Co radosti, co sklamání a žalů,
co nadějí, co slz, co bouří svál!
Vše odplavil a pohřbil ve přívalu,
a zloupené nás osud žene dál.


Co cílem jednomu, jejž doufá dosíci
po trudné pouti až na sklonku žití svého,
to druhému, jenž k cestě nadán výhodami druhu všeho,
je pouze přechodní, průchodní stanicí,
a třetímu, jenž zrak v mlhavou dáli hrouží,
je východištěm jen a nudným domovem,
co čtvrtý, pátý zcela jinam touží
svým snem o štěstí bláhovém...


Elégedjél már meg ezzel
Hogy mennyit gyötrödtél!
Hivségemért és hitemért
Hogy majd majd megöltél;
Teljék azért másban kedved,
Nem nékem való szerelmed,
Bánom, hogy igy történt dolgom,
De boldogabb sorsom.


Zřím vás tedy, nebetyčné hory,
Vlasti drahá, opět tebe mám;
Zřím tvé slavné, starověké bory,
Vcházím vesel v tvůj velebný chrám.
Líbám tě zas, posvátná mi země,
Lásky plápol mé nezhasnul ve mně.


Was kämpft ihr noch voll halben Zwanges
Ein leeres Wortgefecht »ums Recht«?
Entschlagt euch des gelehrten Dranges,
Ich sag': ein kurz Schwert und ein langes,
Ich sag': ein stark' Herz und ein banges,
Die machen Unrecht, ach und – Recht.


Na senzala, úmida, estreita,
Brilha a chama da candeia,
No sapé se esgueira o vent
E a luz da fogueira atei
Junto ao fogo, uma africana,
Sentada, o filho embalando,
Vai lentamente cantando
Uma tirana indolente,
Repassada de afliçã
E o menino ri content
Mas treme e grita gelado,
Se nas palhas do telhado
Ruge o vento do sertã
()


táhnou káru všední práce, cítí chabnout křídel vzmach,
na nejlepších květech leží kancelářský šedý prach.


Přímo pro bohy to podívaná,
jak se dívá Čapek na Rohana!
Před časem měl polemiku s ním,
zval jej „jakýmsi“ a „nějakým“,
dnes pan Rohan chce se bíti s námi,
Čapek píše „publicista známý“,
ještě jeden článek o nás urputný,
Čapek řekne „Rohan náš“ a „slovutný“.


Jeune âme sauvage,
Tremblante en mes bras,
Confie au plus sage
Tes doux embarras :
Dans cette belle heure,
On cause avec Dieu ;
Va, pour ce qui pleure,
Lui parler un peu !


湘江又见承明客
青嶂谁刊岳麓诗
双旆到时鸿雁少
洞庭春水照旌旗


Баллада Его Императорскому Высочеству, Государю
Цесаревичу и Великому князю ПАВЛУ ПЕТРОВИЧУ,
Наслѣднику Всероссійскаго Престола, на день Его рожденія
1768 года, Сентября 26 днДай Боже, чтобы мы встречали,
Твоей содержанны рукой,
Вседневно щастье и покой;
Чтобъ Россамь не было печали,
До самыхъ отдаленныхь лѣть
Доколѣ простоитъ сей свѣтТаланты въ ПАВЛѢ примѣчали,
Изъ ада Фуріи съ тоской,
Скрываясь темною рѣкой:
А мы таланты зря молчали,
И блага тысячи примѣтъ:
И се разцвѣлъ сей райскій цвѣтДни чаяніе увѣнчали,
Ростетъ Россіи кринъ какой,
И будетъ впредь намъ плодъ такоГласъ Россы къ небу возомчали:
Въ державѣ Росской мрака нѣтъ;
Исполненъ вышняго обѣт


أَهوى أُمَيَّةَ إِن شَطَّت وَإِن قَرُبَت
يَوماً وَأُهدي لَها نُصحي وَأَشعاري
وَلَو وَرَدتُ عَلَيها الفَيضَ ما حَفَلَت
وَلا شَفَت عَطَشي مِن مائِهِ الجاري
لا تأوِيَنَّ لِحَزميٍّ رَأَيتَ بِهِ
ضُرّاً وَلَو طُرِحَ الحَزميُّ في النارِ
الناخِسينَ بِمَروانٍ بِذي خُشُبٍ
والمُقحِمينَ عَلى عُثمانَ في الدارِ


Zúg, süvölt és szaggat és ront és bont
Bennem a föllázadt fergeteg...
De tűröm; tán egykor, mint szivárványt,
Látom majd viszonszerelmedet.


A zas dí k císařovi Jan:
„Zde vezmi říšský meč,
on světské moci symbolem
a svěcen v každou seč!“


Die Tugend drückt uns doch, als Mutter, an die Brust,
Ihr Gold und edler Schmuck hält Farb und auch Gewichte,
Es leitet ihre Hand uns zu dem grossen Lichte;
Wo sich die Ewigkeit vermählet mit der Lust.
Sie reicht uns eine Kost, so nach den Himmel schmecket,
Und giebt uns einen Rock, den nicht die Welt beflecket.


„A snad se ucho mé obluzeno šálí?
snad zvíře divoké zařvalo v dáli?
snad od vody v skále zvuk onen pocházel?“
dí k sobě sám jinoch, a nedbaje zvuku
opět po jablku vztahuje ruku.


Jetzt welken sie in kaltem Regen,
Weil ich sie fort ins Dunkel warf;
Nicht mag ich Schönes sehn und pflegen,
Wenn ich es dir nicht bieten darf.


Hat sie so viel Verstand, so mag sie was verkauffen.


拥炉却忆玉肩凭
争道恩深似未曾
闻说他宵将远别
杏黄衫袖泪成冰


Vecchia azzimata, ricardata e vizza,
nata di più albumi e più veleni
che tutt'altri animal bruti terreni,
eretica, maligna e mar di stizza,


Werfen wir ans Herz dem Vater
All die Schreckensorge nur;
Daß sein Licht uns dien' als Rater
Und sein Wort zur Lebensspur!
Es vergehn noch Sternentage,
Und Jahrhunderte voll Klage,
Eh' verklärt wird diese Flur.


Aj král to byl, ten slavný král,
před nímž měl já být odpraven,
a tehda jsme to změnili,
já vítězem – král zohaven!“


Bostezo, mientras fumo un cigarrillo,
jugando al ajedrez
con un señor senil. Suma el corrillo
sinceridades de la estupidez.
Para hilvanar el rato
de rutinaria obligación social,
solamente mi gato
ronca en una actitud filosofal.


S Bohem buď, hochu můj!
Kéž Ti ta tvrdá, těžká, zdupaná země česká,
kéž Ti je lehkou!


لجأت إلى باب الأمير وظله
وفارقت ذلي إذ وصلت إلى العزّ
وأصبحت من جند المحامد والغنى
ولا بدَّ للجندي من طلب الخبز


Così il tuo nome glorïoso sona
di novella virtù, che merta e brama
l'eccelso onor che ti aggrandisce e chiama
dove magnificenza e amor ti sprona.


Povznesme hrdě hlavu svou,
vždyť také předky máme,
vždyť heslo našich práporů
je v dějích světa známé.


Se a vida é pouca
Bate palma, bate boca
Bate papo no boteco
onde a calma faz morada
Bate perna na calçada
Madrugada, bate a porta
Quando a Lua quase morta
Vai batendo em retirada


Lehounká stopa tam vine se v dál,
větrem list uschlý kde po sněhu vál,
zvířátek lesních tu sdružené dvé
vbořilo v běhu veň kročeje své.


Však už nad ní šumným slovem
klen se modlí v noční dobu,
jak kněz rakve nad příkrovem,
žebráka když nesou k hrobu.


Mi alma es como un pozo de agua sorda y profunda
en cuya paz solemne e imperturbable ruedan
los días, apagando sus rumores mundanos
en la quietud que cuajan las oquedades muertas.
Abajo el agua pone su claror de agonía:
irisación morbosa que en las sombras fermenta;
linfas que se coagulan en largos limos negros
y exhalan esta exangüe y azul fosforescencia.
Mi alma es como un pozo. El paisaje dormido
turbiante en el agua se forma y se dispersa,
y abajo, en lo más hondo, hace tal vez mil años,
una rana misántropa y agazapada sueña.
A veces al influjo lejano de la luna
el pozo adquiere un vago prestigio de leyenda;
se oye el cró-cró profundo de la rana en el agua,
y un remoto sentido de eternidad lo llena.


涧边亦有树空明
尽日吟哦状不成
忽得好诗天外至
扶摇如跨九霄程


Pojď, půjdem pod jabloně, kvetou právě,
na větvi pták, a motýl mih se v trávě;
pojď, žežhulky hlas ozývá se v stráních,
pojď, vonné slzy střemcha na mez roní!
O pohleď, jak se staré štěpy kloní,
čím starší jsou, tím víc je květu na nich!


أَما وَمَضارِبِ البيضِ الرقاقِ
تُضِيءُ النَّقْعَ لِلجُرْدِ العِتاقِ
لقد غَرَّ الهُنَيْدُ بني جُذَامٍ
فما للقومِ مِمّا جَرَّ واقِ
دَعَا سُفهاءَهُم فَمشُوا إليه
وما التفَّتْ لهم ساقٌ بساقِ
لصوصٌ ما يُبالونَ الدنَايا
إذا عَقَدوا العزائمَ لاِنْطِلاَقِ
أحاطَ بِدحيةٍ مِنهم أُناسٌ
تَعُدُّهُم الذّئابُ مِن الرِّفاقِ
مَضوا بِحبَاءِ قَيْصَرَ وَهْوَ جَمٌّ
فما منه لَدَى الكلبيِّ باقِ
أَتى مُستَصرِخاً فأصابَ مَوْلىً
يُغيثُ صَريخَهُ ممّا يُلاقي
وما لمحمدٍ كُفْؤٌ إذا ما
سَقَى الأبطالَ كأسَ الموتِ ساقِ
دَعَا زَيْداً فأقبلَ في جُنودٍ
تَبيتُ إلى الملاحمِ في اشْتِيَاقِ
إلى حِسْمَى فما للداءِ حَسْمٌ
إذا لم تَرْقِهِ بدمٍ مُراقِ
إليهِ يا ابنَ حارثةٍ إليه
فَثَمَّ البغيُ مُمتَدُّ الرُواقِ
لِدحيةَ حَقُّهُ والسّيفُ ماضٍ
وما لِبَنِي جُذَامٍ من إباقِ
عَبيدُ الشِّركِ أَوْثَقَهُمْ فَقَرُّوا
بِدارِ الهُونِ يا لَكَ من وَثاقِ
ألا إنّ الهُنَيْدَ أُديلَ منه
فهل وَجَدَ الرَّدَى عَذْبَ المذاقِ
وهل نَظَرَ ابْنَهُ لمّا تَرَدَّى
وَعَايَنَ روعةَ الموتِ الذُّعاقِ
تَوالى القومُ في الهيجاءِ صَرْعَى
كأن سِرَاعَهُمْ خَيْلُ السّباقِ
فأهلاً بالشَّوِيِّ تُساقُ نَهْباً
وأهلاً بالجِمالِ وبالنِّياقِ
ويا ويحَ الحلائلِ والذَّرارِي
تُعانِي البَرْحَ من أَلَمِ الفِراقِ
أتى النفرُ الأماجدُ من ضَبِيبٍ
وقد شدَّ البلاءُ عُرَى الخِناقِ
فقال إمامُهُم إنّا جميعاً
مِنَ الدينِ القويمِ على وِفَاقِ
هُوَ الإسلامُ يَجمعُنا فَلَسْنَا
بحمدِ اللهِ من أهلِ الشِّقاقِ
ألا اكْشِفْ ما بنا يا زيدُ عَنَّا
فليسَ بِمُستطاعٍ أو مُطاقِ
وجاء من الكتابِ ببيِّناتٍ
فما يُرمَى بكفرٍ أو نِفاقِ
وسارَ إلى رسولِ اللهِ منهم
بُغاةُ الخيرِ والكَرَمِ الدُّفَاقِ
فقال إلى السريّةِ يا ابنَ عَمّي
فأنْ تَلحقْ فَنِعْمَ أخو اللِّحاقِ
وذَا سَيْفِي فَخُذْهُ دَليلَ صدقٍ
فيا لكَ من دليلٍ ذي ائتلاقِ
مَضَى أَمرُ النبيِّ فيا لخطبٍ
تَكشَّفَ ليلُهُ بعد اطّراقِ
أَيُنْصَرُ كلُّ لصٍ من جُذَامٍ
وَيُقْهَرُ رافعُ السَّبعِ الطِّباقِ
تَعالَى اللهُ لا يَرْقَى إليهِ
من العالِينَ فَوْقَ الأرضِ رَاقِ


Ó divná náhodo!
Smrt hlavou kývá taky.
Ó pagodo!
než vzletnu nad oblaky,
než ustelou mi v hrobě,
bych věčně spal,
já v rakvi přijdu k sobě
a řeknu ještě k tobě:
„Jen kývej dál!“


Má princezna se tolik smála dnes
a ihned bylo vše kol samý ples,
mé oči byly prosty slzí hned
a do duše mi přišla síla zpět.


Man fleist sich ietzt den Bart vom Maule zu gelosen
Und meint, es kumme her, ich glaubs auch, von Frantzosen.


A sas azok felett, miket most hallott,
Álmélkodván, imígyen ad parancsot:
‘Holnap, korán hajnalba’, szárnyas népem
Magam körűl, udvaromban szemléljem!
Énekelj nekik, hadd lássam meg én:
Mint érez e nép költőm énekén!’


Slyš! Stroje zvoní, jásají, pějí:
„Dokud lid v sebe důvěru ztrácí,
jsme my tu zatím, co křičí k lidu:
Česť budiž práci, česť budiž práci!“


Pelos prefixos entende-se
que em certo lugar há ouro,
e é quase fora de dúvida
que esse lugar é o tesouro.


七月交秋未变秋
轻轻一叶下枝头
君王不在当时悟
直到凋残后始愁


Jdou učení a hlavy dohromady!
Nad rysy tvými nevědí si rady.
Jde věku syn a sotva roztržitě
přelítne řádky a pak dále hbitě
za svými zájmy spěchá; básník pouze
tě chápe, v sesterské tě líbá touze,
ty myšlének v něm vzbouzíš vodopády.


姑山糠秕铸尧舜
铁拐刀圭度吕钟
结裹诸君成禹孟
可能不是老夫功


Ruka ruku, rána ránu stíhá,
špičák jenjen ve vzduchu se míhá:
„Kopej, tuž se, sáhni hloubej k důli...
a již hlava k nohám se jim kulí.
Zemníku, pomoz!


Der A dler raubt und frißt gar viel;
Der A del trieb ein a rges Spiel.


So werd' ich Gott gefällig sein
In allem, was ich tu;
So bleib' ich froh in Müh und Pein,
In stiller Geistesruh.


Dies Bimmeln, ach, dies Bimmeln,
Zu schön ist doch dieser Brauch –
Ich glaube, in meinem Kopfe,
Da bimmelt es nächstens auch.


Mých bedlivě si všimni slov:
jdi o půlnoci na hřbitov!


Aber ach, ich dachte bange, als der fremde Mann genaht:
Ist es nicht vielleicht ein Diener unsrer finstern Hermandad,
Der da lauert auf Gedanken, wie im Forst der Wilddieb lauscht,
Ob kein Hirsch, kein allzufreier, arglos aus dem Busch nicht rauscht?


Vetter Michel hat's errungen,
Hat aus Raff's Naturgeschichte
Einen neuen Stoff versungen
Zu dem schönsten Prachtgedichte.
Seine Frau ist hochentzücket,
Und sie eilet fort nach Hause,
Kehret wieder und beglücket
Ihn mit einem seltnen Schmause.


O turn to me, whose blighted youth
The wreck of former days appears! ....
But well the change has proved my truth,
And thou wilt own that change endears.


Geist erhabner Prophezeiung,
Gottes Geist erleuchtet mich!
Lebensodem zur Erneuung
Weht gewiß auch über mich.


Už dávno oba odešli a mnozí z rodu za nimi,
a ti, kdo zbyli, chvějí se jak staré vrby za zimy,
a mnoho v světě uhaslo a rozbilo se v úskalí,
a ty dvě číše přes vír let a času bouře zastaly.


A sás kardja, buzogánya
Rejt halálos, fényes acélt;
- Nem kérdezik akik teszik
Maga Győri tudja a célt.


Der Bettelvogt
Zum Jubilar


Der Fruchtbaum traurt, die Halmen bücken sich,
Der Weinstock stirbt von räuberischen Streichen,
Die schöne Braut sieht hier ihr ander Ich,
Den Blumen gleich, durch kalten Stahl erbleichen,
Ein Thränenbach, indem sie es umschließt,
Nezt ihr Gesicht, wie Thau von Rosen fließt.


