ترى أي داء من فراقك أعضل
وأي المنايا من بعادك أقتل
وأي الأماني دون قربك تجتلى
فتحسن أم أي المآرب تجمل
بعدت فما روض المحاسن ناضر
ولا الظل ممتد ولا الماء سلسل
ولا الدهر إلا جالب خيل حربه
على ودهماء الحوادث جحفل
أبعدك يصفو لي من العيش مورد
وعندك لي هذه المجرة منهل
شربت دماً إن لم أذم لياليا
أرتنا سرار البدر من حيث يكمل
وان هو لم يأفل عن القلب ساعة
فعن ناظري لا يأفل الدهر بأفل
أظن النوى ما فوقت من سهامها
تلقاه من شملي وشملك مقتل
والا غصبنا البيد ما في نفوسها
وغاية ما فيها رغام وجندل
فما بالنا والأرحبيات ترتمي
بنا في فيافيهن اير وارجل
بليل كأن الشهب فيه اسنة
مقومة اطرافها وهو قسطل
على أن ارضي أي ارض حللتها
ومرعى سوامي مخصب اين ترقل
وكل طريق للمهذب مهيع
وفي كل ارض للأكارم منزل
ولكن عيناًلا تراك سخينة
وسمع يحليه سواك معطل
لعل وجيف اليعملات وجوبها
سباريت ما جابت بها الشم شمأل
وسرعة تقريب السراحيب في دجى
يضل بها الكدري طرفاً ويذهل
يقصر عن ادراكها البرق غاية
وتهزأ بالنكباء شوطاً وتهزل
لها من اديم الليل ثوب ونجمه
شياة وعندي بالأهلة تُنعَل
ومن رام في أمر معيناً على المنى
والا المنايا فالأغر المحجل
يبلغني المولى الأمير محمداً
وحسبي مُني منهن ما كنت اسأل
فأني متى ابلغ حماه عقلتها
وليست يمينا دون ذلك تعقل
شجاع إذا استصرخته لملمة
اجابك فيها ضاحكاً يتهلل
كأن به في كل منبت شعرة
بدا منها فيها للحوادث منصل
تنام ظُبا الرعديد ملء جفونها
وسيف ابن سيفا ساهر يتململ
وتجمد اموال اللئام وماله
وان كان من نوع الجمادات يهطل
وان امرءً لا يألف البأس والندى
فليس عليه في الزمان معول
لك الخير تحصى المجد احصاء عاقل
وتعطى الندى اعطاء من ليس بعقل
وتقدم في الهيجا المنايا إلى العدا
وتحجم في اخذ السبايا وتخجل
خلائق من ساس الزمان وأهله
وابصر حال الدهر كيف يحول
سبقت إلى غايات كل فضيلة
فأنت أخير في المكارم أول
وجدت بما لو جاد غيرك بعضه
لقلنا به بخل وحاشاك تبخل
سوابق جرد تحت مرد تسربلوا
سوابغ سرد ذاد عنها السموأل
وبيض كأن القين اودع غمدها
ضرام لهيب فيها للماء جدول
تربك بمتنيها الفرند كأنه
على لبة الحسناء عقد مفصل
وذي غلة سمراء ما نقعت صدا
بغير دم منه تعل وتنهل
إذا خطرت في الروع لم يبق لوّم
على حب هيفاء القوام وعذل
ومن لي بأن أروي نداك مفصلا
إذا كان يعي حصره وهو مجمل
أمولاي آمالي لديك كثيرة
وفضلك يأبى أن يخيب المؤمل
ولولاك لم البس رجاي جلاببا
على أن ثوب اليأس بالناس أجمل
وكم لك عندي من قديم مودة
صحيح لنا فيها الحديث المسلسل
وصدق ولاء تدعيه عصابة
أقول بها لكنها تتقول
هنيئاً لمثلي حيث مثلك ركنه
وسعداً لمن مثلي به يتغزل
فأنت تجيد الجود والمجد والغنى
واني اجيد الحمد والحمد افضل
ولو كنت في الماضي بالدهر لم يكن
بغير نظامي في الورى يتمثل
فداؤك من تأبى المنية نفسه
ويعلم ان العمر وقت مؤجل
على سفر في الدهر نحن وانما
نخيم في الدنيا قليلا ونرحل
ويغلبنا فيها الرجاء واننا
نؤمل ما يعيي به المتأمل
ومن علم الأيام علمك لم يكن
له خلة إلا التقى والتفضل
بقيت بقاء الحمد فيك فأنني
أرى المرء يمضي والمحامد تقبل
ودمت دوام الفضل منك فأينما
تنافلت الركبان فضلك ينفل
ولا فقد الأقوام منك سميدعا
يقول إذا اشتد الخصام ويفعل


U studánky u klokočí
zaplakaly sivé oči,
sivé oči, srdce mladé –
záhy se v ně bolesť klade.


Man nennt die Liebe süsse; gesaltzen wer sie nennt,
Hat noch am allerbesten sein schmecken angewendt.


Allein Gott! Eine Lieb' macht alles eines sein;
Das höchste Gut ist in den einen Punkt geleget.
Die Liebe führt uns in den eignen Ursprung ein,
Da unser Anfang, Gott, uns träget und beweget.


Jehovah, zeuch mich an! Verdupple deine Macht!
Jehovah, steh mir bei, und halte selbst di Wacht.
Jehovah, eil zum kampff in unser Hauptgefahr!
Verzehre voller krafft di mir gedräute baar!
Erweise aller Welt, was doch dein knechtchen war.


Già Smirna e Babillon son fatte vane,
l'ardir de' Galli e la potenza argiva,
le vittorie e trïonfi e pompe umane.


Abgelenkt zum zweiten Male, ward der Fluß herbeigezogen:
Mächtig in ihr altes Bette schäumten die Busentowogen.


So erklang an Naxos Felsgestaden
Jubel, Paukenschlag und Cymbelschall.
Nymphen wachten auf am Waßerfall,
Staunend horchten rings die Oreaden.
Fortgewirbelt von des Taumels Flut
Sprang die Mänas; voll der raschen Wuth,
Lärmend mit Krotalen und Posaunen,
Sprangen krausgelockte Faunen.


E statuì nel publico conspetto
de la città, di tanta ingiuria rea,
con quella maggior gloria ch'a perfetto
cavallier per un re dar si potea,
di rendergli quel premio ch'intercetto
con tanto inganno il traditor gli avea:
e perciò fe' bandir per quel paese,
che faria un'altra giostra indi ad un mese.


Winken nur leise die Herren einmal mit dem drohenden Finger:
Puh! wie wächst dann im Nu ihren Lakaien das Herz.


»In Köln war wirklich ein arger Skandal –«,
Begann ich zum alten Herrn Soherr,
»Barrikaden kamen in Masse, man wußt
Bei Gott nicht, von wannen und woher.


Vor seiner Schönheit muß
Der tolle Turnus 2 weichen/
Alexis 3 ist
Nur gegen ihm ein Ruß/
Der Tamyras 4 desgleichen
Nur Kaht/ und Mist:
Der schöne Käiser Friderich 5
Vor ihm muß weit verkriechen sich.


Na sladkých ňadrech ženy
já nedovedl, ach,
zhrdaje, poražený
tonouti v myšlenkách,
já musel znova prahnout
strašlivém po boji,
já musel znova sáhnout
po žití prazdroji.


