Dir, dir, dir hier, o Gott, stimmt an,
Was schwebt, was webt, was beben kann,
Ein Loblied deiner Güte.
Auch mich soll nichts beschämen nicht,
Daß ich vergesse meine Pflicht
Und dankbares Gemüthe.
Höre, mehre
Dies Erklingen,
Laß mein Singen,
Dich jetzt preisen,
Und dir Ruhm und Ehr' erweisen.


Die Hofnung triumphiert auf Leonorens Küßen,
Wozu der volle Mund bequeme Lippen trägt,
Von nun an ist sie mein und wird's auch bleiben müßen,
So lange sich noch Blut in beider Adern regt.


Daß hier Schlüsselblumen stehen,
Hätt' ich das nur eh' gewußt!
Muß sie schnell zu pflücken gehen:
Denn sie dienen meiner Brust.


yaşantımızı tevhid eyle


A šel jsem cestou, dlouhou cestou do polí,
za chudým předměstím, kde ryčel dětí tlum...
Vše v duchu zřím zas: tiché, táhlé okolí,
na lánu holém oráč kdesi hlaholí
a koní slyším frk a husích křídel šum.


Dann Städte, Münster allenthalb,
Mit Thürmen hoch wie unsre Alb!


Ohn Glauben seyn, das ist Ohn Gotts Erkänntnüß seyn:
Ohn Weißheit seyn, das ist entbärn der Tugend Schein:
Ohn Maaße seyn, das ist sich tödten vor dem Sterben,
Mensch, auff den Schlag muß Geist und Seel u. Leib verterben.


Ciò che s' indugia è proprio per mio damno,
per far me stesso a me piú grave salma.
O che bel morir era, oggi è terzo anno!


V prostor bezedný
a nepřehledný
střemhlav se řítí
meteor čas.
Noc tvého žití
za ním se plíží –
hlava se níží
a bělí vlas.


Wenn über Schutt und Staub und Qualm
Sich solche Pracht enthüllt,
Daß sie das Herz mit Orgelklang
Und großem Schauer füllt?


Das gibt mir manches zu denken,
So dacht ich auch schon daran,
Ihr ein Paar Hosen zu schenken
Aus duftigstem Tarlatan.


And spread his vegetable store,
And gaily prest, and smil'd,
And, skill'd in legendary lore,
The lingering hours beguil'd.


浴种宜蚕事
修禖尽燕祠
资生迎木正
蕃衍纳春祺


Voria ingiuria trovar che ti potesse
accender de ira sì sfrenata e intensa
che tua man per dispecto me occidesse,


Du bist – und dies macht unsern Grossen Ehre –
Ihr wahres Ebenbild,
Denn du entvölkerst Länder, Flüsse, Meere,
Damit dein Schlund sich füllt.


Élni, élni élet-tagadással,
Most már igy élek én:
Lássuk, vajon én-e vagy a Végzet,
Melyikünk a külömb legény?


	ma pur Roma ho scolpita in mezzo il cuore
e con gli antichi mei pochi pensieri
Marte ho nella brachetta e in culo Amore.


脱白弄青玉
风味犹辛酸
指日梦惟肖
羹调天下安


Sieh, dort erblaßt ein Gewisser, errötet, entsetzet sich, gähnt, kocht
Rache! Verse, so recht! Jetzo gefallet ihr mir.


Europa acidental
Aqui nem, mal nem bem
Aqui nem bem nem ma
Aqui se alguém não é ninguém
É porque a gente nasce
De um modo ocidental:
Vivem uns bem e outros ma
E afinal
É natural (naturalmente)
Que haja gente também
Gente que é gente de bem
E gente que é apenas gent
Europa acidenta
O mal
É Ter na nossa frente
Um mar de sa
Um mar de gente
Que de repente
(é assim mesmo: de repente)
fica vazio e sem ninguém
se um dia alguém
por mal ou bem
quiser ser gent


Én eggy bölcske asszonyért
háborgassam álmomot,
a’ ki Plátós bábokért
megtapodgya lángomot?
Légy te olly nagy lelki kincs,
mint a’ melynek teste sincs!
Még e’ földönn vándorlok,
széllel jól nem lakhatok.


Veliké činy,
ne velká gesta,
k Národa slávě
to je ta cesta! –


Já věřím, vím, že ji nesete
se ctí tím širokým světem –
nuž ať ten celý svět zakvete
tím Vaším červeným květem!


Skonejšen ve svém já smutku
posledně na vás dnes zřím,
že jste vy přece to vskutku,
to teď již sotva věřím.


Dieß ist der Weisen Brauch: so handeln alle Geister,
Die aufgeklärt und groß, die ihres Willens Meister,
Und Thorheits-Freunde sind, Wie glücklich ist der Geist,
Der nach der Weisheit tracht; sich alle dem entreist
Was nach dem Pöbel schmeckt; was niederträchtig heiset,
Und was verblendeten nur vor den Augen gleiset.
Jedoch ein solcher Geist kommt nicht von ungefehr;
Nein, er kömmt von der Hand und Huld der Allmacht her,
Dieselbe theilet nur Verstand, Vernunft und Gaben
Nach ihren Willen aus. Der Mensch der sie soll haben
Wird bey dem Anfang schon zum Werkzeug ausgerüst,
Daß er hernach ein Schmuck und Zierd der Erde ist.
Allein wie oft geschichts, (dieß ist wohl zu beklagen)
Daß ein vernünftger Geist sucht aus der Art zu schlagen.
Er brauchet den Verstand, den ihn der Schöpfer giebt
Nicht wie er billig soll; er ist in sich verliebt;
Hält sich allein vor klug; verachtet andre Lehren,
Und sucht den Nächsten nicht, noch seine Kunst zu ehren.
Er wuchert mit dem Pfund des grossen Schöpfers nicht,
Verschwendets liederlich, und ist dahin gericht,
Wie er durch seinen Witz, Verstand und Geistes-Kräfte
Den Nächstem an dem Glück, Ehr, Namen und Geschäfte
Verhindert, lästert, stöhrt. So muß sein Witz allein
Das Werkzeug seiner List, Betrug und Boßheit seyn.
Wie schön und herrlich ists, wenn auf dem Kreiß der Erden.
Die Tugend mit Verstand kan fest verknüpfet werden!


Remaratte poi sol la tua ferita:
ongela col cor grande che t'honora,
ma contra Amor non vale animo forte.


„Vypros si milosť nějakou,
uskutečním, co snuješ!“
„„Odstup mi trochu se slunce,
příliš mne zastiňuješ!““


onlar akça buğdaylar ısındı köpükleniyor


O fürstin, deren sich
ein solcher fürst verbunden;
o fürst, der du gern dich
ihr gabest überwunden;
O daß doch euer kurzweil, wohn,
lieb und lust ewiglich mög wehren!
daß auf das nächste jahr ein sohn
mög die gemeine freud vermehren!


A travers les soupirs les plaintes et le râle
Poursuivons jusqu'au bout la funèbre spirale
Notre guide n'est pas Virgile le poëte,
La Béatrix vers nous ne penche pas la tête


Auf den Höhen des Lebens ...
du dachtest:
in Ewigkeiten zu senken
das trunkene Auge ...
und erkennst
noch tiefer nur
des ganzen Getriebs
kernlose Schalheit ...
auf den Höhen des Lebens!


Was half den Saul, das ihn Gott krönt,
Als er den Ruf von Gott vergessen?
Kein David hat di Sünd beschönt,
Kein Petrus, als er sich vermessen.
Ob Jonas trug di Christfigur:
Doch fällte ihn, wi uns, Natur.
Kein Heilger ward so hoch gestellet,
Das sich nicht Sünd ihm zugesellet.
Drum Jesu Christ! Sei stets mit mir zur hutt!
Ni sicher sein, als nur in dir, ist gutt.


Bendita essa canção que acalentou
Da tua vida o doce alvorece
Bendita seja a Lua, que inundou
De luz, a Terra, só para te ve
Benditos sejam todos que te amarem,
As que em volta de ti ajoelharem
Numa grande paixão fervente e louca!


S haza felé midőn elindúlt,
A lepkével találkozék;
Szép nyájasan köszöntve egymást...
‘Minő szép állat, boldog ég!’
Sohajt az ábrándos királynő,
S egész éjjel nem alhatott;
A pillangóval tépelődvén,
Alig várá a más napot.


Unter tiefer Eisesdecke
Träumt die junge Knospe schon,
Daß der Frühling sie erwecke
Mit der Lieder holdem Ton.


Smutná místa u Ďáblovy strouhy,
jak to víří, lítí se a stená,
skutečnost-li, nebo sen je pouhý?
hoj, jak řve ta bouře rozvzteklená!


Óh, mely nagy kárt tőtök császár hadába.
Több ostrom már nem lészen itt voltunkba,
Mert az basák kiszállnak nagy búokba,
Esztendőre lésznek bosszúállásba.”


A král jemu odpověděl
tato slova přepamátná:


Der schlug sich auf: die Szenerie war Abschied.
Leicht zu verstehen. Der bekannte Garten,
und schwankte leise: dann erst kam der Tänzer.
Nicht der. Genug! Und wenn er auch so leicht tut,
er ist verkleidet und er wird ein Bürger
und geht durch seine Küche in die Wohnung.


Nun hab' ich dich gesehen,
Du hohes Heldenhaupt,
In fernen, sel'gen Höhen,
Von frischem Kranz umlaubt.


So kommt ein Freund, den du verlorst, vielleicht
Von ungefähr dir übern Weg nach Jahren,
Und während fragend man die Hand sich reicht,
Schweigt man von allem doch, was man erfahren.


»Wie!« ruf ich,
»und nie Mensch? «


E non mi passa tra le mani un giorno
ch'i' non la vegga o senta con la mente;
né scaldar ma' si può fornace o forno
c'a' mie sospir nòn fussi più rovente;
e quando avvien ch'i' l'abbi un po' dintorno,
sfavillo come ferro in foco ardente;
e tanto vorre' dir, s'ella m'aspetta,
ch'i' dico men che quand'i' non ho fretta.


Nesmíme zapomenouti však na dráty elektrické!
Na devaterou linku naší oblohy,
jež odněkud přichází a mizí někam, vzhůru či v dol!
I nám a dědině celé připomíná bratrství lidské,
jež raduje se tu ze své krásné polohy
a těší se, oh, tak se těší na první jarní stvol!


Drum durch dein Zorn vnd gsante plag
faren dahin all vnser tag,
Wir pringen zu all vnser Jar
als im Gschwez, des man kaum wurd gwar.


夜半飞书报建章
交河新驻左贤王
即分骁骑屯榆塞
便发元戎出定襄


Wenn die Scharen aller Teufel
Sich empören und bemühn,
Dich von Christo abzuziehn
Und zu stürzen in den Zweifel,
Und du sprichst nur: So spricht Gott!
Werden sie zu Schand und Spott.


Del baño de alabastro ante la clara
linfa, que ondula fresca y bulliciosa,
entre siervos, la infiel y voluptuosa
reina, al nuevo deleite se prepara


لَمَّا عَلاَنِي الشَّيْبُ قَالَ صَوَاحِبِي
لاَ نَبْتَغِي خِلاًّ يُصَيَّرُ أَشْيَبْ
فَصَبَغْتُهُ خَوفَ الْفِرَاقِ فَقْلْنَ لِي
هَذِي رَوَايَةُ أَصْبَغٍ عَنْ أَشْهَبْ


疋马燕云夕照斜
江南春到有梅花
行人莫唱梁州曲
诸葛边营属汉家


Když noví se lide zjeví,
zas věříš: tvůj změní se zor.
Snad nebudou sny jen a zjevy,
jež v nedůvěřivé duše
zasejí zklamání, vzdor.


Hát ott leszek, ha jő gyülekezés,
Ha törten, ha bénán,
Ki közénk áll, nem kap finnyás kezet
S harcolunk, mint egybevert mártirok
Fenevadakkal cézári arénán.


Was wiltu mit dem Schatten zancken?
Beweis an Stärckern deine Macht!
Wer wird dir in der Hölle dancken?
Ach, hastu dies noch nicht bedacht?
Du kommst mit Donner, Bliz und Sturm.
Wer ist der große Feind? Ein Wurm.


Někdejší stůj slávy Čechů hrdě Ó ty památko!
Málo sirotků jen zůstalo nám takových,
Již mnoho rozdrtila tvých sester bouře tu živlů,
Jež ruka nepřátel mocně nerozkotala.
Báně věží vysokých aspoň ty vzhůru vypínej,
Ať potomek se těší zíraje tvou na hrdost.
Tyť jsi ve vlasti hradů ach všechněch bývala někdy
Královnou, tebe dal stavěti vlasti otec.
Nejdražší jeho pokladové v tvých bývali síních:
Tu zlatoleskné měl žezlo Karel s korunou.
Dny blažené v stkvostných tvých kobkách v rozmaru trávil,
K práci nové kdykoliv chtěl sobě odpočinout.
Láskou háraje duch se jeho zde k tvorci vynášel,
K prospěchu žádaje být vlasti jenom přemilé.
Teď v svatyních jest tvých všady ach jen pusto a prázdno;
Neb tvoji pokladové síně cizí zdobují. –
O divokým živlům zdorujiž pro potomstvo budoucí
Ty hrade dávnověký, druhdy tak oslavený;
Vždyť divné city ještě budíš v tom, kdož na tě patří,
Ač tebe sláva prvá dávno opustila již!!


»Es treibt und rauscht der Eisenquell
Noch fort mir durch die Glieder;
Die Felsenluft, so kühl und hell,
Lockt zu mir alle Brüder.«


Quel che ascoso nel cor tenni gran tempo
con doglia tal, ch'a la lingua contese
narrar le mie ragioni a miglior tempo;


S belehalok.


V slunka démantech se cloní,
milost prosí, zažadoní
pro malounké, teplé lože,
bože!
na poli tam pod jabloní.


Crociato?


Ó, áprilisi út-szél,
Tréfás, arcomba fútt szél,


Take with thee to thy private state
Th' applauses of the  and
The best reward below allow'd
Of a conduct  and


Sapeva ben che fatto era cristiano,
fatto baron e paladin di Carlo;
ché se fosse, qual dianzi era, pagano,
miglior speranza avria di ricovrarlo;
ma poi che armato era di fede, in vano
senza l'aiuto altrui potria tentarlo;
ché se sola da sé vuol farli offesa,
gli vede appresso troppo gran difesa.


My co budovali, rvete drze,
naše drápky skalami teď máte;
málo stavěli jsme, ale tvrze,
vy svá města: vosí hnízda tkáte.


Jagst du dem Classischen nach, und ist's dem Barbaren Entzücken,
Nun so sieh, wie mich hier Vorwelt und Mitwelt erfreut!
Ueber der Grotte Neptuns wird gezecht, im purpurnen Becher
Spiegelt sich Tempel und Berg, Hain und die Villa Lukulls.


L'engin, lourd et trapu sur son affût difforme,
Naguère vint ici de Toulon ou de Brest ;
Et, les vainqueurs étant gênés du poids énorme,
Ce monstre est resté là, toujours braqué sur l'Est.


yaşadığın hakikatin hürmetine


风急交河水正浑
黄沙日落战云昏
牛羊满地干戈里
独立营门望五原


Over te torna indietro et qua la spinge:
di' che vegna a veder un morto vivo,
che porta el corpo suo cum l'alma spenta.


Tys slabých nikdy nešetřil a bral jsi groše vdovy.
Teď změň se, brachu, jiný buď, když celý svět je nový.


Ty vrásky na čele prý jizvy mohou býti
ran, které v srdci jsou...
jak dlouho mám je už – to neznám povědíti,
však cítím, že tam jsou...


Tam vedle v chalupě je sama vdova,
nikoho nemá, přátel ani dětí,
ta u sebe snad hošíka mu schová
a neublíží jistě pacholeti;
tam zašel Šimon: „Sám jsem jak ten kůl,
jenž nad strání mi bez života roste;
zde chlapec můj; jej v péči za mne noste,
by z nedby mojí chudák nezhynul.“
A vdova bába políbivši robě
je vzala k starosti a péči sobě.


Spesso madonna a scacchi far m'invita,
e piglia per suo Rege un dolce sguardo,
bellezza per Reina, ed ond' i' m'ardo,
con que' begli occhi per Arfil s'aita.


Jamás tuvo seguro a su marido.
Muriendo el uno, de su hermano huye,
y huyendo el otro, con su espada muere.


Eichhörnchen, Schwätzer und Störche,
Wie reimt sich, reimt sich das?
Eichhörnchen gerne knappern,
Die Schwätzer immer plappern,
Die Störch' im Neste klappern:
So reimt sich, reimt sich das!


丁男战死籍名存
主将呼名更点屯
白发满头筋力尽
却教随伴守营门


Et qui, pâle, étend sa main blanche,
Voulant conjurer nos malheurs,
Tandis que vers son front se penche
Un vieux soldat qui fond en pleurs.


Engem, ki magánszorgalomból
Széplélek stb., szóval smokk-úr vagyok,
Ez a bácsi direkte meghatott,
S megszólítottam: Ahh, uram,
Túlfinomult lény, eszményi barátom,
Kiből, mint a sós kutakból Parádon,
Keserű bölcsesség spriccel szomoruan,
Én értem Önt!
Ugye, e zene bármily fene-fínom,
Már meg nem indíthatja Önt? Ön kínon
S gyönyörön túl van, Ön egy felsőbb magasság
Rezignált régióiból gőggel tekinti,
Mily betanult s színlelt pózzal legyinti
A műgyönyör ütemes remegésre
E szép hölgyek fején a sok-sok frizura laskát?
A bácsi most rám megütődve nézett
S szólt: Fene enné az egészet,
De én még, uram, nem vacsoráztam,
S nőm őnagysága miatt itt kell lennem,
S nem lehet ennem,
S azt kell hallgatnom, míg e társaságot
Casals gordonkájáért eszi a frász itt,
Hogy közben a gyomrom, a gyomrom
Nekem beléptidíj nélkül is
Gordonkázik.


