempre i perigli miei.


O mistério começa do joelho para cim
O mistério começa do umbigo para baixo
      e nunca termin


十载芳洲抚白苹
移舟弄水赏青春
当时自倚青春力
不信东风解误人


Napoli contro il Ciel sì addensa i torti,
che un Dio spirto d'Amor nembo farassi,
spargendo in faccia a' vivi arie di morti.


Hier liegt der kuͤhne Held von einem Schwein entlebet/
Vor welchen Stambols Macht in ſteter Furcht geſchwebet/
Der Tuͤrck und Tartern zwung/ den faͤllt ein wildes Schwein/
So muß der Tod gewiß/ die Art unwiſſend ſeyn.


Jsou verše, jež možno psát jen v šílenství, jež zmocní se lebky tvojí
jen v onom zázračném ze zákona všednosti vyšinutí,
té nyní nejvyšší života paní.
Ale jiné chci rytmy, jiné, ó jiné –
chci obrovité a slastné poblouzení,
divokou, bouřlivou hudbu, šumění obrovského vodopádu,
tajemné něžné zvuky oddechující země. –
Chci splynutí s kosmem – má pyšná, šílená poesie!
Chci cítit, jak bytost má rozplývá se, divoce vzlétá
a celý vesmír jí patří,
kdy chápu užaslý zázračnou jednotu všeho,
kdy padá bělmo s očí mých a slabost a života krutá šeď s bytosti mé!
Hle, slova otřela se jak mince v oběhu dlouho se nalézající –
kdo vrátí jim žhavé jich kouzlo?


Daddeldu war nicht auf die Wache zu bringen.
Daddeldu Duddel Kuttelmuttel, Katteldu
Erwachte erstaunt und singend morgens um vier
Zwischen Nasenbluten und Pomm de Schwall auf der Pier.


Hat jemahls Furcht und Scham, du angenehmes Kind,
Dem wenig an Verstand und Schönheit ähnlich sind,
Den angesezten Kiel mir in der Hand verrücket,
So ist es warlich wohl auf diesen Tag geschehn,
Da meine Grobheit es um deine Gunst versehn
Und meine Demuth sich vor deinem Eifer bücket.


Víš ještě, jakou smolnou vůní
jsi chlapce lákal do rubiska,
kde rusálky se honí v tůni
a vodníkova lampa blýská?


山道榛芜大道荒
令人瞻望邺侯堂
怀贤空白悲今昔
泪滴西风恨夕阳


Gestern war ich kühn und fröhlich,
Heute bin ich unglückselig,
Und die Stunden nach Erlösung
Weinend zähl ich.


Aber dieses scheint gesagt zu werden
Doch am Platze: wenn sich auf der Erden
So was zubegibt, wie der Vesuv,
Trifft der Tadel den, der ihn erschuf.


Der Artzt verzweiffelt gantz an mir,
Die Freunde sind bißweilen hier,
Zu sehen, wie es stehe;
Doch auff der Flucht,
Ein jeder sucht
Nur wie er von mir gehe.


Dan vns zu stärkung haben zwar
sie Christum gsehen, wie er war,
Auf das wir auch mit jnen
GOTS warhait klar hirinnen
sehen vnd preisen künnen,


Let padesát už zachycujem
široký evropejský dech –
let padesát se spokojujem
být hlasem evropejských ech.


Ti ligetünk Pásztorai!
Mirtill kedves Pajtásai
Majd ha Mirtillt meg látjátok
Kérlek néki meg mondjátok
Hogy Dóris már nem fél tőlle
S nem fog el bújni előlle,
Hogy jobb indúlattal tele
Nem kötődik többé vele
Mondjátok hogy gondolatom
Most mind csak rajta forgatom
Hogy sok ezerszer meg bántam
Miólta véle úgy bántam.
Mondjátok meg hogy érette
Bús szívem is meg érzette
A mit mondott könnyes szemmel
Hogy tele van szerelemmel.
Mondjátok meg attól fogva
Hogy őt láttam vólt zokogva
Szívem, bús zokogásánál
Kedvesebb képet nem talál.


Hoch Schorle Morle, ruft es wieder,
Und Amor steigt zum Volk hernieder.


Čím svět je kolem s vůněmi,
čím ptačí melodie!
Zlatými pokryt pažemi,
slyším jen krev, jež bije.


Ott legelni, hol mezeje nincsen,
Ott aratni, hol vetése nincsen,
Ott szűrni be, hol szőlleje nincsen,
Ott tüzelni, hol erdeje nincsen.


Und nun ich euch erhöht, wollt ihr als Magd
Mich züchtigen mit Ruten und mit Haft;
Ihr schämt euch flüchtiger Genossenschaft
Und habt mir, eurer Herrin, widersagt?


Ach, dann strahlt die Welt, die lenzgeküßte,
Wunderherrlich wie ein Paradies,
Das ich trauern nur und weinen müßte,
Wenn das Schicksal mich daraus verstieß,
Und ich könnte noch im letzten Ringen,
Welt, zu Dir die Liebe nicht bezwingen.


Rinaldo ringraziò pur finalmente
delle parole grate ch'avea dette
ultimamente la donna piacente,
bench'egli avessi al cor mille saette.
Fu commendato da tutta la gente
il padiglione, e 'n camera si mette.
E cominciossi a trattar molte cose
che fien nell'altro dir maravigliose.


去年曾醉海棠丛
闻说新枝发旧红
昨夜梦回花下饮
不知身在玉堂中


六十休论少壮时
尉迟功业拟奚为
高声念佛寻街者
尽是拗停老健儿


Wann Tau am Grase noch blitzet,
Treib' ich, weil Hurtig bellt,
Vom Halmenhute beschützet,
Des Vaters Herd' ins Feld.
Die Schäfchen blöken und grasen,
Wo Klee und Quendel blüht:
Ich strick' auf schattigem Rasen,
Und sing' ein Schäferlied.


Das Fieber brennt im Busen mir
Und zuckt durch mein Gebein.
Die Hülfe kommt allein von Dir;
Mein Gott! ich harre Dein.


Du hast der Feinde toben
Mit deiner Herrligkeit
Gestürtzet und von oben
Vernichtet jhren Streit.
Dein Grimm hat sie beschweret
Und gleich wie Stroh verzehret.


Na poli tom, plném hrůzy – ticho – klid. –
Co to? – Zde vzdech! – A tamo bolné lkání. –
Což mrtví lehčí sobě v naříkání –
či živí snad zde ještě mohou být?


Sus ovejas a caso repastaba
Vandalio, y al pasar vio la doncella,
y tanto de su vista se enamora


Ihr könnt die Ebenbürdigkeit nicht tadeln
Des Geists in mir, ihr stolzen Purpurträger!
Er wird zum Throne diesen Schemel adeln
Und vor die Schranken rufen eure Kläger!


Crescite et multiplicamini,


nì veço gl'ogli vergognosi e vagi,
nì odomi parlar la dolce voçe,
nì spero di merçé, che plu mi coçe.


Čarodějem s mocným prutem,
čarodějem chtěl bych býti,
bych to srdce zkamenělé
vzkřísil v nové žití.


But ill the theme would suit her reed,
Who, wand'ring through the grove,
Forgets the conqu'ring hero's meed,
And gives a tear to love!


Und die Fülle ist Kraft,
Und sie lebt in mir
Bis zum Ende der Tage ...


Ku oknu se postavila,
v kterém Maur když uviděl ji,
začli tento rozhovor:


Gebeut, o Herr, durch welchen Kampf und Sturm
Wir dich auf unsern Schultern sollen tragen!
Dort meine Bogenschützen brennen längst,
Den Pfeil in deiner Feinde Herz zu schnellen.


Ty kate, sekeru ostři a mohutnou ruku měj,
a havranům a supům za nás hojného masa dej!


Was dein Latein betrifft, so gönn ich gleichfalls dir,
Daß du die phrases kanst in deine Scripta bringen,
Die dorte Plautus wäscht, hier Flaccus weiß zu singen,
Und was der Römsche Marckt den Krämern leget für.


Deutsche Mutter, verbirg dein Gesicht!
Nicht mit marmornen Platten,
Und mit dem Lorbeer auf Gräbern nicht
Sühnst du die zürnenden Schatten.


Nimmer hat durch meinen Mund
Hoher Geiſt geſungen,
Bis ich meinen lieben Bauch
Weidlich volgeſchlungen.
Wann mein Kapitolium
Bacchus Kraft erſchwungen,
Sing’ und red’ ich wunderſam
Gar in fremden Zungen.


Das wäre wol ein Leichtes
Um solch ein Himmelsgut.
Allein kein Blick erreicht es,
Kein Wünschen und kein Muth.


Rút betegség vitéz Nyárin ott vala,
Azért kösztök egy jó lovan ott vala,
Élni-halni vélök ő ott kész vala,
Mert királnak hívségös szolga vala.


Durch Noht und Tod /
zum lieben Gott
nur steiff hindurch gedrungen.
Ein Helden-Muht /
läst Leib und Blut:
wird nur der Sieg' errungen.


Dein Ruhm pflegt auff zu gehn wie Sterne bey der Nacht;
Nur dieses ist nicht gut, daß damals niemand wacht.


Or chi averia cordoglio vorriane alcun trovare,
ché li voria mustrare dolore esmesurato.


Und in deines keuschen Schoßes Hut
Sollst du deine Kindlein schaukeln,
Daß deine Kinder so lieb, so gut,
Wie Träume mich umgaukeln.