Hauche dich aus Gotteshauchen
In dem heilgem schwebungsrauchen
Ewigewigewigst mehr!
Brodme aus dem Gottheitgrunde,
Brodmend schöpff aus Jesus munde,
Voll Jehovens angehöhr,
Voll Jehovens Wort und lehr!
Hauche heiligheiligheiligst!
Gantz im gantzem! unzertheiligst!
Hauche lobvoll Gott den Herrn,
Oben, unten, nah und fern!


Staub den hab’ ich längst entbehret
In dem stets umhüllten Norden,
Aber in dem heiſsen Süden
Ist er mir genugsam worden.


Còia de scrofe toserate,
fune de pel'atortichiate,


底事怒如雷鼓鸣
颠狂横雨此先声
海滨人得知防避
始信阳侯故有情


布衣空手取中原
劲卒雄师不足论
楚国八千秦百万
豁开胸臆一时吞


百里平田草亦焦
数间茅屋树萧萧
民风落寞愁无限
谁解为图献圣朝


Nyní mně svítá zlatý tvůj vlas,
děvčátko šestnáctileté,
v copánky dlouhé ručka ho tvá
s hedvábnou mašličkou plete.


لَنا لَيلة بِالسَعد آياتها بَدَت
سُروراً فَخلنا أنَّها لَيلة القَدرِ
حَكَت فَلكاً بِالزُهر يَزهو وَبَدرها
بِأُفق العُلى شَيخ الشُيوخ أَبو النَصرِ


Zamženým podvečerem
zavolal’s v přístav můj: Pojď!
Všemocný, stejným veď směrem
mou touhu i mou loď!


一段无瑕真万金
临窗忽见洗尘心
中间方寸君知否
便是仙家绿绮琴


Herr, ich bin so ganz elendig;
Soll mein Vorsatz sein beständig,
So mußt du mein Helfer sein.
O Durchbrecher aller Banden,
Laß mich werden nicht zuschanden,
Denn ich trau in dich allein!


Da ist nichts/ als Freud/ und Wonn;
Jeder gläntzet/ wie die Sonn: 8
Nichts als Lust
Diesen Burgern ist bewußt/
Welche in Zeit-loser Eyl/
Schneller/ als des Parthers Pfeil/
An den Ort/
Wo sie wöllen/ fliegen fort;
Nichts kan ihnen widerstehen/
Sie durchgehen/
Wie der Plitz/ die harte Stein/
Wie durch Glaß der Sonnenschein.


Gleich wie der Wolken last in tropfen sich verlieret:
also mein Vnglück auch durch Thränen Regenfällt.
als Haubt Plejaden / sie zu feuchten sind bestellt /
der Gottes Güte Land das hülff-blüh dann gebteret.
Diß quälend Wellen-Meer an wunsches Port offt führet.
Der Buße Muschel Perl in seinem schoß es hält /
zu dem die Amber sich / das Ruf-Gebet / gesellt.
Offt man darinnen mich / gleich als im Felsen / spüret:
Sonst treibt die Wasserkunst offt grosses Räderwerck.
Ach daß mein weinen doch auch Gottes Raths-Rad triebe /
daß er dem Sternen gang ein gut geschick vorschriebe!
Ach Thränen! hättet ihr doch zuverbrennen stärk
die starken Vnglücks band. Seyd ihr doch siedend heiß:
kühlt auf das wenigst nur die hitz / weil ihr auch Eyß!


Mich hungert und ihr macht mich satt,
Mich dürst, ihr gabt mir trinken,
Ich klagte weh, ihr schafft mir Rat
Zur Rechten und zur Linken.
Ihr habt mich Nackenden bekleidt,
Nahmt mich in eure Hütte,
Ihr kamt zu mir zur bösen Zeit
In' Stock mit Trost und Güte.


Denn süss, o süss sind treuer Liebe Freuden:
Das blinde Glück mag seinen Überfluss,
Mag Ruhm und Macht, an wen es will, vergeuden!
Mir gnügt ein Blick, ein Händedruck, ein Kuss.


Doch ich werde rasch umfangen,
Und mit hohem Federnhute,
Schwarzem Antlitz, buntem Röckchen,
Arlecchina mir zur Seite!
»Sei willkommen, Freund, willkommen,
Reiche mir den Arm!« – Wer bist du? –
»Wer ich bin? Ei nun, damit
Man's nicht wisse, dient die Maske.«


Pak ti ještě žehnat bude
pěvce píseň labutí,
až té kruté tísně zbude
u posledním vzdychnutí.


per farne esser felici e ben contenti
e gli animi aquietati,
dovëa farne pari
d'uno sol stato o casa o albergo o tore.


Signor, ch'in questo legno duro e grave
sopportasti, com'uom, figliol d'Iddio,
la morte, e così in man ti die' la chiave
del suo bel regno il tuo fattore e mio,
il perdonar ti fu dolce e soave
ogni ignominia, e così far vogl'io:
perdòno per tuo amor e non mi pesa
ogni ingiuria, ogni oltraggio ed ogni offesa.


Die Fabel, grausam, falsch und schlecht
Und sonder Zweifel übertrieben,
Ich fand sie alter Hand im neuen Buch geschrieben,
Das hieß das Land- und Kirchenrecht!
Das Buch war schön gedruckt,
Geschrieben war sie schlecht.


Mein Guilford, einen Augenblick
Geh muthig mir voran,
Wo uns nicht Tod, nicht Mißgeschick,
Kein Feind uns trennen kann!


Не слышно шуму городского,
В заневских башнях тишина!
И на штыке у часового
Горит полночная луна!
А бедный юноша! ровесник
Младым цветущим деревам,
В глухой тюрьме заводит песни
И отдает тоску волнам!
«Прости, отчизна, край любезны
Прости, мой дом, моя семья!
Здесь за решеткою железной —
Уже не свой вам больше я!
Не жди меня отец с невестой,
Снимай венчальное кольцо;
Застынь мое навеки место;
Не быть мне мужем и отцом!
Сосватал я себе неволю,
Мой жребий — слезы и тоска!
Но я молчу, — такую долю
Взяла сама моя рук »
Уж ночь прошла, с рассветом в злате
Давно день новый засиял!
А бедный узник в каземате —
Всё ту же песню запевал!


Die Welt glaubt zwar gemeiniglich,
Ein Haupt, das Schnee und Silber zieret,
Erwarte nur des Todes Stich,
Und werde bloß von ihm ins finstre Haus geführet;
Man meint, daß der so jung und schön
Und frisch und roth und munter wäre,
Nicht leicht die Todes-Stimme höre,
Es wär vor ihm zu früh aus dieser Welt zu gehn,
Nur Väter, und verlebte Seelen,
Verwechselten die Welt mit jener dunkeln Hölen.


Poslední ty shaslých snů mých útočiště,
ostatenku milý zbořeného nebe!
Vše jsem s chladnou pýchou ztratil – ale tebe?...
Bolumíro! chrám tvůj v středu zbořeniště.


O gefeyert sey mir, blumiger zwölfter May,
Da die Göttin ich sah! aber gefeyerter
Seyst du unter den Mayen,
Wenn ich in den Umarmungen


né v'avea colpa il vostro almo sembiante
né de' begli occhi lo splendor sereno,
ma solo il mio tiranno e 'l mio pensiero.