Also lockend sprach der Rabbi,
Lockend, ködernd, heimlich schmunzelnd,
Und die Juden schwangen schon
Ihre Messer wonnegrunzelnd,


Schau, wie umher der ganze Himmel trunken
Sich spiegelt in des Meeres Angesicht!
In Amphitritens heil'gen Schooß gesunken,
Wie wallt, wie zittert dort der Sonne Licht!
Und droben glühen schon der Liebe Funken,
Die Sterne. Sieh, auch Luna säumet nicht;
Sie schleicht heran mit zarten Silberfüßen,
Um ihren Liebling, ihren Freund zu grüßen.


Es un monstruo que me turba. Ojo glauco y enemigo
como el vidrio de una rada con hondura que, por poca,
amenaza los bajeles con las uñas de la roca.
La nariz resulta grácil y aseméjase a un gran higo.
La guedeja blonda y cruda y sujeta, como el trigo
en el haz. Fresca y brillante y rojísima la boca,
en su trazo enorme y burdo y en su risa eterna y loca.
Una barba con hoyuelo como un vientre con ombligo.
Tetas vastas como frutos del más pródigo papayo,
pero enérgicas y altivas en su mole y en su peso,
aunque inquietas como gozques escondidos en el sayo.
En la mano, linda en forma, vello rubio y ralo y tieso
cuyos ápices fulguran como chispas, en el rayo
matinal que les aplica fuego móvil con un beso.


„Já nepovím! Či jsem tvůj špeh?
dle vůle se mnou rob,
jsem prosťák, ale dobrý Čech
a věren v poslední až dech,
ba dál, až v temný hrob!


Mi alma se a empleado,
y todo mi caudal, en su servicio;
ya no guardo ganado,
ni ya tengo otro officio,
que ya sólo en amar es mi exercicio.


Di loro indugio intanto è quell'altero
impaziente, e li minaccia e grida:
– O gente invitta, o popolo guerriero
d'Europa, un uomo solo è che vi sfida.
Venga Tancredi omai che par sì fero,
se ne la sua virtù tanto si fida;
o vuol, giacendo in piume, aspettar forse
la notte ch'altre volte a lui soccorse?


O Sorge, die mich niederdrückt,
O Sorge, weiche fern:
Mein Vater, der die Blümlein schmückt,
Der kleidet mich auch gern.


Halandó, hallod-e dalom,
vagy zúgod csak, mint a vadon?
Ölelj meg, ne bámulj vakon
a kifent rohamkéstől -
nincs halhatatlan oltalom,
akinek panaszolhatom:
félek a büntetéstől.


V bzukot kolovratu vzdech se ztrácí,
jím provází matka svoji práci.


Tři ženy na člunu seděly.
Vzpomínaly. A mlčely.


E s'ella lui Marte stimato avea,
stimato egli avria lei forse Bellona,
se per donna così la conoscea,
come parea il contrario alla persona.
E forse emulazion tra lor nascea,
per quella gente misera non buona,
ne la cui carne e sangue e nervi et ossa
fan prova chi di loro abbia più possa.


Cuando en el aula de mis padres regia
Hijo del bosque a visitarte vine,
Me preferiste entre amadores ciento,
       Lálage hermosa.
Cedí al imperio de tus claros ojos:
Te amé, me amaste: de tu fe jurada
Testigo el cielo, y que te vi en mis brazos
       Ebrio de gloria.
¡Y ahora sin causa me aborreces! Y ahora
·Con ceño injusto me rechazas fiera,
.O con glacial indiferencia admites
       Mi ósculo tierno!
¿Qué te hice yo para tan vil mudanza?
¡Ay! ¿Qué me sirve apellidarte esposa,
Ni que llama del amor más puro
       Arda en mi peoho?
Por ti dejé mi libertad bravía
Y el fuerte cetro que empuñé en los bosques:
Bosques, y grutas, y sagradas fuentes
       Lloran mi ausencia.
¡Adiós .por siempre! A mi nativa selva
Triste y doliente y moribundo torno:
Con magas hierbas sanarán mi herida
       Ninfas agrestes.


Tak v mysli kudrlinky spisů tvých
jsem čekal junáka, kterému v zraky
se skrylo hejno Satyrů, jenž v mraky
své doby žert slal i cynický smích;


Animai o justo ardor.
Em que se acende o meu peito;
Fazei que eu possa, senhor,
Ser do paternal preceito
Um fiel executor.


Páter s lidem řekli: „Amen!“ –
na rozum že zas pad’ kámen.


Anna sinkt zu Boden nieder,
Ihr entgleiten Schmerz und Not,
Und sie klagt und weint nicht wieder;
Der Einsiedel war der Tod.


conociendo mi mal y que su ayuda
es sola en mi remedio poderosa,
mírame y de cruel en piadosa
muestra querer mudarse, y no se muda.


Čerkes ten byl kozáku pobratřen**,
Ale sestřiny lásky tajemství shledl –
Běda ti, Čerkesko, že tě kozák ten
Nepovážlivě k činu hříšnému svedl!


Světélka – světla – bludičky – dál jak v beznaději
zavlhlou nocí zimničně na pouť bludnou spějí...
Nad mhami do blankytu
průvody hvězdic krouží v svitu,
v pravěkém svitu, v klidném svitu. –


Co však nejdražší mi jest
nad vše sny a nad vše dumy,
nad tu pršku květných hvězd,
která s akacií šumí;


Der junge Held, der Göttersohn
Entbrennt von sehnlichem Verlangen.
Wie oftmals ist er Dir nicht schon
Mit Ungeduld entgegen gangen?
Er glaubt, als hätt Er Dich geküßt,
So weit Du noch entfernet bist.
Weil Ihn der Schatten täuscht und blendet.
O säumet nicht ihr Schwane, fliegt!
Damit sich Carl an der vergnügt
Der Er vor längst sein Herz verpfändet.


Spitze deutschen Landes,
Willst sein Bild du sein?
Riss' und Spalten splittern
Deinen festen Stein.


Prapor hvězdnatý zde tyčí mrakem
hubič pralesů a otročiny;
za ním v rudé čapce bleskným zrakem
hrdá Francie své vede syny;
tamo tlupa starců, žen i dětí –
obrana to vzdorné Saragossy;
nad vojem, jejž sbor proroků světí,
péra vlajou, míhají se kosy;
Vlach tu ohnivý, tam Irčan smělý,
řecký fes, albánské fustanelly,
Srb tam rvoucí poloměsíc bledý,
pusty syn i Arab, Hindu snědý...


antonella'yı kolundan tutup yanıbaşına


Nassen Auges an deinem schauernden Grabe
Männer vorüber –
Freue dich der Träne der Männer,
Des Gerichteten Geist!
Nassen Auges an deinem schauernden Grabe
Jüngst ein Mädchen vorüber,
Hörte die furchtbare Kunde
Deiner Taten vom steinernen Herold,
Und das Mädchen – freue dich! freue dich!
Wischte die Träne nicht ab.
Ferne stand ich – sah die Perle fallen,
Und ich rief ihr: Amalia!


Kék, sárga színben ég a hevülő föld,
egy ócska, kis sip álmosan huhog,
és nincs a rónán sehol üditő zöld.


Ale nehleď k slunci, na květ nepozírej,
nekruť okem lživým, přetvářko ty lichá,
ucpi srdce, ret ať touhou nezavzdychá,
jez a pij a spi a tučni – zvolna zmírej!“


Dann braucht' ich weder Gut noch Gold,
Ich machte mir die Welt schon hold
Mit: Knüppel aus dem Sack!
Ich wär' ein Sieger, wär' ein Held,
Der erst' und beste Mann der Welt
Mit: Knüppel aus dem Sack!


胎发茸茸漆不如
夏初安健胜春初
双瞳懒看公卿面
却解灯前读细书


Как царственно в разрушенном Мемфисе,
Когда луна, тысячелетий глаз,
Глядит печально из померкшей выси
На город, на развалины, на наЛенивый Нил плывет, как воды Стикса;
Громады стен проломленных хранят
Следы кирки неистового гикса;
Строг уцелевших обелисков ряЯ — скромный гость из молодой Эллады,
И, в тихий час таинственных планет,
Обломки громкого былого рады
Шепнуть пришельцу горестный привет:
«Ты, странник из земли, любимой небом,
Сын племени, идущего к лучам, —
Пусть ты клянешься Тотом или Фебом,
Внимай, внимай, о чужестранец, нам!
Мы были горды, высились высоко,
И сердцем мира были мы в веках, —
Но час настал, и вот, под бурей Рока,
Погнулись мы и полегли во праВ твоей стране такие же колонны,
Как стебли, капителью расцветут,
Падет пред ними путник удивленный,
Их чудом света люди назовуНо и твои поникнут в прах твердыни,
Чтоб после путники иной страны,
Останки храмов видя средь пустыни,
Дивились им, величьем смущенБыть может, в землях их восстанут тоже
Дворцы царей и капища богов, —
Но будут некогда и те похожи
На мой скелет, простертый меж пескоПоочередно скиптр вселенской славы
Град граду уступае Не гордись,
Пришеле В мире все на время правы,
Но вечно прав лишь тот, кто держит высь!»
Торжествен голос царственных развалин,
Но, словно Стикс, струится черный НиИ диск луны, прекрасен и печален,
Свой вечный путь вершит над сном моги


Fallen ist der Sterblichen Los. So fällt hier der Schüler
Wie der Meister; doch stürzt dieser gefährlicher hin.


Motykou a prkny připravil si
jámu, lůžko, jež mne pohostí,
o kéž víchr jámu sám zaváje! –
jiných žádných nechci milostí.


Ihr Mündchen, sonst so parallel
mit beiden Augenbogen,
ist itzo, – Gott verzeih' mir's – scheel,
und jämmerlich verzogen,
und in dem Mund rollt jetzt herum
ein mobile perpetuum.


Směšný člověk aňarchista
mezi lidmi nechce místa;
ani archu neuznává
jímžto spolek řád si dává;
bez zákonů, bez vší vlády,
bez sněmu a bez úrady,
má prý každý člověk žíti,
jak ten pták a polní kvítí.
Nechce míti žádný řád,
a přec šťasten byl by rád.
Jakou divnou as má trosku
ve své hlavě místo mozku!
Inu, ty své štěstí měj,
jen všem dobrým pokoj dej!
Slovům svým sám nevěří,
vždyť se s každým hašteří.
Za vzor měl by dáti sebe,
na zemi jak míti nebe;
měl by vždy jen blaho tvořit,
měl by stavět a ne bořit;
měl by mírnit vůli svoji,
nelibovat sobě v boji;
máť přec každý člověk svou
vlastní vůli svobodnou.
Proč svou vůli zvěstuje
a ji bližním vnucuje?
Podívej se na kohouta,
jak on k sobě sbor svůj poutá;
slepici té, třikrát běda,
která družkám pokoj nedá;
zobákem svým hned ji měří,
kolem lítá její peří.
Seber veškeren um svůj
též kvočnu pozoruj.
Kuřátko se sotva líhne
a hned ku své matce tíhne;
starostlivý kvočnin hlas
rozkazem mu v každý čas;
ano, kuřat zástup celý,
na to dbá, co kvočna velí;
bez kvočniných rozkazů
jistě šel by k úrazu.
Řád a vládu žádá pud
slepic, kachen, hus a krůt.
A co bez vlády by kuli
lidé mající svou vůli?
Boží vůle svrchovaná,
za zákon nám lidem daná,
naší vůli meze staví,
k řádu vede různé hlavy;
kde se plní vůle Boží,
tam se pravé blaho množí;
rodině a obci celé,
národu se daří skvěle,
nemají-li zákony
žádné škodné úhony;
zákon tvoří blaha divy,
Bohu-li se neprotiví;
mám v té věci souhlas jistý
rozvážného anarchisty;
musí poznat duše rmut,
odpřisáhne zhoubný blud,
leč by vlasti na škodu
chtěl mít v lidu neshodu.
Kráčej vezdy náležitou
pravou cestou zákonitou,
v národě by vzešlo všady
štěstí, blaho z moudré rady.
Kdo lid svádí k anarchii,
jedovatou zván buď zmijí,
která strojí všemu lidu,
drahé vlasti strast a bídu.


Kuckuck ruft! willst du erfahren
Deine Jahre, gläub'ge Seele?
Kuckuck ruft im Walde, zähle!
Neun und zehn und mehr als zehn...
Ei, das will ja gar nicht enden,
Frühling schenkt aus vollen Händen –
Soll auf diesen blonden Haaren
Noch den Myrtenkranz ich sehn?...


月到中峰碧峭深
露桃微重鹤移阴
隔松听得仙官话
句句皆非世上音


So ists, so ists, mein Sohn. Ich bins, Ich, Ich, dein Jesus!
Nur Narrheit ist in di Geschöpffe kommen,
Wann ihnen bleibt ihr Schöpffer unvernommen.
Kein stäubchen ist, das dem Geschöpff gebührt:
Ich habe dich in dir durch mich entrührt.
Der Weltfürst ward schon längst von mir gebunden:
Drum bind ihn fort, das er im Port verschwunden.


Ne Adam už a přec krev z jeho krve,
ne prostřed Ráje už, však v Země zakletí;
ne zvěří důvěřivou obklopen,
šelmami však, jež na něj z úkrytu
cenily tesáky, očima blýštěly
a z hrdla řičely svou k němu nenávist;
ne trpný, bez potřeb, blažený v dětské hře,
však hladem po hmotě a žízní poznání
uštvaný, zrazený –


Jak z trhu jsi mi nosívala
míšenská jablka a brala


Majd szemeid tüzét, majd róza-színedet
Tsókolná, s azonban meg-lopná mellyedet;
S enyelgene, még nem a Nap-est el-jőne;
Utólsó sugárom a szívedre lőne.


Herr! deiner grossen Treue
ich mich erfreue /
an meinem letzten End.
In süsser Ruh /
will ich mit tausend Freuden
von dieser Welt abscheiden.
Die Höll' ist zu /
wann ich zu dir mich wend.


Bárki mit mond, én elveszem;
Hív lesz hozzám, azt elhiszem;
Nem féltem a katonáktul,
Sem magátul a haláltul.


Daß du den namen, den du kensst,
Und siegelst sie der sünde nu


هَلْ لِصَبٍّ مِنْ لَمَاكَ الْمُزْدَرِي
بِسُلاَفِ الرَّاحْ
رَشَفَاتٌ مُزِجَتْ بِالسُّكَّرِ
تَمْنَحُ الأَفْرَاحْ
مَرْوِيَاتٌ عَنْ صِحَاحِ الْجَوْهَرِ
عَنْ مُنَى الأَرْوَاحْ
عَنْ هِلاَلِ الْحُسْنِ عَنْ ظَبْيِ النَّقَا
عَنْ قَضِيبِ الْبَانْ
مِنْ جِنَانِ الْوَصْلِ دُونِي أُغْلِقَا
رِقَّ يَارِضْوَانْ
وَارْثِ لِي مِنْ ذَا الْعَذَابِ الأَكْبَرِ
فَعَسَى أَرْتَاحْ
فَعَلَى ذَاكَ الْمُحَيَّا الأَنْوَرِ
ذِي السَّنَا الْوَضَّاحْ
مِنْ شَجٍ نَشْرُ سَلاَمٍ عَنْبَرِي
مَا انْبَرَى الإِصْبَاحْ
وَثَنَتْ بَانَ الرُّبَى كَفُّ الصَّبَا
وَشَدَا الْقُمْرِي
وَصَبَا قَلْبِي لأَِيَّامِ الصِّبَا
رَيِّقِ الْعُمْرِ


Methinks I see old WINGATE frowning here,
(WINGATE may in the season be a Peer,
Tho' now, against his will, of figures sick,
He's forc'd to diet on
E'en whilst he envies ev'ry Jew he meets,
Who cries old Cloaths to sell about the streets)
Methinks (his mind with future honours big,
His  Bob turn'd to a dress'd Bag Wig)
I hear him cry — What doth this jargon mean?
Was ever such a damn'd dull Blockhead seen?
Disdain
Hath got into, and turn'd the fellow's brain;
To  with him — give him whips and straw —
I'm very sensible he's mad in Law.
A saucy Groom who trades in Reason, thus
To set himself upon a  with us;
If this  suffer'd, and if that  fool
May when he pleases send us all to school,
then our only business is outright
To take our caps, and bid the World good night.
I've kept a  myself  twenty years,
But nothing of this kind in him appears.
He, like a thorough true-bred Spaniel, licks
The hand which cuffs him, and the foot which kicks,
He fetches, and he carries, blacks my shoes,
Nor thinks it a discredit to his Muse,
A Creature of the right Camelion hue,
He wears my colours, yellow or true Blue,
Just as I wear them; 'tis all one to him,
Whether I change thro' conscience, or thro' whim.
Now this is something like, on such a plan
A  may find a friend in a great Man;
But this proud Coxcomb — Zounds, I thought that All
Of this queer tribe had been like my  PAUL.


Fällt hier die Zeit schon lang den Menschen dieser Zeit,
Wie lang wird ihnen sein die lange Ewigkeit!
Ich, ob ich stille sitz', hab immer g'nug zu tun;
Die Ewigkeit scheint kurz dem, der in Gott kann ruhn.


Mir spielten, wie Tränendiebe,
Nachtwinde ums Augenlid,
Wie der Geist unglücklicher Liebe,
Der über die Erde zieht.