双眉不扫镜心空
镇日开窗候北风
闻道征衣犹未薄
晓钟斜月过山东


Im Sommer, ach, im Sommer –
Aus zogen sie zum Strauß,
Da rief das Volk: »Lord Murray
Sieht wie ein König aus.«


»Wir satteln nur um Mitternacht.
Weit ritt ich her von Böhmen.
Ich habe spät mich aufgemacht,
Und will dich mit mir nehmen.« –
»Ach, Wilhelm, erst herein geschwind!
Den Hagedorn durchsaust der Wind,
Herein, in meinen Armen,
Herzliebster, zu erwarmen!« –


Ich riß des Herzens Furchen auf:
Da säten Wind und Sonnenschein
ihr Korn hinein;
da schoß es auf
aus rotem Grund
und wuchs mit zuckendem Purpurmund
zum Licht hinauf.


Es ist der Tugend-Sold: allhier gesegnet seyn.
Die Frucht der Gottes-Furcht wird ihm zu lauter Leben.
Noch heute stellet sich des Himmels Seegen ein/
Den ersten Lebens-Tag ihm wiederum zu geben.
So groß ist Gottes Huld/ so groß ist sein Ergetzen/
Hochwehrter/ und so hoch auch unsre Lust zu schätzen.


二十年前灞水傍
垆头晨夕纵清狂
天南海北凋零尽
赢得君家玉树长


Krokus , Sproß des Morgenlandes,
Seltner Gast auf Schwabens Flur,
Zeugnis ewig jungen Frühlings
Und uralter Weltkultur;
Wo itzt Flocken niederwirbeln
Auf die wohldurchblümte Au',
Pflanzte einst ihr Saffrangärtlein
Eine kluge Römerfrau.


Se, dopo lunga prova, a gran fatica
trovar si può chi ti sia amico vero,
et a chi senza alcun sospetto dica
e discoperto mostri il tuo pensiero;
che de' far di Ruggier la bella amica
con quel Brunel non puro e non sincero,
ma tutto simulato e tutto finto,
come la maga le l'avea dipinto?


Sem a tam se loudím,
Bych tě uviděl,
Po tvé stopě bloudím,
V srdci nose žel.
Když tě nenacházím,
Běduji a lkám,
Umdlený se sázím,
Slze prolévám.


Nač dům ten stkvostný stavím Hospodinu,
když vím, že přec ho nesmířím a zhynu;
chrám přečká mne; jeť z mramoru a žuly,
já v prach a troud však rozpadnu se v důli.


Ach, kde ta ruka, která bila v struny,
ta měkká, bílá, aristokratická ruka
s růžovými nehty,
tak celá vůněmi syta, tak sladká!
Pak vylámány, vydloubány perly
a drahokamy, harfa stárla, sešla
jak ošumělý člověk,
až došla k vetešníku,
kde byla vydražena; – levná
pak přišla
do ruky chudé ženy
tak staré, sešlé jako ona,
jež prsty chábnoucími
v ni hrávala za almužny dar skrovný.


Frisch auf, mein Herz! wie heiß auch das Gedränge,
Bewahr ich doch mir kühl und frei die Brust!
Schickt Wald und Flur doch noch die alten Klänge,
Erschütternd mich mit wunderbarer Lust.
Und ob die Woge feindlich mit mir ränge:
So frömmer nur sing ich aus treuer Brust;
Da bleicht das Wetter, Himmelblau scheint helle,
Das Meer wird still und zum Delphin die Welle.


O nausea vil d'apostati desiri!
I gratuiti del Ciel doni innocenti
pospone al lezzo di poponi Assiri.


Da schlich sich kümmerlich heran
Ein armer, alter Bettelmann,
Zog vor dem Protzen seinen Hut
Und fleht: Gnä Herr, ach sein S' so gut!


Csak menj el büszke fejvetéssel.
Siess. Rohanj. Vigyázz. Ne késs el.


Und bald rückt sie sacht zu mir:
»Hast du deren mehr?«
Wie Sie sehn. – »Drei Kannen schier,
Und das lauter Klebebier!« –
's wird mir gar nicht schwer.


On bílovousý vzdán byl alchymii
svou bez únavy nepokojnou hlavou,
s ním dítě – anděl z vosku narozený –,
jenž ruce lomí kaplí polotmavou...


Ben dovrebbe fra l'alma e 'l fiero colpo
tua gioia opporsi ed acquetar la guerra
la certezza ch'abbiam de la tua pace;
ma ne l'alta memoria acuta noia
rompe ad ogni ora di ragion lo schermo
e drento passa con tristezza nova.


Sure, sure those dear pleasures once more will return;
How long in this Absence distrest must I mourn?
How long must I wish, while my lot I deplore,
That dear angel-face! — could I see it once more!
That dear angel-voice! — Time, how swift didst thou seem,
While I listen'd enchanted as Love was her theme!
O come those dear hours! and to soothe my fond pain
Love again be her theme, and I listen again!


Gridavan tutti gl'infelici capti:
«Mal di Gereboan la via seguimmo
e di Giezi, per ch'or siàn sì disfatti!


Ich sehe nicht, was blüht zu meinen Fußen,
Welch süßer Balsam rings an Zweigen hängt;
Doch auch im Dunkel ahn ich, was an süßen
Duftwellen atmend in die Mainacht drängt
Aus wildem Beerenbaum und Gras und Strauch:
Ich atme Weißdornduft und Rosenblühn
Und Veilchen, die in Blätterbetten sterben,
Und Moschusrosen auch,
In denen morgens bunte Tropfen glühn
Und abends Sommerfliegen sich umwerben.


Verschlafen sinkt der Mond in schwarze Gründe,
Beglänzt noch einmal Schilf und Rohr.
Gelangweilt ob so mancher holden Sünde,
Verläßt er Garten, Wald und Moor.


Mas não andava só pelo degredo;
Talvez tivesse algum pavor e medo;
E por isso chamou, num claro dia,


أهبتُ بأشعاري إلى السَّيِّد النَّدْبِ
فجئنَ سِراعاً وانتُدِبْنَ إلى نَدْبي
تَيَمَّمتُهُ فاخضرَّ عُودي وأشرقَتْ
سُعودي وفاءَ الخِصبُ لي عَقِبَ الجَدْبِ
وكانتْ صُروفُ الدَّهر بي قد تَوَسَّدتْ
فصِرتُ كأنَّ الدَّهرَ لم يتوسَّدْ بِي
أبا بكرٍ الممدوحَ أُصفيكَ مِدحَتي
وأُصفي الّذي لم يُصفِكَ الوُدَّ بالَجدْبِ


Tuze rád Bůh má tě, Cide,
velkou jeho milost slyš,
že ty ještě po své smrti,
nad Bucarem zvítězíš!


Zavolám,
Přivolám,
Počkej, ó Haničko,
Tvou matičku!
Povím jí, že celuješ
Z lásky holubičku.


Will immer um und bei dir sein,
Will Not und Tod nicht scheuen!
Mein trauter Wilhelm! du allein
Kannst meine Seel erfreuen,


Gh'en diseva inscì anmò, ma quell balloss
d'on lampedee, malign come on demoni,
el me dà su la vos, negand tutt coss,
e domandand i proeuv e i testimoni.
Allora el respettor el solta el foss
e el ghe fa el lecco senza zerimoni,
disend: Sur sì le prove, affar fenito,
le prove sur Giovanni riverito!


Der Frevler höhnt, der Spötter lacht,
Der Böse triumphiret,
Und Du, Herr, hast noch nicht vollbracht,
Hast's noch nicht ausgeführet,


Ihre Pflantz ist jmmerdar
Kalckstein zwar,
Ihm nur ist Sie Alabaster:
Gebt Ihm aber rund vnd schlecht'
Hierinn recht,
Also jrren ist kein Laster.


Hamvas, fehér, szűz arca úszott
ezüst vizedbe hallgatón,
mint alkonyfényes, csendes este
a hattyu ring a tiszta tón.


de la muerte al herirla la guadaña,
pensad que une su amor, de amor con lazos,
con el pueblo español, al Rey de España


Er weinte tagelang mit einem Pferd,
Dass ihn sein Wiehern von dem Wort erlöse:
Zu wissen nichts, dass eines Wissens wert.


Matičko, mé zlato,
nemyslete na to,
přetéká, co křivdou
dávno vrchovato.


„Maria panno, ulituj,
milého mého ochraňuj
od všeho zlého pod zemí,
i s těmi dole, se všemi!“


gördün


Věř, žal i štěstí z nebes toků prýští,
Bůh váží srdce na své váze velké;
kde nalezne je lehké, mdlé a mělké,
tam štěstí donese v ně vlna příští.


Ich geb' es gerne zu, Witz hast du mehr, als g'nug;
Doch schreibst du, wenn du schreibst, als wär'st du nicht recht klug;
Dein scharf- und spitzer Kiel verletzet den Verstand
Und ist ein blankes Schwert in eines Tollen Hand;
Du schreibst, was sinnreich ist, doch was sich nicht geziemt,
Und deine Thorheit wird durch deinen Witz berühmt.


Ein Pantherthier vom Pfeil geritzt,
Der König wütend schlägt.
Herr Adolf ihm im Nacken sitzt,
Den Widerschlag verlegt,
Und stößt den König auf die Knie',
Der betet: »Jesus und Marie!« –
Vom Roß der Graf, bewegt.


Zill, der Apokalyptikus,
Bewies mit einem tapfern Schluß,
Daß einstens mit den Frommen
Auch Thiere in den Himmel kommen.
O, schrie sein altes Weib, und freut sich inniglich,
O welch ein großer Trost für mich und dich.


恒时杯底黑头公
拟探梅花未许同
可是长干春酒薄
教人无赖忆郫筒


De questo falso amor omai la mano
de scriver più de lui voglio retrare,
e rasonar de Dio come cristiano.


Recensente dobře věz,
Že hlup jestiť každý kněz.
Jak se církvi spronevěří,
Hned mu v hlavě, v mysli šeří,
A má do se všechnu cnosť,
Na tom buď ti vezdy dosť.
Aniž pak se čtením lomoz,
Lehčeji si v soudu pomoz;
Knihu každou haň a tup,
Křič jen, aj jak kněz jest hlup!