Schelmenauge, Schelmenmund,
Sieh mich an und thu mir’s kund!
He, warum biſt du die Meine?
Du allein und anders Keine?
Sieh mich an und thu mir’s kund,
Schelmenauge, Schelmenmund!


Pietà, speranza, amor, tu con feroce
Voglia dal cuor che mercé pur chiamava
(Deh quanta doglia fu la tua!) schiantasti;
E, atteso e fermo a la funerea voce
Che il disinganno a l'anima ululava
Qual vento a notte per deserti vasti
Refugio a la fatale ira invocasti
Unico il ferro. Oh, a chi nel raggio aurato
Vegga maligne ombre vaganti e vuoto
Il divo cielo e immoto
Su 'l capo faticoso urgere il fato
Che al dolore a la pena al male addice
Lui de la vita incurioso e ignaro,
Qua giù che resta omai? Ne l'innocente
Mano il ferro adattando e lungamente
Meditando amoroso il colpo amaro,
Ti sacrasti a la morte. E di felice
Vita fioria natura, e la pendice
Suonava a' canti e ridea 'l piano al sole,
Quando dicesti l'ultime parole.


Hned bychom si pořídili
ještě větší bačkory,
ještě hrubší za to škorně
vlastním lidem na vzdory.


Ich bin das arme Schaf, das sich verirret hat
Und nunmehr von sich selbst nicht kennt den rechten Pfad.
Wer zeigt mir denn den Weg, daß ich nicht ganz erliege?
O daß doch Jesus käm und mich nach Hause trüge!


Es ist viel stärker, welcher sich
Als der Stätt' überwindet,
Daß er der alten Schlangen Stich
Im Hertze nicht empfindet.
Geitz, Fleisch und Blut,
Neid, stoltzer Muth
Herrscht nicht in seinen Sinnen.
Der Leib erliegt,
Die Liebe kriegt
Und macht den Sieg gewinnen.


人皆缘禄福
我独以官贫
富贵莫图著
恐他来逼人


Die einen Lumpen-Hut
Erfreyet um sein Gut/
Verliehrt zuletzt das Gut/
Und was sie denn behält/ das ist der Lumpen-Hut.


Para realce talvez uns traços carregados,
São por pontos de luz, vivamente rasgados
Aqui, ali, além, nalgum canto vazio!


Jenom hezky břitkou, ráznou!
Pan král rád má kolomaznou –
paní králka, hejsasa,
boky sobě natřásá.


(Toco su corazón, su savia detenida
cuando logra la forma del crepúsculo.)
Cristales indefensos que se quiebran
bajo la luz del alba, (tantos siglos
gestándose, poblados de simientes).


Und hat das florentinische Mädchen nicht
Von frühster Jugend liebend emporgestaunt
Zur Venus Tizians, und tausend
Reize der Reizenden weggelauschet?


In den öden Felsenmauern
Müßt ich freudlos einsam trauern
Und verblühn in ewgem Harm,
Doch du trägst auf deinem Rücken
Ohne Nachen, ohne Brücken,
Mir den Freund in meinen Arm.
Grauenvoll ist deine Tiefe,
Furchtbar deiner Wogen Flut,
Aber dich erfleht die Liebe,
Dich bezwingt der Heldenmut.


مُبدِعٌ في شَمائِلِ المَجدِ خِيماً
ما اِهتَدَينا لِأَخذِهِ وَاِقتِباسِه
فَهوَ فَظٌّ بِالمالِ وَقتَ نَداهُ
وَجَوادٌ بِالعَفوِ في وَقتِ باسِه


Eljött végre a nagy terhtől
Szabadúlás órája!
Hajh! s a mondott s betelt átok
Szövetkezett hozzája!
Az igazság, ha késik is,
Rá üt a mért időre.
S csudálatos, milyen jelek
Hirdeték ezt előre:


Přes množství pochyb vrací se zas vesna,
přes množství pochyb skřivan hlaholí.
A národ český probudí se ze sna,
ač slavný úřad jestli dovolí.


Im Thor zu Nain traf der Herr
Mit seiner großen Menge,
Die ihm vom weiten nachgefolgt,
Ein volckreich Leichgepränge.
Hier ward ein lieb- und einzler Sohn
Der Mutter ausgetragen,
Der dieser Tod ihr Wittwenherz
Vom neuen wund geschlagen.


Prosebně vztyčovala své bílé okrouhlé paže,
prstíky růžovými prosila, lákala, zvala,
životem kolébajíc rozkoše slibovala,
na květu motýl byla, jeřáb, jenž k slunci se vznáší,
tančila nesmírný smutek oblohy, země, bohů,
tančila radostnou naději oblohy, země, bohů,
tančila prosbu a smíření, pohodu nebes i země,
tančila životem, pažemi, prsty veselost života v slunci.


Fort, ihr Bilder schönrer Tage!
Weicht zurück in eure Nacht!
Weckt nicht mehr die eitle Klage
Um die Zeit, die uns versagt!


Tu veux bien, parmi les sanglots,
Qu'en tes champs pleins de funérailles
Des corps troués on voie à flots
Sortir du sang et des entrailles ;


Die Schatten werden länger schon
Und kühl're Lüfte wehn;
Vom Turme hallt der Glocke Ton
Und mahnt zum Schlafengehn.


Und vom Anbeginn der Dinge
Ist's dasselbe Element,
Was auf deiner zarten Schwinge
Und in ihrem Hauche brennt!


Or vorresti da me più oltre udire
ch'ancor veder non puoi, ed io t'aviso
che, se colei non aiuta 'l mio dire


A stále ještě vrásky státnické,
kývání hlavou, obezřetné rady,
proroctví temná, plány taktické,
kyselé šepty – – U všech hromů všady,


Los grupos de palomas,
notas, claves, silencios, alteraciones,
modifican el ritmo de la loma.
La que se sabe tornasol afina
las ruedas luminosas de su cuello
con mirar hacia atrás a su vecina.
Le da al sol la mirada
y escurre en una sola pincelada
plan de vuelos a nubes campesinas.


Aus kleinen Wurzeln sprossen starke Bäume,
Ein mächt'ger Strom entspringt aus dunklem Quell:
Dran mahnen diese unscheinbaren Räume,
Ehmals dein Zelt, erwähltes Israel!


Ó závratný to a vířivý rej,
jímž atom s hvězdné říše letí k zemi;
on Život sám, ač sotva stihneš jej,
se nese světla i vln peřejemi,
tu plá, tam dýchá, porami vře všemi;
aeony letí v různé změně tvarů,
tu v květnou pýř, tam v hvězdný prysk, tam v páru,
tu v ňadrech dívčích, tu v slavičím hlase,
tam chvěje se a jásá ve rozmaru
a neví, co jest změnou v tvarů řadě,
že Smrtí zvem v svém jazyku a čase. –
Buď, Žití, zdrávo ve své luzné vnadě,
buď, smrti, zdráva ve své přísné kráse!


艳句新词满彩笺
晓风残月六郎天
如何制尽江南曲
不记江南相府莲


Tvé chladné ruce – nervosní a slabé
necítí soucit krve zjitřené,
necítí slzy, které bolest divá
v zamžené oči v pláči vyžene –


故园疏竹蔽柴关
手植孤根在竹间
别后疏枝无恙否
寂寥风月冷溪山


Die Zeit entstellt
Alle Lebewesen.
Ein Hund bellt.
Er kann nicht lesen.
Er kann nicht schreiben.
Wir können nicht bleiben.


Un día estaba yo triste, muy tristemente
viendo cómo caía el agua de una fuente.
Era la noche dulce y argentina. Lloraba
la noche. Suspiraba la noche. Sollozaba
la noche. Y el crepúsculo en su suave amatista,
diluía la lágrima de un misterioso artista.
Y ese artista era yo, misterioso y gimiente,
que mezclaba mi alma al chorro de la fuente.


Todo soy ruinas, todo soy destrozos,
escándalo funesto a los amantes,
que fabrican de lástimas sus gozos.


on, strašlivý ten anděl Hospodina,
jak Jan ho vídal Pathmu nad skalami,
on, k nebesům když vzroste lidstva vina,
jenž s mečem zhouby lítá nad vodami,


So mit Ringen, Streiten, Siegen,
Wechselflucht und Wiederkehren
Wird ein künstlich Netz geflochten,
Himmelsflocken gleich an Weiße,
Die vom Lichten in das Dichte
Musterhafte Streifen ziehen,
Wie es Farben kaum vermöchten.


Nun kehret, voll Wonne,
Dein Lächeln, o Sonne!
Den Fluren zurük;
Mit segnender Milde
Begrüßt die Gefilde
Dein himlischer Blik!


El akarok égni
Gyors, emésztő kéjjel,
S összeölelkezni
A szép istenséggel.


Von wem ich es habe, das sag ich euch nicht,
Das Kind! in meinem Leib.
»Pfui!« speit ihr aus: »die Hure da!«
Bin doch ein ehrlich Weib.


a zodpovídat její otázky –
o žití věčném za záhadou hvězd.


飞宇棘南傃
以待风之薰
因君奉扬力
并慰塞下人


Ouvrons au clairet angevin
Le corridor en enfilade,
Chassons le rêveur triste et vain
Dans quelque lointaine Cyclade,
Et mangeons chaude la grillade.
Ornons d'astres et de paillon
Nos pourpoints que le vent taillade.
Ressuscite, François Villon !


أَيُّها الرائِحُ المُجِد
دُ وَأَنفاسُنا مَعَه
سِرتَ في الحِفظِ وَالكِلا
ءَةِ وَالأَمنِ وَالدَعَه
وَتَلقّاكَ مِن مَنا
زِلِكَ الرُحبُ وَالسَعَه
كُلَّما اِستَشعَرَت فِرا
قَكَ عادَت مُستَرجِعَه
وَفُؤادٌ حَنا الغَرا
مُ عَلى الشَوقِ أَضلُعَه
وَجُفونٌ لِوَ شكِ بَي
نِكَ بِالدَمعِ مُترِعَه
كَيفَ تَرقا عَينٌ لِمِثلِكَ
أَمسَت مُوَدِّعَه


Vymírají syni,
vymírají dcery,
vymírá už nyní
zlý vlk stářím šerý.


Das neue läßt sich anders an,
Es bringt nur eitel Wonne
Und dem und jenem Untertan
Den Strahl der Gnadensonne.


Zní to síní jako zvony,
na poplach když s věží bijí,
ruch a hovor v ráz se tiší
štítů hlučnou melodií.


Jetzt ist der Frühling wieder da:
Ihm folgt, wohin er zieht,
Nur lauter Freude fern und nah,
Und lauter Spiel und Lied.


Schwarze Wolken, graue Wolken,
Grau der Kummer, schwarz der Kampf,
Sieh', dort unter grünen Bäumen
Steigt herauf ein weißer Dampf.


Die hohen dichtgedrängten Wälder thronen
Auf Hügeln sanft gewölbt und abgedacht –
In Heimatschwermut rauschen ihre Kronen.


Auch Liszt taucht wieder auf, der Franz,
Er lebt, er liegt nicht blutgerötet
Auf einem Schlachtfeld Ungarlands;
Kein Russe noch Kroat' hat ihn getötet.


Zařval Eurich v úžasu a bolu
nad královny schýlen postavou, –
divoce vrh’ bledou na mrtvolu
Alboina hlavu krvavou.


شمْ لأثيلات الحمى وضاله
غاديةً ترفل في أذياله
يحيي الثرى من ودقها ما قطعتْ
صوارمُ البارقِ من أوصاله
يشبه دمعي قطرهُ وثغرَ لم
ياء ابتسامُ البرق من خلاله
يحسن ما طرَّز من أكمامه
رقماً وما دبَّج من أسماله
لو ظفرتْ كفٌّ ببترٍ زهره
أثرتْ بما تجنيه من إطلاله
فكم به من ساهر بنائم
يشغله الهجران عن وصاله
لا تعجبنْ فهكذا حزبِ الهوى
آجاله تحكم ف آجاله
يا راكباً تحمله عيرانةٌ
والقلبُ لو يعلمُ في رحاله
جز باللوى وحيّ ساكن اللوى
لا أجدبوا عن المشوق الواله
وقل لهم معاتباً ما بال ذي اللو
عة لو سألتم عن حاله
يكفيكمُ لو أنه يكفيكمُ
ما بلبلت رحلتكم من باله
لولا الهوى لما غدا مسائلاً
عن بانة السَّفح ولا غزاله
ما ضرَّه طيفُ خيالٍ طارقٍ
من نحوه يسأل عن خياله
أو بلَّ من غليله أو جاد إذ
ظنَّ بما يرجوه من إبلاله
لا شيء أحلى من مريرٍ هجره
عندي ولا أحسن من دلاله
وبأبي أحورُ سيفُ لحظه
افتكُ يومَ الرَّوع من نصاله
كالدهر يوماً نحن منه في هدىٍ
وتارةً في التيه من ضلاله
فالموتُ كلُّ الموت من إعراضه
والموت كل الموت في إقباله
مورّد الوجنة لا أنفكُّ من
وشاته إلاَّ إلى عذّاله
كالشَّمس في ضيائها والظَّبي في
نفاره والغصن في اعتداله
يا صاحبي وأين منّي صاحبٌ
يعين ذا العزم على ترحاله


Mählich ründete da sich um den marmelnen
Kern die Erde; das Meer, wie es auch brausete,
Schwieg, und Wellchen an Wellchen
Netzte leise den Ufersand;


何人登眺睨绝顶
一树一石探幽奇
虫文鸟篆不可识
如读岣嵝神禹碑


Zavřeli hocha ve klášter,
by zapomenul světa;
bděl fortník, co práh klášterní
již dlouhá střežil léta.


Die Wege Gottes sind stets gut,
Wer wird sie jemahls tadeln können?
Die Ruthe die empfindlich thut,
Ist eine Balsam-Frucht zu nennen.
Sein Schlag macht unsre Herzen klein,
Und lehret uns aufs Wort zu merken.
So kan es ja nicht anders seyn,
Das Kreuz muß unsern Glauben stärken.
Hier muß man auf den Höchsten hören,
Und sich an die Vernunft nicht kehren.


Elle rougit, l'oiseau chanta…
Je tremblais comme la feuillée…
Et tout bas j'implorais Bertha ;
Elle rougit, l'oiseau chanta !
C'est elle pourtant qu'écouta
Mon âme presque désolée !…
Elle rougit, l'oiseau chanta…
Je tremblais comme la feuillée !


Kdy již dvéře otevrou se?
Vrzlo okno... skříplo cos,
jizbou samé stíny strou se,
po chodbě se šourá kdos.
Na mdlé skráni pot se stírá,
srdce bouřněji se vzpne,
záclonu kdos v řasy sbírá,
za tapetou se cos hne.
Paní Úzkost jizbou šla...
Slyšíš z parku skřeky vran?
Civí na tě vychrtlá
okem tupým dokořán.


Y al ver la antigua afrenta ya vengada
de los soberbios Andes en la cumbre
las sombras de los incas sonrieron


V pusté moje nitro, děsné do tmy oné,
ve které má duše rozervaná tone,
zasvitla mi hvězda. Krátkou bouří právě
otřásl se vzduch a ve vysoké trávě
dosud po dešti se kapky vody třásly,
když jsem do Královské Obory se stáčel;
na zeleni svěží zraky mé se pásly,
po vlhkém jsem písku sám dnes tudy kráčel.
Avšak nikoli – teď blízko pod kročeji
písek zachrastěl, a stezek na rozhraní,
jež se rozbíhají odtud do alejí,
zjevila se starší, hrdá postať paní,
s ní pak dívka, která andělem spíš byla;
zdálo se, že je tu bouře překvapila.
Jako blankyt jasné oči cizí krásky
dotkly se mne letem – a já v téže chvíli
propadl jsem kouzlu zlatovlasé víly,
v ňadrech vzpučelo mi rázem poupě lásky.
Bezděky jsem stanul, s utajeným dechem
sledoval jsem obě dámy, které spěchem
mizely mým zrakům v stromořadí temné...
Potom bez cíle jsem dlouho bloudil sady;
živá červeň v líčku neskonalé vnady,
blankytné ty zory, které dotkly se mne,
zlato kadeří i ňader bujná vlna –
vše to vznášelo se stále před mým zrakem.
Dosud moje duše stesku byla plna,
čelo často krylo zlověstným se mrakem;
jediný však pohled oček do azuru
z duše stesk a s čela zaplašil mi chmuru.
Kam se zrak můj ztočil, všude zřel teď lásku:
v šeré spleti větví, které objímají
utajené světu, hnízdo sedmihlásků,
na lučině pestré, nad níž třepetají
motýlů se hejna, v křišťalných vod hloubi,
o plod svůj kde tvorů rod se stará němý,
ba i na písčité, kamenité zemi,
na níž nepatrní mravenci se snoubí...


In tela Progne scrisse a Filomena,
in tela ancor Penelope ad Ulisse
fece e disfece la sua acerba pena;


两岸青山啼鹧鸪
船头白发僧跏趺
凭谁借得云林笔
一抹春江老衲图


Nun hab' ich's gewußt, woran ich gewesen,
Der Österreicher aber, ohne viel Federlesen,
Kommt auf mich zu und fragt mich grob,
Was ich hier in dem Hause zu suchen hob?


Oso, y aunque el deseo me levante,
el peso es grande, y culpa mi osadía
quien amara el peligro de mi pena;


Ím, a tavasz vége még el sem érkezett,
Máris a forró nyár heve következett.
Elmúltak víg kedvem kevés szebb órái,
Lehulltak reményem alig-nyílt rózsái.
Itt az ősz, félig-ért ritka gyümölcsével;
Közelget a tél is havával, jegével; -
S míg fiatal korom napjait számlálom,
Eltünik életem, mint egy rövid álom!


霜落秋山枫树红
茅檐直面列诸峰
上人竟日观心坐
粥饭遥凭别寺钟


vidím, jak již šerem blýská slavné slunce dne,
kdy tvé děti vyjdou z Archy utrpení
v zelenou zahradu Volnosti,
miláčkové všeho světa
nového a vděčného!...