Сказали раз царю , что наконец
Мятежный вождь, Риэго , был удавле«Я очень рад,— сказал усердный льстец ,—
От одного мерзавца мир избавлен»Все смолкнули, все потупили взор,
Всех рассмешил проворный приговоРиэго был пред Фердинандом 4 грешен,
Согласен  Но он за то повешеПристойно ли, скажите, сгоряча
Ругаться нам над жертвой палача?
Сам государь такого доброхотства
Не захотел улыбкой наградить:
Льстецы, льстецы! старайтесь сохранить
И в подлости осанку благородств


Ein altes Hufeisen lag bestaubt
Zur Rechten im Fahrgeleise ...
Du nahmst es – wir haben gleich dran geglaubt –
Ich trug's ... es ging mit auf die Reise.


船渡江天暮色青
半江峰影动寒星
海风忽起玄珠树
山月遥生绿玉屏


Und schnallt ihr hohe Socken an,
Setzt Mützen auf bis ans Gewölbe,
Der Umfang mehrt und erhöht sich leicht,
Die Kraft aber bleibt dieselbe.


Flügle rascher den Kahn, nervichter Jünglingsarm!
Daß uns Feld und Gebüsch schneller vorüberflieh'!
Jenes grünende Eiland
Winkt zum fröhlichen Traubenmahl!


Denně toužím:
po bratrství činů se soužím,
abych s těch všech,
které miluji z duše a pro něž žiji
snímal tíži,
abych do jejich zármutků nasil těch,
které jak záhony petrklíčů zlatou melodii
v jarních vodách
slunečně a čistě a dětinsky se shlíží.


Nedávno v klubu, hasnul právě den
nad stromy Petřína,
a z řeky odraz padal v plochy stěn
a nepřestal se chvěti,
až ztrácel se jak mlžná vidina
a jaká radost dětí!


Mein Gönner, du scheinst nicht in Stimmung zu sein.


Yo, que soy una humilde enamorada,
entre tantos no he visto retratada
la pasión que me arrastra a lo invisible


Pěšina vede suchým drobným pískem
a kolkolem jsou pole vypráhlá.
Umdlený rolník věru s malým ziskem
zažloutlý písek na nich přeorává. –
Dál pastviny jsou, řídká na nich tráva. – – –


Es packt mit grimmer Wucht
Mich wohl ein nächtlich Brausen;
Ich raffe dann mit Grausen
Zusammen mich zur Flucht/
Doch halten zähe Schollen
Mich an den Wurzeln fest./
Da steh ich nun mit Grollen
Und schüttle mein Geäst.


Toť ideál – toť všední život, hmota!
a duše má v těch stínech s bázní zřela
jít Sancha Panzu vedle Don Quixota.


La vieille fit : — hop ! Hop ! Et par la cheminée
De reflets flamboyants soudain illuminée,
Deux manches à balais, tout bridés, tout sellés,
Entrèrent dans la salle avec force ruades,
Caracoles et sauts, voltes et pétarades,
Ainsi que des chevaux par leur maître appelés.
— C'est ma jument anglaise et mon coureur arabe,
Dit la sorcière ouvrant ses griffes comme un crabe
Et flattant de la main ses balais sur le col.
— Un crapaud hydropique, aux longues pattes grêles,
Tint l'étrier. — housch ! Housch ! — comme des sauterelles


Heute/ da des himmels zier
sich zu kleiden war geflissen/
schrieb mein Deutschmuht her zu mier/
ja mein Bornman fügt zu wissen/
wie er diese gantze nacht/
und noch itzund lieder macht.


Herr Engels, der ist Diktator von Köln,
Bis wieder die Sonne der Ruh scheint;
Der Stadtkommandant, Herr Engels, der hat
Die Bürgerwehr Kölns entkuhbeint.


Sin su tallo, sin su fruto, sin su aroma
¡hoy, amaneció la rosa deshojada
por el arbitrio de unos dedos!
apagando la sonrisa de una infancia
el cantar de una calandria
el ajetreo de un mirlo
y el sueño de un bohemio...
¡y se marchitó mil huerto!
y se fue la novia...
y la luna fue vista llorando en la terraza
¡Oh, Rosa! ¡Oh, huerto! ¡resucitad os pido!
que aún deseo besar a la novia
con mis labios encendidos
al despuntar el alba
ese pimpollo tierno
que coronaba la flora
de su seno virgo


Vígassággal szentek hálát adnak,
Nagy szent Istent háromszor kiáltnak,
Dícséretet, alleluját mondnak,
Áldásáról, sok áment ők mondnak.


V kojeném láskou ale srdci teplém
Líbě sám jarní vane dech mladící,
Zdroj, z něhož jasná blaženosť se prýští,
Nikdy nevyschne.


行行乌桕傍江湄
曾记当年共步时
欲识九崖超拔处
盛年坚谢一官微


Prvý dí: Jsem poet, panno,
na tom oři je mi dáno
světem nést vás k slunci, hvězdám,
dát vám slávy korunu! –


Tak přišel den,
kdy byl jsem svoboden.
Za dálným obzorem, za rudým květem
šel jsem světem.


Nie eifern wir, noch zanken;
Wir tauschen nur Gedanken,
Und tauschen all' uns reich.
Hat einer auch besondre Kreise;
Wir ehren sie. Zum Ziel der Reise
Führt mancher Weg, gekrümmt und gleich.


莫解忘忧不数萱
长镵𣃁雨护云根
采薇劲节于今在
知是夷齐几世孙


Die Straßen sind doch gar zu eng!
Das Pflaster ist unerträglich!
Die Häuser fallen mir auf den Kopf!
Ich eile soviel als möglich!


Wie schreitet er am Himmel hin
So freundlich seine Bahn!
Er hat ja Gutes nur im Sinn,
Hat Niemand Leids gethan.


Wir, ach du meine Güte,
Kamen halbtot per Bahn,
Noch immer ohne Hüte,
Bei Heinz dem Leichnam an.


Ein Jüngling war des ganzen Volkes Liebe,
Der Fürstinn zweiter Sohn.
Voll Hoffnung schien des Jünglings Pfad zum Ruhme,
Zum Grabe war's der Pfad.


Tři dny jsem chodil kol té smutné lípy.
Ráz seker padal jako žhavé šípy,
jí ruka katů nejprv hlavu sťala,
vždyť báli se, až celou tíhou padne,
že zdrtí život tělo bezevládné,
že zdrtí chýši, jež se dole krčí
blíž kostela, kde lípa, obr, trčí.
Tož jako mravenci, jak datli vzhůru
se lidé drápou, čníce do azuru,
jich pily teskné miserere pějí,
až sněti lípy bolestí se chvějí.


E, esfolhando-me ao vento, indômita e selvagem,
Quando aos arrancos vem bufando o temporal,
— Poeta — bramir então à noturna bafagem
Meu canto triunfal!


Eine Flamme zittert mir im Busen,
Lodert warm zu jeder Zeit und Frist,
Die, entzündet durch den Hauch der Musen,
Ihnen ein beständig Opfer ist.


Chi dice: Amor, costei me sforza, aiuto;
Chi dice: El mio cor tien, famil tornare;
Chi dice: Io ardo, e a lei sola l'imputo.