My vyznáváme: Kdo věren je Pánu,
ten samého Boha jen vzývati smí,
ne anjely, světce, ne Marii pannu,
ač čest, komu čest, vždy vzdáme i my.
A ostatky svatých a zpovědnic mříže
a obrazy, růžence, sochy a kříže
a obřady vábící oko a sluch –
to v duchu a pravdě se nectí tak Bůh.


So sitzt der blinde Greis im Stuhl,
Rührt keines seiner Glieder,
Und schlägt mit seiner Stimme Schall
Den Mörder doch darnieder.


„Ze země tílko zas do země dej!
Libě v svém hrobečku odpočívej!
Spi, až pak přiletí Andílkové,
Aby zas vzkřísyli tělíčko tvé.


一夜春寒雪作花
绿毛么凤隔窗纱
朝来唤醒诗人梦
拣墨留题瘦影斜


Dem Sieger hochentgegen jede Quelle.
Die Marmor-Säulen regen sich;
Roms Helden-Geister wollen aus der Hölle
Herauf zu Friederich!


Jen ve smyšlenkách záhad pln je svět;
v bdění i spaní, nejvíc kdy jsme sami,
jen mozek náš jej plní mátohami
a za prah smyslů jdeme s nimi v let.
Nám nedostačí opravdovost běd
ni úsměv žití; srdce vidinami
se trýzní, těší víc – a mníme, s námi
i do hrobu že lehnou naposled.


Cuando la llama y luz de puro aliento
rutilar veo en torno, y que el vencido
pecho tiene en su fuego convertido,
mil causas justas hallo al mal que siento.


Mert cudar hangu hallgatás ez!
Így nem bitangol költő, vátesz!
Az igaz hang, az más volt, s más lesz!


Welche Gottheit soll auch mir
Einen Wunsch gewähren?
Unentschlossen irr ich hier
Zwischen den Altären.


So steht das Kreuz inmitten Glanz und Fülle
Auf Golgatha, glorreich, bedeutungsschwer:
Verdeckt ist's ganz von seiner Rosen Hülle,
Längst sieht vor Rosen man das Kreuz nicht mehr.


Na kůlu plotu nabodeno děcko.
Pes pod ním leží s přeraženým hřbetem,
výt nemá sil, zří tupě na to všecko.
A slunce hasne v slávě nad tím světem.


Kdo punčošky černé teď svléká ti?
Kdo dostal víc nežli já, nevrátí!
Kdo líbal – chce na věky líbati!


Šťastnými nás činí
v pozemském tom žití,
když s námi i jiní
stejně smýšlí, cítí;
proto moudře vzato,
dobrý přítel víc – než zlato.
Přijměte mé přání
s toutéž upřímností,
jakouž bez ustání
srdce mé i hostí.
Všecky tužby vroucí,
všecka přání skrytá,
nechť Vám Všemohoucí
splněna zde skytá.
Člověka co blaží
v pozemském tu žití,
po čem duch se snaží,
vše to máte míti.
Každé hoře Vaše
rychle ať pomine,
přátelství jen naše
nikdy ať nezhyne.


一溪流水半山云
山桂绵绵日夕芬
莫言丘壑藏名姓
高士他年自传君


Auf heil'ger Straße, jetzt ganz leer,
Lief nur des Esels Schatten her.


Srdce, skonávajíc, cítí jara dech,
sladké objetí a ústa na ústech...


Tak se stalo.


Von Erdenduldern ein verlorner Posten,
Will ich hier streiten an der Hölle Tor;
Den herbsten Kelch des Leidens will ich kosten.
Halt mir das Glas, o Seelentrost Humor!


Or chi vedessi quelle damigelle
venirsi a battezzar divotamente,
e quanto allegre parevano e belle,
di lor s'innamorrebbe certamente:
elle parien del ciel le prime stelle;
le madre e' padri, ognun n'era gaudente.
Gran festa si facea per la cittade
e le castella e l'altre sue contrade.


Du wunderschönes Mädchen
Du sollst die meine sein,
Du wunderschönes Mädchen
Ich denke immer dein;
Wenn die blauen Bohnen fliegen,
Wenn da fließt das rote Blut,
Deiner werde ich gedenken,
Denn ich bin dir gar zu gut.


أَعيَت عَلى الأَوهامِ تِلكَ العُلى
وَاِستَعجَمَت مِن وَصلِهِنَّ الفِصاح
لا تُدرَكُ الغاياتُ إِلا مُنىً
لا يُجتَلى البارِقُ إِلا التِماح


,Jak žila jsem, dej umříti mi sladce,
jen Satyra mne nevydávej zlobě!‘


自缘勾勒减松煤
非关白雪压枝低
梢似东坡碑上笔
路人才掘出深泥


Ah! graceless wretch! to disobey,
And devious quit the flowery way,
And slight the gods decree!
Still, still, ye gods, the blessings send!
If e'er my guilty hands offend,
Indeed my heart is free.


Wie mir ſo bewegſt du
Das Herz aller Menſchen
Seit dem Uranfang,
Jetzt und in Zukunft,
Und weckeſt die Sehnſucht
Zum Idealen,
Und führeſt die Menſchheit
Den Pfad zur Vollendung …
O Gott der Schönheit.


مَنَعَ الحَياةَ مِنَ الرِجالِ وَطيبَها
حَدَقٌ يُقَلِّبُها النِساءُ مِراضُ
فَكَأَنَّ أَفئِدَةَ الرِجالِ إِذا رَأوا
حَدَقَ النِساءِ لِنَبلِها الأَغراضُ
خَرَجَت إِلَيكَ وَلَم تَكُن خَرّاجَةً
فَأُصيبَ صَدعُ فُؤادِكَ المُنهاضُ


A stráž bdí nad nimi, by po dvou v řadě stáli,
své soudy mírnili a vzpurně nereptali.


人皆束缚夘申时
我独园居不必归
最是苍寒堂下好
乱松稍上看云飞


Ach! mir im Haupte tobt unsäglich
Ein Schmerz durch Nerven und Gebein!
Und ist er einen Tag erträglich,
Am andern steiget nur die Pein.


晓起山堂雨过时
羽人有约复来期
出门笑问采樵者
昨夜松苓长几枝


„Hole v rukou, obuv na svých nohou,
stoje v řádném těla obleku,
jísti bude každý s pílí mnohou,
pamětliv jsa ctného útěku!“


Ó, szép volt akkor farkasszemet nézni
Ezer szemmel egy régi éjszakán,
Azóta mindíg ezer szembe nézek,
És fennakadok millió csudán.
Ezer szemével, tündöklő szemével
Akkor megáldott, - s megrontott az ég:
Egy szempárba egészen elmerülni
Azért nem tudtam eddig soha még.


Den za dnem takto jdou. Kam – proč – to nikdo neví.


Vígadj, magyar haza! s meg ne tagadd tömött
Javaidtól azt a valódi örömöt,
Amelyért víg hanggal ekhózik a Mátra,
Az egész országban harsogó vivátra.
Vége van már, vége a hajdani gyásznak,
Lehasadoztak már a fekete vásznak,
Melyeket a fényes világosság előtt
A hajdani idők mostohás keze szőtt.
Az eltépett gyásznak rongyainál fogva
Tündöklik egy nyájas hajnal mosolyogva.
Setét vőlgyeinkre súgárit ereszti,
Mellyel a megrögzött vak homályt széljeszti.
Bíztatja hazánkat vídámító képe,
Hogy már a magyarok napja is kilépe,
S rövid időn felhág egünk délpontjára,
Hogy világosságot hintsen valahára.


„Rajtam is ugy történt. Vén szemem, hiába
Hogy oly sokat nézett élte világába,
Nem akart alunni tegnap egy mákszemnyit,
Soká nézte fájva a fekete semmit.


Bodáky mně před očima
blýštily se jako hadi;
cítila jsem jejich ostří,
a v tu chvíli se mně zdálo,
že již projely mé srdce.
„Zavražděte“ – volám na ně, –
„ničehož vám nevyzradím.“
A již počali mne bodat,
tlouct a bíti všichni čtyři.
Vida Řehoř muka moje,
ujal se mne, a pak pravil:
„Do lípy utekl Václav.“
„Do lípy? a jaké lípy?“
řvali na něj katanové.
„Inu do té naší lípy,
české lípy tamhle tudy“ –
ukazoval Řehoř rukou.
„České Lípy? Odkud víš to?“
„Inu, sám jsem jej tam vedl,
doprovázel dneska v noci,
a vám za to jistě ručím,
že tam utek’ odtud od nás.“
Při tom kroutil obličejem,
a tak pitomě se tvářil,
jak by pět neuměl sčítat.
Mluvil pravdu, věřili mu,
když tak bázlivě se tvářil,
jen že jinak vykládali,
ovšem tak, jak Řehoř chtěl to.
Odtáhli pak čtyři čerti,
pospíchali za Václavem
do České jej Lípy hledat.
Zachráněn byl takto Václav.


Il vaticinio dei quaranta soli
esce dal labro al pallido profeta;
e frusti enormi d´alabastro e creta
son della eversa Ninive le moli.
E or qui sui vespri, come Iddio decreta,
aprono le trecento aquile i voli;
e, se non gemi, di che gemer suoli,
a veder tanta gloria e tanta pièta?
I magi e i re della città diversa
sparvero; e in pugno poca polve io stringo:
sogno l´arpe dell´Asia, e non le sento.
Tutto un mondo perì: solo attraversa
le rosse lande l´arabo ramingo,
e sparge l´inno della morte al vento.


Ha, zu ihr zu lagern wagte
Sich schon Lanzelot im Moose;
Aber schlau zum Ritter sagte
Laut Ginevra jetzt, die Lose:


Nuž udolejte touto zbraní
vše, co se kde vám nelíbí,
ta bezpečně a jistě raní –
a co je v světě bez chyby?
Ha! dobročinnost, zbožnost, láska
i umění i sláva, cnost,
to šalebná je všecko maska,
lží cit je, vlast i povinnost,
nuž rychle, bratří, rychle na ně,
již udeřila hodina,
na lži ty chystejte své zbraně –
a posměch zbraň je laciná.