Seh' ich, in eig'ner Farbe, hold dich prangen,


Con lor s' accoppia il Longobardo Astolfo
E gli ondeggia sul capo azurra piuma.
Etna ha costui, che da l' acceso solfo
Vome faville incontra il cielo, e fuma.
Porta Gonzaga un tempestoso golfo,
Che tra gli scogli è rotto, e ferve, e fuma.
Al Fiamingo Roberto horrida spiega
Medusa i crini, e al collo i serpi lega.


Je trpký každý velký čin
a bolest skryta v něm!
Líbezný klam a sladký zhyn
my mroucím ždáme rtem,
jed opojný a nádherný,
kde hoří číše lem.


Šli dnové přes kopce a jejich lesy...
Jsou vzpomínky, jak siná mračna děsí,
a jiné vonné jako hebká ruka.
Dnů jedněch štěstí zlatí druhých muka.


Hled na hustých stromů řady
Hlubší city budívá,
Mním-li, pod večer že tady
Dvé milenců chodívá.


Das blühende Alleghanytal
durchtobt der brausende Wogenschwall,
doch über den wirbelnden Wassern kreist
versöhnend der ewigen Liebe Geist!


Muž tvůj mrzutě se kouká,
Na nevěrnost hnedle brouka,
Byťbys jen se na krok vzdálila,
Chvílkou s vlastním bratrem mluvila.
Proč by jsy se nad tím horšila?
Bloudku! koho kaše spálila,
Ten y na podmáslí fouká. –


"8 + 8 = 18
8 + 8 = 18"


Tam mučedníci neblazí jsou extaticky vzpjati
ku jakýms prázdným výsostem, kde nelze umírati.


Oh quanti appaion mostri armati in guarda
de gli alti merli e in che terribil faccia!
De' quai con occhi biechi altri il riguarda,
e dibattendo l'arme altri il minaccia.
Fugge egli al fine, e ben la fuga è tarda,
qual di leon che si ritiri in caccia,
ma pure è fuga; e pur gli scote il petto
timor, sin a quel punto ignoto affetto.


Alles, was heilsam, was löblich sich nennet,
Was sich selbst herrlich und witzig bekennet,
Kumme mit Eile, den Fehler zu büssen,
Lege der Fürstin sich nieder zun Füssen.
Alles, was gläntzet, was funckelt, was strahlet,
Alles, was schmücket, was zieret, was mahlet,
Kumme mit Eile, Genade zu flehen,
Lasse demütig und dienstbar sich sehen.
Schämet euch, daß ihr euch dessen gerühmet,
Was euch nicht eignet, und was sich nicht ziemet!
Ey, wie so habt ihr euch schändlich vergessen,
Was ihr nicht waret, euch doch zu vermessen!
Alles, was heilsam, was löblich zu nennen,
Alles, was herrlich, was witzig zu kennen,
Hat sich an unsere Heldin verbunden;
Anderswo wird es so tauglich nicht funden.
Alles, was gläntzet, was funckelt, was strahlet,
Alles, was schmücket, was zieret, was mahlet,
Hat sich an unsere Göttin ergeben,
Bey ihr zu dienen, ihr eigen zu leben.
Kummet und schauet deß Landes Gerühme;
Kummet und rühmet der Schönheit Geblüme;
Kummet und sehet den Spiegel der Jugend;
Kummet und schätzet die Schätze der Tugend!
Alles, was schallet, was singet und klinget,
Alles, was fleuget, was wandert und springet,
Freue sich solcherley himmlischer Gaben,
Die wir zu Hulden und Gnaden uns haben.


Nesse momento em que acordei, dei por todo o mundo —
Uma grande noite incluindo tudo
Só para fora


Veniano giovinette
Anime a coro, e ardea la nova etate
Nel segno del martir più radiosa;
Nel puro lume erette
Venian fronti pensose, incoronate
Di secura canizie gloriosa;
Sacerdoti e guerrieri, ed inspirati
Sofi ed artisti, e contemplanti vati.


Sie wuchsen hoch am Gewölb entlang,
Als wären sie gern sich nah,
Und jeder sagte: »Zwei Liebende sind's!«
Wer sie so wachsen sah.


Stůj, Akibo! – Ni o krok! – Prosím, stůj!


Er lebt/ er lebet nicht! Er schwebt/ und nicht recht schwebet
der Lufftfürst in der Lufft; die Last wird jhme Last/
deß Lebens Leben stirbt; Er lebet nicht/ er lebet!
das grüne Holtz verdorrt/ der Farben Farbe blast.


Pour que, dans l'ombre où Dieu nous mène,
Nous puissions lire à tous moments,
L'amour joint sa lumière humaine
Aux célestes rayonnements !


Fáklyák lobognak, bevonva a fal, mint az éj fekete,
Nép veszi környül s mély csend az ágyat, mit a halál vete,
Csak a bölcsőnek - István s Lászlóval, - hallik rendülete.


Der Ruf des Lebens, das du lebst,
Dein höchstes Ziel, nach dem du strebst,
Und deiner Tage Rechenschaft
Ist Tugend in des Glaubens Kraft.


Der Bruder mein that ziehen
Mit Königs stolzem Heer,
Läßt einsam mich verblühen,
Will keine Blumen mehr.


种玉餐芝术不传
金丹下手更茫然
陶公妙诀吾曾受
但听松风自得仙


车马西来自泽州
思君不见十经秋
相逢把袂成悲感
明月当前两白头


tam zakleto je na věky
a marně jsem v kraj daleký
a marně světem putoval,
jed’ cizí chléb a pěl svůj žal?


Do úpadu! A marně přec? To výkřik byl kdys zoufání.
Na každý den být poražen a nikdy konce trýzni –
úzkostné duše volání
jen v hluché prázdno vyzní!


A výkřiky ty dále vzduchem znějí
nad tichem skal a lesů, z břehů vod
a ze hřbitovů, šílen v beznaději
kde s bohy člověk rval se o život...


Scheu verschlossne Sehnsuchtstriebe springen,
Zitternd, sich aufs neue darzubringen.


Jest nízká všední duše tvá. Oč plahočí se v práci,
má sousto, dovolí: ať bouř sad cizích palem kácí.


Ach! daß ich mich einmal doch wieder solt' erfrischen an deiner reichen Lust, du edler Muldenfluß,
da du so sanfte gehst in bergichten Gepüschen,
da, da mein Hartenstein mir bot den ersten Kuß!
Wie jung, wie klein ich auch ward jener Zeit genommen
aus deiner süßen Schoß, so fällt mirs doch noch ein,
wie oft ich lustig hab' in deiner Flut geschwommen.
Mir träumet ofte noch, als solt' ich um dich sein.
Itzt wolt' ich mir erst Lust und dir Ergötzung schaffen:
indem ich nach der Kunst, die mich und dich erhebt,
ein unerhörtes Lied, nicht von Gradivus Waffen,
für dem du nun, Gottlob! itzund hast ausgebebt,
ein Lied von stiller Ruh' und sanftem Leben spielte,
wie unser Maro itzt bei seinem Bober tut,
ein Lied, das Himmel hätt' und etwas solches fühlte,
das nach der Gottheit schmeck' und rege Mut und Blut,
als ich denn pflag zu tun vor sieben halben Jahren,
(wo ist sie itzund nur, die liebe schöne Zeit!)
da ich so helle sang bei Philyrenens Paaren,
daß sich mein Ton erschwung bis an die Ewigkeit.
Ich sang der Deutschen Ruhm und ihrer teuren Prinzen,
bis Mars mich da treib' aus, der Unhold aller Kunst.
Da macht' ich mich belobt bei vielerlei Provinzen,
das Lief- und Rußland auch mir boten ihre Gunst.
Rubelle, die ich pflag mehr als mich selbst zu lieben,
Rubelle, von Gestalt und Sitten hochgenamt,
dieselbe hatte mir die Pest auch aufgerieben,
doch hat sich ihre Frucht in mir sehr reich besamt.
Die weiße Balthie, um die zu einem Schwane
Zeus itzt auch würde noch, fing mich mit ihrer Zier.
Nach dieser wurd' mir hold die lange Roxolane.
Ach aber, ach! wie weit hin ich von beiden hier!
Zwar es verstattet mir das kaspische Gestade,
daß ich um seinen Strand mag ungehindert gehn;
auch bittet mich zur Zeit zu ihrem schönen Bade
auf Urlaub des Hyrkans manch' Asische Siren'.
Ich bin den Nymphen lieb, den weichen Zirkassinnen,
dieweil ich ihnen fremd und nicht zu häßlich bin,
und ob einander wir schon nicht verstehen können,
so kan ihr Auge doch mich günstig nach ihr ziehn.
Was aber soll ich so und auf der Flucht nur lieben?
Kupido wird durch nichts, als Stätigkeit vergnügt.
Was den zu laben scheint, das macht ihm nur Betrüben,
der allzeit alles hat und niemals nichts doch kriegt.
Ich stürbe mirs denn ab, so hoff' ichs zu erleben,
daß, wenn ich diesen Lauf zu Ende habe bracht,
ich dir den ersten Kuß, o Landsmannin, will geben.
Was ferner kan geschehn, das laß ich ungedacht.


Zpět severu orlice černá s divým letí tu skřekem
a mohutnou perutí mává s Kapitolu k moři,
kde půlměsíc Saracénů tone do mraků prachu
a v úprku se chytá do lan hbitých lodí,
jak vesluje Řek a Moslém s pevniny k Sicilii –
zas osadil Otto Řím, kde žádá přísah nových
v trest klamů, hodných necti. Město nebude volit
již otce křesťanstva volně, jehož nevolil by
sám císař a syn jeho před skládáním rukou.
Hlas synody hlásá světu z Lateránu síní:
Jest sesazen s Petrova stolce věrolomný Jan papež,
jenž volán, tu k soudu nestál, obžalob se boje,
a na hlavy biskupů z dálky metá klatby jen hrozbu.


Pan ministr všech financí
vyšel sobě na rekraci
v chladoskytný háj;
v zelené si sedl trávě
a pak četl, co měl právě:
o Bruncvíku báj.


BEVIL, that with your friend would roam,
Far from your England's happier home,
Should e'er the Fates that friend detain
In gayer France, or graver Spain;


	a te, tronco, a voi, rami, sempre il cielo
piova rugiada, sì che non v'offenda
per avversa stagion caldo, né gelo.


Und bald mit Jubel ziehen sie wieder Burg hinan,
Vor ihnen die Gefangnen gebunden Mann für Mann. –
»Wir bringen dir die Vögel, die du begehret hast,
Im Rosenhag zu zwitschern, und Goldes manche Last.«


Volt egy szegény özvegy asszonynak egy fia,
Minőt még nem termett ott a Burgundia.
Neve: Törzsök Jankó, mivelhogy már régen
Nagy erejű volt az ős e nemzetségben.


Zu welchem Wechsel ist der Völker Glück verdammet!
Ein rauh verachtet Volk, das edler Muth entflammet,
Macht sich der Erde fürchterlich,
Wird üppig und entkräftet sich,
Und fällt, nach kurzgenossnem Glücke,
Schnell in sein erstes Nichts zurücke.


ben kendimi ne türlü yaparsam yaparışarap küp


Rozkvétají, šíří teplo,
že sníh mizí, tají zmrazky,
celý svět svým plní dechem
čarovné ty růže lásky.


Die Welt ist jetzt so frühlingsgrün
Und hat der Blumen zu viel,
Hat Mägdlein schön wohl nah und fern
Und klingend Saitenspiel.


Quer fosse na atafona, ou fosse na senzala,
Por sobre os ombros meus caia em regra o pala.
Prendia o meu cigarro à fita do sombreiro:
E arrastava por gosto a espora no terreiro!


Nadšen, zanícen a v slastech tona
zrak můj k Povltavské kněžně zírá,
za zvonem zvon mlkne, hukot zmírá,
a má noha pouť svou domů koná.
Unavená jenom hlava v dlaň mi klesá,
ana večernice vstoupla na nebesa.


Sjela níž a jantarový
drtila šperk kolem šíje,
jenž se bílou řízou vinul,
časem blýsk jak oblouk zmije.


Sí, yo amaba lo azul con ardimiento:
las montañas excelsas, los sutiles
crespones de zafir del firmamento,
el piélago sin fin, cuyo lamento
arrulló mis ensueños juveniles.
Callaba mi laúd cuando despliega
cada estrella purísima su broche,
el universo en la quietud navega,
y la luna, hoz de plata, surge y siega
el haz d'espesas sombras de la noche.
Cantaba, si l'aurora descorría
en el Oriente sus rosados velos,
si el aljófar al campo descendía,
y el sol, urna de oro que se abría,
inundaba de luz todos los cielos.
Mas hoy amo la noche, la galana,
de dulce majestad, horas tranquilas
y solemnes, la nubia soberana,
la d'espléndida pompa americana:
¡la noche tropical de tus pupilas!
Hoy esquivo del alba los sonrojos,
su saeta de oro me maltrata,
y el corazón, sin pena y sin enojos,
tan sólo ante lo negro de tus ojos
como el iris del búho se dilata.
¿Qu'encanto hubiera semejante al tuyo,
oh, noche mía? ¡Tu beldad me asombra!
Yo, qu'esplendores matutinos huyo,
¡dejo el alma que agite, cual cocuyo,
sus alas coruscantes en tu sombra!
Si siempre he de sentir esa mirada
fija en mi rostro, poderosa y tierna,
¡adiós, por siempre adiós, rubia alborada!;
doncella de la veste sonrosada:
¡que reine en mi redor la noche eterna!
¡Oh, noche! Ven a mí llena d'encanto;
mientras con vuelo misterioso avanzas,
nada más para ti será mi canto,
y en los brunos repliegues de tu manto,
su cáliz abrirán mis esperanzas...


Doch sie konnten es nicht hindern,
Schorse, der blieb in der Norm,
So ein Leben, wie sein Leben,
Hört zur bessern Lebensform.


بِمارِنَةِ الخُرصانِ زُرقٍ نِصالُها
إِذا سَدَّدُواها غَيرَ عُقدٍ وَلا عُصلِ


Ich stellte mich alldort/
Und fienge an zu schreyen/
Daß in den Wüsteneyen
Erschallten meine Wort/
Und weilen ich sie schlimm
Mit seufftzen underbrochen/
Als hat der Wald entsprochen/
Wie ich geruffen ihm/
Auch nur mit halber Stimm.


Kommt im nächtlichen Schweigen
Laßt die Bilder euch zeigen,
Euch vorlesen die Reime!
Und die Lust, die geheime,
Hab' ich, euch an den Augen
Abzusehn, was sie taugen.


Und eh' die Sonne sich erhoben,
Sind wir schon unterwegs im Schnee,
Da hab' ich sie emporgehoben,
Und trug sie, ein verzognes Reh.
Und trug sie bis an ihre Kammer,
An's Erdenende thät ich's noch,
Sie aber wollte kaum die Klammer
Entlösen meinem Nackenjoch.


Jestli to půjde tak,
budem asi míti
na místě obilí
samé plané kvítí!


Zda Prokop Holý pleš měl nebo vlasy,
kdys přeli jsme se, divě rozkaceni.
A teď zas: Hus zda oholen byl asi,
či s bradkou stanul v církve shromáždění?
Měl vous či neměl Mácha?... Pro vše časy,
pro vlasti mír zde nutné opatření:
Mou kadeř ve skvost milenka má dá si,
a holičské já schovám předplacení.


Con la fibra de la pita
de tu corazón tropical
lías el mío cada día
con nudos de amor y lealtad
y yo no quiero desatarme.
Sigue pues liando,
líame, líame más.
Me lías también con tus ojos
atrapándome con su fulgor
con su mirada ardiente,
amorosa, diciente, mirada
con la luz
de todo tu caribe celestial.
Sigue pues liando,
líame, líame más.
Con tu pelo también lías
trenzando noches de amor
eternas como estrellas milenarias
irradiándome el calor tan necesario
de tu isla tan querida y añorada.
Sigue pues liando,
líame, líame más.
Con la piel que me entregas
de forma amante y generosa
me lías de tal forma
que ya confundo tu piel con la mía
y no quiero más abrigo
que tu piel en mi alegría.
Sigue pues liando,
líame, líame más.
Con tu vida ya la mía
definitivamente has liado
y yo me siento orgulloso, contento
feliz y de tu amor avaricioso,
así que por favor, nunca me deslíes.
Sigue pues liando,
líame, líame más.


Neki mindegy az én, a bús egyén,
A gép a fontos, mit testünkbe rejt,
Hadd szorítsa idegen titkait
Nemzedékről nemzedékre a sejt.


Weile, Glutende, o du entfliehst!
Schon erheben dich die Felsenfirne
Und gleich einem hohen Sternbild ziehst
Du im ewigen Kreis auf meiner Stirne.


„Fi, toť rytíř? Ten to dohrál!
Bylo-li mu toho třeba?“
tak šly hlasy mezi lidem,
sotva vody dali mu.


Du hast trotz aller Fehle
Es treu mit mir gemeint,
Hast Deine fromme Seele
In Liebe mir geeint.


Jedermann hat seine Lust
Und sein Zeitvertreiben;
Mir sei Eines nur bewußt,
Herr, in dir zu bleiben!
Alles soll Folgen wohl,
Wenn ich mich nur übe
In dem Weg der Liebe.


6.
Mein Leib und Seel iſt dein/
Jch wil dir alles geben/
Und kuͤnfftig dir allein/
Mein GOTT/ verbunden leben.
Gieb mir nur deine Huld/
Zu Zahlung meiner Schuld.


Vibri in vece di lampi Amor le faci,
pioggia d'alta dolcezza ai cori abonde,
sien folgori i sospir, sien tuoni i baci.