Los árboles, de columna desnuda, esparcen hacia arriba una armazón vigorosa, reparo de la frente del castillo.
  De los torreones cuelga una broza parásita, de crines ralas. Alí suben aves corpulentas de irónico rostro de gárgola.
  Desde mi ventana remontada miro a mis pies la ondulación de la floresta y, en un ángulo del horizonte, la luz espasmódica del relámpago.
  Huyeron lejos los días de andanza militar. Defendí contra el musulmán apartados reinos zozobrantes. Ejecutábamos y sufríamos una guerra de asechanza y campo abierto, perpetua y sin merced. Una noche de consternación dejé, entre aves de rapiña y acostado en un precipicio, el cadáver de mi hermano de armas. La luna asomaba por una brusca apertura del nublado.
  Un consejo interior me restituyó a esta vivienda, una vez convenida la paz. Derribé encinas y robles para vedar, tras de mí, las sendas y carriles de la selva. Escogí, por mi aposento, la sala de los trofeos de caza, donde sobresale un espejo nebuloso.
  El ocio y la monotonía recrecieron mi natural amargura, aliviada pasajeramente por el intervalo de trajín mundano.
  Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
De los torreones cuelga una broza parásita, de crines ralas. Alí suben aves corpulentas de irónico rostro de gárgola.
  Desde mi ventana remontada miro a mis pies la ondulación de la floresta y, en un ángulo del horizonte, la luz espasmódica del relámpago.
  Huyeron lejos los días de andanza militar. Defendí contra el musulmán apartados reinos zozobrantes. Ejecutábamos y sufríamos una guerra de asechanza y campo abierto, perpetua y sin merced. Una noche de consternación dejé, entre aves de rapiña y acostado en un precipicio, el cadáver de mi hermano de armas. La luna asomaba por una brusca apertura del nublado.
  Un consejo interior me restituyó a esta vivienda, una vez convenida la paz. Derribé encinas y robles para vedar, tras de mí, las sendas y carriles de la selva. Escogí, por mi aposento, la sala de los trofeos de caza, donde sobresale un espejo nebuloso.
  El ocio y la monotonía recrecieron mi natural amargura, aliviada pasajeramente por el intervalo de trajín mundano.
  Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Desde mi ventana remontada miro a mis pies la ondulación de la floresta y, en un ángulo del horizonte, la luz espasmódica del relámpago.
  Huyeron lejos los días de andanza militar. Defendí contra el musulmán apartados reinos zozobrantes. Ejecutábamos y sufríamos una guerra de asechanza y campo abierto, perpetua y sin merced. Una noche de consternación dejé, entre aves de rapiña y acostado en un precipicio, el cadáver de mi hermano de armas. La luna asomaba por una brusca apertura del nublado.
  Un consejo interior me restituyó a esta vivienda, una vez convenida la paz. Derribé encinas y robles para vedar, tras de mí, las sendas y carriles de la selva. Escogí, por mi aposento, la sala de los trofeos de caza, donde sobresale un espejo nebuloso.
  El ocio y la monotonía recrecieron mi natural amargura, aliviada pasajeramente por el intervalo de trajín mundano.
  Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Huyeron lejos los días de andanza militar. Defendí contra el musulmán apartados reinos zozobrantes. Ejecutábamos y sufríamos una guerra de asechanza y campo abierto, perpetua y sin merced. Una noche de consternación dejé, entre aves de rapiña y acostado en un precipicio, el cadáver de mi hermano de armas. La luna asomaba por una brusca apertura del nublado.
  Un consejo interior me restituyó a esta vivienda, una vez convenida la paz. Derribé encinas y robles para vedar, tras de mí, las sendas y carriles de la selva. Escogí, por mi aposento, la sala de los trofeos de caza, donde sobresale un espejo nebuloso.
  El ocio y la monotonía recrecieron mi natural amargura, aliviada pasajeramente por el intervalo de trajín mundano.
  Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Un consejo interior me restituyó a esta vivienda, una vez convenida la paz. Derribé encinas y robles para vedar, tras de mí, las sendas y carriles de la selva. Escogí, por mi aposento, la sala de los trofeos de caza, donde sobresale un espejo nebuloso.
  El ocio y la monotonía recrecieron mi natural amargura, aliviada pasajeramente por el intervalo de trajín mundano.
  Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
El ocio y la monotonía recrecieron mi natural amargura, aliviada pasajeramente por el intervalo de trajín mundano.
  Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Sentía un desmayo de la voluntad, un rapto sobrenatural, efecto de presencia desconocida. Perdí la cuenta del tiempo y de su paso.
  Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Una vez quiso verme el más alegre de mis camaradas, y lo consiguió adivinando las veredas y sorteando los estorbos colocados de través.
  La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
La ambición desengañada lo había reposado, confiriendo autoridad a su discurso. Había penetrado los secretos de la sabiduría.
  Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Me refirió las tradiciones de mi casa, los atropellos de mis antepasados y su término aciago. Mi orfandad temprana, mis hazañas de cruzado habían bastado a rescatarme del sino. Debía poner fin a mi raza, pasando a mejor vida sin descendientes.
  Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Por su mandamiento me acerqué al espejo nebuloso, momentáneamente esclarecido.
  Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.
Y allí miré, asombrado, mi faz de anciano.


Wenn der kommende Lenz in mein sanft wallend Herz
Neue dichtrische Freuden goß;
Fühlt ich klopfend in mir einen geheimen Wunsch,
Unbefriedigt und still beweint.


Ó noci velebná! Zda v tobě více zříti
má oko člověka než krásu, která svítí
ti v cesty, kudy jdeš, tě provázejíc v záři?
Tys něma – a přec zdá se mi, když kol vše tiše,
že v chrámu velkém jsem, v něm oltář v nebes pýše
plá v světlech mihavých, jichž na sta se tam skvěje
a měsíc, hostie, s jich středu stříbro leje
na zem’, jež v hlubokém a zbožném zadumání
před zjevem posvátným líc zasmušilou sklání...


Svobody vrah válečné
rozstavuje šiky své:
zloděje, lupiče,
smilníky, paliče,
lháře, vražedníky,
svatokrádežníky. –


Snad blízka jsi juž dni, kdy budeš sobě
přát smrti, sama v pláči volat na ni,
by rukou matky tvých se dotkla skrání
a před mou láskou ukryla tě v hrobě.


Allor foss' egli stato i·Normandia,
Nel su' paese ove fu strangolato,
Ché sì gli piacque dir ribalderia!».


Oder ob dein Humor wieder steht,
Du dessen eingedenk bist,
Daß ein aufrichtiges Gebet
Ein unterweges Selbstgeschenk ist?
Ach, wie es dir wohl geht?


Egészség és bűnügy biztos számadatja
Megcáfolhatatlan számokkal mutatja,
Hogy mértéktelen bor, pálinka italnak,
Áldozataiként itt legjobban halnak.


e és tu então
que tens os dedos
agora
em minha nádegas


Hiemit steig' ich in den Nachen.
Schöne/ halt bey alter Gunst/
laß dich keines Neides Dunst
von der Lieb abspenstig machen.
Nu es nehmen mich die Winde/
bleib geneiget deinem Kinde!


Mindened elhagyod, amelynek életed
Gyönyörűségeit, míg élsz, köszönheted.
Itten kell hagyni a drága örökséget,
Itten, ha férj vagy, a kedves feleséget,
Ha lettél éltedbe gyermekek atyjává,
Szerelmes gyermeked lesz gyászos árvává.
Rakás aranyaid tőled elmaradnak,
Csak egy őltönöcskét s egy oszlopot adnak,
Egy deszkából csinált szomorú hajlékot,
Más veszi kezére a több maradékot.
Így borítnak reád végre szemfedelet,
Néked is véged lesz, mint másnak vége lett.