O daß ich, unserm verdienst nach,
mög diser zarten hand mutwillen
und meines herzens süße rach
ganz unersätlich küssend stillen!
und sie buß und reu lehr,
sie küssend mehr und mehr.


Do noci napořád planou, pro vždycky druhu druh ruku
plamennou podává dále nad propast, hrůzu a muku.
Nadějí v budoucnost světlé a syté nočním tmám vstříc
po březích života, majáky, plaňte, co chcete víc?


To bylo večer. Vzrostla touha každá,
jako by z hněvu vzejít měla vražda,
krev měla téci ze msty nevinná;
vyhrával západ v sporu ohňů čistém,
divoce sloučiv jantar s amethystem.
Nebylo moře. Ani pevnina.


Usmívá se v rozpacích Kateřina kněžna
a po tváři úsměvné hrá jí růměň něžná;
sebechvále vzpírá se skromná její duše,
mlčky na svém bělouši k Marklovicím kluše.


Zum achten zog in einem Kahn
Ein Schiffer seinen Zug heran,
Als wollt er nun das Netz ausleeren;
Da sah man Fisch und Koth und Stein
In einem Garn ergriffen seyn,
Das fing er gleich an umzukehren;
Und mischte diesen Spruch darein:
Wohl dem, der wie ein Fisch kann seyn.


Deh quanta pièta! E pure
Dolori altri secreti
Conosco, altre sventure,
Che di solenni lacrime a' poeti
Non chieggon pompa. Apritevi,
De la miseria antri nefandi, a me.


Sie zerdrückt eine Träne von Stolz und Harm
Und rührt an des Helden erhobenen Arm.


All die Lasten, die euch gedrückt,
in die Schatten der Nacht entrückt, –
all die Sorge, die euch umspann,
Brüder, kümmert sie heut den Mann?


Es verdad, yo te vi ciprés frondoso
estrechar de los vientos la campaña,
yo vi ser la soberbia que te engaña
aguja verde en Menfis oloroso


Wo du hin setzest deinen fuß
alls wachsen muß
vnd järlich sich ernäwen,
In wüsten wälden, berg vnd thal,
grunts vberal
vnd in den schönen äwen,
Da geht das viech
vnd mestet sich,
daß jederman
hat lust daran,
muß jauchtzen vnd sich fräwen.


Es hatten sich siebenzig Schneider verschworen,
Sie wollten zusammen ins Niederland fahren,
Da nähten sie einen papierenen Wagen,
Der siebenzig tapfere Schneider konnt tragen,
Die Zottelgeiß spannten sie dran,
Hott Hott, Meck Meck, ihr lustigen Brüder,
Nun setzt euer Leben daran.


No, non turbarti, o Nice; io non ritorno
A parlarti d'amor. So che ti spiace:
Basta così. Vedi che il ciel minaccia
Improvvisa tempesta: alle capanne
Se vuoi ridurre il gregge, io vengo solo
Ad offrir l'opra mia. Che! Non paventi?
Osserva che a momenti
Tutto s'oscura il ciel, che il vento in giro
La polve innalza e le cadute foglie:
Al fremer della selva, al volo incerto
Degli augelli smarriti, a queste rare,
Che ci cadon sul volto, umide stille,
Nice, io preveggo... Ah non tel dissi, o Nice?
Ecco il lampo, ecco il tuono. Or che farai?
Vieni, senti: ove vai? Non è più tempo
Di pensare alla greggia. In questo speco
Riparati frattanto; io sarò teco.


يا لَهُمْ سادةً أبانَ بهِمْ بارِي
البرايا لِلْخلْقِ نهجَ الصَّوابِ
وعد الله من يُحبّهم الفوزَ
بِحُسْنِ الثواب يوم الحِساب
فهنيئاً لَهُمْ بما وعد الله
وطُوبى لَهُمْ وحُسنُ مآبِ


Fortuna amicitias adverſa examinat.
Wenn die Wiederwertigkeit deines Gluͤkkes ſich leſt ſehen/
Wirſtu ſehen was fuͤr Freund’ in der Truͤbſal bey dir ſtehen.


¡Frío impío mármol!
en mis manos haces llagas,
lejos de caricias de tus manos frías,
blancas y grises,
Carrara rueda por el monte abajo
describiendo matices,
usando el curvo suelo
para definir la meta final.
¡Frío impío mármol!
El cincel te da formas,
planos son tus pechos,
suelo de alfombras,
bombeas en tu perfección, hacia afuera,
los misterios de un rostro que toma vida,
lento, al paso del martillo.
¡Frío impío mármol!
Machaca que machaca
bajo la luz de un candil, creo tu forma varonil,
que soñé de porcelana y ahora es duro manto,
no se rompe si no es con encanto,
con lujuria desmedida,
¿qué temes, si no puedes, alma mía?
¡Frío impío mármol!
Sin llagas se va formando el cuerpo,
excesivo de gimnasio, tiene brillos,
tiene una sonrisa en el rostro
que borra la de la Mona Lisa,
¿cómo cincelo yo tus sentimientos?
Anhelo ser fuerte como mi Dios interno.
¡Frío impío mármol!
Ya tienes hasta cerebro,
empieza a crear, creativo eres,
como tú nadie puede,
pues el tiempo juega a tu favor,
el aprendizaje, la acción,
son tu don, santifícate y tendrás un corazón,
sabor de mermelada de fresa, que besa.
¡Frío impío mármol!
Mira de frente, mira alto,
más sé humilde a cada paso,
pues de soslayo, te observan,
tú sabes las tretas,
las sinuosas curvas que te diferencian,
creaste creador mi otro yo partido,
que sana sus heridas
a ritmo de latido, que quiere vivir
¡vivir, mármol frío!


Mich durchwallt
Tieferer Schauer.
Welcher Anblick!


不学江头玉树寒
寿阳红粉旧妆残
婵娟可是惭随俗
莫作金沙锁骨看


Schön bin ich nit, reich bin ich wohl,
Geld hab ich auch a ganz Beuterl voll;
Gehn mer noch drey Batze ab,
Daß ich grad zwölf Kreutzer hab.


Těch žhavých zvuků umíráčka,
těch nikdy nezapomenu,
vždyť jsem je nehty vryl v svá prsa
a čelem vtlačil ve stěnu.


Jen vzpomínky mi zbyly chudé,
již jaro samo nezáří.
Sám opět... a tak vždy už bude,
čím dál, tím smutněj ke stáří.


Tato ústa děvy básníkovy
Ozvala se ke mně těmi slovy:
„Já přicházím z říše stínů k tobě,
Bysi zvěděl, že i na věčnosti
Dlím u jasných duchů společnosti,
Kteří, byvše vlasti ku ozdobě,
Sotva že se v květy rozvinuli,
Ve šlechetné snaze zahynuli. – “


Was kann auf der Erde uns Russen besiegen?
Wir stehen wie Berge in schrecklichen Kriegen.
Wir achten nicht Hitze, nicht Stürme, nicht Frost,
Thun männliche Thaten bei kärglicher Kost.


Der Kaiser hört's mit Staunen und sieht die Gattin an,
Dem Kaiser wie dem Henker hat sie es angethan;
Mit ihren milden Augen daraus ein Engel blickt,
Da hat sie selbst dem Gatten das Schwert zur Hand gedrückt.


Légy üdvöz édes kedves alkonyat!
Most jön majd a daleszme s gondolat...
Oly szép az est, a hold, a csillagok...
Érzelmimnek ellent nem állhatok!


Die dreyßig also wollen wir
Vesthalten unsern Eid,
Und gehn, als brave Grenadier,
Aus Zeit in Ewigkeit!


In Israel straft jeden Stamm sein Fluch
Auf diesen Tag. Dies lehrt ein kleines Buch
Von einem unglücksvollen Schwätzer.
Der Kinder Ruben Fluch wird schrecklich angeführt:
Was grün ist, das verdorrt, sobald sie es berührt:
Ein Vorbild vieler Uebersetzer.


佳人爱写湘妃佩
千载犹凝翰墨香
昨夜春风透幽谷
悬崖高处意偏长


A sírás fojtott
és megmarkolta szívemet a bánat
és azt se tudtam: honnan, mire támad?


Je moru atmosféra vaše meta,
byť strasť smyšlenou v slov proud přelíčíte.
Hebrejci dle srdce, Judasy zvíte
než, jste, však tryzna hřiven třiceti je kletá.


أنا النور المبينُ
أنا الحق اليقينُ
أنا القرآن أتلى
أنا الحبل المتينُ
أنا عرش التجلي
أنا الروح الأمين
أنا الكرسي مني
بدا السر الكمين
أنا المحفوظ لوحي
أنا الحصن الحصين
وما عندي تراب
ولا ماء مهين
سوى الأسرار عنها
أضاء لي الجبين
وقلبي مستنير
وحقي مستبين
فحوِّل عن طريقي
وأمري يا لعين
وإن أنكرت حالي
وكنت لي تشين
فإنك في غرور
وفي جهل يهين
وتعبد كل وقت
هواك وتستعين
لك الدينار رب
ومعبود معين
وبالأغيار تلهو
ويطغيك القرين
ولا عتب على من
له دنياه دين
وفي الشهوات أضحى
له قلب رهين
ولا يدري شمال
بما حوت اليمين


Csavarjátok fel! szikrázzon a fénye!
S verjétek vissza ti ezerszeressen!
Arra való, hogy véle lássatok,
hogy milljó szeme lelketekre essen!


Žížeň krutá žence trápí,
Vodáčkové lítají,
A konývku za konývkou
Sylnou rukou nosejí! –
Neutop se, bratře! v konvi,
Dej se také mně napít,
Ať po uhašení žížně
Mohu dvakrát bystřej žít.