Nás v pokušení pádu neuvoď!
Andělem svojím sestup k nám vždy blíže,
Duchovou Rukou našeho žití loď
bezpečně úskalími v přístav doprovoď –
a tak nás pokaždé v životě osvoboď
od mystického zdroje všeho zla,
jak je i prospěch náš i svatá vůle Tvá –
amen.


kıpkırmızı gülüyor gülsün, iyi


Ký rozmanitý zázrak jaro tvoří;
vše samou bujností juž neví kam;
i městská věž se hlavou v bystřeň noří.


The first I'll name, they ca'd him Cæsar
Was keepet for His Honor's pleasure;
His hair, his size, his mouth, his lugs,
Shew'd he was nane o' Scotland's dogs,
But whalpet some place far abroad,
Where sailors gang to fish for Cod.


Esses serão, Maria, os sacrossantos selos
Dos meus olhos, na morte, ao pé dos teus desvelos,
Na hora em que eu te contar meus últimos segredos!


Quizás le han dicho que se perdería
si amara a una cristiana
de ojos azules y cabellos sueltos
que reciben el beso de la lluvia y el aire
y que lee los libros de los sabios.
Dile a Yusuf que el Creador nos hizo
semejantes a todos,
que Su Ley no conoce diferencias
entre pueblos y razas. Que el Profeta
aceptó los consejos de Khadija,
que no escuche a quien llena su corazón de dudas,
que si ronda mi puerta nuevamente
la encontrará entreabierta.
Oh, Yusuf, mi señor,
esta triste gacela padece por tus besos,
consuélala, acude a su llamado
o hazle al menos saber que no la olvidas.


Posud spal. Sen z plné číše
lil mu v duši rosnou manu,
rychle s listem novou blánu
do ruky mu vtiskla tiše.
Když se zbudil v stromů šeři,
našla ho jak z náhody.
Zprvu šlo to ostýchavě,
brzy žertem v odvet hravě
honili se mezi keři,
v alejích a u vody.


Wär's heut zu Tage so geschehn,
In Rom? in Lissabon? in Hamburg? oder Wien?


Ainsi tu veux ternir dans ta rage jalouse
Le talent qu'on admire et que la gloire épouse ;
Mais détestant l'éclat dont le mérite a lui,
Tu te places en vain entre la terre et lui !
Rampe ! tu ne dois pas obscurcir la lumière !
Rampe ! puisque c'est là ta nature première !
Rampe ! et maudis toujours toute chose à bénir !
Rampe ! et darde au génie un œil sanglant et sombre !
Tu ne pourras jamais éclipser de ton ombre
Son astre éblouissant qui luit sur l'avenir !


Er sprach: »Ach weh mir armen Mann!
Was soll ich jetzund fangen an?


Gais, ils peuvent prendre,
Bourreaux en chaleur,
Des baisers de cendre
Aux bouches en fleur ;


Dann kam die allertiefste Nacht
Und schwer der All-Schlaf.


A zatím – krev to na stromech a keři –
jí hektický nach v bledé líci skočí,
a, třpytné hvězdy ve oblačné šeři,
jí suchým ohněm zalesknou se oči.


Töne dem Klager, goldene Leyer!
Was weinest du in die öde Trümmer hinab?
War er der langen Jahrhunderte meines Gesanges werth;
Warum ging er unter?


竹阴山色郁葱葱
厌俗编茅向此中
花谢水流人不返
蛛丝空罥半窗风


Ich sah hierauf, daß von den hohen Stielen,
Vielleicht vom Regen allzuschwer,
Bald hier bald dort die bunten Blätter fielen.
Mich dauret' es; doch gab mir's diese Lehr:
Die Schönheit ist der Bluhmen Eigenschaft;
Doch sind sie von Natur vergänglich, flüchtig:
Ihr Kleid ist wandelbar, sie selber nichtig.
Die schnelle Zeit
Entkleidet sie gar bald, und rafft
Die Bildungs-Pracht, der Farben Herrlichkeit,
Mit scharfen Fingern weg, da jeder Augenblick
Sie, durch ein stilles Reiben, plaget,
Und gleichsam, wie ein Wurm, an ihrem Wesen naget.


Verás la tierra presa, el mar sangriento,
y al nombre de Bazán temblar medroso
el corazón más bravo y arrogante,


Wo auch herab sich senke dein milder Blick,
Ob auf die öden Mauern, wo einsam sich
Die Straße windet und zuweilen
Epheubewachsene Gräber düstern,


Alguna vez, las calles
se llenaban de lluvia:
era como si todas las cortinas
se rebelaran tras de sus balcones,
con un murmullo alegre y recatado,
que le daba al ambiente
esa ternura de filial crepúsculo.
No sé por qué la lluvia
siempre me sorprendió cuando la tarde
ya no tenía apenas resplandores.
Era una lluvia viva, desde luego.
Una lluvia caliente y vaporosa.
La lluvia que sonaba entre los árboles
como la antigua y auroral marimba,
tocada por ancianos.
Me enseñaron las calles
la paciencia del río cotidiano,
la claridad humilde del remanso
que refleja una garza imaginaria.
Supe después la fuerza de los ríos,
brilló después se fue volviendo espacio
donde ya era posible
inventar una estrella.
Pero nunca dejé de caminar
por las calles tranquilas, suburbanas,
igual que el enlutado personaje
de Magritte, sin edad, siempre de espaldas.
Quizás los muros se descascaraban,
quizás las puertas eran más herméticas.
Yo siempre caminaba por las calles
donde la luz se demoraba mucho,
donde la vida era el indescifrado,
sereno laberinto.
Nunca dejé de andar por esas calles,
porque sé que una de ellas desemboca
en la Plaza del sueño.


¡Oh!, del eterno amor nunca tan visto
amado amante, pues unión tan alta
salió del Hacedor con su hechura;


Ovšem snaha
k hvězdám sahá,
ale čin je trpaslík.
Těžká dráha!
sporá vláha,
však i za tu nebi dík!


„Szentséges Pilátus!” a vajda felkiált,
„Hol vettétek azt a rongyos libériát?”
Hanem a cigányok beszélnek egyebet:
„Ugyan Csóri, hallj szót, töröld ki a szemed.


Óh, Mária, ma úgy zeng a szivem
Mint szűz-nyövő, bátor diák-koromban:
Akkor lehet akárki is vitéz,
Ha a hite és már mindene romban.


Da sah man stehn in blut'ger Schrift
Des kühnen Siegers Zorn,
Da hatte geleert ob kühner Trift
Der Tod sein Füllehorn.
– – – – – – – – – – – – – – – –


Válka! Válka! Po vší zemi
zvěstují ji depešemi,
kraji všemi úžas němý
ohromnými perutěmi
udeří a dál zas letí.
Žencům kosy z rukou bere,
z vozů vypřahá si koně,
vyrve nástroj z rukou chasy,
volá muže, chleba bere,
všecko porve, v divém shoně.
Na tatíčka ručky dětí
věsí se, rve žena vlasy.
K pluku chmurně muž se hlásí.
Města duní polnicemi,
bubnů třeskem, vozů změtí,
náklady a lafetami,
Bůh buď s námi!


Zřídka přízní, jenom sliby blaží,
Vnady kryje v roucho vážnosti,
Jakby tábor s nebes výsosti
Strašnou vůkol oblehl ji stráží.


Du kämmtest alle Locken
Dir von der Stirne klar,
Und pflücktest weiche Flocken
Aus deinem Seidenhaar.


Línguas do sujo e gordo Cérbero
Que arfa ao portã Incapaz
De lamber e limpar


e veo a Ulises, varón fraudulento;
pues oíd y creer a Lychaón,
ca chica çifra desfaze grand cuento


湖阁风多水弄纹
倚阑趁晚看鸥群
何人日日携清酝
留与栖云试一醺


Im Gut' und Bösen, treulich, wie es ist,
das deutsche Volk, und wie's gezogen ward:
Zum Mißtraun rasch, noch rascher zum Vertraun,
zu fromm nicht bloß, zu ungeschickt zur List,
doch stets bereit, Luftschlösser sich zu baun;
weich in Gedanken, nur in Worten hart;
wie Gold so treu, und felsenfest im Schmerz –
Ein unverfälschtes deutsches Herz! –


Dnes svěžímu my otvíráme vzduchu
uzavíraná okénka.
Stojíme pevni v jarním světa ruchu
lid jeden, jedna myšlenka.


Ó rozryté rány, kterými van
se dere z hrudi: teplo srdce
a drahé pocity, zkušenost vzácná,
um šedivý, bujará touha a sen!
Kdo z mládí ztratil svých očí světlo,
v stáří barev mu ponětí zmdlí,
čas oderve zlý
po smyslech ztracených vidinu jejich!


Nulle bouche n'a ri, nul oiseau n'a chanté,
Nulle fleur n'est éclose aux grappes jamais mûres.
D'où viennent ces parfums, ces rires, ces murmures,
Vains regrets de ce qui n'a jamais existé ?


bu isteklekimi için aczi kabulleniş,


Die losen Disteln wagen's kaum,
Die rüstige zu necken,
Und nach des leichten Kleides Saum
Die Stacheln auszustrecken.


独立岩崖不厌观
飞淙千丈下云端
年来耳目无他用
尽放清虚一壑闲


Cupido/ der dich mehr als seinen köcher liebt/
Will seinen schleiffer-zeug in deine kammer tragen/
Ich weiß/ daß er dir schon im geiste küsse giebt/
Und dir manch schlüpffrig wort wird in die ohren sagen.
Er stellt sieh nackt und bloß für deinen augen ein/
Sein weisser attlaß ist der schnee von brust und lenden;
Denn wahre liebe soll recht offenhertzig seyn/
Und unsre augen nicht durch schminck und schmuck verblenden.
Er lehrt dich/ wie man recht vertraulich lieben kan/
Wie heisse liebe sich nicht leichtlich läst verdecken/
Die paradieß-tracht steht ihm mehr als zierlich an/
Denn reiner liebe zeug ist rein von staub und flecken.
Beyneben tröstet mich die gute zuversicht/
Er werde gegen dich auch meiner treu gedencken/
Und sagen/ wie mir offt mein mattes hertze bricht/
Mein hertz/ das sich allein will nach Ambretten lencken.
Ich weiß/ er wird nicht weit von deiner lager-statt/
(Sein schleiffen wird dir ja nicht deine ruh verstören/)
Nach seiner kühnen art/ bewegen stahl und rad/
Und was hier ferner folgt dich deutlich lassen hören:
Ambrette/ wo dein geist nicht meinen rath veracht/
So laß beständigkeit und Liebe sich vermählen.
Wer auff veränderung und neue funcken tracht/
Dem wird es nimmermehr an wermuths-körnern fehlen.
Ich lobe/ was bißher dein treuer geist verübt/
Ich will ein kostbar vel in deine flammen giessen/
Wo deine seele nicht die neben-züge liebt/
So will ich deine gunst/ so gut ich kan/ versüssen.
Ich weiß/ wie redlich dir Cretin sein hertze schenckt/
Wie willig sich sein geist nach deinem willen beuget/
Und wie er mehr auff dein als seine wohlfahrt denckt/
Ja wo es dir gefällt/ zu seinem grabe steiget.
Ich hab ihn neulich noch mit wehmuth angeschaut/
Als du aus zeitvertreib von ihm dich weggerissen/
Wie er aus trauer-sucht ihm hatt' ein haus gebaut/
Und er in einsamkeit sich dachte zu verschliessen.
Die armen macht er ihm zum spiegel seiner noth/
Ambrett'/ Ambrette/ rieff er aus dem bleichen munde/
Dein aussenbleiben wär ihm herber als der tod/
Und deine wiederkunfft bezuckert' ihm die stunde.
Es hat Cupido mir auch ferner zugesagt/
Ein mehrers wegen mein bey ihr noch anzubringen/
Eh' als er mich verließ/ so hat er mich gefragt/
Wie tieff mein auge dörfft in deine gegend dringen?
Ich hoffe/ weil er so beweglich bitten kan/
Er werd'/ Ambrette/ dich noch endlich wohl erweichen.
Ach freundin! hör ihn doch mit offnem hertzen an/
Und laß mein freyes aug in berg und thäler streichen.
Cupido mag itzund verschleiffen tag und nacht/
Du wirst ihm ja bey dir den engen raum vergönnen/
Es hat der kleinste gott die allergröste macht/
Wer wird/ was ihm beliebt/ doch wohl verwehren können?
Doh wenn er einmahl dich entblöst im bette schaut/
Und an der zarten haut sein auge kan ergetzen/
So schleifft er ferner nicht/ und ruffet überlaut:
Ambrette soll allein hier stumpffe pfeile wetzen.


S ő, miként a halálnak,
Úgy köszön nékem vissza
Öreges, bús mókával:
»Hát holnap hol talállak?
Vajon holnap meglellek?«


O Prinz, den wir zuerst von unsern Rettern sehn,
Der siegreich Friede bringt, und Hoffnung bessrer Zeiten,
Verzeih' den falschen Ton lang' ungestimmten Saiten.
Herrscht Ruh' und Freyheit bald, für die Dein Schwert geblitzt,
Für die Dein Heldenstamm so theures Blut verspritzt,
So wird der Dankbarkeit manch frohes Lied gelingen,
Den Schutz Germaniens, die Guelfen, zu besingen.


In dir hab' ich viel bessre Güter,
Als' in der Welt ich lassen muß;
Du bist mein Schatz, du Seelen-Hüter,
Bey dir ist rechter überfluß.
Und ob mir gleich
Der Groß' und Reich'
Allhie viel Spott zufüget,
Leb' ich doch wol vergnüget.


Vergnügen hüpft um ihm herum,
Wenn Morpheus Mohn verstreut,
Er tanzet in Elisium,
Beglückte Knabenzeit!


Im itt a szenvedés belül,
ám ott kívül a magyarázat.
Sebed a világ - ég, hevül
s te lelkedet érzed, a lázat.
Rab vagy, amíg a szíved lázad -
úgy szabadulsz, ha kényedül
nem raksz magadnak olyan házat,
melybe háziúr települ.


Ki nyög? melyik boldogtalan
Kiált megint e bú helyén?
Ki háborít fel úntalan
Magánosságom éjjelén?


Lassanként megölnek a
Hosszas bánatok,
S mint a hévütött virág
Földre hervadok.


Árva szeretőnek jajja,
Elesett hősök sohajja
Elvegyülve a szélvészben
Jár a szomorú térségen.


Wankt' an die frische Gruft, den Stahl
Dem Herzen zugekehrt,
Und sank. Sein Antlitz wurde fahl,
Und blutig ward das Schwert.
Es gieng ihm mitten durch das Herz,
Entsetzlich anzuschaun,
Die Augen starrten himmelwärts,
Und blickten Furcht und Graun.


Nad spoustou pergamenů, starých knih,
nad ruchem měst, nad tichem, jež má ves,
nad potem lidských čel a jejich ryh,
kam genius vždy paprskem se snes’,
by z prachu pozvedl nás do nebes,
nad visionů i snů bludištěm,
nad moří hloubku i nad nebes lem,
nad dítěte i ženy luznou tváří,
vše ambrou, vůní jest a paprskem,
když poesie nad tím sluncem září!


Dicemi el dubio pur ch'io feci errore;
la sicurtà e l'amor tien l'altra parte,
puoi mi spaventa uno interno dolore:


	E quel per ch'io mel reco più a pianta,
è che ciascun ha anni ben settanta.


Fehér lábát egyik most ereszti belé,
Más pedig a vizből most vonja kifelé,
Harmadik a lépcsőn szárítkozik űlve, -
Szembe, háttal, hanyatt, - mindenképpen dűlve.
Legfeljebb és legtúl karját nyujtja kettő,
Nagy ezüst medencét fogva, mint egy teknő,
Hátra emelik azt, testök visszagörbűl,
Mintha így a partra tennék a gödörbűl.


Signori, i' son colui che vidi Amore
che mi ferì sì ch'io non camperòe,
e sol però così pensoso voe
tenendomi la man presso a lo core;


Wann Kunst und Weißheit wär bey mir /
woltich sie auch aufopffern dir;
vor alles Lob und Ehren-Pracht /
mit Freuden seyn vor nichts geacht.


Ha elpihenvén szállna ránk a csönd
S csak úgy álmomban sírnék föl jajongva.
(Ugye, rájuk rántnád lángostorod
Az ablakon betévedt angyalokra?)


楼上何人奏玉箫
数声和月伴春宵
断肠唤起江南梦
愁绝寒梅酒半销


Und wo ihr das Gefieder
Auch lassen mochtet nieder,
Da war, wie eu'r Gemüth,
Rein eine Blum' erblüht.


Unsprechlich ernst, der mich mit ernst angreift?
Ich schau und schau, wi Gotteslibe treuft!
Gott schuf uns O! nach sich zu seinem Bild
Barmhertziglich, freiwillig, güttig, mild!
Gott gab uns sich! Gott hat uns alls geschenkt,
Ach Jammer ach, das wir uns ihm entschenkt.


Lasst uns nicht träges Hertzen seyn,
Den Glauben fest zu tragen
Und was von Christi Tod und Pein
Die Männer Gottes sagen,
Daß wir an vnsers Lebens End'
In Jesu Christi GnadenHänd
Dem Schächer gleich
Gelangen in deß Vatters Reich.