Mily gyorsan távolodsz a nagy időben
tőlem, fiam.
Már idegesen kelsz föl az ebédtől,
eltűnsz, szaladsz.
Újságot olvasol, amikor beszélek,
kurtán felelsz.
Barátaiddal vagy. Üres a szobád.
Üres a lelkem.
Nem látod arcomon botor szerelmem.
Nem veszel észre.
Csikorgó hangom iszonyú tenéked.
Nehéz a kezem.
Anyád lett megint egyetlen barátnőm.
Véle beszélek.
Halkan említem hancúzó korunkat.
Hogy meg ne halljad.
Így hagytam el egykor én is apámat.
Ő is így ment el.
Nehéz sóhajjal, büszkén, átkozottan,
vissza se nézve.
Ó e magány a régihez hasonló,
mikor még nem éltél.
A reggelek hamut szórnak fejemre,
szürkék a delek.
Este a kertben nézem az eget,
a fákat, a lombot,
s kérdem magamtól, miért nem érti
gyümölcs a törzset?


أَبَا البركاتِ لي مولىً جَوادٌ
مواهبُهُ كمُنهلِّ السّحابِ
يُحكِّمٌ في مكارِمهِ الأمانِي
ولو كلّفْتَهُ ردّ الشّبابِ
فَما بَالي أرَى ما أَبتغِيهِ
بعيداً عند مُنقَطِعِ السّرابِ
وعذرُكَ في قضا شُغلِي قضاءٌ
يُصرِّفُهُ فَما عُذْرُ الجَوابِ


To píseň byla jara na oslavu,
jež vítězně se bralo v srdce niv,
by všemu tvorstvu zmátl hruď i hlavu
ten jeho zlatý div.
Vy první byli jste jím okouzleni,
ten tam byl vašich ňader žalný stesk,
jen žlutý pýr pří zvučných prsou chvění
jak ze zlata se lesk’.


露下瑶天秋月明
宾鸿此日已南征
一声嘹唳青云外
唤起江湖久客情


Möcht ich dann mit den Knaben
Von Hamel mich vergraben/
Und ewig sperren ein:
So wolt' ich eingeschlossen
Gar gern/ und unverdrossen
Des Tods Gefangner seyn.


Gesegnet mir, mein Vaterland,
Wo ich so viele Tugend fand,
Gesegnet mir, mein Vaterland!


Und wie kann ich's je beschreiben,
Was mein Herz für dich gefühlt,
Während an den Fensterscheiben
Du die heiße Stirn gekühlt!


Bleib du mir innig nah,
Du bist die Liebe ja!
Dir will ich mich verschreiben,
Auch heut' dir treu zu bleiben;
In deinem Jesusnamen
Will ich aufstehen, Amen.


Que ciando el sol se parte, ¡ay pena mía!
otro día promete, y el que adoro
no me deja esperanza de otro día.


秋风陇树悲声切
夜雨灯窗泪眼昏
莫问他年三釜志
一间茆屋老江村


Takové též podjaly je city,
Zhlídše vroucí lásky svity,
Vidí nespatřené v světě spanilosti;
Všecky tvory kouzlí jim teď lahodnosti,
Počínají žíti v blahonosném pudu;
Půtek nenávidí tak co bludu,
Diví se, jak mohly s hochy vesti vojen,
Přejí si, by byl již rozbroj upokojen.


Aquel que fue la causa de tal daño,
a fuerza de llorar, crecer hacía
el árbol que con lágrimas regaba.


I do objetí ztuhlou vzala šíji,
ret horký tiskla na rty, na čelo
a nedbala, že chvíle noční míjí,
že prchl den a již se zatmělo;
když lidé všickni kolem pravili jí:
„Tak teskniti by srdce nemělo!”
tu v těžkém, dusném pravila jim bolu:
„Tu chvíli aspoň popřejte nám spolu...”


数家烟火新丰市
一望蒿莱戏水河
汉祖空怜功业在
而今与仲不争多


Soudci, lid a chmurný kat se třesou...
Kravarského do radnice nesou.


Haben wir denn Lust zu Weine,
Leipzig ist bald an der Hand,
die den besten Trunk vom Rheine,
die den süß'sten Alakant
und was lieber noch kan sein
auf der Post uns liefert ein.


江行安可食无鱼
问著笭箵总道虚
底事官船渠不卖
从来污吏喜侵渔


Ob die Locken eine Glorie quellen
Und dein Antlitz und du himmlisch mild
Auf mich blickst, ein stumm Marienbild,
Das zwei blaue Sterne fromm erhellen;


Cuando miro en la mañana oscura,
arder poblados en total indolencia
y la gente muriendo en la tortura
en manos de seres sin conciencia,
siento llorar las almas de amargura
pidiéndole al Señor paz y clemencia.
Y en lejanía en el azul del cielo
se ven viajar los sueños con tristeza
como palomas que levantan vuelo
dejando atrás su nido en la maleza
con los felinos que producen miedo
cuando están al acecho de la presa.
El miedo no es solo a criminales
que atacan con crueldad y alevosía;
el miedo es a autistas y gamonales
que nadan en el mar de la falsía
explotando a pobres ignorantes
que mendigan el pan en la agonía.


Why was this idle charge? he crys:
Let courage female fears despise.
Or did she doubt my heart was brave,
And therefore this injunction gave?
Or does her harvest store the place,
A treasure for her younger race?
And would she thus my search prevent?
I stand resolv'd, and dare th' event.


有意纷纷挽落晖
无情衮衮傍人飞
莫教化作浮萍草
流向天涯忘却归


OF all my experience how vast the amount,
Since fifteen long winters I fairly can count!
Was ever a damsel so sadly betray'd,
To live to these years and yet still be a maid?


Am Marmorblock, drauf mocht' ein Gott einst glänzen,
Stützt er sein Haupt, traun, ein' selt'ne Vase!
Ein Lorberbaum umweht's mit Schattenkränzen
Und streut ihm seine Blätter auf die Nase.