أَعَن تَرَسَّمتَ مِن خَرقاءَ مَنزِلَةً
ماءُ الصَبابَةِ مِن عَينَيكَ مَسجومُ
كَأَنَّها بَعدَ أَحوالٍ مَضَينَ لَها
بِالأَشيَمَينِ يَمانٍ فيهِ تَسهيمُ
أَودى بِها كُلُّ عَرّاصٍ أَلَثَّ بِها
وَجافِلٌ مِن عَجاجِ الصَيفِ مَهجومُ
وَدِمنَةً هَيَّجَت شَوقي مَعالِمُها
كَأَنَّها بِالهِدَملاتِ الرَواسيمُ
مَنازِلَ الحَيِّ إِذ لا الدَارُ نازِحَةٌ
بِالأَصفِياءِ وَإِذ لا العَيشُ مَذمومُ
كادَت بِها العَينُ تَنبوا ثُمًّ ثَبَّتَها
مَعارِفُ الدَارِ وَالجونُ اليَحاميمُ
هَل حَبلُ خَرقاءَ بَعدَ الهَجرِ مَرمومُ
أَم هَل لَها آخِرَ الأَيّامِ تَكليمُ
أَم نازِحُ الوَصلِ مِخلافٌ بِشيمَتِهِ
لَونانِ مُنقَطِعٌ مِنهُ فَمَصرومُ
لا غَيرَ أَنّا كَأَنّا مِن تَذَكُّرِها
وَطولِ ما قَد نَأَتنا نُزَّعٌ هيمُ
تَعتادُني زَفَراتٌ مِن تَذَكُّرِها
تَكادُ تَنفَضُّ مِنهُنَّ الحَيازيمُ
كَأَنَّني مِن هَوى خَرقاءَ مُطَّرَفٌ
دامي الأَظَلِّ بَعيدُ السَأوِ مَهيومُ
دانى لَهُ القَيدُ في دَيمومَةٍ قُذُفٍ
قَينَيهِ وَاِنحَسَرَت عَنهُ الأَناعيمُ
هامَ الفُؤادُ بِذِكراها وَخامَرَهُ
مِنها عَلى عُدَواءِ الدَارِ تَسقيمُ
فَما أَقولُ اِرعَوى إِلّا تَهَيَّضَهُ
حَظٌّ لَهُ مِن خَبالِ الشَوقِ مَقسومُ
كَأَنَّها أُمُّ ساجي الطَرفِ أَخدَرَها
مُستَودَعٌ خَمَرَ الوَعساءِ مَرخومُ
تَنفي الطَوارِفَ عَنهُ دِعصَتا بَقَرٍ
وَيافِعٌ مِن فِرنَدادَينِ مَلمومُ
كَأَنَّهُ بِالضُحى تَرمي الصَعيدَ بِهِ
دَبّابَةٌ في عِظامِ الرَأسِ خُرطومُ
لا يَنعَشُ الطَرفَ إِلّا ما تَخَوَّنَهُ
داعٍ يُناديهِ بِاِسمِ الماءِ مَبغومُ
كَأَنَّهُ دُملُجٌ مِن فِضَّةٍ نَبَهٌ
في مَلعَبٍ مِن عَذارى الحَيِّ مَفصومُ
أَو مُزنَةٌ فارِقٌ يَجلو غَوارِبَها
تَبَوُّجُ البَرقِ وَالظَلماءُ عُلجومُ
تِلكَ الَّتي أَشبَهَت خَرقاءَ جَلوَتُها
يَومَ النَقا بَهجَةٌ مِنها وَتَطهيمُ
تَثني النِقابَ عَلى عِرنينِ أَرنَبَةٍ
شَمّاءَ مارِنُها بِالمِسكِ مَرثومُ
كَأَنَّما خالَطَت فاهاً إِذا وَسِنَت
بَعدَ الرُقادِ فَما ضَمَّ الخَياشيمُ
مَهطولَةٌ مِن خُزامى الرَملِ حَرَّكَها
مِن نَفحِ سارِيَةٍ لَوثاءَ تَهميمُ
حَوّاءُ قَرحاءُ أَشراطِيَّةٌ وَكَفَت
فيها الذِهابُ وَحَفَّتها البَراعيمُ
أَو نَفحَةٌ مِن أَعالي حَنوَةٍ مَعَجَت
فيها الصَبا مَوهِناً وَالرّوضُ مَرهومُ
تِلكَ الَّتي تَيَّمَت قَلبي فَصارَ لَها
مِن وَدِّهِ ظاهِرٌ بادٍ وَمَكتومُ
قَد أَعسِفُ النازِحَ المَجهولَ مَعسِفَهُ
في ظِلِّ أَغضَفَ يَدعو هامَهُ البومُ
بِالصُهبِ ناصِبَةِ الأَعناقِ قَد خَشَعَت
مِن طولِ ما وَجَفَت أَشرافُها الكومُ
مَهرِيَّةٌ رَجَفَت تَحتَ الرّحالِ إِذا
شَجَّ الفَلا مِن نَجاءِ القَومِ تَصميمُ
تَنجو إِذا جَعَلَت تَدمى أَخِشَّتُها
وَاِعتَمَّ بِالزَبدِ الجَعدِ الخَراطيمُ
قَد يُترَكُ الأَرحَبِيُّ الوَهمُ أَركُبَها
كَأَنَّ غارِبَهُ يَأفوخَ مَأمومُ
بَينَ الرَجا وَالرَجا مِن جَنبِ واصِيَةٍ
يَهماءَ خابِطُها بِالخَوفِ مَكعومُ
لِلجِنِّ بِاللَيلِ في حافاتِها زَجَلٌ
كَما تَجاوَبَ يَومَ الريحِ عَيشومُ
هَنّا وَهِنّا وَمِن هُنا لَهُنَّ بِها
ذاتَ الشَمائِلِ وَالأَيمانِ هَينومُ
دَوِّيَّةٌ وَدُجى لَيلٍ كَأَنَّهُما
يَمٌّ تَراطَنَ في حافاتِهِ الرومُ
أَمرَقتُ مِن جَوزِهِ أَعناقَ ناجِيَةٍ
وَاللَيلُ مُختَلِطٌ بِالأَرضِ دَيمومُ
حَتّى اِنجَلى اللَيلُ عَنّا في مُلَمَّعَةٍ
مِثلِ الأَديمِ لَها مِن هَبوَةٍ نيمُ
كَأَنَّنا وَالقِنانَ القودَ تَحمِلُنا
مَوجُ الفُراتِ إِذا اِلتَجَّ الدِياميمُ
وَالآلُ مُنفَهِقٌ عَن كُلِّ طامِسَةٍ
قَرواءَ طائِقُها بِالآلِ مَحزومُ
كَأَنَّهُنَّ ذُرى هَديٍ مُجَوَّبَةٌ
عَنها الجِلالُ إِذا اِبيَضَّ الأَياديمُ
وَالرَكبُ تَعلو بِهِم صُهبٌ يَمانِيَةٌ
فَيفاً عَلَيهِ لِذَيلِ الريحِ نَمنيمُ
كَأَنَّ أُدمانَها وَالشَمسُ جانِحَةٌ
وَدعٌ بِأَرجائِها فَضٌّ وَمَنظومُ
يُضحي بِها الأَرقَشُ الجَونُ القَرا غَرِدا
كَأَنَّهُ زَجِلُ الأَوتارِ مَخطومُ
مِنَ الطَنابيرِ يَزهى صَوتَهُ ثَمِلٌ
في لَحنِهِ عَن لُغاتِ العُربِ تَعجيمُ
مُعرَورِياً رَمَضَ الرَضراض يَركُضُهُ
وَالشَمسُ حَيرى لَها بِالجَوِّ تَدويمُ
كَأَنَّ رِجلَيهِ رِجلاً مُقطِفٍ عَجِلٍ
إِذا تَجاوَبَ مِن بُردَيهِ تَرنيمُ
وَخافِقِ الرَأسِ فَوقَ الرَحلِ قُلتُ لَهُ
زُع بِالزِمامِ وَجَوزُ اللَيلِ مَركومُ
كَأَنَّهُ بَينَ شَرخَي رَحلِ ساهِمَةٍ
حَرفٍ إِذا ما اِستَرَقَّ اللَيلُ مَأمومُ
تَرمي بِهِ القَفرَ بَعدَ القَفرِ ناجِيَةٌ
هَوجاءُ راكِبُها وَسنانُ مَسمومُ
هَيهاتَ خَرقاءُ إِلّا أَن يُقَرِّبَها
ذو العَرشِ وَالشَعشَعاناتُ العَياهيمُ
هَل تَدنِيَنَّكَ مِن خَرقاءَ ناجِيَةٌ
وَجناءُ يَنجابُ عَنها اللَيلُ عُلكومُ
كَأَنَّ أَجلادَ حاذَيها وَقَد لَحِقَت
أَحشاؤُها مِن هَيامِ الرَملِ مَطمومُ
كَأَنَّما عَينُها مِنها وَقَد ضَمَرَت
وَاِحتَثَّها السَيرُ في بَعضِ الأَضاميمُ
يَستَرجِفُ الصِدقُ لِحيَيها إِذا جَعَلَت
أَواخِرَ المَيسِ تَغشاها المَقاديمُ
مَهرِيَّةٌ بازِلٌ سَيرُ المَطِيِّ بِها
عَشِيَّةَ الخِمسِ بِالمَوماةِ مَزمومُ
إِذ قَعقَعَ القَرَبُ البَصباصُ أَلحِيَها
وَاِستَرجَفَت هامَها الهيمُ الشَغاميمُ
يُصبِحنَ يَنهَضنَ في عِطفَي شَمَردَلَةٍ
كَأَنَّها أَسفَعُ الخَدَّينِ مَوشومُ
طاوي الحَشا قَصَرَت عَنهُ مُحَرَّجَةٌ
مُستَوفَضٌ مِن بَناتِ القَفرِ مَشهومُ
ذو سُفعَةٍ كَشِهابِ القَذفِ مُنصَلِتٌ
يَطفو إِذا ما تَلَقَّتهُ الجَراثيمُ
أَو مُخطَفُ البَطنِ لاحَتهُ نَحائِصُهُ
بِالقُنَّتَينِ كِلا لِيَتيِهِ مَكدومُ
حادي مُخَطَّطَةٍ قُمرٍ يُسَتِّرُها
بِالصَيفِ مِن ذِروَةِ الصَمّانِ خَيشومُ
جادَ الرَبيعُ لَهُ رَوضَ القِذافِ إِلى
قَوَّينِ وَاِنعَدَلت عَنهُ الأَصاريمُ
حَتّى كَسا كُلَّ مُرتادٍ لَهُ خَضِلٌ
مُستَحلَسٌ مِثلُ عَرضِ اللَيلِ يَحمومُ
وَحَفٌ كَأَنَّ النَدى وَالشَمسُ ماتِعَةٌ
إِذا تَوَقَّدَ في أَفنانِهِ التومُ
ما آنَسَت عَينُهُ عَيناً تُفَزِّعُهُ
مُذ جادَهُ المُكفَهِرَّاتُ اللَهاميمُ
حَتّى اِنجَلى البَردُ عَنهُ وَهوَ مُحتَقِرٌ
عَرضَ اللِوى زَلِقُ المَتنَينِ مَدمومُ
تَرميهِ بِالمورِ مِهيافٌ يَمانِيَةٌ
هَوجاءُ فيها لِباقي الرُطبِ تَجريمُ
ما ظَلَّ مُذ وَجَفَت في كُلِّ ظاهِرَةٍ
بِالأَشعَثِ الوَردِ إِلّا وَهوَ مَهمومُ
مِمّا تَعالَت مِنَ البُهمى ذَوائِبُها
بِالصَيفِ وَاِنضَرَجَت عَنَهُ الأَكاميمُ
حَتّى إِذا لَم يَجِد وَغلاً وَنَجنَجَها
مَخافَةَ الرَمي حَتّى كُلُّها هيمُ
ظَلَّت تَفالى فَظَلَّ الجَأبُ مُكتَئِباً
كَأَنَّهُ مِن سَرارِ الرَوضِ مَحجومُ
حَتّى إِذا حانَ مِن خُضرِ قَوادِمُهُ
ذي جُدَّتَينِ يَكُفُّ الطَرفَ تَغييمُ
خَلّى لَها سَربَ أولاها وَهَيَّجَها
مِن خَلفِها لاحِقُ الصُقلَينِ هِمهيمُ
راحَت يَشُجُّ بِها الآكامَ مُنصَلِتاً
فَالصُمُّ تُجرَحُ وَالكَذّانُ مَحطومُ
فَما اِنجَلى اللَيلُ حَتّى بَيَّتَت غَلَلاً
بَينَ الأَشاءِ تَعَلّاهُ العَلاجيمُ
وَقَد تَهَيَّأَ رامٍ عَن شَمائِلِها
مُجَرَّبٌ مِن بَني جِلّانَ مَعلومُ
كَأَنَّهُ حينَ تَدنو وِردَها طَمَعاً
بِالصَيدِ مِن خَشيَةِ الإِخطاءِ مَحمومُ
إِذا تَوَجَّسَ رِكزاً مِن سَنابِكِها
أَو كانَ صاحِبَ أَرضٍ أَو بِهِ المومُ
حَتّى إِذا اِختَلَطَت بِالماءِ أَكرُعُها
هَوى لَها طامِعٌ بِالصَيدِ مَحرومُ
وَفي الشِمالِ مِنَ الشَريانِ مُطعِمَةٌ
كَبداءُ في عَجسِها عَطفٌ وَتَقويمُ
يَؤودُ مِن مَتنِها مَتنٌ وَيَجذِبُهُ
كَأَنَّهُ في نِياطِ القَوسِ حُلقومُ
فَبَوَّأَ الرَميَ في نَزعٍ فَحُمَّ لَها
مِن ناشِباتِ أَخي جِلّانَ تَسليمُ
فَاِنصاعَتِ الحُقبُ لَم تَقصَع صَرائِرِها
وَقَد نَشَحنَ فَلا رِيٌّ وَلا هيمُ
وَباتَ يَلهَفُ مِمّا قَد أُصيبَ بِهِ
وَالحُقبُ تَرفَضُّ مِنهُنَّ الأَضاميمُ


O messaggier mandato fra' mortali
in questo dì dalla virtù serena,
principio al revocar la nostra pena
in sé creata a' nostri tanti mali;


Jasmíny kvetou, jasmíny –
zahrada úsměv jediný!
Radostno zraku, blaho duši,
bílo a radostno dokola,
co srdce chví se, sní i tuší,
a plápolá a plápolá!


Para que no compréis artificiales
rosas, señora Filis, Fabio os puso
las naturales, si el calor infuso
las puede conservar por naturales.


La sedia d'auro fino,
de gemme resplandente,
corona relucente,
or perché l'ài lassata?
Ordo de cherubino,
serafin tanto ardente,
quella corte gaudente
co' ll'à' tu abandonata?
Corte tanto onorata
de tal' servi e donzelli
(e, per amor, fratelli)
per cui lassi, Signore?


海岱东边第一州
幸持龙虎节来游
湖光照我清如鉴
未暇回头看急流


Stojí vrba nad potokem,
hned ti padne do oka.
Přijdeš, sedneš, oči přivřeš
a už chrápeš z hluboka.


Her voice could sooth the soul of care,
And lull despair to rest;
Why was she form'd divinely fair?
And why was I so bless'd?
So bless'd no more; I hear the knell,
Which bids the world a long farewell.


Rimeur charmant, plein de raison,
Philosophe entouré des grâces,
Épicure, avec Apollon,
S'empresse à marcher sur vos traces.
Je renonce au fatras obscur
Du grand rêveur de l'oratoire,
Qui croit parler de l'esprit pur,
Ou qui veut nous le faire accroire,
Nous disant qu'on peut, à coup sûr,
Entretenir Dieu dans sa gloire.
Ma raison n'a pas plus de foi
Pour René le visionnaire.
Songeur de la nouvelle loi,
Il éblouit plus qu'il n'éclaire ;
Dans une épaisse obscurité
Il fait briller des étincelles.
Il a gravement débité
Un tas brillant d'erreurs nouvelles,
Pour mettre à la place de celles
De la bavarde antiquité.
Dans sa cervelle trop féconde
Il prend, d'un air fort important,
Des dés pour arranger le monde :
Bridoye en aurait fait autant.
Adieu ; je vais chez ma Sylvie :
Un esprit fait comme le mien
Goûte bien mieux son entretien
Qu'un roman de philosophie.
De ses attraits toujours frappé,
Je ne la crois pas trop fidèle :
Mais puisqu'il faut être trompé,
Je ne veux l'être que par elle.


ciclames-astros
entre
as vozes que calaram
para sempre
o verbo - bússola
com raiz - grito de relevo


Vergrabt die dickgesäten Leichen,
Die man auf meiner Schoos erschlug!
Nunmehro soll der sichre Pflug
Die Felder ungestört bestreichen.
Flieht, eisernen Jahre, flieht eilends davon,
Denn unser Saturnus ist Leopolds Sohn.


Lo studio de' duoi buon vince d'assai
Sé stesso vôlto (ond'io via più gl'onoro)
Al comun ben che langue in nuovi guai;


Kdyžs mne líbal beze slov a hlásku,
necítil jsi, jak jsem zhaněna?
Neumíš mi vyznávat svou lásku,
nevíš, co hra něhy znamená.


És a többi, és a többi...
Nagy büne az embereknek,
Hogy egész magamra hagynak
S hogy nem adoptál egy herczeg.
Adjanak békét, nyugalmat,
Bort, buzát, jó feleséget,
S azt fogom hirdetni: Oh beh
Gyönyörü szép ez az élet!


Quand per vedè el Prometti trii mes fa
el correva alla Scara tutt Milan
e vegneven giò a tròpp de là e da scià
i forastee de tante mia lontan,
tant che per ciappà post boeugnava ess là
col disnà mezz in gora e mezz in man,
vedend tutta sta truscia e sto spuell
me sont ressolt anch mì de andà a vedell.


Vece Záboj: „Merci za ten projev,
volna zase žírná země naše.
Aj hle, tamo slední trosky vojev
k horám táhnou spěšno palováše!“


War's aber eine erkannte, bestimmte
Angelegenheit, die dich ergrimmte,
Etwa was Ungerechtes – – –
Ach, wieviel Schlechtes
Tatest du?!
Und klapptest stillschweigend den Deckel zu.