So sei dir ewig denn von jenen Küssen
Die Glut verschlossen, die so sanft sich rauben,
Und ewig sollst du Wasser trinken müssen.


Wahr ist's, der Fromme schmeckt auf Erden
Schon manchen selgen Augenblick;
Doch alle Freuden, die ihm werden,
Sind ihm ein unvollkommnes Glück.
Er bleibt ein Mensch, und seine Ruh
Nimmt in der Seele ab und zu.


o şatafatlar, altınlar, gümüşler boşuna;


Höher war dir der, der ewig ist.


Wahr ist es, Mathador schreibt eine schöne Hand;
Nichts fehlet seinem Brief' als nur allein Verstand:
Ein jeder Brief ist sein Gemähld,
Den nichts als nur die Sprache fehlt.


Mně roditelkám vašim chce se smát
v zástupu křičících porodních bab.


Les éventails sont clos ; dans l'air silencieux
Un andante suave agonise en sourdine,
Et, comme l'eau qui tombe en la vasque voisine.
L'amour tombe dans l'âme et déborde des yeux.


Nic bez tajemství není, co kolem tebe jest,
vždy obemžen se cítíš být tesklivostí hvězd,
před zrakem tvým dna záhad se hluše tmnějí,
flór smrti vlá v tvé touze i v tvé naději.
Tvé úsilí, tvé dílo chod ve tmy znamená,
pneš po fantomech pouze svá chabá ramena,
je larvička jen pouhá a klamná krása žen
a v modlitbě tvé k božství je posměch obsažen.
To umění tvé knižní je choré, svraštělé,
a duchovní tvé ctnosti jsou padlí andělé;
ty nechápeš v své pýše, že’s lidské matky syn,
v tvé pansofii, pravdě je plno hadích slin.
Jsi slabý herec, věru i kus tvůj chabý je,
jenž zvráceností svojí i herce zabije.
Na falešné tvé vervě nic duši neláká,
měj, chceš-li ozdravěti, jen oči diváka!
Viz proscenium skvělé, svět valný, nezměrný,
vše zalito je září jak z černé laterny.
Má světlo úhoz prudký, stín černou hloubku zas,
na akty krátkodobé je dělen věčný čas.
A v zákulisí vládne čís důmyslná dlaň,
jež vyměňuje prospekt: tu lunou hledí naň,
tu vlny vodní valí neb šechrá obilí,
v něj chýši lehce vstaví či palác ztepilý,
neb žalář, z jehož zdiva se kapek roní chlad,
jak troufal by sen vězně svou marnost vyplakat.
Smrt u opony stojí. Má práci jedinou,
ji spustit mezi živé a ty, již zahynou.
Nuž otevři jen oči. Hleď obsáhnouti děj,
na dlani otevřené své lidské srdce měj,
hleď chápat všecko citem, ne intelektem snad,
neb uzříš kusy bludné a nedůsledné hrát.
Jen prvotiny samé. A žádné reprisy,
jeť na jevišti světa to příkaz jakýsi,
neb jednou v žití herec jen roli vytvoří
a skromnější jest osud než jiní autoři.
A repertoir? Nuže: jest quasitragický,
neb tragedie cizí, věz jednou pro vždycky –
kdybys ji mohl chápat a za svou bráti kdys,
svou vahou rozdrtila by tebe jako hmyz.
Však nehleď příliš temně, můj milý příteli,
je závažným zde prvkem i život veselý,
ba komický, lze říci i při vší tragice,
víc lidí hubí vášeň a ples jak jepice.
Jsou lidé v hoři malí, či gestem velicí,
i mrtvá hlava může mít směšnou čepici...
Tak u milostných dramat, jež prudký mají spád,
lze přímo v prsou zříti šleh ohně plápolat,
a fysiolog vleklý a krajně zvídavý
mní v hlubokostech slyšet, jak mumlá pohlaví.
Toť nejčastější drama. Jsou stará jako svět
a odstínu v nich není až k Prometheu zpět;
střež srdce své, nechť hledí na vše jen z povzdálí,
zří Belkidy a Laury, zří Ledy, Ataly,
meč slasti i meč muky prs jejich proniká,
jsou hodny citu tvého i zraku básníka.
Jich srdce během kusu zlá marnost zadáví,
jsou měřítkem pro lačnost či sytost představy.
A na jevišti lásky i muži všelicí
jak tyranové velcí i truchlí novici,
všech podob i všech věků, i všechněch věr a kast,
jsou hnáni bičem vášně ze srázů nad propast
a uživše i zrady, lsti, proseb, násilí,
dýk, jedu, které tajně za ňadry nosili,
jsou na výsledku kusu již předem závislí
(co o lásce kdy psáno, jsou asi nesmysly).
Já nejsem rádcem tvojím a instruktorem snad,
ty můžeš klnout žití, aneb je milovat,
neb po všem, co jsi viděl i ssebou zažil blíž,
Smrt oponu když spouští, rád šum ten uslyšíš.


Náš táta se stropu chytá,
naše máma byla bita,
dědek mlčí, bába pláče,
žid se šklebí: „Což, sedláče?“


苍烟枯木共荒寒
篱落堤湾汹涨湍
归路宛然归未得
闲将李叟画图看


Er geht zum Bette hin, der kleine Fratz,
Er bittet mich gar schön,
Sollt aus dem Wege gehn,
Sollt machen Platz.


Se' tu tirata in su da' divin rai
come vapor dal sole, o tanto vali
da te? e se tu hai rasumpte l'ali
che già perdesti, perché qui più stai?


Darumb sagt jhm mit allem Fleiß/
Est puer natus hodie,
Jn Ewigkeit Lob/ Ehr vnd Preiß/
Pro reorum crimine,
Hodie, hodie,
Natus est rex gloriæ.


Kaum, daß wir gehört,
Was uns Gott beschehrt,
Legete sich unser Haufe,
Nach vollführtem Pilgrims-Laufe,
In ein Bethlehem,
Das dem Herrn bequem.


C'est l'heure où le soleil, sous sa voûte profonde,
Baigne la terre en fleurs dans sa lumière blonde ;
Le lac, les champs féconds, les bois mystérieux,
Nagent dans l'éther calme en souriant aux cieux.
Et la vie en tous sens frémit, filtre et serpente,
Flot mobile et fécond, sève luxuriante,
Long torrent de parfums, de lumière et de bruit,
Qui fermente et bouillonne, eu fleurs s'épanouit,
S'exhale en chants d'oiseaux, coule en flots, monte en gerbes ;
Insectes scintillants, reptiles sous les herbes,
Fleurs dans les champs, poissons nacrés dans le flot clair,
Bruissement de l'eau, bourdonnement de l'air ;
VA du lac de cristal, de la plaine dorée,
De la forêt touffue, obscure, enchevêtrée,
L'hymne de volupté, s'échappant à la fois,
Au ciel immaculé monte par nulle voix :


É claro que algo sempre escapava
e ficava vagando
pelo meio da sala,
desconfortáve


Herr Heinz kauft hundert Rosen
Und alle ohne Draht.
Weil er die Stengellosen
Von je verachtet hat.


Von Westen flog Gewölk herauf,
Der Rheinstrom rauschte mächtig,
Was will der eilige Männerhauf
Im Mondschein mitternächtig?
Die Rosse wiehern mit Ungeduld,
Gar weithin schimmern aus dem Tumult
Zwei weiße Zelter prächtig.


Ma gli amici di Titta avendo intesa
la disfida, s'uniro in suo favore,
e feron sì che la sua causa presa
e terminata fu senza rigore:
anzi, perch'ei serviva in quella impresa
contra Bologna e 'l Papa suo signore,
fu scarcerato come ghibellino
senza fargli pagar pur un quattrino.


V dumách stojíš u břízy,
která jako pozdním květem
obetkána babím létem
stříbrné sní ve přízi.


Verlasset Sodom, das voll strahlen!
Das rosenfärbicht sich wird mahlen!
In dem vom feuer keine spur,
Bis ihr das feuer widerfuhr.
Ach fliht mit Loth zur Stad und hügel!
Loths Weib sei Euch ein steter Spigel!
Seht nicht nach Sodom, das verdarb!
Ach lernt, was Sodoms sehnen warb!
Verlasset euch vor Sodoms lassen,
Wo euch nicht Sodoms straff sol fassen!


Des Hauses stilles Glück such ich in deinem Arme
Und jener Stunden Ruh, die nach des Tages Kampf
Und nach der Arbeit Last dem Sieger du versüßest.


»Und die Pflicht? Und Romas Genius?«
»Die Pflicht fahr' in den Tartarus!
Wie bald sind wir gestorben!
Wohlauf, um Lust geworben
Bei Flöten und Theorben!«


Februáriusban alighanem tél lesz,
Még a sóhaja is arccsippentő szél lesz,
Édesebb piros színt adva minden rúzsnál,
Békebelibb színt már sápadt háborúsnál.


Коромысло, коромысло,
С нежными крылами,
Как оно легко повисло
В воздухе над намПрилетает, улетает,
В ласковой лазурДля него она рождает
Блески, а не бурКоромысло, коромысло,
Почему мы пленны?
Если б знать, какие числа
Для тебя священнНаши числа приковали
Нас к земле угрюмой,
И в просторах вольной дали
Мы скользим лишь думоНо и в думах мало смысла,
Тяжесть в них земнаТы же грезишь, коромысло,
В воздухе лета


Midőn hazáját rabbilincs fenyíti,
Bőszült érzéssel harczmezőre száll:
A szép szabadság hőslánggal hevíti,
Körüldörögje bár ezer halál.
Nem csügged s honvéd tisztét teljesíti
Míg győz, vagy testhalmok közt sírt talál;
A jobb utókortól reménylve bérét,
A nyert borostyánon kiontja vérét.