سَلامٌ على العَمل الصالحِ
وغادٍ من النُّسكِ أو رائحِ
سلامٌ على السَّنَنِ المستقيمِ
سلامٌ على المَتْجرِ الرّابحِ
سلامٌ على صوم يومِ الهجيرِ
وهبّةِ ذِي مدمَعٍ سافِحِ
سلامٌ على عَرصَاتٍ خَلَوْ
نَ للدّين من غابقٍ صابحِ
وفارقنا يومَ جدّ الرّحي
لُ عُريانَ مِن مِيسَمٍ فاضِحِ
فتىً كان في دارنا هذِه
بطَرْفٍ إِلى غيرها طامحِ
تراهُ إذا غَسَقَ الخابطونَ
على منهجٍ للهُدى واضحِ
محمّدُ فارقْتنا عَنْوةً
فجرحِي الرّغيبُ بلا جارحِ
وأوْدعتنِي في صميم الفؤا
دِ مِنِّيَ ما ليس بالبارحِ
وهوّن رُزْءَك أنّي أقولُ
مضيتَ إلى مُنيةِ الفارحِ
إلى نِعَمٍ ليس كالأعْطياتِ
ونافحُها ليس كالنافحِ
كنار العَراءِ بلا مُصطَلٍ
وسَجْلِ القَليبِ بلا ماتِحِ
ودارُ السّياسةِ مجفُوَّةٌ
وغدرانُهنَّ بلا نَاشِحِ
وكنتَ وقد طَرَحَتْها بَنان
كَ مُحتقِراً خيرَ ما طارحِ
فلو سُئِلَتْ عنك لاِستَعجلتْ
إلى منطقِ الشّاكر المادحِ
وكم لك في المجدِ من ثورةٍ
إلى البلد الشّاحط النازحِ
على كلّ منفرجِ الكاذَتَين
كَتُومٍ لأنفاسهِ سابحِ
تَراهُ إِذا اِسوَدّ ليلُ العَجاجِ
من الرَّوْعِ كالكوكبِ اللائحِ
وَقَد عَلِموا حينَ شبّوا الأُوارَ
مَجَسَّكَ من لاذِعٍ لافِحِ
بِأَنّك أَضربُ من حامِلٍ
لسيفٍ وأطعنُ من رامحِ
وَأَكتَم للسِّرِّ حين اِكتَوَتْ
خطوبٌ على النّاشر البائِحِ
وأنّك منتقماً إذ تكون
لِذُحْلِكَ خيرٌ من الصّافِحِ
تفِيءُ إلى الأبْلجِ المستنيرِ
من الرأْيِ في المُعضِلِ الفادِحِ
وإن عَنَّ يومُ حِباءٍ هَطَلْتَ
وفي النّاسِ مَنْ ليس بالرّاشحِ
مضيتَ خفيفاً من الموبقاتِ
وأين الخفيفُ من الدالِحِ
ولو أنصف النّاسُ تُرباً أُهيلَ
على جَسَدٍ ناصعٍ ناصحِ
لَزاروهُ وَاِستَنزلوا عندهُ
عطاءً من المانع المائحِ
فإمّا نزحتَ وراءَ الصَّفيحِ
فلستَ عن الخير بالنَّازحِ
فَللّهِ قبرٌ أراقوا بهِ
ذَنوباً من الذُّخُر الصّالحِ
تمرُّ به أرِجَ الخافقين
ملآنَ من عَبَقٍ فائِحِ
فإنْ نحن قِسنا إليه القبورَ
أَبَرَّ بميزانِهِ الرّاجحِ
ولا زالَ منهمرُ الطُّرَّتين
يَسُحُّ بماءٍ له سائحِ
عليه وإنْ كان مستغنياً
بما فيه من كرمٍ طافِحِ
تساوى الأنامُ بهذا الحِمام
فسهلُ المعاطِفِ كالجامِح
وقامتْ به حجّةُ الزّاهدين
وضاق له عُذُرُ الكادحِ
وكلٌّ مُصيخٌ وإنْ كان لا
يَحسُّ إلى هَتفةِ الصّائِحِ


Mein Hampelmann ist vor das Bette,
Doch vor den Leuten taugt es nicht:
Mein Hähngen ist bißweilen wette,
Wann er zuvor mein Hühngen spricht:
Mein Gümpel das ist immer fort
Nicht mehr als nur ein Huren-Wort.


Rimanendomi ognor gli affanni e doglie:
E com'un tal pensier dal petto mio,
Amor da la memoria si discioglie.


Too faithful heart! thou never canst retrieve
Thy withered hopes: conceal the cruel pain!
O'er thy lost treasure still in silence grieve;
But never to the unfeeling ear complain:
From fruitless struggles dearly bought refrain!
Submit at once — the bitter task resign,
Nor watch and fan the expiring flame in vain;
Patience consoling maid, may yet be thine,
Go seek her quiet cell, and hear her voice divine!


وكان جرحي عندهم معرضاً
لسائح يعشق جمع الصور


Vichry dují v moje snění,
bouře v zpěv se mísí můj,
v duši mé však hlas kýs praví:
Na své cestě postupuj! –
Vichry dují v moje snění...


Kann denn kein Lied
Krachen mit Macht,
So laut, wie die Schlacht
Hat gekracht um Leipzigs Gebiet?


Však to nejde! Fantasie
kreslí mně vás v každém kroku,
gazelo má, gracie má,
plná vůně artičoků!


Tlum andělů, kde kol Tebe se vznáší,
v tom moři věčném sladkých melodií,
kde v gloriolu sluncí zář Ti svijí
v tom zdroji slastí, jež jsou nad vše krasší;


Ich segne dich. Ich sah dich betend knien;
Ich hörte es, du habest dich ermannt
Und wollest endlich, endlich heimwärts ziehn,
Da du den Weg zum wahren Heil erkannt.
Ich segne dich, wie Niemand segnen kann
Als ich, die ewge Liebe, nur allein,
Und fühlst du diese meine Liebe, dann
Wirst du für immerdar gesegnet sein.


Rcete, ona mé že blaho,
O ní jen že duše sní,
Že na cestách žití svého
Ona se co hvězda skví.


Ja, ich fühle das Pochen
Eurer Herzen hindurch,
Wo ihr lauschet verschwiegen
Unter Blumen und Klee!


Kein fremder Zufall kann der Seelen Hoheit min-
dern;
Kein widriges Geſchick ihr wahres Wohl verhindern:
Kann was geſchieht, uns boͤſe ſeyn?
Der Schoͤpfer einer Welt wird ſeine Schoͤpfung lieben,
Und wenn er ſie betruͤbt, aus weiſer Huld allein
Und nicht aus blindem Haß betruͤben.


Nikde není Chlopického –
Vojvoda se tají –
On, jenž udatně vždy válčil
Jindy v cizím kraji –
V Italii, ve Španělích,
V Německu a v Rusi:
Teď on, když jej zve ojczyzna,
Bojechtivost dusí! –


Oblek jeho prostopášnost značil,
Krášlil vždy jej mnohý skvělý šperk,
Čepík s pery, mečík. Mnoho herk
Vycvičených jízdou zkřivolačil;
Nadýmal se ve své nádheře,
Žil tak v klamné štěstí důvěře.


Igen nagy bánattal kezdé eszt mondani:
“Szerető uraim, ha kezdünk megtérni,
Semmi nélkül kezdünk mi otthon bánkódni,
De jertök el vélem szerencse késérni.


Er reine wyflike belde
er kuscheit is so groit
dat syk eyn eenhorn wilde
syk gaff in eren schoot
dat was so starker krefften
dat in der meister scheffte
den hemel ok nicht en beslot.


non cal che più mi sien rimproverate
sì fatte offese, perché crudelmente
Appollo nel mio corpo l'ha vengiate
in guisa tal, ch'ogni membro ne sente.


Ó smrti, kdež tvůj osten? Láska kámen láme,
co smrť jej nad milými srdci zapečetí,
i vstane zas, co v srdci živo máme.


Zticha buďte! Koně zplašené


„Bylas dceruško u věřitele?
Byl on tvojí prosbou obměkčen?
Nu? Ty mlčíš? – Mluv jen, milá, směle!
Já na nejhorší jsem připraven.“
„K čemu nadějibych marnou lhala?!
Růženka ve hořkém želu štkala;
Ještě dnes musíme ze domu –
Lečbych splnila výmínku mu.“


Was wundert ihr euch noch/ Ihr Rose der Jungfrawen
Das dieses spiel der zeit/ die ros/ in ewrer handt
Die alle rosen trotzt/ so vnversehns verschwandt?
Eugenie so gehts! so schwindet was wir schawen.
So bald des Todes seens wird diesen leib vmbhawen:
Mus dieser hals/ die stirn/ die augen/ dieses pfand
Der liebe diese brust/ der mund/ der arm in sand/
Vnd dem/ der euch mitt lieb itzt ehrt/ wird für euch grawen!
Der seufftzer ist vmbsonst! nichts ist das auff der welt/
Wie schön es immer sey bestand vnd farbe hält
Wir sind von mutterleib zum vntergang erkohren.
Mag auch an schönheit was der rosen gleiche sein?
Doch ehe sie recht blüht verwelckt vndt fält sie ein
So greifft der Todt nach vns so bald wir sindt gebohren.