Tens, às vezes, o fogo soberano
Do amor: encerras na cadência, acesa
Em requebros e encantos de impureza,
Todo o feitiço do pecado human
Mas, sobre essa volúpia, erra a tristeza
Dos desertos, das matas e do oceano:
Bárbara poracé, banzo africano,
E soluços de trova portugues
És samba e jongo, xiba e fado, cujos
Acordes são desejos e orfandades
De selvagens, cativos e marujos:


Chi se bea de socto ove te cinge?
Curiss'el qua più veloce che pardo
et tresse del mio corpo ancora l'alma.


Se agita; mas ¡ay! reposa
al fin en su patrio suelo;
no llora en mísero duelo
la libertad que perdió.
Los campos ve que a su infancia
horas dieron de contento,
su oído halaga el acento
del país donde nació.
No gime ilustre cautivo
entre doradas cadenas,
que si bien de encanto llenas,
al cabo cadenas son.
Si acaso, triste lamenta,
en torno ve a sus amigos,
que, de su pena testigos,
consuelan su corazón.
La arrogante erguida palma
que en el desierto florece,
al viajero sombra ofrece,
descanso y grato manjar.
Y, aunque sola, allí es querida
del árabe errante y fiero,
que siempre va placentero
a su sombra a reposar.
Mas ¡ay triste! yo cautiva,
huérfana y sola suspiro,
el clima extraño respiro,
y amo a un extraño también.
No hallan mis ojos mi patria;
humo han sido mis amores;
nadie calma mis dolores
y en celos me siento arder.
¡Ah! ¿Llorar? ¿Llorar?... no puedo
ni ceder a mi tristura,
ni consuelo en mi amargura
podré jamás encontrar.
Supe amar como ninguna,
supe amar correspondida;
despreciada, aborrecida,
¿no sabré también odiar?
¡Adiós, patria! ¡adiós, amores!
La infeliz Zoraida ahora
sólo venganzas implora,
ya condenada a morir.
No soy ya del castellano
la sumisa enamorada:
soy la cautiva cansada
ya de dejarse oprimir.


万里城横内外边
筑愁知自祖龙年
何如引取黄河水
直绕辽东到朔天


Già de le fere, e degli augelli il giorno,
E de' pesci notanti, e de' fior varj,
Degli alberi, e del vulgo al suo fin corre.
Di sotto al guardo dell'immenso Febo
Sfugge l'un Mondo; e a berne i vivi raggi
Cuba s'affretta, e il Messico, e l'altrice
Di molte perle California estrema.
Già da' maggiori colli, e da l'eccelse
Torri il Sol manda gli ultimi saluti
All'Italia, fuggente; e par, che brami
Rivederti, o Signore, anzi che l'Alpe,
O l'Appennino, o il mar curvo ti celi
Agli occhi suoi. Altro finor non vide,
Che di falcato mietitore i fianchi
Su le campagne tue piegati e lassi,
E su le armate mura or fronti or spalle
Carche di ferro, e su le aeree capre
Degli edificj tuoi man scabre e arsicce,
E villan polverosi innanzi ai carri
Gravi del tuo ricolto, e sui canali
E sui fertili laghi irsute braccia
Di remigante che le alterne merci
Al tuo comodo guida ed al tuo lusso,
Tutt'ignobili oggetti. Or colui vegga,
Che da tutti servito, a nullo serve.


In: DURÃO, Santa Rit Caramuru: poema épico do descobrimento da Bahia, composto por F José de Santa Rita Durão, da Ordem dos Eremitas de Santo Agostinho, natural da Cata Preta nas Minas Gerai São Paulo: Cultura, 194 17 (Série brasileiro-portuguesa, 30)


Nechť však zefyr si pohrává
Strunami, neb bouře hučí:
Vždy, ach vždy jen zádumčivě
Struny Eolíny zvučí.


萧然独对短檠灯
引睡翻书睡几曾
自笑年来忧患熟
跏趺真作坐禅僧


Ki vesztett gyermeket, szülőt, arát;
Ki téged gyászol, hitves, jó barát:
Gondolja meg: e szomorú világon
Nemcsak porhűvelyünk: minden veszendő.
Elszáll az ifjuság, a nyár, az álom,
S hogy ne legyen multtá, nincs oly jövendő.


Tel le vieux vagabond, piétinant dans la boue,


Tu règnes sur qui t'a comprise,
Seule et hors de comparaison ;
Pour l'âme de ton joug éprise
Tout autre amour n'est que méprise
Qui dégénère en trahison.


Denn alles Fleisches Pracht, nach welchem man so rennt,
Wird in der heilgen Schrift ein blühend Heu genennt.
Gleichwie ein leichtes Blatt verjaget wird vom Wind,
So wird das Leben auch hinweggerafft geschwind.


燕姬白马青丝缰
短鞭窄袖银镫光
御沟饮马重回首
贪看杨花飞过墙


悤悤又别故园春
花落犹随马后尘
相对离筵莫惆怅
送行人是欲行人


Cosí detto e risposto. Or se non stanno
queste cose che 'l ciel volge e governa,
dopo molto voltar, che fine avranno?


A z nich zjev kráčel vstříc jim velký, bílý
a kynul palmou. ,Rci, to Smrt je snad,
z té věru malý strach se v duši chýlí.


Издревле русский наш Парнас
Тянуло к незнакомым странам,
И больше всех лишь ты, Кавказ,
Звенел загадочным туманоЗдесь Пушкин в чувственном огне
Слагал душой своей опальной:
“Не пой, красавица, при мне
Ты песен Грузии печальной”И Лермонтов, тоску леча,
Нам рассказал про Азамата,
Как он за лошадь Казбича
Давал сестру заместо златЗа грусть и жёлчь в своем лице
Кипенья желтых рек достоин,
Он, как поэт и офицер,
Был пулей друга успокоеИ Грибоедов здесь зарыт,
Как наша дань персидской хмари,
В подножии большой горы
Он спит под плач зурны и тарА ныне я в твою безгладь
Пришел, не ведая причины:
Родной ли прах здесь обрыдать
Иль подсмотреть свой час кончины!
Мне все равно! Я полон дум
О них, ушедших и великиИх исцелял гортанный шум
Твоих долин и речек дикиОни бежали от врагов
И от друзей сюда бежали,
Чтоб только слышать звон шагов
Да видеть с гор глухие далИ я от тех же зол и бед
Бежал, навек простясь с богемой,
Зане созрел во мне поэт
С большой эпическою темоМне мил стихов российский жаЕсть Маяковский, есть и кроме,
Но он, их главный штабс-маляр,
Поет о пробках в МоссельпромИ Клюев, ладожский дьячок,
Его стихи как телогрейка,
Но я их вслух вчера прочел,
И в клетке сдохла канарейкДругих уж нечего считать,
Они под хладным солнцем зреют,
Бумаги даже замарать
И то, как надо, не умеюПрости, Кавказ, что я о них
Тебе промолвил ненароком,
Ты научи мой русский стих
Кизиловым струиться соком,
Чтоб, воротясь опять в Москву,
Я мог прекраснейшей поэмой
Забыть ненужную тоску
И не дружить вовек с богемоИ чтоб одно в моей стране
Я мог твердить в свой час прощальный:
“Не пой, красавица, при мне
Ты песен Грузии печальной”


Am letzten Tog sog i, i brauchet a Geld,
Sonst muß i ja glei wieder pumpen;
»Was! sagt a, is net gnua, i zohl deine Schuld'n
Und mitkrieg'n werft a non etli Guld'n,
Was glabt's denn, ös sakrische Lumpen?!«


"No faith to such delusion give;
His mortal term is past" —
"Not so, not so! he is alive,
And will be found at last!"


Herr, welch ein unvergleichlichs Guht!
Hier ist sein Leib, dazu sein Bluht,
Das Er für uns gegeben.
Wer sich mit diesem Fleische speist
Und diß vergossne Blut geneüst,
Der Mensch wird ewig leben.
Er wird des Würgers Macht nicht sehn,
Besondern frölich aufferstehn.
Auff diß Vertrauen können wir
Zu diesem Mahl' auch mit Begier,
Daß wir der Gnade werden voll:
Laß alles ja gelingen wol!


Dir in das Auge nur zu blicken,
Adele, hatt' ich lang gezagt;
Auf deine Hand die Lippe drücken,
Das Kühnste war's, was ich gewagt.


A mívám pěkný, krásný čas,
když mlha k zemi sklesne,
však když jde k výši, hlava má
pod těžkým mrakem zesne.


– Ne, čtenáři, nenapíšu
ti zde žádnou elegii
na svou uplynulou mladost –
byl to vzdech jen – a dost na tom.
A zde v protivném tom městě
člověk věru více nemá
nežli vzdech a upomínky...
Kočár minul Vysočany.
Hadovitou cestou nyní
stoupá volným chodem vzhůru.


Auch ich stand auf einem der hohen Felsengestade,
Schauete heisstheilnehmend hinab
Auf die empörten Wogen, des donnernden Ozeans Berge,
Alle sie Spiele des Sturms,
In die Nacht hinab der Staatsumschaffung! Die Segler
Schwebeten, schwankten, krachten einher.
Kühn gesteuert einher, und ohne Steuer; es wurd' oft
Bleich von gestrandeten Leichen der Fels.
Selten nur wandt' ich mich um, und blickte nieder ins stille
Thal, wo die Saite der Alten mir tönt,
Und auch ich wohl den Klang der eigenen Saite behorche,
Wenn des Griechen mich weniger schreckt.
Aber müde zu schauen den Sturm, und die scheiternden Segler,
Kehret' ich endlich zurück
In mein Thal. Tief barg ich mich nun in den Hainen Achäa's,
Dass mein Ohr nicht vernahm
Jenen Orkan: und verlor bis zu mir ein sterbender Laut sich;
Übersang ich ihn leicht.
Oft ward dann Thuiskone von mir gerufen zum Wettstreit
Mit den gestorbenen, und
Doch unsterblichen, mit Romana, und selbst mit Hellänis!
Wenn Thuiskon' ich beschwor, bey der Kraft
Ihrer Kürze; dann erhub sie sich, folgte mir: andre
Winke noch machten ihr froher den Blick.
Wirst du ihr, Galliette, des Kampfes Kühnheit, und wirst du
Sie, o Ingles, verzeihn?
Sie vielleicht; doch Eins ist au blutige Wunde, und das wird
Nie vergessen, der Sieg.
Lasst euch besänftigen durch ihr Geständniss, dass sie nur Keime
Weniger Lorberblätter errang.


	Di messer Gian di Durazzo, gentile,
grande in persona, messer Carlo nacque,
nomato di Durazzo nel suo stile;


V tom vichřice, slyš, opřela se lítá
o dvéře chatky Johna, v okno tepe,
jak řvala by: Majáku oko slepé
v tmu zírá, vstaň, ó hanba, strážce dbalý!
Juž pospěš, vlny bijí do úskalí
a ženou loď vstříc záhubě a zkáze.
Noc tmavá jest a moře beze hráze.


旧守烦人送酒钱
江边五夜泊归船
就中最忆南山好
一老癯僧伴醉颠


Keine Träne, Hermann, für dein Volk?
Keine Träne? und die Schande brennet,
Und der Feind gebietet, wo die Freien
Siegten und fielen!


Ach du wollest Mir verzeihen,
Frommer Jesu, diß mein Schreien,
Mir, der Ich ein Sünder bin,
Ja der ärgste von den grossen:
Ach du wollest Mich nicht stossen
Gantz von deinen Füssen hin!


D'un lait mystérieux je remplis la mamelle ;
Tu t'enivras sans peine à ces sources d'amour,
J'affermis les ressorts, j'arrondis la prunelle


Ten kříž se koupe v krvi rudé,
viz své učení!
Je přírody hlas stejný všude:
smrt je zničení!


Wo man hat Bier und Mete,
Da ist den Fliegen wohl,
Sie kommen ungebeten,
Und saufen sich auch voll.


Er stirbt! Und war aus Gott gebohren!
Weg, Zweifel, der mir Jesum raubt!
Wie grimmig zischt vor meinen Ohren
Die Natter schwellend um dein Haupt!
Ich bete, Herr, vor dir im Staube!
Du redest, und ein himmlisch Licht
Strahlt sieghaft mir ins Angesicht:
Du redest, und, o Gott, ich glaube!


Nem maradok ez életbérnél,
Sovány és megaláz:
Mylitta, ha tán visszatérnél
Kegyesen a kegyetlenségre,
Talán nem volna soha vége
Annak, amit nagy-gyáván kezdtünk.