A matička ti žehnat bude v hrobě,
když tichou slzou ohřeješ jí hruď –
však nyní nelkej, jsem i já sirobě – –
již slza prostá žertvou drahé buď! –


إِلَيْكَ مَدَدْتُ الكَفَّ فِي كُلِّ لَأْوَاءِ
وَمِنْكَ عَرَفْتُ الدَّهْرَ تَرْدِيدَ نَعْمَاءِ
وَيَسَّرْتَنِي قَبْلَ ابْتِدَائِي وَنَشْأَتِي
لِشِقْوَةِ بُعْدِي أَوْ سَعَادةِ إدنَائي
تَعَاليْتَ يَا مَوْلايَ عَنْ كُلِّ مُشْبِهٍ
فَيَا جُلَّ مَا طَوَّفْتَ مِنْ غُرِّ آلاَءِ
إِذَا اعْتَبَرَتْ نَفْسِي سِوَاكَ بِفِكْرَتِي
فَيَا خُسْرَ أَوْقَاتِي وَضيْعَةَ آنائي
وَإِنْ أَبْصَرَتْ عَيْنَايَ غَيْرَكَ فَاعِلاً
فَقَدْ تِهْتُ لِلأَوْهَامِ فِي جُنْحِ ظَلْمَاءِ
بِمَا لَكَ مِنْ سِرٍّ بَدَأْتَ بِهِ الوَرَى
وَعِلْمٍ مُحِيطٍ بِالوُجُودِ وَأَسْمَاءِ
وأَعِنِّي وَطَهِّرْنِي وَخَلِّصْ حَقِيقَتِي
إِلَيْكَ وَأَيِّدْ نُورَ سِرِّي وَمَعْنَائِي


Ez a világ egy nagy beteg-ház,
Hol annyi ember képzeleg,
Hőst, dúst s irót csinál az agyláz,
Vannak itt grófok, hercegek;
Rögeszméjénél fogd az embert,
Mint ártó műszert a nyelén,
S vezetheted, - ha addig nem ment,
Orránál fogva könnyedén.


Denn wenn ich in die Kirch thu fahren,
So hütet streng mich die Mamsell,
Da seh ich die verliebten Paare,
Und jede Dirn, wies ihr gefällt. Ach dacht usw.


lo qual vizio regna ov'è paraggio;
ma questa è senza pare,
e non so esemplo dar, quant'ella è maggio.


Nord, Sud, Ost, West, steht auf! Empfanget heilge kräfft!
Erlernet neu di allererste zung!
Dreieinge weisheit werd itz euer hauptgeschäfft!
Kommt, nehmt in eil sibeinig euren schwung!
Jehova hat in Jesus sich verklähret
Zum Vater aller Adamsäst!
Nun ist recht Christ dem Adam dar gewähret!
Kommt, kommt und seid dreieinge Gäst!
Das Abendmahl der Kühlung ist gekommen,
Darinn das Lamm zum Breutigam vernommen.


Ein Weib fühlt stets für einen Mann,
Dem es mit etwas helfen kann,
Die Regung schöner Zärtlichkeit,
Die dann naturgemäß gedeiht.


Szivem a kétkedés tanyája;
Vergődő, lázas, ingatag.
Nem teljesűlhet semmi vágya,
Örökké szomjazó marad.
Örömeimnek poharába
Keserü méregcsepp vegyül...
Csak menj barátom, menj a nászra,
Én igy halok meg - egyedül.


«Aquellas que los árboles apenas
dejan ser torres hoy —dijo el cabrero
con muestras de dolor extraordinarias—,
las estrellas nocturnas luminarias
eran, de sus almenas,
cuando el que ves sayal fue limpio acero.
Yacen ahora, y sus desnudas piedras
visten piadosas hiedras,
que a rüinas y a estragos
sabe el tiempo hacer verdes halagos».


Des rauhen Hartzes rauhe Pracht
Hatt' er, durch seine Pflicht getrieben,
Zu Ehren dem, der ihn zum Schatz-Behalter macht,
Fast mehr geschildert, als beschrieben.
Absonderlich hatt' er des glatten Marmors Prangen,
Den Blanckenburgs Gebürg' uns hier,
In einer tausendfach gefärbten Zier,
Zu einem Wunder bringt, zu bilden angefangen.


Die große Jesuslieb' bedenk,
In diesen Abgrund dich ersenk,
Gib Lieb' für Lieb' und Schmerz für Schmerze
Und, weil du sonst nichts hast, dein Herze!


Son las gaviotas, amor.
Las lentas, altas gaviotas.


三贤品坐一枰棋
日永官闲对紫薇
好袖玉堂挥翰手
不争胜负是知几


Und hebet alles dies nicht jeden Zweifel
An deines Reichs Gewalt;
So sieht man ja noch täglich viele Teufel
In menschlicher Gestalt.


Tím snem se naplnil, utěšil život jich: O hračce krásné,
o lodích kupeckých, přídou jež veslují, blíží se, větší,
o jakés konečné záchraně, milosrdné a spásné,
o ruce nahodilého a štědrého Osudu něčí...


Herr Hack langet my her de Schael/
Latht uns dar eins in kiecken.
Drincket my tho den halven deht.


 in torbida anarchia
ti tengono impedita.
Per troppa bramosia
d'affollarti alla vita,
t'arrabatti nel limbo,
paralitico bimbo.


Snad jen jezdíš na maňásku,
snad se barvíš do bronzova,
snad zrazuješ naši lásku,
snad tě jiný v loktech chová,
snad si šiješ šaty bílé,
snad se směješ rozpustile,
snad jdeš právě klidně spát –
a přec mám tě rád.


Far other cares engross'd my mind,
Cares for the joys I left behind,
In Newton's happy groves!
Yet not because its woods disclose.
Or grots or lawns more sweet than those
Which Pan at noon-day loves;


Wenn nun das blut und wasser uns benetzet, so wird das herz in einen band gesetzet.


Jako zemník ze skal
starší se vyvíjí –
a juž vetknul druha
do země až k šíji;
mladší ruku zvedá,
nelze! Zle se děje – –
jak les bouří rvaný
kštice se mu chvěje.


Rasserenando il volto, al fin gli dice:
"Quella fè seguirò che vera or parmi
e che co 'l latte tu de la nutrice
sugger mi festi e che vuoi dubbia or farmi;
nè per temenza lasciarò, nè lice
a magnanimo cor, l'impresa e l'armi,
non se la morte nel più fier sembiante
che sgomenti i mortali avessi inante.


Bel vedervi, fra' Giovanni,
Ritto ritto su l'altare,
E briachi per gli scanni
I canonici a russare,
E i devoti bisbiglianti
Di cambiali e di contanti.


Já všech svých pletek nechal být,
když vlasy kvapem řidnou.
Už manželství neruším klid
a cestou kráčím klidnou.


ché qui si conoscea chiara e spedita
la rüina d'Italia, s'alcun male
sopragiugnesse per cotal partita.


Sin reparos es fuego
Que arde y eterniza;
Es surtidor inagotable
De ese algo que llevo dentro.
Convídame y soy tuyo,
Que mi mesa está repleta;
Es un manantial ubérrimo
Con eso que llamamos fuego.
Mi fuente rebosa y es plena:
Amo la vida y me doy entero.
Mi vaso pletórico de eternidad
Por siempre está de ti lleno.
Ese amor vuelto llamas,
El que siento por ti adentro,
Es una alborada centrífuga,
Molino de viento real y certero.
Ese amor vuelto llamas,
El que por ti siento adentro,
Es un amor violento
Aunque nunca sea cierto.


El verde ramo encubre al pajarillo,
la liga que después le tiene quedo;
que la busque mi honor me maravilla,


A co tře mi čelo hebce,
modlitbičky k nebi šepce.


Leporinus reit mit Hunden Vetter Hasen nachzusetzen;
Immer dünckt mich, daß die Hunde würden ihn noch selbsten hetzen.


Hin eilt' ich zu den Hochaltären,
Dorthin, wo Deine Göttin thront,
Und in dem Lichtglanz höh'rer Sphären
Urania die Tugend lohnt;
Dort schläng' ich eine Lorbeerkrone,
Und flög' zur Sonnenbahn empor;
Mir lauschten hold die Charitinnen
Und der Geweihten Sänger-Chor:
Da sollten Hymnen Dich umtönen,
Wie sie nur edle Fürsten krönen!


Až tvé vazby osud zláme,
Až se k nebi povzneseš:
Tam se spolu zas shledáme,
Snad mě tam pomiluješ!


Emlékezet,
rokkant barát, nyújtsd a világtalannak
szent félkezed.


Fra melodia sì tenera, fra tante
vaghezze allettatrici e lusinghiere,
va quella coppia, e rigida e costante
se stessa indura a i vezzi del piacere.
Ecco tra fronde e fronde il guardo inante
penetra e vede, o pargli di vedere,
vede pur certo il vago e la diletta,
ch'egli è in grembo a la donna, essa a l'erbetta.


Szívesen andalgok akkor
A harmattelt réteken,
És a hallgató természet
Nyúgodalmat ád nekem.


Meine Kraft war gar zerschlagen,
War von tiefen Trauren matt,
Bin nunmehr in Freudentagen,
Bin von lauter Lüsten satt.
Trübnis hatte mich umzogen,
Schon gegeben hin dem Tod;
Hab' nun Lebens Geist gesogen
Mir aus Jesu Lippen rot.


Der Herbstwind blies die Bäume an
Und ließ auch nicht ein Blatt daran.
Sie sahn sich an: Dahinter
Kommt nun der böse Winter.


Víš, kterak něhy pod vínkem
mě vedla družek směs,
když na radnici v komnatách
ti vystrojen byl ples.


«¡Siempre! ¡te lo juro!»