Du schwimmst in der Zeiten Raum,
Wie auf Strömen leichter Schaum;
Kanst du nicht so schnell zur Erden,
Wie der Schaum zu Wasser werden?


Todo suspira y ríe La placidez remota
de la montaña sueña celestiales rutinas
El esquilón repite siempre su misma nota


Teufel hinein! daß gerade
Zu meinen Füßen
Die schnarchende Ambassade
Hat sausen müssen!


Schuh' aus reinem Gold geschlagen
Und von Silber hell ein Kleid
Hat die Heilige getragen:
Denn da war's noch gute Zeit,


Mert sok sugár fog rámderülni,
De lelkemet, mely így betöltné,
Ilyen fehéret, ilyen tisztát
Nem fogok kapni soha többé!


Entrar em casa, a mesa posta, os seus
Em derredor, a consciência em paz,
E tudo em paz, louvado seja Deus!


أوصيكَ فإنْ قبلْتَ مني
أفلحتَ ونلتَ ما تحبُّ
لا تدنُ منَ الملوكِ يوماً
فالبعدُ منَ الملوكِ قربُ


Auch lächelt ihm in leicht bewegten Quellen
Durch Rosen oft ihr sanft verschwebend Bild,
Die näher stets der Holden sich gesellen,
Bis zartes Grün die Glieder ganz umhüllt,
Und während noch zum Kuß die Lippen schwellen,
Hat üppig sich die Knospe schon gefüllt,
Und lieblich wallt der Worte süßes Klingen
Nur fühlbar noch auf duft'gen Geisterschwingen.


浔阳江上督邮谁
能使陶公去不疑
今代庐山非昔日
督邮能酒更能诗


Drauf sprachen sie so Manches noch,
Ich hab' es halb vergessen.
Noch flüsterte manch' heimlich Wort,
Es schwiegen nur am Grabe dort
Die trauernden Cypressen.


Herr Jesu! Du hast mich in Deinen Schirm genommen,
Laß mich darinnen stets genau verwahret seyn!
So mag der Teufel selbst mit seinem Heere kommen,
Er legt an meiner Ehr nur Schimpf und Schande ein.
Ich bin durch Dich gerecht, und Deine tiefen Wunden
Sind mir ein freyer Ort und eine Arzeney;
Den Kranken helfen sie, nicht aber den Gesunden:
Gib, daß ich nur recht krank nach Deiner Liebe sey!
Will mir die Welt nicht wohl; wohlan, es wird mir gehen,
Wie es dem Haupte selbst vor dem ergangen ist;
Verdammt mich jedermann, so werd ich besser sehen,
Was Du selbst für ein Fluch und Scheusal worden bist.
Ich lege mich getrost zu Deinen Füssen nieder,
Und höre meine Pflicht aus Deinem Munde an:
Du singest in der Nacht die allerschönsten Lieder,
Ja einen Lobgesang, eh man Dich abgethan.
Und ich soll in der Noth nur Klage-Lieder heulen,
Ich soll bis in den Tod betrübt zu sehen seyn:
Das überlasse ich der Welt und ihren Eulen,
Ich dringe mit Geduld in Deinen Willen ein.
Vollkommner Prediger, der in der That erwiesen,
Was Er von dieser Kunst die Seinigen gelehrt,
Ach! würde doch an mir Dein Ebenbild gepriesen,
Und mein Bekentnis bald in Geist und Kraft verkehrt!
Ach! zieh mich doch hinein in den geheimen Willen,
Der Deiner Kinder Wink und Glük zu nennen ist:
Wird sich in Dessen Rath mein armes Herze stillen;
So weiß ich ganz gewiß, daß er mich nicht vergißt.
Du führst es wohl hinaus, die Ruhe folgt aufs Kämpfen:
Und werd ich im Gebet recht ernstlich und getreu;
So wird Dein Arm für mich der Feinde Kräfte dämpfen,
Und Deine Güte mir an jedem Morgen neu.


Slyš, z rákosí řeky
zvuk to snivý, měkký,
chví se to jak pod polibky
ňader tvojich vděky.


Ugyanakkor, mikor lelkem tőlem elszökék,
Szeretőm lelkében magamnál megmaraszték,
Ki nagy szerelmemben mégis éltet éngem,
hogy szinte ki ne múlnék.


Unter dessen will ich dencken,
Was ich nicht besitzen kan,
Und die Lust der alten Bahn
Mir in mein Gedächtnüß schencken,
Ob ich gleich in meinem Sinn
Nur ein armer Jude bin.


charada


Bist du die Höhle, darin die Ungebornen sich drängen,
Wird schon der Fleck an der Wand Nymphe und Reiter und Pferd!


Toto věčné mládí
jest jen dítě touhy,
jež vše v pohyb zladí
v celý život dlouhý;
kouzlo, taj to všeho
kosmu nesměrného,
studna věčně živá,
odkud neubývá
vláhy, rosy, many,
vzlet, jímž dojdem k cíli,
vrchol svrchovaný,
triumf touhy!


V společenství mladých lidí
studu prázdná panenka
tak se od nás ráda vidí,
co na stromu housenka.


O schöne Nymfe, freue dich,
Dein Leib, der vor besorget sich,
Man würd' ihn nicht verschonen,
Nach dem er Laub und Schatten giebt,
So wird der schöne Baum geliebt,
Auch da wo Götter wohnen.


"Such was the doctrine our young prophet taught;
" And here conviction, there confusion wrought;
"When his thin cheek assumed a deadly hue,
" And all the rose to one small spot withdrew:
"They call'd it hectic; 't was a fiery flush,
" More fix'd and deeper than the maiden blush;
"His paler lips the pearly teeth disclosed,
" And lab'ring lungs the length'ning speech opposed.
"No more his span-girth shanks and quiv'ring thighs
" Upheld a body of the smaller size;
"But down he sank upon his dying bed,
'And gloomy crotchets fill'd his wandering head. —


Bůh přispěl. Na roviny šíři
prach za jezdectvem ušlým víří
i Valloni už běží v dál;
žoldnéře Němce sesekali,
Vlach vzdal se. Rytíř po rytíři
se vrací pyšen k svému králi,
jenž k modlitbě své ruce spjal.


أَنيناً وَشَكوى بِالنَهارِ كَثيرَةً
عَلَيَّ وَما يَأتي بِهِ اللَيلُ أَبرَحُ


Náramný tu ve sněmovně povstal hluk,
Shromážděný Sedmihlásků pluk
Dal se do křiku:
„Všickni ptáci,
Zpěváci i nezpěváci
Učte našemu se jazyku!“
A pan Sedmihlásek káže:
„K zisku Evropejské civilisací
Sedmihláštině se učte křídlatci,
Katechismu o tvůrci i o člověku,
Dějům zvířat od počátku věku,
Víře i mravnosti
I pravidlům zdvořilosti!
Sedmihláština všech věd objímej kruh,
Jenom ta se zvelebuj!
Za matný se považuj
Každý jiné řeči druh.
Uzavření to ať do desk říše
Jako přísný zákon se napíše!
A ten celé ptactvo váže!“


Протекших дней очарованья,
Мне вас душе не возвратить!
В любви узнав одни страдания,
Она желанья утратила
И вновь не просится любитК ней сны младые не забродят,
Опять с надеждой не мирят,
В странах волшебных с ней не ходят,
Веселых песен не заводят
И сладких слов не говоряЕе один удел печальный:
Года бесчувственно провесть,
И в край, для горестных не дальный,
Под глас молитвы погребальной,
Одни молитвы перенест


e come Orlando sdegnato è partito
e capitò nella Mec al Soldano,
e come Machidante è alfin fuggito,
e Sansonetto si fe' poi cristiano;
e inverso Gerosolima fu ito
e racquistò il Sepulcro con sua mano,
e ricognobbe Ugon german fratello,
e Sansonetto ne menòe e quello;


Ihr Reichtum, Schätze, Geld und Gut –
Drum muß man von dem Morgen
Bis in die Nacht, ja bis in 'n Tod
Stets laufen, wühlen, sorgen;
Hat man's, gar leicht verliert man's noch,
Verliert man's nicht, so muß man's doch
Im Tode all's verlassen.


Er sieht sich um; er steht in Blut und über ihm ist rotes Blut,
Und in ihm Blut und nichts als Blut und Todesangst und Höllenglut.
Das Blut, das Blut, das rote Blut, es hämmert wild, jetzt steht es still;
Über das rote tote Moor geht ein entsetzliches Gebrüll.


Da öffnet zweien sich des Volks Gedränge,
Erzürnt tritt der Tribun zum Sieger hin,
Ihn, dem er untersagt des Siegs Gepränge,
Will er gewaltsam von dem Wagen ziehn:
Auch Claudia dringt durch der Bürger Menge,
Zu ihrem Vater und umfasset ihn.
Besiegt muß der Tribun zum Volke kehren,
Den sie berührte, muß er zürnend ehren.


„Na strůj myslíš, babo, ještě?“
v dlaň ji sevřela jak v kleště,
„pojď, dél nelze otáleti!“
„Nemohu: mám kolik dětí.“


Contrario ha 'l ciel, se di no' sente o cura,
arder nel tempo che ghiacciar si vuole,
com'io per donna; onde mie triste e sole
lacrime peso con l'età matura.


Zatím světlo mře, a mraky syvé
Na nebi se zatahují kolem.
Páni pustinami horem dolem
Jezdí nevidouce duše živé,
Troubí; darmo, nic se neozývá.
Teprv každý s strachem v poušť se dívá;
Kam se z roklin dáti? Bouře dravá
Všecky hrůzy vůkol rozestřela,
Tma se na zem sype, ouzkost žravá
V srdce zkostlá jede, jak noc tmavá
Zbitých panů vyzrazují čela,
Že jich smysly starostlivost střela.
Vratislav té tísně pozoruje,
Zkleslých duchů zpěvem pozdvihuje:


Vielleicht ein Mädchen, welches auch edel ist,
Wird, meiner Lieder Hörerin, um sich her
Die Edlen ihrer Zeit betrachten,
Und mit der Stimme der Wehmut sagen:


Dohřměl už divoký pohřební kvas,
vířivé tance i chorály táhlé –
jakási ničivá odvaha v ráz
vzpjala se mocně v hrudi mé zpráhlé –
dohřměl už divoký pohřební kvas.


En tu sonrisa juvenil y fresca,
que subrayó mirada picaresca,
adiviné yo un mundo de alegrías


Ach wo bin ich? Wie klopfet mein Herz! Ich fühle die Wange
Naß von strömenden Tränen; ich fühle die Lippen erzittern.
Flieht, flieht schrekliche Bilder! von meinem verirreten Auge:
Flieh, entsezlicher Traum! aus der geängsteten Seele.
Vater der schwachen Sterblichen, der du aus Thon sie gebildet
Und sie dir ähnlich gemacht, der du zum Thon sie zurückhauchst,
Noch, noch wank' ich nicht einsam um die giftdampfenden Gräber
Hingesunkener Brüder, noch segn' ich das liebliche Murmeln
In denen Straßen, das frohe Gedränge der Märkte. O wohl mir!
In den schallenden Hayn will ich gehn und die traurige Harfe
An einen Buchbaum hängen, ich will die sanftere Flöthe
Von dem freundlichen Schäfer leihen und mit den Bergen
Und mit dem Wiederhall scherzen, und Doris Namen ihn lehren:
Denn noch wank ich nicht einsam um die Giftdampfenden Gräber
Meiner Brüder, der Menschen, die, mir zum Trost, eine Erde
Mit mir bewohnen, die mit mir der Sturm trift, der donnernd daherbraußt,
Mit mir der Veilchen schmeichlender Duft im Sonnenschein labet.


	eron frategli e l'un, ch'era il maggiore,
abbracciò ben quel legno e 'n su le spalle
si fé salir il suo fratel minore.


Du gabst die Stimme jenem Mann, den sie erwählt,
der ihrem Elend laute Worte leihen soll,
und ihrer Sache gabst du wohl weit Grössres schon.
Nun trittst du aus dem Haus. Sie füllen rottenweis
vor dir die Strasse. Schweigend schauen sie auf dich
mit diesem stummgebornen Hass im trägen Blick.


Heli, lamma, sabactani!
Solte dieses rühmlich sein?
Heli, lamma, sabactani!
Warlich/ warlich/ Vatter nein.


把住新花做好看
伤春时共倚阑干
醉中不记暮烟碧
杨柳楼深燕子寒


gentilezza vi mosse a farmi onore,
e dir di me ciò che di voi poss' io
con giudicio migliore al Mondo dire;


Ahi come mal mi governasti, amore!
Perchè seco dovea sì dolce affetto
Recar tanto desio, tanto dolore?


y yo.
y mi abuelo, luis,
murió en el año 1967, a la edad de 61 años. detrás
de esa pared.
en los alrededores de la casa
había una pomarada sitio poblado de manzanos., un hórreo
ast. y gal. construcción de madera, de base rectangular, sostenida
en el aire por cuatro o más columnas o pilares, llamados pegoyos,
en la cual se guardan y preservan de la humedad y de los ratones granos
y otros productos agrícolas. y un río
al que iban mi madre y sus hermanas
a lavar la ropa y a lavarse ellas.
luego, construyeron el embalse,
y las aguas
anegaron el río,
derribaron el hórreo
y empodrecieron las manzanas.
y ayer
fui a renovar el carnet de identidad.
¿lugar de nacimiento?, me preguntaron.
san andrés de los tacones, respondí.
pero no pudieron encontrar
mi aldea en su ordenador.
busca san andrés, dijo un policía.
tampoco.
mira a ver por andrés.
no.
prueba con tacones, dijo otro policía.
ni rastro.
así que cuando salí de la comisaría
había vuelto a nacer,
solo que esta vez en la ciudad de gijón.
con todo, la pared de piedra
de la casa de san andrés de los tacones
aún sigue en pie.
como un poema.
 o mejor:
como una semilla.
y mi abuelo, luis,
murió en el año 1967, a la edad de 61 años. detrás
de esa pared.
en los alrededores de la casa
había una pomarada sitio poblado de manzanos., un hórreo
ast. y gal. construcción de madera, de base rectangular, sostenida
en el aire por cuatro o más columnas o pilares, llamados pegoyos,
en la cual se guardan y preservan de la humedad y de los ratones granos
y otros productos agrícolas. y un río
al que iban mi madre y sus hermanas
a lavar la ropa y a lavarse ellas.
luego, construyeron el embalse,
y las aguas
anegaron el río,
derribaron el hórreo
y empodrecieron las manzanas.
y ayer
fui a renovar el carnet de identidad.
¿lugar de nacimiento?, me preguntaron.
san andrés de los tacones, respondí.
pero no pudieron encontrar
mi aldea en su ordenador.
busca san andrés, dijo un policía.
tampoco.
mira a ver por andrés.
no.
prueba con tacones, dijo otro policía.
ni rastro.
así que cuando salí de la comisaría
había vuelto a nacer,
solo que esta vez en la ciudad de gijón.
con todo, la pared de piedra
de la casa de san andrés de los tacones
aún sigue en pie.
como un poema.
 o mejor:
como una semilla.


小桃花落雨毵毵
桑叶青青试浴蚕
好水好山鱼米贱
人生只合老江南


Poutníče, který půjdeš kdys
kol stromu, kde visím v hluši,
„Kocourku,“ řekni, „klidně vis
a pokoj tvojí buď duši!“ –


几转溪香一色风
家家荷气与君同
还凭百尺高楼力
缩得西山到坐中


V dáli slyším různých hlasů vřavu,
vidím masky, tvářící se suše,
odpůrce, již city naše hluše
smýkají a vlekou na popravu.


Mise, tömjénfüst, dicső babonák
Dőlhetnek ránk már bús, keserű tűzbe,
Hálózva fűtjük mink az ereket
Új élet-műként, üzetve és űzve.


Der Mond geht auf und es blassen Rubin
Und Gold zu Silber und Aquamarin,
Und hervor aus dem Schloß und hinaus zum Tanz
Lockt die Nixen der Mondesglanz.


山中高卧六十霜
青云为佩霞为裳
南溟六月赤虹起
群仙跨之来翱翔


V hospodě ruchu a puchu,
tam housle, klarinet, bas,
pošinul čepici k uchu –
„Stůjte, ať do toho ďas!“


وَمَمْلُوكَةٍ لي كُلَّما رُمْتُ وَطْأَها
أُقَبِّلُها شَرْطاً عليَّ مُؤَكَّدا
وَلَمْ تُبْدِ لي ثَغْراً نَقِيّاً مُفَلَّجاً
فَأُعْذَرَ أَوْ خَدّاً أسِيلاً مُورَّدا
وَلكِنْ رَدا ما اعتَدْتُ شَيئاً ألفتُهُ
وكُلُّ امْرِئٍ جَارٍ علَى مَا تَعَوَّدا
فَوَجِهِي علَى وَجْهٍ لَها كُلَّ لَيْلةٍ
وَيَومٍ إذا جوا إنَّ ذا نَافِعِي غَدا
وَغَسْلِيَ لا من وَطْئِها بَلْ لِوَ طْبها
تَرَى كُلَّ يَوْمٍ ذاكَ مِنِّي مُجَدَّدا
وََمَا يَعْدَمُ الوَاطِي لها منهُ حَمْلَها
وَإنْ كانَ حَمْلا لَيسَ يَعقُبُ مُولدا
وَهَاهِيَ في عَشر الثمانينَ وَهْيَ لا
تَرُدُّ مَعَ الأَيمانِ مِن لامِسٍ يَدا


Gleichfalls weist der Regen-Bogen
Und der Lüfte heitres Blau,
Der bewölckten Wasser-Wogen
Purpur, Silber, Gelb und Grau,
Samt der Wolcken bunten Bildern,
Daß sie nur mit Licht sich schildern,
Daß die Farben nichts, als Licht,
So sich unterschiedlich bricht.