梅叶初齐梅子匀
新榆稚柳暗通津
春深莫惜馀花尽
却喜黄鹂不露身


يا أخي أين رَيْعُ ذاك اللِّقاءِ
أين ما كان بيننا من صفاءِ
أين مصداقُ شاهدٍ كان يحكي
أنك المخلصُ الصحيحُ الإخاءِ
شاهدٌ ما رأيت فعلك إلا
غير ما شاهدٍ له بالذكاءِ
كشفَتْ منك حاجتي هَنواتٍ
غُطِّيتْ برهةً بحسن اللقاءِ
تركتْني ولم أكن سَيِّئَ الظن
نِ أسيءُ الظنونَ بالأصدقاءِ
قلت لمّا بدتْ لعينيَ شُنْعاً
رُبَّ شوهاءَ في حَشا حسناءِ
ليتني ما هتكتُ عنكن سِتراً
فثويتُنَّ تحت ذاك الغطاءِ
قلن لولا انكشافُنا ما تجلَّت
عنك ظَلمَاءُ شُبْهةٍ قتماءِ
قلت أعجبْ بكنَّ من كاسفاتٍ
كاشفاتٍ غَواشِيَ الظلماءِ
قد أَفدتُنَّني مع الخُبْر بالصّا
حِبِ أنْ ربَّ كاسفٍ مُستضاءِ
قلن أعَجِبْ بمُهْتَدٍ يتمنَّى
أنه لم يزل على عمياءِ
كنتَ في شُبْهَة فزالت بها عن
ك فأوسعتنا من الإزراءِ
وتمنيت أن تكون على الحيـ
ـرةِ تحت العَماية الطَّخْياءِ
قلت تاللَّه ليس مثلي مَنْ وَد
دَ ضَلالاً وحيَرةً باهتداءِ
غير أنِّي ودِدتُ سترَ صَديقي
بدلاً باسْتفادة الأْنباءِ
قُلْن هذا هوىً فعرّجْ على الحق
قِ وخلِّ الهوى لقلْبٍ هواءِ
ليس في الحقِّ أن تودّ لخلٍّ
أنَّهُ الدهرَ كامنُ الأدواءِ
بلْ من الحقِّ أن تُنقِّر عنْهن
نَ وإلَّا فأنت كالبُعَداءِ
إن بَحْثَ الطَّبيبِ عنْ داءِ ذي الدَّا
ءِ لَأُسُّ الشِّفاءِ قبل الشفاءِ
دُونك الكَشْفَ والعتابَ فقوِّم
بهمَا كُلَّ خَلَّةٍ عَوْجاءِ
وإذا ما بدا لَكَ العُرُّ يوْماً
فَتَتَبَّعْ نِقابَه بالهِناء
قُلْتُ في ذاك مَوْتُكُنَّ وما المو
تُ بمُستعذب لدى الأحْياءِ
قُلْن ما الموتُ بالكريه إذا كا
ن بحقٍّ فلا تزدْ في المراءِ
يا أخي هَبْكَ لم تهبْ ليَ من سَع
يك حظاً كسائر البُخلاءِ
أَفَلا كان منك ردٌّ جميلٌ
فيه للنّفس راحةٌ من عَناءِ
أجَزاءُ الصَّديق إيطاؤُهُ العِشـ
ـوة حتَى يظلّ كالعشْواءِ
تاركاً سعْيَه اتِّكالاً على سَعْـ
يـكَ دون الصِّحاب والشُّفعاءِ
كالَّذي غرَّه السَّراب بما خيـ
ـيَل حتَّى هراق ما في السِّقاءِ
يا أبا القاسم الذي كنت أرجو
ه لدهْري قَطَعْتَ مَتْن الرَّجاءِ
بِكرُ حاجاتِ من يعُدُّك للشِد
دَةِ طوراً وتارةً للرَّخاءِ
نمتَ عنها وما لمثلك عُذْرٌ
عند ذي نُهيةٍ على الإغفاءِ
قَسَماً لو سألتُ أخرى عَواناً
لتَنمَّرْتَ لي مَعَ الأعداءِ
لا أجازيك من غروركَ إيا
يَ غروراً وُقِّيت سُوء الجزاءِ
بل أَرى صِدْقك الحديثَ وما ذا
ك لبخلٍ عليك بالإغضاءِ
أنتَ عيني وليس من حق عَيني
غَضُّ أَجفانها على الأقْذاءِ
ما بِأمثالِ ما أتيت من الأم
ر يَحُلُّ الفتى ذُرا الْعلْياء
لا ولا يكْسب المحامِد في النا
س ولا يشتري جميلَ الثناءِ
ليس من حلَّ بالمحلِّ الذي أن
ت به من سماحةٍ ووفاءِ
بَذَلَ الوعْدَ للأخلَّاءِ سَمْحاً
وأبى بعد ذاك بذلَ العطاءِ
فَغَدا كالْخلافِ يُورقُ للعي
ن ويأبى الإثمار كل الإباءِ
ليس يرضى الصديقُ منك ببشر
تحت مَخْبوره دَفينُ جَفاءِ
يا أخي يا أخا الدَّماثة والرق
قَة والظَّرف والحِجا والدهاءِ
أتُرى الضَّربة التي هي غيبٌ
خُلْفَ خمسين ضربةً في وَحَاءِ
ثاقِب الرأي نافذ الفكر فيها
غير ذي فَتْرة ولا إبْطاءِ
وتُلاقيك شيعةٌ فيظلّو
ن على ظهر آلةٍ حَدْباءِ
تَهزمُ الجمع أوحديّاً وتُلْوي
بالصَّناديد أيَّما إلواءِ
وَتحُطُّ الرِّخَاخَ بعد الفَرازي
ن فتزداد شدةَ استعلاءِ
رُبَّما هالني وحيَّر عقلِي
أخْذُكَ اللّاعبين بالبأساءِ
ورضاهم هناك بالنِّصف والرُّب
ع وأَدْنى رضاكَ في الإِرباءِ
واحتراسُ الدُهاة منك وإعصا
فُكَ بالأقوياءِ والضعفاءِ
عن تدابيرك اللِّطاف اللَّواتي
هُنَّ أخفى من مُستسرِّ الهباءِ
بل من السِّر في ضمير مُحبٍّ
أدَّبتْهُ عقوبةُ الإفْشاءِ
فإخالُ الذي تُديرُ على القو
م حُروباً دوائرَ الأرحاءِ
وأظُنُّ افتراسَك القِرْنَ فالقر
ن منايا وشيكةَ الإرداءِ
وأرى أنّ رقعةَ الأَدَمِ الأحْ
مر أرْضٌ عَلَّلتها بدماءِ
غلطَ الناسُ لست تلعب بالشِّطـ
ـرنج لكن بأنفُس اللُّعباءِ
أنت جِدِّيها وغيرك من يل
عب إن الرِّجال غيرُ النِّساءِ
لك مكرٌ يدبُّ في القوم أخفى
من دبيب الغذاء في الأعضاءِ
أو دبيب المَلالِ في مُسْتهامَيْ
ن إلى غاية من البغضاءِ
أو مَسيرِ القضاء في ظُلمِ الغي
ب إلى من يُريده بالتَّواءِ
أو سُرى الشيب تحت ليل شباب
مُستحير في لِمِّة سَحماءِ
دبَّ فيها لها ومنها إليها
فاكْتَسَتْ لون رثَّة شَمْطاءِ
تَقْتُلُ الشَّاه حيث شِئت من الرُّق
عة طَبَّا بالقِتْلة النّكراءِ
غير ما ناظرٍ بعيْنك في الدَّس
تِ ولا مقبلٍ على الرُّسلاءِ
بل تراها وأنتَ مُستدبرُ الظَّه
ر بقلبٍ مُصوَّرٍ من ذكاءِ
ما رأينا سِواك قِرْناً يُولِّي
وهو يُرْدي فوارس الْهيجاءِ
رُبَّ قَوْم رأوْكَ رِيعُوا فقالوا
هل تكونُ العيون في الأقفاءِ
والفُؤادُ الذكيُّ للمطرق المُع
رِضِ عينٌ يَرى بها من وراءِ
تقرأ الدَّستَ ظاهراً فتُؤدي
ه جميعاً كأحْفظ القُرّاءِ
وتُلَقَّى الصوابَ فيما سوى ذا
ك إذا جار جائرُ الآراءِ
فترى أن بُلغةً معها الرَّا
حةُ خيرٌ من ثَروةٍ وشقاءِ
رؤيةٌ لا خلاج فيها ولولا
ذاك لم تأبَ صحبة ابنِ بُغاءِ
وهو موسى وصاحبُ السيف والجيـ
ـش ورُكْنُ الخِلافة الغلباءِ
بعتَه واشتريت عيشاً هنيئاً
رابح البيع كيَّساً في الشراءِ
وقديماً رغْبتَ عن كل مَصْحو
بٍ من المُتْرفينَ والأمراءِ
ورَفَضْتَ التجارةَ الجمَّة الرِّبـ
ـحِ وما في مِراسها من جَداءِ
وهَذَى العاذلُونَ من جهة الرِّبـ
ـحِ فخلَّيتهم وطولَ الهُذاءِ
أعْرَضَتْ عنهُمُ عَزَائمُك الصُمـ
ـمُ بأُذنٍ سميعة صمّاءِ
حين لم تكْترثْ لقول أخي غِش
شٍ يُرى أنه من النُّصحاءِ
وإذا صحَّ رأيُ ذي الرأي لم تنـ
ـظر بعيني مَشُورةٍ عَوْراءِ
لمْ تبعْ طيب عيشةٍ بفضولٍ
دُوَنها خبثُ عيشةٍ كدْراءِ
تعبُ النَّفس والمهانةُ والذل
لَةُ والخوفُ واطِّراحُ الحياءِ
بل أطعتَ النُّهى فَفُزت بحظٍّ
قَصُرتْ عنه فِطنةُ الأغْبياءِ
راحةُ النفس والصِّيانةُ والعفـ
ـفَةُ والأمنُ في حياء رَواءِ
عالماً بالذي أخذتَ وأعطي
تَ حكيماً في الأخذ والإعْطاءِ
جَهبَذَ العَقل لا يفوتك شيءٌ
مِثلُهُ فاتَ أعينَ البُصَراءِ
غيرَ مُستنزِلٍ عن الوضَح الأطـ
ـلس بالزائف الصبيح الرُّواءِ
قائلاً للمشيرِ بالكدحِ مهلاً
ما اجتهادُ اللَّبيبِ بعد اكتفاءِ
قرّبَ الحِرْصُ مركباً لشقيّ
إنما الحرصُ مركبُ الأشقياءِ
مرحباً بالكفافِ يأتي هنيئاً
وعلى المُتعِبات ذيلُ العفاءِ
ضَلةً لامرئٍ يُشمِّرُ في الجمـ
ـع لعيش مُشَمِّرٍ للفناءِ
دائباً يكنز القناطير للوا
رِث والعُمرُ دائباً لانقضاءِ
حبذا كثرةُ القناطير لو كا
نت لربِّ الكنوزِ كنزَ بقاءِ
يَغْتدي يَرْحم الأسيرُ أسيراً
جاهلاً أنه من الأُسَراءِ
لا إلى الله يذهب الحائرُ البا
ئرُ جهلاً ولا إلى السراءِ
يَحسَبُ الحظَّ كله في يديه
وهو منه على مدى الجَوزاءِ
ليس في آجلِ النَّعيم له حظ
ظٌ وما ذاقَ عاجلَ النَّعماءِ
ذلك الخائبُ الشقي وإن كا
ن يُرى أنّهُ من السُّعداءِ
حَسْبُ ذي إرْبةٍ ورأيٍ جَليٍّ
نَظَرتْ عينه بلا غُلواءِ
صحةُ الدينِ والجوارح والعرْ
ضِ وإحرازُ مُسكة الحوباءِ
تلك خيرٌ لعارِف الخير مما
يجمعُ الناسُ من فضولِ الثراءِ
ولها من ذَوي الأصالة عُشَّا
قٌ وليسوا بتابِعي الأهواءِ
ليس للمكثر المُنغَّص عيشٌ
إنما عيشُ عائشٍ بالهَنَاءِ
يا أبا القاسم الذي ليس يخفَى
عنه مكنُونُ خُطَّةٍ عَوْصاءِ
أتَرَى كل ما ذكرتُ جليّاً
وسواهُ من غامض الأنحاءِ
ثم يَخْفَى عليك أنّي صديقٌ
رُبَّما عزَّ مِثلُه بالغَلاءِ
لا لَعَمرُ الإله لكن تعاشي
تَ بصيراً في ليلةٍ قَمراءِ
بل تعامَيْتَ غير أعمى عن الحق
قِ نهاراً في ضَحوةٍ غرّاءِ
ظالماً لي مع الزمانِ الذي ابتَز
زَ حقوقَ الكرام للُّؤماءِ
ثَقُلتْ حاجتي عليك فأضحتْ
وهي عبءٌ من فادحِ الأعباءِ
ولها محمِلٌ خفيفٌ ولكن
كان حظّي لديك دونَ اللَّفاءِ
كان مقدارُ حُرمتي بك في نفـ
ـسك شيئاً من تافِه الأشياءِ
فتَوانَيْت والتواني وَطيءُ الـ
ـظَهرِ لكنَّه ذَميمُ الوِطاءِ
كنت ممن يرى التشيُّعَ لكنْ
مِلتَ في حاجتي إلى الإرْجاءِ
ولعَمْرِي لقد سعيتَ ولكن
نَك عذّرت بعد طول التواءِ
فتَنزَّه عن الرياء فتعذيـ
ـرُك في السعيِ شُعبةٌ من رِياءِ
ليس يُجدي عليك في طلب الحا
جاتِ إلا ذو نيةٍ ومضَاءِ
ظلمت حاجتي فلاذتْ بحقْوَيْـ
ـك فأسلمتها بكف القضاءَ
وقضاءُ الإله أَحوط للنا
س من الأمهات والآباءِ
غير أن اليقين أضحى مريضاً
مرضاً باطِناَ شديدَ الخفاءِ
ما وجدتُ امْرَأً يرى أنه يو
قِن إلّا وفيه شَوْبُ امْتِراءِ
لو يصحُّ اليقينُ ما رَغِبَ الرا
غبُ إلّا إلى مَليكِ السماءِ
وعَسيرٌ بلوغُ هاتِيكَ جداً
تلك عُليا مَراتِب الأنبياءِ
كنتُ مستوحشاً فأظهرتَ بَخساً
زادني وحشةً من الخلطاءِ
وعزيزٌ عليَّ عَضِّيكَ باللو
م ولكنْ أصبتَ صدري بداءِ
أنت أدْوَيتَ صدر خِلِّك فاعذر
هُ على النَّفثِ إنه كالدواءِ
لا تلومنَّ لائماً وضع اللَّو
ماءَ في كُنه موضع اللَّوماءِ
إنْ تكن نفحةٌ أصابتك من عَذ
لي فعمّا قدحتَ في الأحشاءِ
يا أبا بكرٍ المُشارَ إليه
بانقطاعِ القَرين في الأُدباءِ
قد جعلناك حاكماً فاقض بالحق
قِ وما زلتَ حاكم الظرفاءِ
تأخذ الحقَّ للمُحقِّ وتنهى
عن ركوب العَداء أهلَ العداءِ
ليس يؤتى الخَصمانِ من جَنَفٍ فيـ
ـك ولا من جهالةٍ وغباءِ
هل ترى ما أتى أخوكَ أبو القا
سم في حاجتي بعينِ ارتضاءِ
لي حقوقٌ عليه أصبح يلْويـ
ـها فَطالِبْهُ لي بوشْك الأداءِ
لست أعتدُّ لي عليه يداً بيـ
ـضاءَ غير المودة البيضاءِ
تلك أو أنني أخٌ لو دعاه
لمُهمٍّ أجاب أُولى الدعاءِ
يتقاضى صديقَهُ مثل ما يبـ
ـذل من ذات نفسه بالسواءِ
وأُناديك عائذاً يا أبا القا
سم أفديك يا عزيزَ الفداءِ
قد قضينا لُبانةً من عتاب
وجميلٌ تَعاتُبُ الأكفاءِ
ومعَ العَتْب والعتابِ فإني
حاضرُ الصفح واسعُ الإعفاءِ
ولك الوُدُّ كالذي كان من خِلـ
ـلك والصدرُ غيرُ ذي الشّحناءِ
ولك العذر مثل قافيتي فيـ
ـك اتساعاً فإنها كالفضاءِ
وتأمّلْ فإنها ألِفُ المد
دِ لها مَدّةٌ بغيرِ انتهاءِ
والذي أطلق اللسان فعاتَبْ
تُك عَدِّيكَ أوَّلَ الفُهماءِ
لم أخفْ منك غلطةً حين عاتب
تُك تدعو العتابَ باسم الهجاءِ
وأنا المرءُ لا أسومُ عتابي
صاحباً غيرَ صَفوةِ الأصفياءِ
ذا الحِجا منهُمُ وذا الحِلمِ والعلـ
ـمِ وجهلٌ ملامةُ الجُهَلاءِ
إن من لام جاهلاً لَطَبيبٌ
يتعاطى علاج داءٍ عياءِ
لستُ ممّن يظلُّ يربَع باللوْ
مِ على منزلٍ خلاءٍ قَواءِ


Wenn das Erhab'ne staunt die junge Menschheit an,
Spricht sie im hellen Traum: Das hat der Gott gethan,
Und wenn sie zum Gefühl des Schönen dann erwacht,
Bekennt sie freudig stolz: Es hat's der Mensch vollbracht.
Und wenn zum Wahren einst sie reift, wird sie erkennen,
Es thut's im Menschen Gott, der nicht von ihm zu trennen.


Aller Menschen Thun führet an das hoffen;
Dann man beßres stets haben wil getroffen.


Labra el letrado un Real
Palacio, porque sepades
Que interés y necedades
En piedras hacen señal;
Hácelo luego hospital
Un halconero pelón,
A quien hija y corazón
Dio en dote, que ser le plugo,
Para la mujer verdugo,
Para el dote gavilán.
Los dineros del Sacristán
Cantando se vienen y cantando se van.


Karold át ezt a mély koporsót
s hurcold magadhoz, vagy tiporj rá.
S e búsfejű lovakat küldd el
az éccakába! Hajrá! Hajrá!


Kam ona tajemná se píseň valí?
kde její cíl? kde ztichnou tyto zvuky,
to proudění, vír vzdechů neustálý?


Siht er doch / in meinem Flehen
seines Geistes Strahlen stehen /
und mit Christ-Rubinen Blut
alle meine Wort versetzet!
ist sein Herz dann nicht durchätzet /
von der Purpur-Flammen Flut?


Was nimmst du denn ohn' dem dir für
Und meinst, als wenn dein Auge hier,
Dein Witz und Rath dich müsse leiten?
Du sinnst auf lange Jahr hinaus,
Erweiterst immer mehr dein Haus,
Gedenkst auf keinen Staub der Zeiten
Und glaubst, du habest dich gesetzt
Wo dich kein Unfall nicht verletzt.


زيارة قبر المصطفى غايةُ المُنى
لو اني بها قبل الممات أفوزُ
زماني تقضَّى كلُّه في بطالةٍ
ولهوٍ وسهوٍ ما أراهُ يجُوزُ
زخارف آمالٍ تحوزُ عُقُولنا
ولَسنا لإدراك المرامِ نجوزُ
زيادة أطماع بها العمرُ ناقصُ
سواء بسيط يُشتهى ووجيزُ
زمامُ المعالي طوعٌ راحة أحمدٍ
وبين يديه حيثُ سارَ كُنُوزُ
رَبَت هِمَّةٌ منه على المالِ والغِنَى
فذَلَّت له الأملاكُ وهو عَزيزُ
زعمتُ بمدحي فيه أن سيُجيرني
جنيتُ وبي عما يليق نشوزُ
زللتُ ولكنِّي رجعتُ إلى الهُدى
وقد وَضَحت لقلبِ منهُ رُموزُ
زَوى عنِّيَ اللَّذاتِ ضَعفٌ وشَيبةٌ
فطلَّقتُ بِنتَ الدَّنِّ وهي عَجُوُز


Non vuol la mia pigrizia o la mia sorte
che del tempio di Apollo io gli apra in Delo,
come gli fei nel Palatin, le porte.


Jen snášej mužně, nedbej strády žalné,
a k Bohu zvedni uplakaný zrak;
čí duše v trudu k Všemocnému zalne,
aj toho nepřemůže kříže tlak.


Vždy tvá hlava s schloubou hlučně zní,
Na svědectví, že jest prázdno v ní.


Vede l'anno incurvar sotto il gran peso
De la debole età, rugoso e stanco;
D'Austro e da Borea offeso
Di pruine e di ghiacci asperso e bianco.
Sul legno appoggia il fianco,
E ragiona fra sé con questo accento:
“S'è di ferro l'età, come è d'argento?”.


Et sero sempremai: fin che abbandono
questa vita: che anchor che d anni grave
per te sovente ho posta in dubbio pono
ne mai fur lopre mie triste ne prave
& con Orlando al risco stato sono
con Rinaldo et ognialtro che nome have
& non han piu di me fatto ne tanto
molti che si donar di me piu vanto


千古谁传海上山
坐令人主厌尘寰
蓬莱果有神仙在
应悔虚名落世间


C'était ainsi chez eux ; d'accord, brouillés encore ;
Et plus on est brouillé, mieux après on s'adore :
C'est la règle en amour, point d'uniformité ;
Un plaisir qu'on acquiert sans désirs est bien fade.
Mais je vous vois rougir de ma sotte incartade ;
Veuillez me pardonner cette immoralité…


E o mais belo sonho que podemos sonhar
(O teu sorris Os teus olhos a brilha)
É aquele que temos de matar e enterra
As memórias perdidas de tempos esquecidos
Saem das sombras, voltam para me assombrar,
São os ecos das palavras que não te pude dizer,
Todos os sonhos que geram pesadelos ao acorda
Um corredor sem sentido, nenhuma porta se abre,
Uma vida sem destino, a fechadura recusa a chav
"Vem muerte tan escondida,
Que no te sienta venir,
Porque el plazer del morrir
No me torne á dar la vid"
-Miguel De Cervantes


HENCE lead me, Muses, thro' yon arched Grove,
Adorn'd with Sand below, and Leaves above;
Or let me o'er the spacious Oval trace,
Where verdant Carpets spread the lovely Place;
Where Trees in regular Confusion stand,
And sylvan Beauties rise on ev'ry Hand:
Or bear me, Nymphs, to the sequester'd Cell,
Where BOYLE and NEWTON, mighty Sages! dwell;
Whose Fame shall live, altho' the Grot decay,
Long as those sacred Truths their Works display.


„„Když jsem odeslán byl z Prahy,
Zpoura ještě trvala.
Neboť první útok jezdců
Pana podkomorního
Odražen byl od kacířů.““


Und manchmal bin ich wie der Baum,
der, reif und rauschend, über einem Grabe
den Traum erfüllt, den der vergangne Knabe
(um den sich seine warmen Wurzeln drängen)
verlor in Traurigkeiten und Gesängen.


Wie herrlich wäre das, wenn in der Leser Zahl
Sich ein und andere (ach! wärens viele,) fänden:
Die, weil sie alles Thun in diesem Jammerthal
Für puren Tand erkennt, vergehend untern Händen,
Nach einer bessern Stadt ihr Wollen ausgestrekt,
Und ihren edlen Geist zu edlerm Trieb erwekt.


et en donna che sia samaritana
no te fidar, ché, come traditriçe,
ço che cum gi ogli mostra poi desdiçe.