箫鼓迎新节事忙
喜惊闲客过山房
主人依旧清狂甚
笑博枭卢送酒香


Er hört das leise Wort der Leute:
»Geboren ist, den Gott verheißt!«
Und des Propheten Spruch tritt heute
Gerüstet vor den finstern Geist.
Die Schriftgelehrten heischt gesammt er,
Die Priester, in den hohen Rat,
Und frägt: »Wo ist, von wannen stammt er,
Der nach der Schrift Verheißung naht?«


Wie selig ist ein Herz, Das jene Perl' gefunden,
Um die man willig läßt, Was man nur sonst geliebt,
Wenn sie den edeln Geist Durch Anmut hält gebunden
Und ewigs Leben gibt!


三径莓苔雨后青
制来双屐不曾经
寻常只许胎仙踏
□迹俱成隶篆形


Spricht man: Es ist ein Band/ das sich nicht trennen läst:
Wohl! Ulmen schlingen sich auch um die Reben fest:
Drum wird ein Ehlich-Paar dem Weinstock gleich gebunden/
Der so mehr Süßigkeit und schönern Wachsthum kriegt/
Der/ wenn er sonder Band/ unbrauchbar wird befunden/
Gleich wie kein Schau-Gericht von Jungfern recht vergnügt.
Der Jungfern Freyheit ist: Allein zu Bette hincken/
Und Nectar, welchen sie nicht haben/ nicht zu trincken.


Zarděla se děva, vždycky bledá,
ohledla se k východu a řekla:
„Den to cesty, za půl dne tam budu,
a kdybych se na kolenou vlekla.“
„To mi,“ vece poutník, „právě k trudu,
že tak čas je krátký na shledání;
doma nebývá, jen tebe shání.
Tam-li nestihneš ho, doma není,
bojí se prý svého do stavení.
Ty dnes nedojdeš!“ Však ona děla:
„Buďte s Bohem! On mne chuďas hledá.
S Pánem Bohem! Kdy se uvidíme?“
A již sotva vůdce uslyšela,
an jí žehnal takovou řeč veda:
„S Bohem jdi a vol vždy cesty přímé!
Spěcháš, dcero. Lidskou máš jen nohu,
pozor dej a pomodli se k Bohu,
by ti andělská propůjčil křídla.
Hleď, Hradišťská cesta! Kráčej zvolna!
Nezapomeň, dcero, Matky Boží,
bude tě zas čekat. Nedbej lidí,
neupadni ďáblu do osidla.
A kdyby tě stihla rána bolná,
přines ji zas! Tu jí člověk složí
svaté Matce, však ona tě vidí.
S Bohem jdi! A kdo dřív dojdem cíle,
orodujme za sebe!“ Tak volal,
ale ona již ho sotva slyší;
rukou jednou kývá, druhou mává
k východu, kde obláčky jsou bílé.
Ani poutník slzám neodolal,
tušil, že tu ruka jakás vyšší
dívku vede a jí pokyn dává.
Rukou v dálku udělal kříž za ní,
a jda k předu dal se do zpívání.
Od Hradiště vede cesta dlouhá,
bílá cesta, stromů dvoje řady.
Po ní dívka, kterou žene touha.
A kdyby kdo sčetl dohromady
tyto stromky, nesčetl by vzdechů,
za každý vzdech „zdrávas“ pro potěchu.
Pospíchala Filomena mnoho,
neb se bála, že nestihne toho,
jenž ji čeká, jenž se pro ni souží.
Tedy znova, ač se sotva plouží
hladem, chůzí vychřadlá již celá,
napne síly poslední a spěší.
Když šla již kol věže kulovaté,
na ranní v Sobotce vyzváněli,
potkávala lidi do kostela.
Čím blíž cíle, krok se stává těžší,
posedavá, ruce majíc spjaté,
a zas dále nohy napne k běhu.
Za Sobotkou na návrší byla.
Opět sedla na travnatém břehu,
klesla spíše. Bylo na pohodě,
obloha se modře vyjasnila.
A tu shledla dívka na východě,
kam své zraky stále obracela,
horu zelenou se šedou kaplí.
Seskočila s břehu a se chvěla,
její nohy sotva na krok šláply,
v zemi ztrnuly jak olověné.
A tu krev jí do hlavy se žene,
zajásala, zaplakala spolu,
chtěla se jí rozskočiti hlava,
klesla k zemi, po čtyrech zas vstává
a se šourá bídně s břehu dolů.
„Matičko má! Matičko má svatá!“
modlila se nahlas. „Tak jsem blízká,
vztáhni ke mně svoje mocné rámě!
Počkejte, ach počkejte tam na mě!“
A zas zoufale se za vlas hmatá,
v ruce hrudu křečovitě stiská
jako šílená. A svatá Panna
tenkrát opět zázrak učinila.
Chtěla tomu jistě vůle božská,
že v tu chvíli od Sobotky vyjel
velký vůz a po silnici míjel
kolem dívky. Podle koní vozka
v klobouku a v krátké kamizole
z dýmky bafčil bičem popraskuje.
A ten spatřiv u příkopu dole
chudou ženskou, jež se přibližuje
ruce vzpínajíc, trh’ prudce koni,
že voj sama vyběhla ven z plecí,
poslouchá ji, ana slzy roní:
„Pro Boha vás prosím, všechny svaté,
místečka-li ve voze jen máte,
nemáte-li, vezměte mne přece!“
Vozka dobrák pokývl jen hlavou,
dýmkou do vozu jí ukazuje,
chytl opět oprať v ruku pravou,
vůz dál hrčí, vozka pohvizduje.


أقول لهم وقد جدّ الفراق
رويدكم فقد ضاق الخناق
رحلتهم بالبدور ومارحمتم
مشوقاً لا يبوخ له اشتياق
فقلبي فوق أرؤسكم مطار
ودمعي تحت أرجلكم مراق
أقال اللّه من قودٍ لحاظاً
دماء العاشقين بها تراق
وأبقي أعيناً للغيد سوداً
ولو نسيت بها البيض الرقاق
متى يصحو الفؤاد وقد أديرت
عليه من الهوى كأس دهاق
وليس الناس إلاّ من تصابي
وإلاّ من يشوق ومن يشاق
مررنا بالمنازل موحشاتٍ
لهوج الرامسات بها اختراق
كأن لم تُصبني فيها كعاب
ولم يضرب بساحتها رواق
فعجت على الطلول بها مكبّا
أسائلها وقد ذهب الرفاق
كأني بين أطلال المغاني
أسير عضّ ساعده الوثاق
حديد بارد في اللوم قلبي
فليس له إذا طرق انطراق


É, sem tirar nem pôr, um grande jornalista.
Quando erra ou quer errar, erra com matemática.
Faz uma escaramuça e o jogo salta à vista
Mas não há quem resista à formidável tática.


ne svých jen dějin, ale dějin římských! –


مكانكَ يا بدرٌ وإنْ كنتَ واشياً
لعلكَ تروي عندها بعضَ ما بيا
مكانكَ يا بدرٌ لأشكوَ حبّها
وتشهدُ عندَ اللهِ عن كنتَ رائيا
مكانكَ لا تعجلْ لتحضرَ ساعتي
فإني أرى ساعاتِ عمري ثوانيا
ويا بدرُ خذ عيني فذاكَ سريرُها
وتلكَ وإن لمْ أدعُها باسمِها هيا
أغارُ عليها أن تقابلَ وجهها
فتنقلَ عنهُ للوشاةِ معانيا
وأخشى عليها من شعاعكَ مثلما
يخافُ على النفسِ الجبانُ المواضيا
فإني أرى جسماً لو أن مدامعي
جرينَ عليهِ أصبحَ الجسمُ داميا
وما عجبي إلا من البدرِ يدعي
تمنع ليلى ثمَّ ألقاهُ عاريا
فيا بدرُ إني موضعُ الصنعِ فاتخذْ
يداً لكَ عندي تلقني الخيرَ جازيا
وذي قبلةُ مني إليها فألقها
على فمها وارجعْ بأنفاسها لِيا
وإن لم يكن في الحسنِ إلا عواذلٌ
فيا بدرُ كنْ خيراً عذولاً وواشيا
أذِع حسنَها في كلِّ أفقٍ تنيرُهُ
وأحصِ علينا ما حيينا اللياليا
كأنَّ الهوى قد خُطّ قبل وجودنا
كتاباً على ما يلبثُ الكونُ باقيا
لهُ البدرُ عنوانٌ وقد امستِ السما
صحائفُ فيهِ والحروفُ الدراريا
وإني قسمتُ الروعَ شطرينِ واحدٍ
بجسمي وشطرٍ عندها لا يرانيا
ولا بدَّ من يومٍ تعودُ لأصلها
فإمَّا بوصلٍ بيننا أو فنائيا
ولم أرَ غيري بعضُهُ خانَ بعضَهُ
فأصبحَ مشغولاً واصبحَ خاليا
بربّكِ يا نفسي وربُّكِ شاهدٌ
أتهنئةٌ كانَ الهوى أم تعازيا
وهلْ ذكرتني هندُ يوماً فأشفقتْ
لما بي وحاكتني بكا أو تباكيا
وهلْ حدثتها نفسُها أنني بها
شديدُ الهوى أو أنني بتُّ ساليا
يكادُ يفيضُ القلبُ من ذكرها دماً
لأكتبَ منهُ في هواها القوافيا
وتذهبُ نفسي حسرةً إن رأيتُها
وأُصرعُ وجداً كلما قالتْ آه يا
ولو أنني أرجو لهانتْ مصائبي
ولكن منها أنني لستُ راجيا
فيا من تجير النومَ مني جفونُها
أجيري إذنْ من ذي الجفونِ فؤاديا
تحرمُ عيني ما لعينيكِ مثلما
تَجَنَّبُ مولاها العبيدُ تحاشيا
وأقسمُ لو تبكينَ يوماً من الهوى
لما كنتُ إجلالاً لجفنيكِ باكيا
أما لي عذرُ في الغرامِ وأعيني
ترى كلَّ شيءٍ فيكِ للحبِّ داعيا
وقد رفعتكِ الناسُ حتى ظننتهم
لأجلكِ يدعونَ النجومَ جواريا
وكم أتصابى فيك حتى كأنما
وجدتكِ حسناً قد تحلتْ تصابيا
فلو سألوني عن أمانيَّ لم أزد
على أن تميتني وأخلقُ ثانيا


Einst hatt' ich ein Weib!« (Es bebten,
Als er's seufzte, perlenklar,
Thränen an der Wimper Haar.)
»Lieb' und Gegenliebe lebten
In uns; Ruh' und Wonn' umschwebten
Uns, und Heiterkeit; die webten
In des Lebens Ungemach
Süße Freuden, Nacht und Tag.«


Ma invan cercava, perché non sapea
ched e´ si fosse per lei disperato.
E già ´l suo corpo sì cresciuto avea,
e ´l peso del fantin tanto aggravato,
ch´andare attorno omai più non potea;
per che, sanza cercar più ´n nessun lato,
si stava alla caverna, ed aspettava
del parto il tempo ch´omai s´appressava.