Wenn du uns den Tag verlängerst:
Spür't man, wie du Berg und Thal,
Durch dein männlichs Feuer, schwängerst;
Ja man sieht, durch deinen Strahl,
Den gewölbten Bauch der Erden,
Voll Verwund'rung, trächtig werden,
Der, wenn sich das Jahr verjüngt,
Lauter Wunder-Kinder bringt.


Pohádka za námi,
pohádka před námi –
a toť dva póly, mezi nimiž bije
se celé moře lidské tragedie...


Des Himmels innigtiefer Schein
Umfließt ein menschenleer Gestein.
Vom Schwert erkämpft, vom Schwert zerstört,
Dies Reich hat nicht dem Christ gehört.


Ach Höchster/ lehre mich dem Schuldner zu verzeyhen/
Damit ich mich von dir dergleichen mög' erfreuen.


Ou, la robe encor sans agrafe,
Gorge et cheveux au vent, Margot
Arrosant avec sa carafe
Son jardin planté dans un pot ;


Was die Zeit in ihrem Laufe
Endlich euch zur Welt gebracht,
Wandelte als volle Sonne
Längst durch meine stille Nacht.« –


Und ob die Galle mir zu Zeiten übergeht,
Daß ich das gröste Theil muß öd' und wüste schauen:
Doch bin ich offte hier: Ich darff mich beßer trauen,
Dieweil es von der Stadt nicht eine Stunde steht.


Dem Feenkinde nur gefällt
Was Spiel ist bunt und kraus;
So zog es durch die weite Welt
Auf Zaubereien aus.


Světlem v tmu okna prohlédnou,
za okny stajený svět,
v srdcích tam žhavě vykvete
do noci ohnivý květ.


Er war im Leben Mediziner,
Nun gut, so zeigen wir ihn wohl
Als solchen, überhaupt als Diener
Der Wissenschaft durch ein Symbol.


Und sie säh' auf dieser Felsenspitze
In der Buche ihren Namen blüh'n,
O, wie würd' in schnell entbrannter Hitze
Wang' und Auge ihr erglüh'n!


一番风雨过方洲
淡绿新篁渐入秋
歌尽竹枝人不解
隔江谁唱越溪讴


Allerseelen.
Grauer, feuchtkalter Nebel
Umhüllt das Land,
Und in dem kleinen Friedhof dort am Bergeshang
Schimmern Grablaternen,
Schimmern auf den Hügeln Immortellen und Astern.


Touho něžná, touho po domovu,
Jak jsi po všem světě rozlita!
Ve tmách země záře's světitá,
Růže's květlá na života rovu.


Teď jest mi, jak bych v hvozd jel v snech,
kol jilmům visí s brady mech,
kvil žluvy míč je smavých ech;
tu hradu pavlán v zrak se mih’,
od turnajů kde posledních
stuh, věnců zbytky růžových
ve větru hrají. – Ale hrad
je prázdný, v síních čiší chlad,
a princezna? – Šla sto let spat.


Was mußt du stets dein Ich dazwischenschieben
Und deines Helden Mentor sein?
Die Leserin will sich in ihn verlieben,
So laß sie doch mit ihm allein.


Meine Kinder Seyt Im Geist Immer Starck/
Kämpffet Männlich/


Die Süßheit selbst an Brüsten seuget.
Die Weißheit wird ein kleines Kind.
Die Allmacht man mit Windeln bindt.
Gott hier sein Herz leibhafftig zeiget /
ja solches gar zu uns herneiget.
das Himmelreich im Stall sich findt.
hie dient das Engel-Hofgesind.
diß alles uns zu Trost erzweiget.
Die Keuschheit einen Sohn gebahr /
der doch schon vor den Sternen war.
was Er nicht war / das ist er worden:
und was Er war / das blieb er noch:
daß Er in diesem neuen Orden /
von uns wegnähm das Sünden Joch.


井田学校竟终天
盐铁舟车讫万年
隔绝古今萧与霍
空劳孔壁出尘编


V tom s dubu zvolna snášel se list žlutý,
jak zlatý vloček v modrém vzduchu kroužil,
a kolem těkající pohled Šárky
se stáčel za ním, stíhal jeho dráhu,
a v zamyšlení roh zas pad jí z ruky.
Dech větru parný zavanul a kolem
se rozhostilo ještě větší ticho
a náhle strach se zmocnil bdící Šárky.
Ten spící muž na jejích nahých prsou,
ta samota kol, příšerné ty stromy,
jež stály bez hnutí, jak němí svědci,
jak tichem svým by se jí vyptávaly:
„Nu, vykonáš juž brzy pomstu svoji?“
Vše padlo na ni jako balvan skalný,
dech v hrdle stáhlo jí a v plachém zmatku
roh ke rtům dán, juž zahlaholil v dálku.


„To ne! Ač chýš jen máme chudou,
víc hochů v ní je, na mou čest,
ti líp než my se bránit budou,
jen počkej, až jim ztuhne pěst!“ –


In Abenddämm'rung schwanken
Die Lilien hin und her,
Und frische Rebenranken
Bespült das glatte Meer.


No es el tiempo
el que pasa.
          Eres tú
que te alejas
          apresuradamente
hacia la sombra,
y vas dejando caer,
como el que se despoja
de sus bienes,
todo aquello que amaste,
las horas
que te hicieron la dicha,
amigos
en quienes hubo un día
refugio tu tristeza,
sueños
inacabados.
Al final, casi
vacías las manos,
te preguntas
en qué momento
se te fue la vida,
se te sigue yendo,
como u hilo de agua
entre los dedos.


Életem emlékedtől fűszeres,
Mint ha alkony arany fáklyái égnek,
Bús illatoktól a setétedő lég...


Jeden Augenblick kommt noch eine,
Und fährt endlich eine weg,
So kommt schon wieder eine andre
Von dieser oder jener Eck'.


山深草木自幽清
终日闻莺不见莺
好作束书归隐计
蹇驴来往听泉声


Einmal am Ende zu stehen,
Wo Meer in gelblichen Flecken
Leise schwimmt schon herein
Zu der September Bucht.


Doch einen Vorzug haben beide,
Sind ihnen Prügel zuerkannt:
Man breitet einen Teppich unter –
So ehrt man ihren hohen Stand;
Nur auf dem Teppich prügelt man
Nach Sitt' und Recht den Edelmann
Mit piff paff buff buff buff,
Ja piff paff puff.


Nastalo už čekané to jitro,
kdy se ozval vážný hlasny zvuk,
cestou už jim plálo bázní nitro,
kde kdo cítil silný srdce tluk.


Das Ew'ge soll im Endlichen erscheinen
Und doch uns selbst ins Reich des Ew'gen heben,
Wo wir der Andacht Freudenthränen weinen.


V duších jejich čet’ bych rád,
jak tu kolem jely.
Z prostých domků, samot, chat
poprv dnes v svět zřely.
Hrdě mohou hlavu vznésti;
může vítat naše štěstí
srdcí jich tluk vřelý.


Kolikrát toužil jsem prodrat’ se k tobě,
až k tvému velkému srdci v tvé hrudi.
Slovy, jež studí,
zamkla jsi těžké přístupy k sobě.
Zamlklá píseň sirá
nad tebou kvílí – a nad tebou víří
zmatený chaos rudý a tmavý,
krvavé šílenství z něho zírá...
a po celém světě se šíří
proud rmutu kalný a divý a dravý,
v němž úpí bolestná, očistná víra,
duchové horečky nejvyšší napětí,
nejvyšší oběti!


Freund, deine Wissenschaft, dein redlich Herz zu ehren,
Erkenn' ich stets für meine Pflicht:
Und lachen über dich will ich gewißlich nicht!
Deswegen mag ich dich nicht hören.


Kdož nevládne sebou, nehoden ke vládě se hlásiť;
Kdož panovať chce jiným, otroka v sobě zahub.


Ma szikratűz csak egy különc szivébe,
holnapra már nagy testvérérzelem,
mely a viharba is lobogva, égve
uralkodik büszkén százezreken.


„„Poslyš, Žižko!““ Zmrzlík na to.
„„Od západu, jak jsem zpraven
Přišedšími odtamtud,
Táhne vojsko na Hradčany
A na Malou Stranu.““ „„„Jaké


Pflocket, windet um die Wette!
Alles soll von Farben sein.
Führet auf ein Blumen-Bette,
legt die zwei Verliebten drein!
Pflocket Blumen, windet Kränze,
führet liebe Lobetänze!


Nein, das ertrag' ich nimmer!
Zu sehr bin ich empört!
Ist denn der Preis so lockend,
Ist er die Opfer wert?


Thy Rise of Fortune did I only wed,
From it's Decline determin'd to recede?
Did I but purpose to embark with Thee,
On the smooth Surface of a Summer's Sea;
While gentle  play in prosp'rous Gales;
And Fortune's Favour fills the swelling Sails:
But would forsake the Ship, and make the Shoar,
When the Winds whistle, and the Tempests roar?
No, , no: One Sacred Oath has ty'd
Our Loves; One Destiny our Life shall guide;
Nor Wild, nor Deep our common Way divide.


Wenn Geld im Beutel Sorgen macht,
wie reiche Leute sagen,
von uns dann hätte wahrlich keins
viel Grund, sich zu beklagen:
was unsereins zu sehen kriegt,
ist selten lang zu heben,
von darum also könnten wir
wie Gott in Frankreich leben.


	Morto Arbace, l'altro si notrica,
Sorasmo, re secondo, anni trenta
con signoria a' sottoposti amica.


Žár léta plá... Ve tmavých vrchů šeru
červánků hasne výheň krvavá;
blíž k lesům, po silnici, v podvečeru
se bere moje chůze dumavá.


„Ach, můj milý synu,
co tě sužuje?
Ve dne nemáš stání,
v noci pokoje;
bývals vesel, teď ti líčko vadne,
mladé tělo den ode dne chřadne,
pověz, co ti je?“


Qué señor de las noches, qué guerreros, qué ausentes,
qué silencio crecido en un secreto como las ramas y
las catedrales
cuando la música de marzo tiene la verdad a sus pies.
Qué estaciones donde nada hay y ningún mensajero recuerda
aquella música lejana, aquellos ojos que brillan en la
oscuridad
como dos animales vivos.
Sobre la niebla, entonces, propagaba su pensamiento
y relaciones y analogías relucían semejantes a peces,
recuerdos refulgiendo sobre el lomo del mar, huraños
pasillos de la memoria, entonces —los últimos
sentimientos, negros como la sombra en la bodega,
se saben todavía mal interpretados —qué astrolabio
y qué brújula, qué viento del noroeste
para el sombrío capitán Elphistone, para su mirada
cuando saluda a las constelaciones, el Boyero y las
Cabrillas
contra el incendio de las tempestades
o bien qué mueca definitivamente fría como un hueso.


Co Filištinských nesved’ zbroj,
Delila dovedla to žena,
a kde má stát spět k rozkvětu,
i Circe bývá kněžkou ctěna –
ať z všech se žlabů láva valí,
ať zatopí, co nepopálí,
v troud neskonalý!


Ám egy erős palánkot alkottanak,
Mellette fiúpalánkot állattak,
Aszt erőssen földdel megrakták, nyomták,
Gyakor bástyákat abban alkottanak.


Megcsaltál, s haragom kezdett lázadni; de már ma
Mentlek, Ugri! csaló nem te vagy: a hited az.


Welch eine Pracht verbreitet sich!
Die Dunkelheit geschmückt mit Lichte
Sieht auf uns nieder, nennet dich
Mit Glanz im Angesichte.


Nor can the parted Body know,
Nor wants the Soul, these Forms of Woe:
As Men who long in Prison dwell,
With Lamps that glimmer round the Cell,
When e'er their suffering Years are run,
Spring forth to greet the glitt'ring Sun:
Such Joy, tho' far transcending Sense,
Have pious Souls at parting hence.
On Earth, and in the Body plac't,
A few, and evil Years, they wast:
But when their Chains are cast aside,
See the glad Scene unfolding wide,
Clap the glad Wing and tow'r away,
And mingle with the Blaze of Day.


Обыкновенно одно величество
целому народу бывает в правителА у белых — величеств
несметное количество


Ya veis su blanco rostro que enamora;
su vista alegre y sonreír que agrada,
su hermoso pecho, celestial morada
del corazón a quien el mío adora


Astolfo suona, e tuttavolta bada;
che gli par sempre che la rete scocchi.
Fugge il fellon, né vede ove si vada;
che, come il core, avea perduti gli occhi.
Tanta è la tema, che non sa far strada,
che ne li proprii aguati non trabocchi:
va ne la rete; e quella si disserra,
tutto l'annoda, e lo distende in terra.


a la Scrofa, a la Spada e a tanti chiari
segni e trofei che la taverna ammanta,
nimica di spilorci uomini avari.


Around in sympathetic mirth
Its tricks the kitten tries,
The cricket chirrups in the hearth;
The crackling faggot flies.


È questo Brandimarte è questo il regno?
di che pigliare il scettro hora devevi?
hor così teco a Damoggir io vegno
così nel real seggio mi ricevi
ah Fortuna crudel quanto disegno,
mi rompi, oh che speranza hoggi mi lievi
deh che cesso io, poi chò perduto questo
tanto mio ben, ch io non perdo ancho il resto?


A v divné jakés muce
já zahleděl se maně k nebi.
A ona sklonila své lebi,
mně čelem hladíc ruce.


jež s ním by bylo napořád,
je chtělo a mohlo milovat...


Chtěla-li bych zlého,
mám ho od každého –
zelený už věnec není
pro dědka starého. –


Que si una vida es paga dignamente
del que una vida ofrece, fe a tu vida
la que en los bronces tus elogios cuente.


الحمد لله الذي خصّنا
بالعلم والعقبى لمن يشكر
ألهمنا علم أداة لنا
مكتومة تخفى ولا تظهر
معمولة من جوهر خالص
داخله من خارج يبصر
في رأسها فتح وإكليلها ال
مقلوب في داخلها يقطرُ
ممرّد الصرح له غرفة
غامضة المسلك لا تظهر
أم ملوك الأرض في جوفها
جنينها الأبيض والأحمر
تسقيهم فهي بهم برة
من لبن العذراء ما يحصر
تحملهم في جوفها أشهرا
معدودة تتبعها أشهرُ
وإنما إكليلها ثديها
يرضعه الأصغر فالأكبر
في جوفها تقبر موتاهمُ
حيناً ومن باطنها تحشرُ
لطيفة الخصر وأردافها
وجيدها من خصرها أكبرُ
في وسط البحر ومن تحتها
نار حضان أبداً تسعرُ
هذي أداة القوم أظهرتُها
بارزة وهي التي تضمرُ
فضحت أسرارهمُ دفعة
وبحتُ بالسر لمن يشعرُ
وبؤتُ بالذنب ومن خالقني
أستوهبُ الذنبَ وأستغفرُ
فواصلوا الدرس ولا تسأموا
وأعملوا الفكر ولا تضجروا
وقايسوا أمركم تدركوا
مكنون سر الله واستبصروا


Bitt daß Gott vns geb Krafft vnd gnad
O Königin!
Daß vns an Seel vnd Leib nichts schad.
O Königin!
Maria Maria O Königin.


„Ale předce mužská loutka ta,
mužům stvořená jen k pohrdání,
bouřila můj vztek: ty v zadumání
stálas před ním vřele dojata,
a když pak můj zpitomělý sluch
náhle zbystřel, an mi zazněl vzduch
čaromocnou hudbou tvého slova,
slyšel jsem tě říci: „„Dobře již
znáte mysl mou, i vězte znova,
že, ač spanilé jsou sliby vaše,
zůstavují v srdci mém jen tíž, –
jest mi teskno, utíkám se plaše
před tím žitím skvělým ve svém prostém
zpět k své lásce, ke svým povinnostem.““
Pak jsi mlčela, a zdálo se mi,
že z tvých očí vážně sklopených
v pruhu světla, v němž tvá hlava plála,
slzy dvě jak jiskry padly k zemi;
a v té chvíli, kdyby v blízku skála
v zemi byla vrostlá, byl bych silou
paží, hrozným pudem vzpružených,
vyrval skálu tu a vmetl ji
jako pírko v soupeřovu hlavu,
stokrát prokletou! On potměšilou
duší svou snad větřil nebezpečí,
neboť pravil ti svou hadí řečí
již jen málo slov, vzal ruku tvou
za konečky prstů, nesl ji
po svém pansky zopičilém mravu
k ústům svým, a s mrštnou poklonou
obratností raka pozpátku
za vaši se vkradl zahrádku.