Akáctömjén röpül a légben,
a lomb merengő, szűz fehérség,
kis, ideges lányok kacagnak,
veri az ördög a feleségét.


Horch, es läuten alle Glocken!
Weihrauch duftet durch den Dom,
Zwischen Orgelklang und Psalmen
Jauchzt empor des Volkes Strom.


Tornava al pome Pallas prestamente,
dicendo all'altre: «Uscirete al bisogno».
Poi uscì fuor più che prima corrente.
Lettore, questo è ver come qui pogno:
una baruffa sì subitamente
s'incominciò tra lor, che quasi un sogno
serìa tenuto, s'i' 'l volessi dire;
e certo il terzo non potrei ridire.


Ein Rheinsalm schwamm den Rhein
bis in die Schweiz hinein.


Durch den Wald ein Schimmer schwebt,
tauchet in den Fluß,
und das schwarze Wasser bebt
unter seinem Kuß.
Hörst du, Lieb? die Welle fleht:
küsse, küsse mich!
Und von Schauern sanft umweht,
Sanfte – küss' ich Dich.


Genio
inspirado


秋容已到菊花枝
闭户萧然诵楚词
憔悴江蓠人不见
满庭凉月照相思


云顶峰崛奇
金渊水清写
勉从山水游
切勿轻民社


Gut, Ehr', Gesundheit, Leib und Seele,
Gib alles hin und Gott befehle;
So bloß kehr sanft zu ihm hinein,
Da sei er's alles dir allein!


Ten měl housle, druhý basu,
na harfu hrál třetí,
čtvrtý pískal na klarinet –
všecko po paměti.


„Toť Vlasta učinila!“ Šárka dí.
„Toť její lásky dar, toť odměna
za velké činy, jež jsem konala,
za krev, kterou jsem za ni vylila!...
Slyš, proč mne krutý stíhá její hněv.
Ne mnoho kroků odsud klene se
sluj tajuplná, velká, hluboká.
Tu jistě z bohů někdo zbudoval,
tak plná divu jest a nádherná.
Když na obzoru luna vychází,
tu zdá se obživnouti celá sluj,
dešť bílých jisker srší se všech stěn,
a jak se krví zbarví lidská tvář,
když nadšením se srdce zachvěje,
tak divuplným světlem zbarví se
zeleně tak jak osluněný les
sluj celá luně na přivítanou,
a sloupy, na nichž klenba spočívá,
ty vydávají zvuky prorocké,
když nad slují se měsíc zastaví;
těch zvuků smysl tomu jasným jest,
jenž narodil se s hvězdou zářivou
na levé paždí, tomu pouze vchod
se sluje otvírá, neb pouze ten
zná mocné slovo, plné tajemství,
jež k skalným vratům čarným klíčem jest.
Když zemřela Libuša, zavlekli
do oné sluje běsi poklady,
jež urobili lesní duchové
při zatemnělé luny přísvitu,
a sluj jest naplněna zlatem tak,
a drahokamy moci zázračné,
že oslňuje září svojí zrak...“


Aber, weh, nun wird's gefährlich,
»Tschi, tsi, tsung.« – Die Töne schneiden,
Schnell hinweg die Messer! schwerlich
Übersteht er solche Leiden;


Tiefe Stille, tiefes Lauschen:
Keine Welle hörst du rauschen,
Keine Stimme hörst du klingen,
Dir des Lebens Gruß zu bringen.


V přeletu mráčky zachytnem' taky
zeleném ve rámci,
zříš-li je táhnout, mní tvoje zraky,
že jsou to beránci.


En el denso teatro de estos cerros,
Melampo aventajó su valentía:
ya le viste otra vez, con osadía,
defender a tus voces los becerros.


Najednou však – slyšte! – jakby praskly
Všechny struny s bolným kvílením:
Místo jemných, sladkých tonů míchá
Hluk se hlasů s zbraně řinčením.
Hle a hvězdy, jako tichým želem,
Zahalují stříbrostkvělou tvář,
A na hradním dvoře tmavorudá
Plápolá pochodní zář.


Er zeigt mir Kälte nur und Übelwollen,
Er spottet mein, er hat mich längst vergessen,
Doch dacht ich nie daran, mit ihm zu grollen.


Wer euch nicht liebt muß Stahl und Stein,
Und nur ein halber Mensche seyn;
Der Augen Allmachts-voller Strahl
Setzt alle Welt in Schmertz und Quaal;
Ich selber muß es dir bekennen,
Daß deine Schönheit mich heißt unaufhörlich brennen.


Vše odložil jsi: Božství majestát,
můj Bůh ó čím jen moh’ se stát!
ach, jaká Lásky lest,
mým hodem Bůh můj jest,
ač nehoden, jak člověkem jsem rád!


Oh luz,


Delle caverne antiche
trae la fiamma del sol fervente e chiara
le picciole formiche;
sagace alcuna e sollecita, impara
e dice all'altre ove ha il parco villano
ascoso, astuto, un monticel di grano:
ond'esce fuor la negra turba avara.
Tutte di mano in mano
vanno e vengon dal monte,
porton la cara preda e in bocca e in mano;
vanno leggiere e pronte,
e grave e carche ritornon di fòre.


Jej vůdce Bořek zhlíd’: „Aj, hle,
toť Zikmund! Co zde chceš?
Pojď s námi; sice stihne v ráz
zde štípácká tě spřež.*)


"In vain the pilot's trembling hand
" Attempts the stern to guide,
"To turn us from the dangerous land,
" And tempt once more the tide.


Drum ist es das Beste:
Nehmt die Dinger da weg!
Denn was keinen Zweck hat,
Hat gar keinen Zweck.


Eine einzige Nacht an deinem Herzen! – Das andre
Gibt sich. Es trennet uns noch Amor in Nebel und Nacht.
Ja, ich erlebe den Morgen, an dem Aurora die Freunde
Busen an Busen belauscht, Phöbus, der frühe, sie weckt.


Preguntaba una noche entristecido:
¿En dónde están, en dónde, ¡oh genio santo!
los grandes pensamientos que murieron
sin nacer, en el fondo de tu cráneo?
Y la noche me dijo:
—¡Miradlos! Están en mi regazo.
Alcé los ojos y miré! Dios mío...
¡Cómo hervían los astros!


瑞锦窠应对锦郎
谁将灵种到幽坊
山深月冷梅花老
压尽群英是此香


Con la primera luz surgió la clara
canción de un marinero. Un fresco canto
que venía de lejos, de los montes
cubiertos de verdor.
Y soplaba tan recia la ancha ráfaga,
que inquietando la voz áspera y ruda
la hacían tornar a los nativos montes
como un pájaro loco.
Así tu alma salvaje, oh marinero
que fuiste labrador, torna a la tierra
húmeda y negra donde echaste el grano.
Y los ramajes fértiles, regados
con tu sangre, ahora sienten la frescura
de tu canto en la brisa mañanera.


„Ustaň a nelam poupě to,
mám pro ně v život zaseto:
viz, jak mu volám ze hrobu
jaro i všecku ozdobu.


Allein, wie, wann auch das, was ihren Ruhm erhöht,
Der Helden schöner Theil durch falschen Schein besteht?
Wann der Verehrer Lob sich selbst auf Schwachheit gründet
Und, wo der Held soll sein, man noch den Menschen findet?
Stützt ihren Tempel schon der Beifall aller Welt,
Die Wahrheit stürzt den Bau, den eitler Wahn erhält.