Vollbracht ist dann mein Freiheitssehnen,
Verschwunden ist der Kerkerdampf;
Geweint sind alle meine Thränen,
Gekämpft ist jeder heiße Kampf:
Zu Gottes Tag bin ich erwacht!
Es ist vollbracht! Es ist vollbracht!


绿荫深处汝行藏
风露从来是稻粱
莫倚高枝纵繁响
也宜回首顾螳螂


Und o wann würden wir
Mit Gottes Wegen fertig?
Wenn Seine Weisheit hier
Und dorten etwas macht,
Das jedermann verlacht,
Und dann ein Wunder schafft,
Darnach ein jeder gafft.


Hle, tam se ostrov sklání v mořský tok,
jak litá šelma když se chystá v skok,
kol něho příval divých vírů pln
k oblakům hází sloupy šumných vln
a bičuje ho v bok.


Rings kein Laut der wachen Welt
Um des Monte Baldo Thron,
Gleich als wüßten's Alle schon,
Daß der Alte Siesta hält.


Ó ave triste, que nas penas trazes
Todo o luto fatal dos satanases
Que buscam devorar um peito ansiado!


Nenáležím k cechu takých druhů;
při sám Bůh, že mezi všemi víny
nejlépe mi chutná a jde k duhu
ohnivý mok naší Mělničiny! –


Babička si slzu stírá
se svých vráskovitých lící,
a pak zase dále praví:
„Kdo by si byl pomyslil to,
že on přede mnou tam půjde!
Bůh mu ulehčit chtěl jistě,
a mne ještě dlouho zkoušet! –
Václav chudák vyseděv si
na vojnu hned odveden byl,
a to s zvláštním doložením,
že vždy musí zůstat sprostým.
Vojačil dva roky celé,
až se mu to znechutilo,
a jim utek’ kdesi z Uher.
Jako dnes to pamatuji:
listopad byl, temná noc,
mraky černé, jako peklo,
ani hvězda nesvítila.
Vichr fičel, neboť právě
as den před tím oběsil se
v Říčné němec, správce židův,
a že zlý a krkavčí byl,
čerti honili se s duší.
Třásla od vichru se okna,
vítr hvízdal skrze stromy,
lomenicí domu třásl;
na návsí psi strašně vyli,
jak když čijí umrlčinu.
Čeládka se položila,
plna strachu v také hrůze,
jenom já jsem byla vzhůru,
v světničce své svítíc loučí.
Růženec jsem modlila se
za dušičky očistové,
vzpomínala na Jiřího.
Okno zařinčelo silou,
růženec mně upad’ z ruky.
Polekaná dělám kříže,
vzývám syna, matku boží,
za kamna se kryju bledá. –
Myslila jsem v také hrůze,
že zlý duch se dobývat chce;
vzpamatovavši se z strachu,
běžím rychle ku kropence,
svěcenou si vodu beru,
a chci zažehnávat ďábla.
Avšak okno znovu řinčí,
kdosi na něj pěstí bije.
Spěchám blíže podívat se,
obličej tu lidský zhlédnu,
šeptající hlas zaslechnu:
„Pro bůh, babičko, to já jsem,
jen mně rychle otevřete,
ale by mne nikdo nezhléd’.“
Můj ty bože, byl to Václav!
Já mu rychle otevírám,
a on vstoupí: hrozný zjev to!
Roztrhaný, jako žebrák,
skoro bez bot, bez kabátu,
třesoucí se zimou, hlady,
vyzáblý a suchý, bledý,
tváře vpadlé, v čele vrásky,
jenom oči svítily se,
jako z popele dva uhly:
hrůza byla pohlednout naň.
Pouze podle jeho hlasu
s to jsem byla, bych jej znala,
a i ten byl taký divý,
temný a tak utajený,
jako z hor neb ze skal, lesův
ozvěna když vrací hlasy.
Neznám hořčích slzí v světě,
než-li ty, jež plakala jsem,
když jsem viděla tak vnuka,
naději svou, otce, matky,
pyšného tak v jeho mládí,
bujarého, veselého –
nyní skáceného k zemi,
jako poražený javor.
Čtyry léta – a ta změna!
Odcházel co jinoch v síle,
vracel se co stařec nyní.
Byla pomsta boží na nás,
největší trest byl však pro mne,
že jsem musila vše zříti. –


Bist mal für mich das rechte Weib,
all meinen Sinnen gut,
und taugst zu mir, so Seel wie Leib,
als flöss darin mein Blut!


„Odkud, větře, letíš?“
„Letím ze hřbitova.“
„A co v klíně neseš?“
„Nesu kletby slova.“


Honzův soused, jakýs Kubík Špetka,
o němž říkávala jeho tetka,
že je zralý k šibenici,
chodil často po vesnici,
a kde jen moh’,
skácel buď stoh,
nalil v mléko inkoustu,
aneb vyved’ jinší spoustu. –


balzâr nel buio, giovinette anime,
senza conforti; né de la patria
l'eloquio seguivali al passo
co' i suon de l'amore e de la gloria.


Was ist, daß du, o Mensch, dich stellst,
Als wenn du viel von Gott hie hälst
Und haßest dennoch deinen Nechsten?
So wenig Tag es sonder Licht,
Ein guter Baum ohn gute Frücht,
So wenig liebest du den Höchsten,
Wenn dein bedrückter Neben-Christ
Nicht solcher Liebe theilhafft ist.


دَعاني رِفاقي وَالقَوافي مَريضَةٌ
وَقَد عَقَدَت هوجُ الخُطوبِ لِساني
فَجِئتُ وَبي ما يَعلَمُ اللَهُ مِن أَسىً
وَمِن كَمَدٍ قَد شَفَّني وَبَراني
مَلِلتُ وُقوفي بَينَكُم مُتَلَهِّفاً
عَلى راحِلٍ فارَقتُهُ فَشَجاني
أَفي كُلَّ يَومٍ يَبضَعُ الحُزنُ بَضعَةً
مِنَ القَلبِ إِنّي قَد فَقَدتُ جَناني
كَفانِيَ ما لُقّيتُ مِن لَوعَةِ الأَسى
وَما نابَني يَومَ الإِمامِ كَفاني
تَفَرَّقَ أَحبابي وَأَهلي وَأَخَّرَت
يَدُ اللَهِ يَومي فَاِنتَظَرتُ أَواني
وَما لي صَديقٌ إِن عَثَرتُ أَقالَني
وَما لي قَريبٌ إِن قَضَيتُ بَكاني
أَرانِيَ قَد قَصَّرتُ في حَقِّ صُحبَتي
وَتَقصيرُ أَمثالي جِنايَةُ جاني
فَلا تَعذِروني يَومَ فَتحي فَإِنَّني
لَأَعلَمُ ما لا يَجهَلُ الثَقَلانِ
فَقَد غابَ عَنّا يَومَ غابَ وَلَم يَكُن
لَهُ بَينَ هالاتِ النَوابِغِ ثاني
وَفي ذِمَّتي لِليازِجِيِّ وَديعَةٌ
وَأُخرى لِزَيدانٍ وَقَد سَبَقاني
فَيا لَيتَ شِعري ما يَقولانِ في الثَرى
إِذا اِلتَقَيا يَوماً وَقَد ذَكَراني
وَقَد رَمَيا بِالطَرفِ بَينَ جُموعِكُم
وَلَم يَشهَدا في المَشهَدَينِ مَكاني
أَيَجمُلُ بي هَذا العُقوقُ وَإِنَّما
عَلى غَيرِ هَذا العَهدِ قَد عَرَفاني
دَعاني وَفائي يَومَ ذاكَ فَلَم أَكُن
ضَنيناً وَلَكِنَّ القَريضَ عَصاني
وَقَد تُخرِسُ الأَحزانُ كُلَّ مُفَوَّهٍ
يُصَرِّفُ في الإِنشادِ كُلَّ عِنانِ
أَأَنساهُما وَالعِلمُ فَوقَ ثَراهُما
تَنَكَّسَ مِن أَعلامِهِ عَلَمانِ
وَكَم فُزتُ مِن رَبِّ الهِلالِ بِحِكمَةٍ
وَكَم زِنتُ مِن رَبِّ الضِياءِ بَياني
أَزَيدانُ لا تَبعُد وَتِلكَ عُلالَةٌ
يُنادي بِها الناعونَ كُلَّ حُسانِ
لَكَ الأَثَرُ الباقي وَإِن كُنتَ نائِياً
فَأَنتَ عَلى رَغمِ المَنِيَّةِ داني
وَيا قَبرَ زَيدانٍ طَوَيتَ مُؤَرِّخاً
تَجَلّى لَهُ ما أَضمَرَ الفَتَيانِ
وَعَقلاً وَلوعاً بِالكُنوزِ فَإِنَّهُ
عَلى الدُرِّ غَوّاصٌ بِبَحرِ عُمانِ
وَعَزماً شَآمِيّاً لَهُ أَينَما مَضى
شَبا هِندُوانِيٍّ وَحَدُّ يَماني
وَكَفّاً إِذا جالَت عَلى الطِرسِ جَولَةً
تَمايَلَ إِعجاباً بِها البَلَدانِ
أَشادَت بِذِكرِ الراشِدينَ كَأَنَّما
فَتى القُدسِ مِمّا يُنبِتُ الحَرَمانِ
سَأَلتُ حُماةَ النَثرِ عَدَّ خِلالِهِ
فَما لي بِما أَعيا القَريضَ يَدانِ


Die Luft ist kühl und es dunkelt,
Und ruhig fließt der Rhein;
Der Gipfel des Berges funkelt
Im Abendsonnenschein.


Telle qu'au rebord de sa loge
Elle brille aux Italiens,
Écoutant passer son éloge
Dans les chants des musiciens


白苇黄茅几断魂
数家鸡犬不相闻
江南多少朱门闭
桑柘春深绿似云


Bringt uns Lauten, Geigen, Flöten!
Junger, hole das Regal!
Die Musik kan Trauren töten,
sie zertreibt der Sinnen Qual.
Auch die Götter sind betrübet,
wo nicht sie die Freude giebet.


Doba je lásky, květiny vládnou,
všude tak plno je jich,
a on si domů nepřines’ žádnou,
vracel se v dumách a tich.


Ein Schrei. Ein Paukenschall. Ein wildes Brüllen,
Des Echo dumpf in dunkler Nacht verlischt.
Gespenster sitzen um sie her und knüllen
Den Hals wie Stroh. Ihr weißer Atem zischt.


O mundo ?  O que é o mundo, ó meu Amor ?
__O jardim dos meus versos todo em flor
A seara dos teus beijos, pão bendito
Meus êxtases, meus sonhos, meus cansaços
__São os teus braços dentro dos meus braços,
Via Láctea fechando o Infinit


la grazia, il gran valor, la cortesia,
di chi mi trahe del cor tanti sospiri,
e que' vaghi occhi e gli amorosi giri,
in cui di gir al ciel scorgo la via,


Und als sein ganzes Heimat im Brande stand,
Ergreift die nahen Lande der Flammenschwall
Ein wilder Aufruf: Freyheit, Gleichheit;
Mengte sich fürchterlich ins Geprassel.


Jedliches Blätlein der Wälder und Wiesen
zeiget uns / wie sich bespieglet in diesen
Göttlicher Weißheit vielständiges Wesen:
überall können ihr' Allmacht wir lesen.


قَد كُنتَ نَبّالاً بِلَحظِكَ صائِداً
فَأردَفتُ رُمحاً حينَ أَصبَحت ناهِدا
سِلاحٌ وَلَكِن لا يَضيرُ مُدانياً
وَيَنفُذُ فيهِ حده مُتَباعِدا
يُبَرِّزُ وَرد الخَدِّ ثمَّ يُعيدُهُ
وَلَم أَرَ وَرداً في الكَمائِمِ عائِدا
لَها مُقلَةٌ بِالسُقمِ تُعدي وَما بِها
سِقام وَهَل تَردي السموم الأَساوِدا
لَها بَردٌ مِن دونِها الريق دونَه
فَطابَ وَلَولا ذاكَ لَم يَكُ بارِدا
وأَقسِمُ أَنّي ما هَمَمتُ بِريبَةٍ
لِغانِيَةٍ إِلّا إِذا كُنتُ راقِدا
وَلَكِنَّني لَمّا رَأَيتُ جُفونَها
مُمَرَّضَةٌ أَرسَلَت طرفي عائِدا
وَلَو لَم تَكُن أَجفانُها صدفاً لَما
نثرن غداة البين دراً فَرائِدا
كلفت بِحُبِّ البيض وَالقَلبَ مولَعٌ
بِحُبِّ المَواضي ما هجرت الخَرائِدا
تُوَسدني العيس الطَليح ذِراعها
إِذا لَم توسدني الخَريدة ساعِدا
وَيُسعدني سَيفي عَلى كُلِّ بُغيةٍ
إِذا لَم أَجِد في العالَمينَ مُساعِدا
وَكُنتُ إِذا ما رُمتُ رَعيَ قَرارَةٍ
مِنَ المَجدِ أَرسَلتُ الرُدَينيَّ رائِدا
وَكَم رَجُلٍ أَثوابُهُ دونَ قَدرِهِ
وَقَد يَلبِس السلك الجمان الفَرائِدا
فَلا يُعجِبَن ذا البُخلِ كَثرَة مالِهِ
فَإِنَّ الشَغا نَقص وَإِن كانَ زائِدا
فَوا أَسَفا حَتّام أَمدَح جاهِلاً
وَأَنظَم فيمَن لا يُساوي القَصائِدَ
وَأَمدَح قَوماً لَيسَ يَدرونَ أَنَّني
مُقاوِد قَد قَلَّدتَهُم أَو قَلائَدا


我是来仙阁上仙
天教飞鹤过山颠
松篁为我生清韵
一似薰风初入弦


Risplenda su l'urne
De' vostri riposi,
O padri ringhiosi,
Quel giorno seren:


Li esta a única vez,
Que vos busco a meu pesar;
Té recusavam andar
Meus frouxos, tardios pés:
Grande mal, senhor, me fez
Quem fez tal nomeação;
Mas enfim pede-o a razão,
E ainda que um órfão fico,
Sem murmurar sacrifico
O meu bem ao da nação.


Vala ezöknek nagy vitésségök,
Minden igyekbe nagy bölcseségök,
Kikhöz hallgatnak sok jó legényök,
Az krónikába megvagyon ő nevök.


Já míval děvče, veselí,
však scházely mi „tyto“, –
mou lásku pán mi překoupil
a mně to podnes líto.


Wiewol schon schier fünf dutzet jahr
mein haar mit silberfarb bestrichen,
darunder manche todsgefahr
ich, in des höchsten gleit, entwichen;
Daß also ich der alten sag,
die, lobend was sie jung gesehen,
die jugend diser zeit stets schmähen,
beifallen möcht mit gleicher klag:
Bin ich doch weder so verdrüßlich,
noch so verdrossen und unhold,
daß, wan die jugend nicht stets gold
kan spinnen, ich sie schelt ganz mislich.


Qui de nous, Lamartine, et de notre jeunesse,
Ne sait par cœur ce chant, des amants adoré,
Qu'un soir, au bord d'un lac, tu nous as soupiré ?
Qui n'a lu mille fois, qui ne relit sans cesse,
Ces vers mystérieux où parle ta maîtresse,
Et qui n'a sangloté sur ces divins sanglots,
Profonds comme le ciel, et purs comme les flots ?
Hélas ! ces longs regrets des amours mensongères,
Ces ruines du temps qu'on trouve à chaque pas,
Ces sillons infinis de lueurs éphémères,
Qui peut se dire un homme, et ne les connaît pas ?
Quiconque aima jamais porte une cicatrice ;
Chacun l'a dans le sein, toujours prête à s'ouvrir ;
Chacun la garde en soi, cher et secret supplice,
Et mieux il est frappé, moins il en veut guérir.
Te le dirai-je, à toi, chantre de la souffrance,
Que ton glorieux mal, je l'ai souffert aussi ?
Qu'un instant, comme toi, devant ce ciel immense,
J'ai serré dans mes bras la vie et l'espérance,
Et qu'ainsi que le tien mon rêve s'est enfui ?
Te dirai-je qu'un soir, dans la brise embaumée,
Endormi, comme loi, dans la paix du bonheur,
Aux célestes accents d'une voix bien-année,
J'ai cru sentir le temps s'arrêter dans mon cœur ?
Te dirai-je qu'un soir, resté seul sur la terre.
Dévoré, comme loi, d'un affreux souvenir,
Je me suis étonné dé ma propre misère,
Et de ce qu'un enfant peut souffrir sans mourir ?
Ah ! ce que j'ai senti dans cet instant terrible,
Oserai-je m'en plaindre et te le raconter ?
Comment exprimerai-je une peine indicible ?
Après toi, devant toi, puis-je encor le tenter ?
Oui, de ce jour fatal, plein d'horreur et de charmes,
Je veux fidèlement te faire le récit ;
Ce ne sont pas des chants, ce ne sont que des larmes,
Et je ne te dirai que ce que Dieu m'a dit.


Harmonieen des allgemeinen Wohllauts,
Die des niedrigen Neides, der an sich nagt,
Und der tollen Begier, die nie genießet,
Schändliche Töchter,


Sprich, verwildertes Gemüthe,
Kommt die Zung' auch ungefehr,
Oder aus der Macht und Güte
Eines weisen Wesens her?
Sprich: Verdienen solche Wercke
Nicht so viel, daß man sie mercke?
Wers Geschöpfe nicht betracht't,
Schändet seines Schöpfers Macht.


Ich weiß einen Lindenbaum stehen
In einem tiefen Tal,
Den möchte ich wohl sehen
Nur noch ein einziges Mal;
Ich weiß zwei blaue Augen
Und einen Mund so frisch und rot,
O grüner Klee, o weißer Schnee,
O schöner Soldatentod.