E comandò ad una che andasse
sull'alto monte, e tutte ad una ad una
le donne e le pulcelle richiamasse.


estou opiada de ti
e percorres-me os nervos todos
com papoilas borboletas vermelhas


Und so, mein Aug' in ihren Glanz getaucht,
Zu stummer, brünstig-heißer Andacht
Gleit' ich hinab
In sonnenblutdurchströmte Nordlandsfluten,
Die flüsternd leis, gleich einem kranken Kind,
Zu ew'gem Schlummer mich hinüber träumen ...


江心月影尽一掬
船头月影尽一吸
夜凉风露点宫袍
天地之间一李白


数幅冰绡玉一枝
薰笼斜倚月明时
纵教万斛天香满
不及吹灯来梦儿


E doppiati aspri colpi, ampie rivolte,
lui che gli spinse il gran Circino addosso,
colse nel fianco, e 'l circondò tre volte,
e nulla ancor l'avea crollato o scosso.
Di strali e d'aste impetuose e folte
da lunge intanto il cavalier percosso,
girò tre volte col robusto braccio
gran selva onde lo scudo è grave impaccio.


Vide Breuiarium Roman. 21. Ian. de S. Agnete.


Ein Herz und eine Seele sei
Mit seinem Freund der Freund:
Liebreich und wahrhaft, mild und frei,
In Fern' und Tod vereint!
Einst bringt, wer früher starb, in Glanz
Dem Brudergeist den Palmenkranz!


楚楚声华动五陵
清标直似玉壶冰
交游不少纵横客
最爱风流御李膺


En el bosque gemidos de fieras se dilatan,
Y un temblor de emociones se refugia en tu cuerpo.
Hay una fiesta estremeciendo tu corazón,
Y una marcha nupcial anuncia nuestra unión.


Heil'ge Nacht! du führest deine Globen
Still und friedlich durch den Himmelsraum;
Wohnet Licht und Friede nur dort oben?
Ist hienieden alles Traum?
Traumgestalten gleich, dahingeschwunden
Sind, im wilden Kampfe des Gewühls,
Die erhabnen, großen Weihestunden
Unsers zartesten Gefühls.


Die Schwermuth schmiegt an meine Seite,
Wie Epheu sich um Neben an,
Mit tausendfachen Dornen streute
Die Vorsicht mir des Lebens Bahn.


Vidím tě ještě hvězdo dávno zašlá?
či klame nevěrná mě bludice?
ten lesk – ta zář – o city dávno shaslé,
zda vás mi nazpět vede do srdce?


Perdí tu presencia,
pero la hallaré;
pues oculta ciencia
dice a mi conciencia
que en otra existencia
te recobraré.
Tú fuiste en mi senda
la única prenda
que nunca busqué;
llegaste a mi tienda
con tu noble ofrenda,
¡quén sabe por qué!
¡Ay!, por cuánta y cuánta
quimera he anhelado
que jamás logré...,
y en cambio, a ti, santa,
dulce bien amado,
te encontré a mi lado,
¡quién sabe por qué!
Viniste, me amaste;
diez años me amaste;
diez años llenaste
mi vida de fe,
de luz y de aroma;
en mi alma arrullaste
como una paloma,
¡quién sabe por qué!
Y un día te fuiste:
¡Ay triste!, ¡ay triste!;
pero te hallaré;
pues oculta ciencia
dice a mi conciencia
que en otra existencia
te recobraré.


A z dálky studené, kde v husté šero ryl
se věží dvojí hrot nad portál klášterní,
zněl zvonů zesláblý a monotonní kvil,
modlitba kovová, angelus večerní.


Frohlokke, Seel, in allem leid,
Das Gott verwandelt meist zur freud,
Di Angst zur lust, di schmach zur Ehre,
Den hohn zur Kron, den Spott zur Wonn,
Den Vorgang einst zur Nachzeitlehre,
Wann auf di Nacht erscheint di Sonn;
Zum freiheitsflug den pflug im schrekken,
Weil Jesus mich nur eingehüllt,
Bis alles wär in Smyrn erfüllt,
Was Smyrnens Nahm in sich mus dekken.


Szólott, megrúgva talpát
Három testvérfiaknak
A zsémes nő; s azok rá
Álmosan felriadtak,
Készülvén a szőlőmunkára,
A hegynek lejtős oldalára.


Každá svému podávala,
Pot mu s čela otírala,
K prácy dodávajíc chuť;
Aj tu kosy jasně zněly,
Vazačky za námi pěly,
Ječmen lítal, jako rtuť!


So soll ich dich, entzückend Fiekchen, missen,
Das Unschuld nur, sonst nichts, zum Kinde macht!
Und soll nicht mehr die zarten Lippen küssen,
Aus denen Witz von achtzehn Jahren lacht.
Dein sanfter Ernst, dein sittsam muntres Wesen,
Das allzu oft erwachsnen Schönen fehlt,
Der edle Trieb, mit so viel Lust zu lesen,
Als jener Fleiß groteske Tarocs zählt;
Dein gütig Herz räumt, was es selbst begehret,
Großmüthig Kind! des Bruders Wünschen ein,
Fühlt seine Pflicht, eh' man sie ihm erkläret,
Braucht kaum belehrt und nie vermahnt zu seyn.
Was mahl' ich noch ein Bild, das mich nur kränket?
Wenn Zeit und Ort das Vorbild mir entzieht.
Sey dessen werth, was dir die Vorsicht schenket,
Dem so viel Reiz, beglückter Jüngling, blüht.


Dann nahte sich auf sanftgetheilten Wogen
Ein glattes Schiff dem blumenreichen Strand;
Wie lustig auch die seidnen Wimpel flogen,
Wie leicht die Luft das Segel auch gespannt,
Doch ward es sanft von Schwänen fortgezogen,
Um deren Hals ein goldner Zaum sich wand.
Aus Ebenholz erglänzten Mast und Stangen,
Von Elfenbein schien Bord und Kiel zu prangen.


Ainda uma vez tu brilhas sobre o palco,
Ainda uma vez eu venho te sauda
Também o povo vem rolando aplausos
Às tuas plantas mil troféus lança
Após a noite, que passou sombria,
A estrela-d`alva pelo céu rasgo
Errante estrela, se lutaste um dia,
Vê como o povo o teu sofrer pago
Lutar! que importa, se afinal venceste?
Chorar! que importa, se afinal sorris?
A tempestade se não rompe a estátua
Lava-lhe os pés e a triunfal cervi
Ouves o aplauso deste povo imenso,
Lava, que irrompe do pop'lar vulcão?
É o bronze rubro, que ao fundir dos bustos
Referve ardente do porvir na mã
O pov o pov é um juiz severo,
Maldiz as trevas, abençoa a lu
Sentiu teu gênio e rebramiu soberbo:
— P'ra ti altares, não do poste a cru
Que queres? Ouve! — são mil palmas férvidas,
Olha! — é o delírio, que prorrompe auda
Pisa! — são flores, que tu tens às plantas,
Toca no fronte — coroada está
Descansa, pois, como o condor nos Andes,
Pairando altivo sobre terra e mar,
Pousa nas nuvens p'ra arrogante em breve
Distant long mais além voa
Recife, 186


Noche...
junto a los balcones,
en el vestíbulo celeste
está la niña de las novelas.
Ronda de estudiantes
por los extramuros
van al sarao
y a los fantoches.
En el salón iluminado
juegan las niñas
al figurón.
A la distancia se oye
la danza alegre
de Madame Angot.
De un patio obscuro
salen murciélagos
y conjurados.
En la puerta
del conventillo
hay una sombra.


Přes hroby zástup lidí tlačil se,
proklínal biřice a vrahy.
Kde jsi? Dnes ještě rozčil se,
řečníku z Vídně, i ty z Prahy!
Staré povídačky zpívám dneska vám:
karafiát sem a karafiát tam,
znám ho, znám.


Usmívá se Záboj na Kačiče,
K Závišovi kráčí Krasický,
Deržavina Węžyk; Mušický
Ozdobuje věncem Voroniče:


I


Schweigt, ihr Donner! Praßle noch nicht, Regen,
Daß ich noch den Einen Laut vernehme,
Ob er auch des Herzens Schlag mir lähme
Und der Pulse feuriges Bewegen!


عُلاً بِمَناطِ السُّها تَسْتنيرُ
كَما يَتَأَلَقُ وَهْناً صَبيرُ
وَمَجْدٌ رَفيعُ الذُّرا دُونَهُ
لِطالِبِ شَأْوِيَ طَرْفٌ حَسيرُ
وَلِلْخِلِّ مِنْ شِيَمِي رَوْضَةٌ
وفي راحَتي لِعُفاتِي غَديرُ
وَلا بُدَّ مِنْ وَقْعَةٍ تَرْتَمي
بِأَيْدٍ تَطيحُ وَهامٍ تَطيرُ
وَيَوْمُ الأَعادِي طَويلٌ بِها
وَعُمْرُ الرُّدَينِيّ فيها قَصيرُ
وَقَدْ أَمْكَنَتْ فُرَصٌ في الوَرَى
وَلكنْ مَكَرِّيَ فيها عَسيرُ
فَهُمْ ثَلَّهٌ غَابَ أَرْبابُها
وَنامَ الرِّعاءُ فَأَيْنَ المُغِيرُ


Spi, mé dítě, lásko má, na tvoje spánky
andělé ať sypou v sladkém dešti hebce
růžový květ.


Co kdy v mém srdci bylo,
vše bylo marností –
jen ne to blouznivé snění
jež čekalo v utajení,
že lásku uhostí.


Wenn du zu des Ew'gen Füßen
Einen Blumenozean
Siehst in Farbenwogen sprießen,
Rufst du frei und kühn hinan:


Zdobit Tebe ach nemůže,
Má jen bledé, plané růže,
Však je přijmi, matko má,
V cizině velebená!


O Norte é meu coração
O qual fiz uma fortaleza
Transponível, somente, por voc


 — Non dico: la mannaia,
purché la voglia il tempo,
rimette a nuovo un popolo,
e il resto è un perditempo.


Ohn müh und schweiß kan man kein werk vollführen,
werk, welches uns mit lob und ehr kan zieren,
dan nur um müh der tugend preis und pracht
und wahrer ruhm zu wegen wird gebracht,
daß ewiglich sie sich nicht mehr verlieren.
Kein herr, kein held, zu der ehr zu passieren
und über not und tod zu jubilieren,
kan sigreich sein durch ein glorreiche schlacht
ohn müh und schweiß.
Wolan dan, prinz, wan schon die feind stolzieren
und ungerecht als torecht dominieren
in euerm land, wird doch der tugend macht,
die euer liecht in euers unglücks nacht,
endlich mit euch hie und dort triumfieren
ohn müh und schweiß.


扁舟欲发意何如
回望乡关万里馀
谁识此情肠断处
白云遥处有亲庐


رَقَّت حَواشي الدَهرُ فَهيَ تَمَرمَرُ
وَغَدا الثَرى في حَليِهِ يَتَكَسَّرُ
نَزَلَت مُقَدِّمَةُ المَصيفِ حَميدَةً
وَيَدُ الشِتاءِ جَديدَةٌ لا تُكفَرُ
لَولا الَّذي غَرَسَ الشِتاءُ بِكَفِّهِ
لاقى المَصيفُ هَشائِماً لا تُثمِرُ
كَم لَيلَةٍ آسى البِلادَ بِنَفسِهِ
فيها وَيَومٍ وَبلُهُ مُثعَنجِرُ
مَطَرٌ يَذوبُ الصَحوُ مِنهُ وَبَعدَهُ
صَحوٌ يَكادُ مِنَ الغَضارَةِ يُمطِرُ
غَيثانِ فَالأَنواءُ غَيثٌ ظاهِرٌ
لَكَ وَجهُهُ وَالصَحوُ غَيثٌ مُضمَرُ
وَنَدىً إِذا اِدَّهَنَت بِهِ لِمَمُ الثَرى
خِلتَ السِحابَ أَتاهُ وَهُوَ مُعَذِّرُ
أَرَبَيعَنا في تِسعَ عَشرَةَ حِجَّةً
حَقّاً لَهِنَّكَ لَلرَبيعُ الأَزهَرُ
ما كانَتِ الأَيّامُ تُسلَب بَهجَةً
لَو أَنَّ حُسنَ الرَوضِ كانَ يُعَمَّرُ
أَوَلا تَرى الأَشياءَ إِن هِيَ غُيِّرَت
سَمُجَت وَحُسنُ الأَرضِ حينَ تُغَيَّرُ
يا صاحِبَيَّ تَقَصَّيا نَظَرَيكُما
تَرَيا وُجوهَ الأَرضِ كَيفَ تَصَوَّرُ
تَرَيا نَهاراً مُشمِساً قَد شابَهُ
زَهرُ الرُبا فَكَأَنَّما هُوَ مُقمِرُ
دُنيا مَعاشٌ لِلوَرى حَتّى إِذا
جُلِيَ الرَبيعُ فَإِنَّما هِيَ مَنظَرُ
أَضحَت تَصوغُ بُطونُها لِظُهورِها
نَوراً تَكادُ لَهُ القُلوبُ تُنَوِّرُ
مِن كُلِّ زائِرَةٍ تَرَقرَقُ بِالنَدى
فَكَأَنَّها عَينٌ عَلَيهِ تَحَدَّرُ
تَبدو وَيَحجُبُها الجَميمُ كَأَنَّها
عَذراءُ تَبدو تارَةً وَتَخَفَّرُ
حَتّى غَدَت وَهَداتُها وَنِجادُها
فِئَتَينِ في خِلَعِ الرَبيعِ تَبَختَرُ
مُصفَرَّةً مُحمَرَّةً فَكَأَنَّها
عُصَبٌ تَيَمَنَّ في الوَغا وَتَمَضَّرُ
مِن فاقِعٍ غَضِّ النَباتِ كَأَنَّهُ
دُرُّ يُشَقَّقُ قَبلُ ثُمَّ يُزَعفَرُ
أَو ساطِعٍ في حُمرَةٍ فَكَأَنَّ ما
يَدنو إِلَيهِ مِنَ الهَواءِ مُعَصفَرُ
صُنعُ الَّذي لَولا بَدائِعُ صُنعِهِ
ما عادَ أَصفَرَ بَعدَ إِذ هُوَ أَخضَرُ
خُلُقٌ أَطَلَّ مِنَ الرَبيعِ كَأَنَّهُ
خُلُقُ الإِمامِ وَهَديُهُ المُتَيَسِّرُ
في الأَرضِ مِن عَدلِ الإِمامِ وَجودِهِ
وَمِنَ النَباتِ الغَضِّ سُرجٌ تَزهَرُ
تُنسى الرِياضُ وَما يُرَوَّضُ فِعلُهُ
أَبَداً عَلى مَرِّ اللَيالي يُذكَرُ
إِنَّ الخَليفَةَ حينَ يُظلِمُ حادِثٌ
عَينُ الهُدى وَلَهُ الخِلافَةُ مَحجَرُ
كَثُرَت بِهِ حَرَكاتُها وَلَقَد تُرى
مِن فَترَةٍ وَكَأَنَّها تَتَفَكَّرُ
ما زِلتُ أَعلَمُ أَنَّ عُقدَةَ أَمرِها
في كَفِّهِ مُذ خُلِّيَت تَتَخَيَّرُ
سَكَنَ الزَمانُ فَلا يَدٌ مَذمومَةٌ
لِلحادِثاتِ وَلا سَوامٌ يُذعَرُ
نَظَمَ البِلادَ فَأَصبَحَت وَكَأَنَّها
عِقدٌ كَأَنَّ العَدلَ فيهِ جَوهَرُ
لَم يَبقَ مَبدىً موحِشٌ إِلّا اِرتَوى
مِن ذِكرِهِ فَكَأَنَّما هُوَ مَحضَرُ
مَلِكٌ يَضِلُّ الفَخرُ في أَيّامِهِ
وَيَقِلُّ في نَفَحاتِهِ ما يَكثُرُ
فَليَعسُرَنَّ عَلى اللَيالي بَعدَهُ
أَن يُبتَلى بِصُروفِهِنَّ المُعسِرُ


Itt közöttök igen szép víz foly vala,
Szép seregök kétfelől állnak vala,
Úrfiakat terekek csudálják vala,
Ő nevöket szépön kérdözik vala.


Moudrý považuje,
vážně pokračuje,
by se neurazil,
by věc nepokazil.


Láb ficamul, in szakad, vér pirosan fercsen,
,Mi ez?’ Konrád fel sipít, - s le kacagnak nyersen;
,Máskép irva nálam, és...’ - »Igy van téve nálunk!«
,De hisz játék, semmi más...’ - »No ha játék: játszunk!«


曹酒清醇饮易酣
接䍠倒著不须簪
甘棠旧憩人无咏
何似退归伊上庵


淡薄晴云放月华
晚妆新晕脸边霞
管弦楼上争沽酒
巧笑车头旋买花


繁如瑞雪压枝开
越岭吴溪免用栽
却是五侯家未识
春风不放过江来


bencilce vahşi yaşamak, geride kalmak niye


Troiolo al domandare era presente
che fero i Greci, e Criseida udendo
richieder, dentro al cor subitamente
per tutto si sentì ir trafiggendo
e d'una doglia sì acutamente,
che morir si credette ivi sedendo;
ma con fatica pur dentro ritenne
l'amore e 'l pianto, come si convenne.