Esso fu crocefisso e fragellato
per far la Chiesa santa, ond'io pastore
a lui fu' fatto e in sacro ordinato.


Sie schweigt, und geht in ihr Gemach zurück.
Dort läßt ihr Leid die ersten Zähren fließen,
Ihr Hannchen folgt, und weissagt ihr das Glück,
Der Rache Lust in Kurzem zu genießen.
Und sie versetzt: Mein Mann verfahre nur
Nach jedem Punkt der übereilten Wette!
Ich räche mich. So will es die Natur,
Weil ich zugleich der Weiber Leumund rette.
Nichts übertreff' auch jetzt die Frauenlist,
Nichts meine Kunst, mich glücklich zu verstellen,
Und einem Herrn, der so unfehlbar ist,
Die weitre Lust zum Wetten zu vergällen!


Dat Water spęl uns um den Mund,
Wi stelln de Flinten in den Grund,
Un gung en Wagg uns œwern Kopp,
So heeln wi uns op Töntjen op,
Un segen jedesmal umhęr,
Ob noch de Anner lębndi weer.


e quanto più ne parlo, allor più indurome,
e ogni partito dentro al pecto romino
e contro ogni pericul rasicurome.


Es waren drei Gesellen,
Die stritten wider'n Feind,
Und thäten stets sich stellen
In jedem Kampf vereint.
Der ein' ein Österreicher,
Der andr' ein Preuße hieß,
Davon sein Land mit gleicher
Gewalt ein jeder pries.
Woher war denn der dritte?
Nicht her von Östreichs Flur,
Auch nicht von Preußens Sitte,
Von Deutschland war er nur.


Zagales, no es Flora
La reina de Abril.
   No ahora
   La adora
Su ledo pensil.
 Ya es Lola, pastores,
La que impera en él.
   De flores,
   De amores
Ornad su dosel.
 En vano enmudeces.
¿Podraslo negar?
   Mereces
   Mil veces
Su trono, su altar.
 La cárdena viola
Que brotaba ayer,
   Tú, Lola,
   Tú sola
La hiciste nacer.
 Favonio risueño
Su soplo te dio.
   No es sueño,
   Mi dueño;
Que Amor lo mandó.
 Si tu faz donosa
Se atreve a mirar
   No hay rosa
   Que hermosa
Se pueda llamar.
 Ni Venus te iguala;
Que la hace gemir,
   Zagala,
   Tu gala,
Tu dulce reír.
 La fuente si a ella
Te agrada llegar,
   ¡Oh bella!
   Tu huella
Quisiera besar.
 El ave en la rama
De gayo matiz
   Te ama,
   Te llama
Su numen feliz.
 Por ti de verbena
Ceñido el pastor,
   Su avena
   Resuena
Cautivo de amor.
 Y ufana te admira
Cual reina de Abril
   Mi lira
   Que inspira
Tu talle gentil.


Bringt der Sommer Korn und Früchte,
Womit sich die Welt ernährt:
Werden allerley Gerichte
Von dem Mittag' uns beschert.
Beyde zeugen, wie dein Blitzen
Könne den Geschöpfen nützen;
Beyde zeigen deine Macht,
In vollkomm'nem Schmuck und Pracht.


Na hrobě hřbitova zapadlé vísky,
kde umřel kdysi Vašíček Nejlů,
kde snů mých dávných pohřbena bytost,
bytost má původní vržená kosmem
z mlhavých dálek pravěků lidských
v mlhavé obzory božího jsoucna,
na hrobě hřbitova veského sedím.


Bóldog vóltam gyermek fővel
A fa puska, s ló megett,
Akkor éltem az idővel
Melly most engem veszteget.


Wie eng begrenzt ist unsere Tageszeit.
Du warst und sahst und stauntest, schon Abend ists,
Nun schlafe, wo unendlich ferne
Ziehen vorüber der Völker Jahre.


Podružil se s vrahy,
očmuchával prahy,
až jej různí darebáci
na loupežné v Čechách práci
za vzor měli záhy.


Ya el orbe de la tierra siente en parte
y espera en todo vuestra monarquía,
conquistada por vos en justa guerra.
Que a quien ha dado Cristo su estandarte,
dará el segundo más dichoso día
en que, vencido el mar, venza la tierra.


Deram-te uma alma heroica, um nobre peito:
Deram-te discrição e formusura,
Dons a que o mundo está mui pouco afeito.


    Como nas folhas do Missal do templo
    Os mistérios de Deus em ti contemplo
    E na tu'alma os sinto!
    Às vezes, delirante, se eu maldigo
    As esperanças que sonhei contigo,
    Perdoa-me, que minto!


Jsem zachráněn...
Už sladké slovo se rtů sklouzlo,
už cítím v srdci vesny kouzlo,
už prchnul těžký sen:
jsem zachráněn!


Wie heißet die Glut
Der ewigen Sonne?
Ihr Name ist Liebe!


صارمٌ اِنْ خَذَلَ السيفُ حَمى
عارضٌ اِنْ أمسكَ الغيثُ هَمى
مُحْجِمٌ عن كل عارٍ خائمٌ
فاذا آنسَ مجْداً أقْدَما
يملأ الأنفسَ والأيدي اذا
هِيجَ أو سيلَ ردىً أو كَرَما
شامخٌ منْ طُودِ حِلمٍ راجحٍ
وعَصوفٌ زَعْزَعٌ اِنْ عَزَما
اِنْ تناءي مطلبٌ منْ دونهِ
نكَّبَ العيسَ وأزْجى الهِمَما
خِضرمٌ في الفضل والاِفضال اِن
هاجَهُ سائلُ حالَيْهِ طَما
يبْذلُ الدَّثْرَ غَنيَاً قادراً
غير مَنَّانٍ ويُعطي مُعْدِما
يكْشفُ الحالينِ بأساً ونَدىً
أشْهَباً مَحْلاً ورَوْعاً اقْتَما
كَلَّما لاقى عُفاةً وعِدىً
سالَ كفَّاهُ نَوالاً ودَما


Přidej k nim se ruče! Slyš, po drahné době
třesoucím se hlasem, zlatá, volám k Tobě:
Což nemůže hrozit ruka ukovaná?
Vsedni na Tátoše, vyleť na šarkana!


	Guarda l'essemplo e l'anno ultimo e corto
dove siamo, e se truovi alcun segno,
che non sia rimosso o svelto o torto.


Fruchtbar von dem Golde
Leben alle Sinne.
Armut darf sie dulden,
Reichtum nährt die Minne.


Er stierte zu Boden.
Wenn sie doch gestorben wäre,
ja, gestorben,
nicht blos für Ihn.
Dann würd'er zu ihr beten können,
sein ganzes Leben lang,
ruhig,
traurig,
wie als Kind zur Jungfrau Maria.
Nein, Maria Magdalena
hatte er immer gemeint,
immer wenn er Sonntags knieen mußte:
seitdem er sich heimlich die Bibel gekauft,
bis die Mutter sie fand und ihn schlug, –
Magdalena,
die fühlende Sünderin.


D. Lúcia, depois, com gesto soberano,
Passando os dedos sobre as teclas do piano,


Nächst diesen bildt sich mancher immer
Die allerschönsten Sachen ein,
Und muß doch bey dem Frauenzimmer
Im Spiele Pickelhäring seyn,
Er kan sich zwar vor seelig schätzen
Und nimmt den Schertz mit Willen an;
Doch sag ich, wer sich lässet hätzen,
Ist ein Vexation -Galan.


Vergeblich schwenkten ihre Mützen
Die Knaben, um ihn zu besitzen.


江水微茫浸小姑
庐山重叠压鄱湖
风帆远近天高阔
共作人间一画图


六龙忽蹉跎
川广不可溯
东风吹春水
乾坤莽回互


Sie finden reichen Segen
Auf ihrer Lebensbahn,
Und gehen auf lichten Wegen
Zum ewigen Glück hinan.


Sám býť nesmím, city ona, zvuky
Tato vnuká, co se odstraním,
Lesy panny mněje, makáním
Mínu hledám a jsou jedle, buky:


Úgy érzem őt. Ő a regék regéje.
Arcképe a hideg szalonban állt.
Hányszor futottam hozzá fázva-félve,
s szívtam magamba a hideg halált.
Imádom arcát. Olyan régimódi.
A nyakkendő, mint vékony tintacsorgás.
Fáradt szemek. Nők bátor bámulói.
Biedermeier-fej. Ah, én sem vagyok más.
És szenvedő száj. És nemes kezek.
Ilyen leszek, igen, ha nagy leszek.
És álmodom - rózsája hova hullt?
És hol van most? - gondolkozom felőle.
És int nekem az arckép és a múlt
és egy szinésznő régi keszkenője.