Pod jhem těžkým ottomanské brány
Panonye přežalostně upěla,
Krvavé když Minerviny rány
Pazmáňova ruka hojit hleděla.
Velkou školu v malém Ržímě staví
Biskup pro Obec y cýrkev horlivý,
Tak své jméno učený muž slaví,
K užitečným dílům vlasti bedlivý.


Оставь, смущенный дух, презрение сует
И представляй себе благополучным свет;
Смотри, коль ясной день среди его сияет
И очи, и сердца, и мысли восхищаеТы в близости его меж множеством отрад:
Там волны, там ключи, там древ листы шумят;
У храма, у цветов, у счастливого леса
Ты видишь щедру дщерь Российского ЗевесМинерва по всему: в ней всех доброт союз
Приветствует Парнас и похваляет муО вселюбезный Глас, животворяще Слово!
Я чувствую к стопам в себе стремленье новКоль силно Иппокрен в России потечет,
Когда напишется над ним Елисаве


Arte ingrata! E conquanto, em desalento,
    A órbita elipsoidal dos olhos lhe arda,
    Busca exteriorizar o pensamento
    Que em suas fronetais células guarda!


nunca,


Každý tvor, když na svět přišel,
žehnal rukám, z kterých vyšel,


Pereant die Liberalen,
die nur reden, die nur prahlen,
nur mit Worten stets bezahlen,
aber arm an Taten sind:
Die bald hier-, bald dorthin sehen,
bald nach rechts, nach links sich drehen,
wie die Fahne vor dem Wind:
Pereant die Liberalen!


I užasne trudný jezdec,
Trne Vojmír snědovlasý
Nad obrazem, nevídaným
Po vší vlasti po vltavské;
Podiví se Rudmilovna
Jaré kráse jinochově.
Oba mlčí jako večer,
Oba stojí jako socha
Bez dechu a bez pohnutí;
Až pak děva strážci skyne,
By se brána otevřela
Nádhernému hostovi.


Hned jasnou dubinou starou, hned temně přísným borem
vine se po boku stráně vypouklé do údolí;
tu zalita sluncem stoupá uprostřed květů horem,
tam spadá hluboko do žlebu ve stín jaksi holý.


晴山如黛水如蓝
波净天澄翠满潭
身在玉壶图画里
心随飞鸟过终南


A Bůh mým soudcem – z milosti já jeho
tě k svému vozu dostal za spřežení,
a co tvou potřebou je – já vím pouze.


Du sihest heimlich dort auf mich,
Ob ich auch ämsig suche dich:
Du willst dich endlich lassen sehen.
Schick deinen Geist, daß er mich führ:
Alsdann so komm ich bald zu dir.
Laß mich nach dir nit irregehen.


Es steigt der Tag, und ruhig vom Beginn
Zum Ende schlingt sich seiner Stunden Kette;
Der zweite kommt, der dritte schwindet hin.


Non fu, non è, né mai fia certo ancora
un paro a te, perché tu chiaro sei
un Tito, un Julio, un altro Ottaviano.


Byla svatba, byla
hlučná a veselá,
nevěsta v objetí
nového manžela.


Ah, ez mind azért vagyon,
Mert magad sem vagy halandó.


Vojnou roste břímě daní,
těžko občan groše shání.


Gleich als ob ihr mir entrissen
Wäret und zu missen,
Nicht für eine Spanne Zeit,
Für die Ewigkeit!


Welch ein Abgrund voller Schrecken,
Welche düstre Kercker-Kluft
Würde sich bey uns entdecken?
Welche grause Todes-Gruft?
Würde nicht dieß Rund der Erden
Augenblicks zur Hölle werden,
Wenn der holden Sonnen Schein
Stets uns sollt' entrissen seyn?


Pak zbyla by nám žebrácká jen mošna!


高林晚叶渐疏明
雨过长安万屋青
为问西风来几日
夕阳宫殿亦秋声


忆在昭陵日
倾心用老成
功归仁祖庙
正得一书生


Mint a fagyott téli reggel opálburkán át nem törhet:
csak magasból bús mosollyal integet felénk a nap:
oly fáradtan mosolyog ki fagyott lelkem kék ködéből
szebb régiók reménysége. - Földfia: barbár vagyok!


Es fließt ein Bach durchs Bayernland,
Der Wittelsbach wird er genannt,
In seinem treuen Schoße kann
Sich bergen jedweder Untertan.


Ohnmächtig, was uns Götter flochten,
Zu lösen! Schlangenknäul hinwegzuheben! Wie ihn
Ein nacktes Angstgerippe hebet,
Den Seufzer, und ermorscht!


ma ben vorrei, Venturi amato e caro,
che quel che mostra a voi, mostrasse a quella
da cui viver morendo ognhor insegno.


E como salva a cinza em Nínive espalhando-se
Eu posso propagá-la
E posso amá-la até me transforma
de Homens Que São Como Lugares Mal Situados(1998)


Jednou bylo pozdě večer;
chtěl juž hlavu složit v lože,
když tu slyšel u vrat sluje
šustění a plaché kroky,
bolestné pak zamečení.
Otevřel a viděl lani,
s třemi kolouchy zde stála;
sotva zřela poustevníka,
radostně v před pokročila,
zamečela, v jejím hlase
cítil Prokop novou radost.
Vztáh k ní ruku, kterou ona
lízati se jala chvatně.
Jistě příliš krutá zima
zahnala ji k této sluji,
kde snad druhdy měla skrýši.
Prokop hladil srsť jí měkkou –
poklepal jí lesklou šíji,
dál ji lákal, do předsíně
zaved ji, snes mech a klestí,
suché chvoje nastlal pod ní,
večer hned pak vyřezal si
malou misku; když pak viděl,
mláďata že do sytosti
nassála se, začal dojit:
k medu měl též nyní mléko.


Du hast gelitten alle Pein,
Die über mich sollt ewig sein.
Du hast getragen all mein Joch,
Und was noch mehr, du trägst es noch.
O du herzgeliebter Gott,
Wenn mir tausend Herzen blieben,
Wollt ich dich mit allen lieben!


止酒废诗春昼长
颇知易戒复难忘
戏于窗下还诗债
便欲花前唤索郎


Ein Mann mit einem Ordensband,
Der Ritter Hardiknut,
Verließ die Stadt, und kam aufs Land,
Wie oft der Städter thut.
Von Geigern und Castraten fern,
Und vom Redutentanz,
Vertauscht' er seinen Ordensstern
Mit einem Schäferkranz.


When by some pale and livid light
I cheat the tedious hours of night,
Indulging o'er the Attic page:
The dying taper warns to rest,
Thy visions seize my ravish'd breast,
And pictur'd beauties real woes assuage.
O'er Helicon my bleating lambs I guard,
Or mix'd with dull Boeotia's simple swains
Protect my flocks in humble Ascra's plains,
And view the sky-born sisters hail their favourite bard.


Náš národ slavně zhynul. Řím však hyne
jak bědný žebrák u řeckého prahu.


已凭欢伯为愁敌
更指华胥卜梦邻
数歇卖花声过耳
谁家斗草事关身


„Ne samým chlebem –“ láskou taky,
však, co platno, tělo volá dál.
Prosa letí za mnou nad oblaky.


Den Vortritt hier ein Esel hat,
Er kommt mit muntern Schritten:
Denn Jesus zur Propheten-Stadt
Auf ihm ist eingeritten.


Il mandriano dell'Aràm riposa.
È questa l'ora che ciò ch'era in cielo
di nubi fosche, trascolora in rosa:


Avete 'n vo' li fior' e la verdura
e ciò che luce ed è bello a vedere;
risplende più che sol vostra figura:
chi vo' non vede, ma' non pò valere.


Du modelst Uns nach dir, einhauchend deinen Odem!
Dein Model wird mit dir durchglüht!
Wir brodmen auf zu Gott den ewiglichten brodem!
Der gleich mit Gott in Gott ausblüht,
Und doch im hertzen neueinziht!
Das Model scheinet gleich, von dem es wird genommen,
Wann wahre Einfalt ist aus Gott in Uns entglommen.


Wie klug ist Cosmus von Gesicht!
Man muß ihm etwas Stolz erlauben:
Doch alles, was er heute spricht,
Scheint ihm des Witzes Ruhm zu rauben.
Ist Cosmus klug? Ist er es nicht?
Ich werde seinen Worten glauben.


Aber nimmer fordern, klagen,
Still und fromm mein Loos ertragen,
Friedlich wallen meinen Pfad:
Das ist meine Pflicht hienieden,
Das nur giebt der Seele Frieden,
Den Dein Herz mir fromm erbat.


Érd el (persze énvelem) az
Ősz hajak késő korát,
Hanem ez ne légyen más, mint
Álarcban az ifjuság.


病为兀兀安身物
酒作逢逢入脑声
堪笑钱塘十万户
官家付与老书生


Proto zas ty dříče krve
zahrabme, však hloub než prve,
ať nic z hrobu temnoty
známky české roboty
na den nevynese.


Kol obrázky a květy,
jak z vosku mělo líc,
a leželo, jak když zlomen
květ schne a schne vždy víc.


Wenn aus der Schaar der Waldessänger,
Die rasch sich nach dem Süden schwingt,
Vor'm Herbste fliehend, ihrem Dränger,
Ein letztes Lied noch zu uns klingt? –


Einst kam ein schönes Kind zur Beicht',
Von Sünden schwer, von Jahren leicht;
Sie fill so gleich auf ihre Knie,
Entdeckte, was sie drückt, mit angenehmen Klagen,
Und gab bescheidentlich Bericht auf alle Fragen.
Als Ihre Ehrwürd' aber sie
Nach ihrem Nahmen fragt; so sagte sie geschwinde:
Es ist mein Nahme keine Sünde.


Un muerto,
uno ciego que no quiere morir.
Se ríe, enoja, se queja,
tengo un muerto en mi cabeza.
Uno encerrado y pegado.
Necesito herirlo,
matarlo,
sacarlo.
Somos dos viviendo,
conjugados a la química de la vida,
cada cual aferrándose a la distancia.
Un muerto que nace todos los días...


Toť bulletin. A snad to cesta ke blahu.
Snad život lepší, jenž jas rozlije.
Neb nelze upřít po kultuře snahu,
zrak heroický, velké linie.


Nem nap vagyok én, föld és hold körében;
Mint vészt jelentő üstökös az égen,
Magányos pályán búsan bújdosom.


Er flattert von dem Auge des Gecroͤnten,
 Der, an das Kriegesſchild geſtuͤtzt,
 Da ſtehet, und ſein Land vor dem unausgeſoͤhnten
 Ergrimmten Feinde ſchuͤtzt!


Sieh' jenen Burschen dort im Flitterkleide,
Den blonden Krauskopf mit dem weib'schen Scheitel,
Den bunten Schleifen von gestickter Seide,
Der sich am Seile wiegt so keck und eitel.


je mého pokání. Jdu od vás v zkroušenosti,
dlít budu v samotě, až k hrobu bohům sloužit.
Kéž bědnou přijmete, až po vás bude toužit! –


Wenn man so frei, so kühl, so hoch
Wie ein Fisch oder Falk kann schweben,
Dann ist am End dies Sehnen noch
Der beste Teil am Leben!


Die Völker schwiegen, schlummerten, da sahe
Das Schicksal, daß sie nicht entschliefen, und es kam
Der unerbittliche, der furchtbare
Sohn der Natur, der alte Geist der Unruh.
Der regte sich, wie Feuer, das im Herzen
Der Erde gärt, das wie den reifen Obstbaum
Die alten Städte schüttelt, das die Berge
Zerreißt, und die Eichen hinabschlingt und die Felsen.


Não digas tu que eu gracejo,
De graças não sou amigo;
Quem pede, vencendo o pejo,
De porta em porta, é mendigo.


Schaust du sehnend in die Ferne,
Wo manch' lichtes Sternlein blinkt?
Ach, sie bleiben fern, die Sterne,
Ob dir mancher freundlich winkt. –


Así es como a la ciencia
   se deben los cantares,
Así es como a la ciencia
  se debe la ovación;
Cambiando para el culto
  del mundo en sus altares,
Al hombre en sacerdote,
  y al libro en oración.


Jiskřivými očky hledí
v temnou jizbu sklennou stěnou,
jak by chtěly babiččinu
zkojit duši rozechvěnou.


Daß die innerlichen Flammen
Uns nicht tödten vor der Zeit,
Zieht sich in dem Mund zusammen
Eine laue Feuchtigkeit,
Welche diese Hitze lindert,
Und die heisse Brunst vermindert,
Daß des Menschen flüssigs Blut
Nicht gerinne von der Gluht.


Die Prinzessin sitzt im Turme;
Ihre Harfe klingt,
Und ich hör, wie ihre Seele
Müde Sehnsucht singt.


Wer sich zum Aufgang kehrt und wart auf seinen Gott,
In dem kommt bald herfür das gnädge Morgenrot.


Quien te dice que ausencia causa olvido
mal supo amar, porque si amar supiera,
¿qué, la ausencia?: la muerte nunca hubiera
las mientes de su amor adormecido.
¿Podrá olvidar su llaga un corzo herido
del acertado hierro, cuando quiera
huir medroso, con veloz carrera,
las manos que la flecha han despedido?
Herida es el amor tan penetrante
que llega al alma; y tuya fue la flecha
de quien la mía dichosa fue herida.
No temas, pues, en verme así distante,
que la herida, Amarili, una vez hecha,
siempre, siempre y doquiera, será herida.


五更骑马望明星
细草坡陀迤逦行
一片长川天不尽
荞花如雪近丰城


Prchá sen,
je chmurný den
nad mrtvým, jenž někde leží – – –
Hlas volá s hůry: Msta je má,
pokoř se, pokoř, msta je má!
Kdo pomstu smýšlíš, radš nežij!
Bázeň má, velká, se tetelí.
Zpronevěřil jsem se příteli.
Přede mnou úhor leží.
Tvou vinou, zrádce! – Nežij!


So ruht Traumkönig beim Liebchen fein
In traulichem Küssen und Kosen,
Bis hell das Lager der Morgenschein
Bekränzt mit leuchtenden Rosen.


V zlých taky snaž spolcích zachovávati čistotu mysli,
Tak v blátech si chová ustřice čistu vodu.


A las cuatro,
a las cinco,
a las seis,
a las siete,
ayer, hoy y mañana,
pero también
al amanecer,
y al anochecer.


Тебе, который с юных дней
Меня хранил от бури света,
Тебе усердный дар беспечного поэта —
Певца забавы и друзеТобою жизни обученный,
Питомец сладкой тишины,
Я пел на лире вдохновенной
Мои пророческие сны,-
И дружба кроткая с улыбкою внимала
Струнам, настроенным свободною мечтой;
Умом разборчивым их звуки поверяла
И просвещала гений мой!
Она мне мир очарованья
В живых восторгах создала,
К свободе вечный огнь в душе моей зажгла,
Облагородила желанья,
Учила презирать нелепый суд невежд
И лести суд несправедливый:
Смиряла пылкий жар надежд
И сердца ранние порывИ я душой не изменил
Ее спасительным стараньям:
Мой гений чести верен был
И цену знал благодеяньям!
Быть может, некогда твой счастливый поэт,
Беседуя мечтой с протекшими веками,
Расскажет стройными стихами
Златые были давних лет;
И, вольный друг воспоминаний,
Он станет петь дела отцов:
Неутомимые их брани
И гибель греческих полков,
Святые битвы за свободу
И первый родины удар
Ее громившему народу,
И казнь ужасную татаИ оживит он — в песнях славы —
Славян пленительные нравы:
Их доблесть на полях войны,
Их добродушные забавы
И гений русской старины
Торжественный и величавый!!
А ныне — песни юных лет,
Богини скромной и веселой,
Тебе дарит рукой не смелой
Тобой воспитанный поэт!
Пускай сии листы, в часы уединенья,
Представят памяти твоей
Живую радость прошлых дней,
Неверной жизни оболыценья
И страсти ветренных друзей;
Здесь все, чем занят был счастливый дар поэта,
Когда он тишину боготворил душой,
Не рабствовал молве обманчивого света
И пел для дружбы молодой!


Kde hroby vzít? Už Praha nepostačí,
vždy dál a dále příšery ty kvačí,
ba v zoufání se všecko samo kloní
pod hrozná kopyta jich děsných koní.
V děs na Bojišti vzrostly mrtvol hory
tou Asiata silou jedorodou
a ve Psařích a níže u Obory
už lační vlci lidské hnáty hlodou;
ej, viděl jsem, jak na zsinalém prsu
máť polomrtvá nemluvňátko nesla
a v hrůze před světicí v chrámu klesla:
„Ó bílá růže sionského trsu“ –
tak modlila se v bolesti a v pláči –
„mne vezmi si, leč dítě chránit ráči!“
Pak rty své bledé k nohám Panny dala,
a objavši je, tiše umírala.
Dál dítě ručkou rtíku pomáhalo,
ne mléko však, jen rudé kapky ssálo,
až z lokti, které k ňádru si je kladlo,
v klín mateři a z klína na zem padlo...


Veux-tu le trône au dais de moire
Que l'homme regarde en rêvant,
Ou ce vain murmure, la gloire,
Qui s'éparpille dans le vent ?


Und du fragst zuletzt mit Grollen:
Hab' ich nur gelebt,
Um der rauhen Hand zu zollen,
Die die Gräber gräbt?


Jak obraz tkaný z třpytných nití,
v němž hasne ta, když ona svítí,
či chvatně splynou v jeden svit,
neb splétají se v hybné směsi
a krátce zmizí očím kdesi,
snům nedavše se uchopit.


Лови, лови ты
Часы веселий,
Пока ланиты
Не побледнели,
Но средь волнений
Живых и властных
Проси мгновений
У муз прекрасны


La pension di Cesare non iscarto,
che motu proprio ne venne battendo
a sostentar de le mie spese il quarto.


Tys prožil pohřben v příkrov bílý
přec jednu žití šťastnou chvílí,
tys plný doufání a síly
a mladých dum,
ty umíráš, však úsměv chýlí
se ke tvým rtům.