Doch einem, der da mit den andern schrie,
Fiel untern Tisch des Brots ein kleiner Bissen;
Schnell fuhr er nieder, wo sich Knie an Knie
Gebogen drängte in den Finsternissen.


»Warum der Wald so wiederklingt,
Die Sonn' sich wieder zeigt?
Der Lorbeer aus der Erde dringt,
Wie sich der Berg ersteigt.


„Nuž poslyšte, jsem starým tady hostem,
a sebe lepší víno bez hovoru
jest pro mne hořkou vodou víc, ba postem.


Seht den kleinen Franz mal an,
Seht doch, was er Alles kann!
Kann artig sein,
Kann Diener machen,
Kann lärmen und schrei'n,
Kann weinen und lachen,
Kann laufen und springen,
Kann trommeln und singen,
Kann rasseln
Und prasseln,
Kann werfen und schlagen,
Kann reiten und jagen,
Exerciren
Und marschiren,
Kann plappern und fragen,
Kann holen und tragen,
Kann Bilder beseh'n,
Spazieren geh'n,
Auf dem Kopfe steh'n,
Heißa im lustigen Tanze sich dreh'n!


Hei, an den Bau griff Hand an Hand,
Ein Tagwerk gab's aufs Beste:
Der neue Bau zwier mannshoch stand
Schon über dem Trümmerreste.
Doch weh, was der Tag zu Werk gebracht,
Zerfallen ist's wieder über Nacht,
In Schutt liegt Morgens die Veste.


Schon einst Voltär war auf der Spur
Der Frerons und Saphire.
Er meint: un sot trouve toujours
Un plus sot qui l'admire.


Der Einfalt Tugend auserkoren
Wird nur von Gottes Geist in uns geboren;
Sie sieht auf nichts nach ihrer Art
Als bloß auf Gott's liebreiche Gegenwart.


Ach! jhr schöne Mon/ vnd Sternen/
Gülden flä ilein/ gülden schein.
Gülden öpffel/ gülden kernen/
Gülden perll/ vnd Edelstein.
Ach! jhr gelbe gülden Liechter/
Die betrübte Mutter sprach/
Ach! jhr gülden angesichter/
Trawret meinem Daphnis nach.


Die Alte stutzt, sinkt fast in Ohnmacht hin,
Und sagt zuletzt: Man wird sie schon bewegen;
In diesem Zwist dien' ich zur Mittlerin,
Und gebe dann dem Frieden meinen Segen.
O schlimme Zeit! Wer hätte das gedacht
Von solchem Paar, und solchen gleichen Sitten!
Sie spricht ihr zu; doch mütterlicher Macht
Ward nie so schön von Töchtern widerstritten.


Ich selbsten bin der Freuden voll
und weiß nicht/ was ich schencken soll
dem außerwählten Kinde:
Ach! hertzes Kind nim immer hin/
Nim hin mein Hertze Muth und Sinn/
und mich mit Lieb' entzünde.
schleuß Dich in mich/
in mein Hertze/ daß ich schertze/
ja dich küsse/
Dich auch ewig lieben müsse.


Laß die Jugend frölich sein/
weil die Geister noch sich rühren.
Wenn die Wangen fallen ein
und die Zähne sich verlieren/
wenn die Brust verwelket steht/
und der Glieder Blut erkaltet
aller Muht zu drümmern geht
und der ganze Leib veraltet.


Voller Märchen und voll Taten,
Rätselvoll und voller Licht.
Diese Welt ist hingesunken,
Aber ihre Schönheit nicht.


Není prý už žádných pannen
– tvrdí pessimista pan N. –
než těch v krámech hračkářských;
rovněž mládenců prý není
pražádných již k nalezení,
vyjma pouze kupeckých...


„Už, lidičky, jdu naposled,“
tak děl a přišel znova
a stále zmatěněji v řeč
svou mísil cizí slova.
K nám na Vánoce přišel bos:
„Teď utekl jsem z Kosmonos, –
já nechci mezi blázny!“


Auf seinem Nacken sitzt die Eifersucht.
Ein altes Weib, gestiefelt. Einen Dorn
Bohrt in das Hirn sie ihm, und haut den Sporn
In ihres Reittiers weicher Flanken Bucht.


Can win my Soul to change its course.
No Lion's force; not temper'd steel
Should bind me here — Yet bless me, Sire!
Forgive the guilt thou ne'er canst feel!


Mit trunknem Wahnsinn stimmt sie ein Liedchen an,
Und Millionen stimmen ins Liedchen ein,
Und wo es tönt, da sucht vergebens
Rettung die Unschuld mit wunder Sohle;


„Győzött, királyom - így Csanád felel -
Győzött karunk s az ég küldötte jel;
Megtörve a besnyő kemény nyaka,
S a martalék közt vén Doni-Csaba.
S együtt Csabával nője, gyermeki,
Rab, mint a fűszál, kincs temérdeki;
Lábodnak ím letesszük zsámolyához:
Kincs-, martalékról felséged határoz.”


Mně co ani není dopřáno,
Toho ti, blažený srnečku!
Vzdy do sita požívati lze.
Nebo u Adelíny tobě
Nezabraňuje býti žádný.
Když u lesa lovec cvičen svá
Tenata rozloží ze jitra,
I se navracuje s kořistí:
Skotačiti si u Ní směle smíš.
A jak unaveným lahodné
Přinese ona jídlo lovcům,
I ty potravu přijmeš od Ní,
Celuje ruce Jí hebounké.
Hle! Veledivoký srnečku!
Zmizela jak u Ní divost tvá?
Tebe zlatovlasá děvenka
Skrotila, a nyní jsi mírný.
Skrotilať ona též jarost mou! –
Byloliby divu, kdybych teď
Zdivočel, ode Ní jsa loučen?


Z toho jde naučení: když někde svár vznikne,
kdo je muž moudrý, ať hned vyhne se:
neboť se žena ze všeho vyvlíkne,
a hloupá slánka – ta to odnese!


Nermuť se však proto,
Dítě milé!
Na světě panuje
Jenom chvíle.
Všecko tu pomíjí,
Všeho tu cýl,
Starcem jsa plesej, žes
Pachole byl!


أنا للعود لسان
حين تُبدْيه القيانَ
فإذا استفهمه السم
عُ فإني تَرْجُمان
مالِكِي الواهبُ ما يَحْ
ويه كيسٌ وعِنان


Voltam mosolygó és komor,
piros, fekete, víg, beteg.
A teste ép, a lelke korcs (?)
Szeressetek, szeressetek.


Stromy hole k nebi trčí,
roste bouře vztek a řev,
u cesty se keře krčí,
ptákům v srdcích stydne krev.


Je nyní čas
těch, kteří v před jdou, těch, kdož tvoří.


人心有炎凉
我心无欢悲
箧中重自珍
会有薰风时


西汉诸儒君最醇
无人见面意应深
三年尽力窥经史
一旦看花了古今


I' benedico, Amor, e lodo ognora
il caro laccio, e l'alma fiamma ardente,
con che m'allacci ed ardi dolcemente,
e fai ch' i' viva in altri ed in me mora.


Patkány, szeretlek: tégedet szerelmes,
Vad csatlósként a Vágy azon űzet,
Hogy párod összemard, ha nem figyelmez.
És szabad vagy, nem mint a félszüzek,
Kik súnyi koldusként az ékszerekhez,


Und als er kommt hinab zum Main,
Da sieht er hoch im Bogen
Die Brücke zwischen Nord und Süd,
Der Eintracht Mal, gezogen.


Yes, ere I told my two and twentieth year,
Swift from thy quiver flew the deadly dart;
Harmless it past 'mid many a blithe compeer,
And found its fated entrance near my heart.


Nur zum Abschied darf er sich vermessen,
Schweigend dich an seine Brust zu pressen,
Denn zu kühn'rem Glück ist's nicht mehr Zeit;
Kamst auf seinen dunkeln Lebenswegen
Leuchtend wie ein Engel ihm entgegen;
Nun empfange seinen Brudersegen,
Seinen Dank für alle Ewigkeit.


So liegt nun in dem Sündenschlafe
Das ganze aufgeklärte Land;
Weil auch die ewge Höllenstrafe
Ist glücklich aus der Welt verbannt.
Denn jeder hofft Barmherzigkeit
In dieser und in jener Zeit.


嘉树郁婆娑
灯光月色和
春江流粉气
夜水湿裙罗


岂是瑶台秋夜迟
泠泠风露月斜时
步虚声散飞琼起
误落云鬟第一枝


天女天花一样娇
凌霄挽下最长条
生愁化作空山雨
满脸春红恨未销


Im Tun hast du dich treu bewiesen,
Zeig nun im Leiden deine Kunst!
Du hast mit Mut und Stärke sonst
Die Feind' erlegt zu deinen Füßen,
Dein Glück, dein Fortgang schien gar groß;
Jetzt ist es Zeit, daß du so bloß
Dich alles des um Gott beraubest
Und, daß er's sei allein, recht glaubest.


Es ist ein Ewges Nicht, daraus das Eine fleust:
Der wird nicht Nichts, der sich drin durch das Eine schleust.


Při vás Kristus divy tkal si božství záři,
ryba symbol jeho svatý na oltáři.


Sempre te quis, essa velhinha amada.
Essa velhinha amada te queria
Como a si própria, toda iluminada,
Pelo sol da mais límpida alegria.


como um vestido bêbedo
- ata lenços de um branco que desfaleça nos dedos,
e atira fora esse ramo,
e aí verás como é que eu me movo:


Jíst, jíst, jíst – –
ale zůstat čist,
umně sousto z mísy vyndat,
firmičku si nepobryndat!


Všech živlů bezcitných odpůrci zapřisáhlí
vítězství známe též a ulehčení ztrát.
Čas předpovídáme i bouře příchod náhlý,
určíme počet zrn, když do klasů jsme sáhli,
a víme, kolik fur do našich vjede vrat.


Sind arm. Sind arm.
Kommen von weit her.
Aus Vologda. Aus Tomsk.
Aus tausend Orten,
Die keinen Namen haben.
Willst du an Gott glauben?
Glaube an uns!
Willst du fröhlich sein?
Sieh uns lächeln!
Wir tragen in unseren rissigen Bauern- Arbeiterfäusten
Wie eine Vase aus dem Petersburger exotischen Museum die Zukunft.


睡足秋堂夜雨声
天涯此夕叹飘零
空阶滴沥肠堪断
更向芭蕉叶上听


Jeť řetěz našich bojů nekonečný;
jde z Erebu a ke hroudě nás váže,
po článku článek rozbíjí tvé paže,
on roste znova jako hlavy draka.
Tu ctižádost, tam horká chlipnost láká,
tam podlost cení zuby nízká, chabá.
Ty zápasíš a síla tvoje slabá
tím bojem nekonečným v obří vzrůstá,
až v posled přece skloníš lačná ústa
ku misce, v níž se nektar klidu tají.
Ó sady Hesperidek, v kterých zrají
ty zlaté plody moudrosti a síly!


Galons, casserole, pipeau,
Vieux clous, pot au lait de Perrette,
Lapins n'ayant plus que la peau,
Tessons de verre et d'opérette ;


بوادي الغضا للمالكية أرْبُعُ
سقتها الحيا منَّا جفونٌ وأدْمُعُ
ومرتبع قد كانَ للريم ملعباً
على أنَّه للضيغم الوَردِ مصرع
يقطّع فيها مهجة الصب شوقاً
وما الشَّوق إلاَّ مهجة تتقطَّع
حَبَسْتُ بها صَحْباً كأَنَّ قلوبهم
من الشَّوق في تلك المنازل تُخْلَعُ
على مثل معوج الحنيَّة ضُمَّر
نبوع بها البيد القفار ونذرع
تحنُّ إلى أعلام سلعٍ ولعلع
لقد فتكت بالحبّ سلع ولعلع
كأنْ فُصِدَتْ من أخدعيها وما جرى
لها بدمٍ قان هنالك أخدع
وما هي إلاَّ عبرة دمويَّة
يجودُ بها في ذلك الربع مدمع
فحيَّت رسوم الدَّار وهي دوارس
جفون بما تسقى بها الدَّار تترع
كأَنَّ مطيَّ الركب في الشعب أصبحتْ
لها عند ذاك الشعب قلب مضيَّع
نريك بها من شدَّة الوجد ما بنا
فكلٌّ له منَّا فؤاد مُروَّع
ولما نزلنا ليلة الخيف بالنقا
وفاضت على أطلال رامة أدمع
بحيث الهوى يستنزف العين ماءها
ويستهتر الصبر الذي لا يرقّع
ذكرنا بها أيَّان لهو كأَنَّها
عقيلة مال المرء بل هي أنفع
وبتنا وأسياف من الشهب في الدجى
تُسَلُّ وزنجيّ الظلام يجدع
تحرّك ذات الطوق وجدي وطالما
تبيت على فينانة البان تسجع
تردد والأَشجان ملءُ حديثها
قديم الهوى من أهله وترجع
وما ساءها بالبين ركبٌ مقوَّضٌ
ولا راعها يوماً خليطٌ مودع
فهل أنت مثلي قد أضرَّ بك الهوى
وهل لك قلب لا أبالك موجع
لئن نشرت طيّ الغرام الذي لها
فقد طُوِيَتْ منِّي على الوجدِ أضلع
بنفسي من الجانبين بالطرف جانباً
له شافع من حسنه ومشفع
يجرِّعني ما لم أذقه من النوى
إلاَّ من حميّا الوجد ما أتجرَّع
بذلت له من أدمع كنت صنتها
ذخائرها وهو الحبيب الممتع
ويا ربَّما أدميت طرفي بوامضٍ
من البرق في الظلماء يخفى ويلمعُ
وقلتُ لسعد حين أنكر لوعتي
عداك الهوى إنِّي بظمياء مولعُ
تولَّت لنا أيام جمع وأقلعت
فلم يبقَ في اللَّذَّات يا سعد مطمع
وأصبح بالحيِّ العراقي ناعباً
غرابٌ بصرف البين للبين أبقع
وغابت بدور الظاعنين عشيَّةً
بأنضاء أسفارٍ تخبّ وتوضع
أراني مقيماً بالعراق على ظما
ولا منهل للظامئين ومرتع
وكيف بورد الماء والماء آجن
يُبَلُّ به هذا الغليل وينقع
لعلَّ وما تجدي لعلَّ ورُبَّما
غمائم غمّ أطبقت تتقشع
يعود زمان مرَّ حلوُ مذاقه
وشمل أحبَّائي كما كانَ يجمع
فقد كنتُ لا أعطي الحوادث مقودي
وإنِّي لريب الدهر لا أتوجَّع
كأنِّي صفاةٌ زادها الدهر قسوةً
من الصم لا تبلى ولا تتصدَّعُ
فسالمتُ حرب النائبات فلم تزلْ
تقودُ زمامي حيث شاءت فأتبع
وكنت إذا طاشت سهام قسيّها
وقتني الردى من صنع داوود أدرع
فمن جوده إنِّي رُبِيتُ بجوده
وزير له الإِحسان والجود أجمعُ
وَرَدَّ شموس الفضل بعد غروبها
كما ردَّها من قبل ذلك يوشع
وقام له في كلِّ منبر مدحة
خطيب من الأَقلام بالفضل مصقع
ومستودع علم النبيِّين صدره
ولله سرٌّ في معاليه مودعُ
كأَنَّ ضياء الشمس فوقَ جبينه
على وجهه النور الإِلهي يسطعُ
وزير ومر الحادثات يزيده
ثباتاً وحلماً فهو إذا ذاك أروع
إذا ضعضعَ الخطب الجبال فاًنَّه
هو الجبل الطود الذي لا يضعضعُ
عرانينه قد تشمخر إلى العُلى
أشمُّ إلى الأَعلام في المجد أفرعُ
أمدَّ على قطر العراقين ظلّه
إذا عصفت في الملك نكباء زعزعُ
ويُقْدِمُ حيث الأسد تحجم رهبةً
ويسطو وأطراف المنيَّة شرع
يمدُّ يداً طولى إلى ما يرومه
فتقصر أبواعٌ طوالٌ وأذرعُ
إذا ذَكَرَ الجبَّارُ شدَّةَ بأسِه
يلين لمن يلقاه منه ويخضعُ
لقد سارَ من لا زال ينهل قطره
سحاب عن الزوراء بالجود مقلع
فما سالَ يوماً بعد جدواه أبطحٌ
بسيب ولن تسقى من الغيث أجرعُ
ولا مرَّ فيها غير طيب ثنائه
أريج شذًى من طيِّب المسك أضوعُ
ولا عمرت في غير أنواع مدحه
بيوت على أيدي الفضائل ترفعُ
أبا حسن هل أوبةٌ بعد غيبةٍ
فللبدر في الدُّنيا مغيب ومطلعُ
لئن خَلِيَتْ منك البلاد التي خلت
فلم يخل من ذكرى جميلك موضعُ
ففي كلِّ أرض من أياديك ديمة
وروض إذا ما أجدى الناس ممرعُ
يفيض الندى من راحتيك وإنَّها
حياضٌ بنو الآمال منهنَّ تكرعُ
وإنِّي على خصب الزمان وجدبه
إليك وإن شطَّ المزار لأهرعُ
ولو أنَّني وُفِّقتُ للخير أصبحت
نياقي بأرض الروم تخدي وتسرع
إلى مالكٍ ما عن مكارمه غنًى
وغير ندى كفَّيه لا أتوقَّعُ
فألثم أقدام الوزير التي لها
إلى غاية الغايات ممشًى ومهيع
وأُثني عليه بالَّذي هو أهله
وأُنْشِدُهُ ما قلتُ فيه ويسمعُ


عانقيني بالراحتين حنوا
واسنديني فقد قصدت الهدوا
أختك الشمس واصلت بشعاع
أرضنا فابعثي خيالك بوا
اضربي الصفح عن سلوي فاني
لست أسلوك لا ابتغيت السلوا
إن قلبا تمكن الحب فيه
ليس بالسهل أن يطيق الجفوا
أيها الللاحي قصر النصح إنا
نحن قوم نرى العذول عدوا
جانب اللوم إنني مستبد
كبرياء في صبوتي وعتوا
أنت مهما استزدت في النصح شوطا
لابتعادي إلا وزدت دنوا
أطلق القلب مرة من فؤادي
تره الساري نحو ليلاه توا
ليس عارا مسير قلبي إليها
افما سار آدم نحو حوا


Quiero dejar aquí los consabidos
problemas que doblegan mis amores
para nunca llorar por tus olvidos.
Y marcharme a los prados y a las flores
ahogando entre mi pecho los gemidos
que tu abandono asfixia con dolores.


Mira con cuanta priesa se desvía
de nosotros el sol, al mar vecino
y aprovecha, Fernando, en tu camino
la luz pequeña de este breve día.


Když, básníku, zřím tebe na ulici,
jak v mráčky dum máš ponořenou líci
a nevidíš, že slunce mdlé nám svítí,
že lid jak prach se rojí po ulici –
vždy ptám se, v který sladký země kout
se tvému snění zalíbilo plout;
i z ticha bojím se tě pozdraviti,
bych nemusil tě z dumy vytrhnout.


بَذَرَ الحُبُّ بَذْرَهُ
في فُؤادي فَأوْرَقا
بِلِحاظٍ نَوافِثٍ
فَجَنَى حَظِّيَ الشَّقا
وسَعَى فيهِ مُهْرَهُ
عَادِياً ثمَّ أعْنَقا
رُبَّ ظَبْيٍ عَلِقْتُهُ
بالبَها قَدْ تَقَرْطَقا
ثمَّ من وَصْلِهِ الجَمي
لِ غَدا القَلْبُ مُمْلِقا
سَحَرَ اللُّبَّ طَرْفُهُ
مَا دَها الرِّيقَ لو رَقى
أوْصَبَ الصَّبَّ صَدُّهُ
والشَّقا لَوْ تَرَفَّقا
صارَ مُلْقًى بِحُبِّهِ
موثَقاً لَيْسَ مُطْلَقا
صارَ ذا جِنَّةٍ بِهِ
ذا عَذابٍ مُؤَرّقا
يَرْقُبُ البَدْرَ جَفْنُهُ
لِيُناجيهِ مَا لَقى
هامَ في العَيْنِ غَرْبُهُ
وهَمَى ثمَّ أغْدَقا
وهَمَى صَوْبُ هَمِّهِ
فَاسْتَقَى منهُ مَا اسْتَقى
كَمْ قُلوبٍ تَفَطَّرَتْ
ودَمٍ صار مُهْرَقا
ودُموعٍ تَسَلْسَلَتْ
مثلَ غَيْمٍ تَدَفَّقا
دونَ أنْ تَبْلَعَ النُّفو
سُ رُضاباً مُرَوَّقا
وشَقيقٍ بِخَدِّهِ
مُهَجَ الخَلْقِ شَقَّقَ
ثَغْرُهُ من عُقودِهِ
ودُموعي تَنَسَّقا
خَصْرُهُ من نَحافَتي
وَنُحولي تَمَنْطَقا
مَرْشَفاهُ بِخَدِّه
ودِمائي تخلَّقا
مِن لَظَى جَمرِ خَدِّهِ
كَبِدي قَدْ تَحَرَّقا
قَدُّهُ فَوْقَ رِدْفِه
غُصْنُ بانِ على نَقا
جيدُهُ تَحْتَ فَرْعِهِ
بَرْقُ غَيْمٍ تَألَّقا
نَسَبي في غَرامِهِ
نَسَباً صارَ مُعْرِقا


Hingesenkt das gramesmatte
Angesicht, so früh verblüht,
Starrt er auf die Felsenplatte,
Die vom Abendrote glüht.


فديتك أيُّها الرَّامي بقوسٍ
ولحظٍ يا ضنا جسدِي عليه
لقوسكَ نحو حاجبكَ انْجذاب
وشبه الشيء منْجذبٌ إليه


A Természet nem cinkosod,
A vért soha le nem mosod,
Viselje a csapást, ki támad!
Igazságos s kegyetlen ő,
Mert igaz és egyetlen ő:
Nincsen bocsánat!


En ellas sus reflejos resplandecen
cual los del Sol en nube transparente,
y colores le influyen más lustrosos.


Gedankenwechsel ist's, was gleich dem Stoß
Und Gegenstoß kämpfender Wogen bricht,
Bricht den gelehrten Schaum und hellet auf
Des Tiefstudirers stehnden Pfuhl. –


Sie kennt nichts Höh'res, als am Sonnenlicht
Im warmen Meersand faul die Glieder dehnen,
Doch muß sie früh schon bei den Fischerkähnen
Mitziehn am Schleppnetz, wie der Weiber Pflicht.


Ich könnte nicht dem Absalon verargen
Den Aufruhr gegen seinen eignen Vater,
Wenn dieser hätte musiziert wie Ihr.


Nur der Indicativ erkiest
Den Mann, mit dem ihr Mädchen müßt
Den Conjunctivus schliessen:
Und aus dem Conjunctivus wird
Dann der Imperativ formirt,
Wie alle Männer wissen.


孤根何事在柴荆
苕水相逢眼便青
尽日问花花不语
穷途阮籍几时醒


Le Muse del gran Tevero e dell'Arno,
che tu festi venir ne la tua terra,
e in tua lingua cantar note divine,


Está la majestad de Dios tendida
en una dura cruz, y yo de suerte
que soy de sus dolores el más fuerte,
y de su cuerpo la mayor herida.
¡Oh duro corazón de mármol frio!,
¿tiene tu Dios abierto el lado izquierdo,
y no te vuelves un copioso río?
Morir por él será divino acuerdo,
mas eres tú mi vida, Cristo mío,
y como no la tengo, no la pierdo.


So will ich mich nicht entsetzen,
Weil der Tod das Leben giebt.


Se intend che l'è nevod de quell ommon
de don Lissander, che n'ha faa inscì onor
coj sò Nocc ai sepolcher di Scipion;
se intend che l'è nevod del senator,
de don Carlo, omm de penna e de consej;
el ved che pocch trè pinol de fradej!


En universos flotantes
cada caos evoluciona, para seguir siendo:
realidad facetada
nadidad fragmentada
Nociones solamente
Universo sin deidad: soledad
deidad sin universo: soledad todavía
dependencia y reciprocidad inherente
¡hasta la nausea!
El atajo de la nada protege
del Edén y del Averno
Pero, tal nada
es intersticio etéreo, quimera
—abismo de giros infinitos hacia el retorno—


O weint! Die Abendsonne wich
Im Wetterschwall von dannen!
Erzürnte Stürm' erhuben sich,
Von euch mich weg zu bannen.
O Nacht! Erhelle dich, o Nacht,
Den Hügel mir zu zeigen,
Wo bald, von Engeln angelacht,
Des Lebens Thränen schweigen!


Jak blízkým nejzazších je světů lem,
i nebe dokořán se otvírá!
Duch bujný záhadám vzdoruje všem,
buď že je lehkou myslí popírá,
buď že je zaníceně potírá –
jest prudkým jako jarních bouří hřmění,
proň překážek a pochybností není.


 FERNANDO  Ora, senhores honrados,
    Ficai com vossa mercê,
    E nosso Senhor vos dê
    Com que vivais descansado
    Isto foi assi agora,
    Mas melhor será outr'hor
    Perdoai pelo presente:
    Foi pouco e de boa ment
    Com vossa mercê, Senhor
Lu    Ficai com Deus, desposados,
    Com prazer e com saúde,
    E sempre Ele vos ajude
    Com que sejais bem logrado
MÃE    Ficai com Deus, filha minha,
    Não virei cá tão asinh
    A minha bênção hajai
    Esta casa em que ficais
    Vos dou, e vou-me à casinh
    Senhor filho e senhor meu,
    Pois que já Inês é vossa,
    Vossa mulher e esposa,
    Encomendo-vo-la e
    E, pois que des que naceu
    A outrem não conheceu,
    Senão a vós, por senhor
    Que lhe tenhais muito amor
    Que amado sejais no cé
Ida a Mãe, fica Inês Pereira e o Escudeir E senta-se Inês Pereira a lavrar e canta esta cantiga:


Kelj, te zúgó fergeteg, kelj,
Zúgd el e bús életet;
Úgyis ennyi veszteséggel
Kedvem gyászra vettetett.


Lächle, Grazie der Wange!
Götterauge, rein und mild!
Leihe, daß er leb und prange,
Deinen Adel dem Gesange,
Meiner Antiphile Bild. –
Mutter! dich erspäht der Söhne
Kühne Liebe fern und nah;
Schon im holden Schleier sah,
Schon in Antiphilens Schöne
Kannt ich dich, Urania!


– žádá pocty, úklony,
a dým vonný na oltář,
vinu tresce, dobro hostí v ráji –
Umím nazpaměť již tuto báji.


Jež bylo by jak drahý amulet
v dnech lásky stejně jako v dobách běd,
jež bylo klíč by ke všem tajů dveřím!
Má bába tvář si přejela, díc: Věřím!


Quanti mai capi invitti onor di lauro
ebber dal Tebro, vinsero e fugaro
con l'arme l'avversari, e voi col nome.


Sta kněží spěchá v chrámu loď,
jen jeden nesmí kněz,
by duší vděkem znícenou
vzlét’ zbožně do nebes.


Pláč – úsměv, píseň – po ní vzdech,
mrak – slunko, stín – a znovu zář,
to jara – dívky hlubiny,
to vábnotajná obou tvář.


Ve chrámě venkovském, kde sloužena mše ranní,
jsem stanul dívaje se z oratoře v dál,
kde velké rybníky se leskly tichou plání
a slavné rekviem kde někdo Velký hrál...


In einem der ersten Hererogefechte
Steht eine Seitendeckung im Dorn.
Die Kaffern drängen in großen Massen
Auf die Abteilung mit Geschrei und Zorn.


Srdce jich zůstaň květ bílý –
než být ten potřísněn, žár ať ho spálí!
Bože, jen nedej, by tolik, ó tolik
jak tatík jich nešťastny byly –


Para ir al infierno no hace falta cambiar de sitio ni postura


Co činit? Tesklit jen snad duše mají?
Tys, Hospodine, naše naděje!
Tvůj Duch jak druhdy v prvním církve máji
v pláň kostí mocně jednou zavěje
a v duši národa pak po všem kraji
se velké probuzení rozchvěje
a po vší vlasti vstane v novém šiku
lid tvůj – lid celých Božích bojovníků!


Sok nálunk az iró, örvendj haza! mennyire törtél!
Egy megye hatvant át: mennyi tud írni, csodáld!
A ki tekintetes úr méltán az bölcs nevet óhajt:
Tudja, mi a szép s jó: ló, pipa, puska, l ... ó.


Rci mi, Praho, Zlatá naše Praho!
Proč tak svátečně se odíváš?
Jaké vzešlo v tento den ti blaho,
Že tak radostně se ozýváš?
Proč tak hrdě vznášíš týmě svoje,
Proč i k plesu pudíš srdce moje?


Itt, - ez a hely.
Az erdőben, a kertünkhöz közel.
Itt tetted az első csodát velem.
Hárman voltunk jelen,
Te, én, s a kisfiad.
Április volt, s már késő délután,
Az idő, vissza nem nézve, szaladt.
Megéheztünk nagyon.
Egy tölgyfa-csonkon: tündérasztalon,
Megterítettél pillanat alatt.
Csak néztem
A háromfelé osztott egy-narancsra
- Széthajló héja tányérrá símult -
S a második fogásra:
Három pici csokoládédarabra.
Csak néztem, ahogy néztek valaha
Kenyérre, halra,
Csodára.


四月西湖景最奇
使臣行役到家时
画船载酒轻轻荡
红袖笼笙细细吹


Já zdvihnul jeden z ruky její květ
a jako štvaný první vyběh’ sám,
ba mním, v tom spěchu že i poroučet
jsem zapomněl se oněm maitressám...


Ma il ciel che vide le faville accense,
parendogli pur lei giovene anchora,
non volse, e il foco incomminciato spense.


Morgen wieder neu sich zu entbinden,
Wühlt sie heute sich ihr eignes Grab,
Und an ewig gleicher Spindel winden
Sich von selbst die Monde auf und ab.
Müßig kehrten zu dem Dichterlande
Heim die Götter, unnütz einer Welt,
Die, entwachsen ihrem Gängelbande,
Sich durch eignes Schweben hält.


Sedím a je mi, jak když odpryskává
mi se srdce tu všedních strastí kora.
Pad v tůň můj trud či suchá snět jen shora?
Jak voda chladí a jak voní tráva!


Don Juan asi k vůli úplnosti
svých obsáhlých a špatných zkušeností
zanesl plamen svojí náklonnosti
v slovanské prostředí to exotické.
Horlivec vědy antropologické
byl, ale neobohatil svou dobu.
Své výzkumy vzal s sebou v temno hrobu.


a cor da dúvida na pele
repele muitos carinhos
e as linhas compostas
em muitos caminhos
diferem apenas do homem sozinho
de estar-se solto e completo
apesar de ver de perto do mundo o outro mundor
que só engana ao homem só e às persianas
às vezes os ziguezagues tortos apelam às diferenças
e às divisões que as mentes fazem
mas o que eles ignoram
é que os cérebros apenas conhecem as diferenças
entre as cousas e as lousas
que eles ignoram
o instinto de bicho do homem só
e das múltiplas multidões aglomeradas em torno dele
e das lânguidas e insensíveis persianas
um homem fica mais só quando reflete
é assim que ficam todos os homens sós
e a solidão
mero deserto entre a palavra e o chão
estranha hora entre o clarão e a aurora
o teu aéreo olhar
que medes a distância
entre o provável e o improvável
e tudo sabes
o que não sabes é o sol que esconde
ou ofusca quem sabe a dor e a sede do homem só
e o linho das linhas das alheias persianas


Ők fűzzék koszorúba
Szivem történetét.
Szálljon fel illatukból
Édes virág-beszéd.


Rózsaszőlő, bakator.
Piros a bor, ha kiforr,
Piros leány, galambom!
Töltsd tele a palackom!


Ты родилась, чтоб тучкой бытЧтоб небо нежить и любитНо, измененная судьбой,
Уж ты не в бездне голубоТы небо нежила легко,
Ты тучкой рдела высоко,
Но в страшный час, но в бурный час,
Ты вниз, слезами, пролилас


E Büebli lauft, es goht in Wald
am Sunntignomittag;
es chunnt in d'Hürst und findet bald
Erdbeeri Schlag an Schlag;
es günnt und ißt si halber z'tod,
und denkt: ›Das isch mi Obedbrot.‹
Und wie nes ißt, se ruuscht's im Laub;
es chunnt e schöne Chnab.
Er het e Rock, wie Silberstaub,
und treit e goldne Stab.
Er glänzt wie d'Sunn am Schwizerschnee.
Si lebelang het's nüt so gseh.
Druf redt der Chnab mi Büebli a:
»Was issisch? I halt's mit!«
»He, nüt«, seit's Büebli, luegt en a,
und lüpft si Chäppli nit.
Druf seit der Chnab: »He, issisch nüt,
du grobe Burst, se battet's nüt!«
Verschwunden isch mi Chnab, und's stöhn
die nöchste Hürst im Duft;
drus fliegt en Engeli wunderschön
uf in die blaui Luft,
und 's Büebli stoht, und luegt em no,
und chrazt im Hoor, und lauft dervo.
Und sieder isch kei Sege meh
im Beeri-Esse gsi.
I ha mi Lebtig nüt so gseh,
sie bschießen ebe nie.
Iß hampflevoll, so viel de witt,
sie stillen eim der Hunger nit!
Was gibi der für Lehre dri?
Was seisch derzu? Me mueß
vor fremde Lüte fründli si
mit Wort und Red und Grueß
und 's Chäppli lüpfe z'rechter Zit,
sust het me Schimpf, und chunnt nit wit.