Er mähte Gras und Rosen,
Da zischte die Schlang' auf ihn,
Ihr Gift traf ihn zu Tode,
Zur Erde taumelt er hin.


Másutt is bőven valának
Jó napjaim s uraim:
De csak fűltek a hazának
Szent tüzétől csontjaim.


Daß sie zeigen ihre Wunden,
Blutend neu von euch erweckt;
Wie sie gleichen Tod gefunden,
Wie sie gleiche Erde deckt.


So denkt der weisre Hahn! So handelt und so spricht,
In Häusern und in Hütten,
Der klügre Mensch, und sieht sogleich das Große nicht,
Das aus dem Kleinen quillt! An einer Spinne Faden
Hängt der, der alles hängt,
Und der, der alles lenkt,
Gold, Kurhut, Majestät, und Excellenz und Gnaden!


Ein Feur/ wie sehr es auch tobet/ und brennet/
Von vielem Wasser endlich wird gedemmt/
Wer meine Flammen mit Thränen berennet/
In kurtzer Zeit dieselbe stillt/ und hemmt:
Ein einigs Tröpfflein durch gepreßter Reu
Stillt mir den Zorn und macht die Liebe neu.


Und singend gehen wir endlich heim
Mit einem Topf voll Honigseim.


Wir sprachen von fernen Küsten,
Vom Süden und vom Nord,
Und von den seltsamen Völkern
Und seltsamen Sitten dort.


The Sea-Wolf


Friede soll in unsren Gränzen
Lang wie Eisgebürge glänzen!
Eh' auf jeder Alpenhöh,
Ferner Jahre tiefer Schnee,
(Unsers Bundes Zeuge) schmelzen,
Sich durch Monarchien wälzen,
Ehe sich durch Zank und Streit,
Brüder, unser Herz entzweyt.


mých, bože, studno nevýslovných blah!
Že nejsi, bože, řekli mně; dnes vím,
žes přelud jen a míň než kouř a dým,
že mimo tebe světů cíl a lad,


Sie lagen wohl beid' unter Riegel und Schloß,
Und der Graf besold'te viel Dienertroß.
Was scheren mich Diener und Riegel und Schloß? –
Ich stieg getrost auf die Leiterspross'.


My chceme však novou zde píseň pět’!
Života píseň, jenž silný a zdravý
rozproudí mladou, jarou krev!
Odvahy píseň, jež zdvihne hlavy,
překoná zmatku pustý řev!
Lásky a pravdy čistý zpěv,
duch národa, v němž je na věky živý,
že svět je krásný a spravedlivý,
že patří těm, kdož se nebojí...


I musil mysliti jsem mládí na sny,
jak podobni jim na útěk se dají,
že nežli můžeš říci: Jak jsem šťastný,
se více s nimi srdce neshledají.


A mně při tom naslouchání
smutno je, když ptám se lesů,
marně tedy rozkřídlených
písní plné srdce nesu!
Je již srdce pro ně těsné,
já je tiším: „Umlkněte,
on až přijde, potom zněte,
dnes ne!“


Což ani nedojímá tě, žes prvý,
jejž líbala jsem třesoucím se rtem,
že poslušnost mi káže, říc’ ti krví:
já tvoje jsem –?


Du warst die gantze letzte Zeit
voll ohngemeiner Härtigkeit/
trutz deiner siebzehn Jährgen.
Noch niemahls hieltestu mir Stich/
drey Dage fast schon qwähl ich mich/
waß wären wir for Pärgen!
Ich gläub/ der Lemmel/ der Markolff/
der nechst dir übern Zaun verholff/
der draut mir nicht ein Härgen! –


Noviembre
puede ser una conquista,
porque vuelve otra vez
sobre los toldos,
las horquillas de nácar imitado,
los abrigos baratos de entretiempo
donde tú te escondías
de pronto y mi deseo.
Y vuelve
con la torpe paciencia de la fidelidad,
como la melodía
de una vieja canción que recordamos.
Ya sabes que el otoño,
además del plumaje
mojado
de los árboles,
además de la luz y de esta tierra,
era una cita rota, perdida entre nosotros.
                                  Ahora
se nos abraza el tiempo débilmente a las piernas,
rompiéndonos el paso, alargando las hojas
de las enredaderas,
mientras todo es igual y nos anuncia
aquel viejo recuerdo confuso de las horas,
aquellas caravanas
de días sin sentido
que pasaban zumbando delante de los ojos,
que trajeron consigo
solamente dos cuerpos amándose o temiendo.
Y no es ya la costumbre de acercarme,
cogerte la cintura, desearte
con un deseo azul como un viento tranquilo
o pasear despacio
cuando pesan las hojas debajo de los pies
y las campanas crujen
prendidas en los árboles.
Y no es ya la costumbre de seguirte,
de aprender a pararme en los escaparates
y oír tu voz llegar, volcarse en el oído
salvando la distancia
que cabe entre dos cuerpos.
                         Era la vida entonces
la que nos recordaba,
con las claras sirenas de sus barcos
y su bisutería,
que seguía latiendo quizás entre nosotros,
deshecha,
nublada y pasajera
como el esperma seco
sobre la piel ya fría
que tanto hemos amado y casi siempre.
           O tal vez preferimos
una feria de amor donde encontrarnos
para llegar a ver
lo nunca visto.
No sabes que tu cuerpo,
en las noches sin tiempo como ésta,
se confunde de pronto con el amanecer,
lo detiene dormido junto a mí.
Pero noviembre vuelve
con la torpe paciencia de la fidelidad
(las huellas del amor sobre los hombros
como una caravana de detalles confusos),
y acaso pueda ser una conquista,
porque todo es más claro.
                      Yo recuerdo
los primeros abrazos, solitarios,
a la pared pegados,
huyendo de la lluvia
de una vieja ciudad,
recién enamorados todavía,
felices y nerviosos.
O la humedad imprevista de tu pelo
empapado de amor y de tormenta
en los campos abiertos
igual que nuestros cuerpos a la furia de agosto.
Y las noches de paz malhumorada
donde el amor pugnaba sobre el frío,
tiritando debajo de las nubes
sobre un lecho de escarcha.
                         Y recuerdo
la lluvia mansa, lenta, que araña los cristales
                  como araño tu piel,
de la misma manera que el tiempo nos araña
una vez descubierto
que también es hermoso amarse en la memoria
y en la complicidad.
Abramos el balcón,
aullémosle a la luna
estirados de cuerpo para arriba,
hermosos como lobos
que ahora entienden el rumbo del que vienen,
que ahora saben el tiempo en el que habitan.
Es una luz distinta
la de estos contornos.
Sobre tu piel se aplastan
las gotas de la lluvia
y la tierra se extiende manchada como un tigre.


Es ist ein Bock da!


In eine Felsenbucht, vom hohen Wald umsäuselt,
Wo außerhalb das Meer sich thürmt, hoch am Gestein,
Doch innen friedlich sich die stille Welle kräuselt,
Führt jetzt der Kahn Psycharion hinein.
Sie steigt an's Land. Ein dunkler Fichtenhain
Empfängt gastfreundlich sie in seine kühlen Schatten,
Und sanftes Moos, vom klaren Quell erfrischt,
Mit Majoran und Weilchen untermischt,
Schenkt die gesehnte Ruh der Matten.
Ein süßer Schlaf, aus gold'nen Höhn gesandt,
Senkt sich, mit freundlichem Gefieder
Auf ihre müden Augenlider
Und leitet ihren Geist in holder Träume Land.
Sie wähnt, es steh', umhüllt von bunten Regenbogen,
Der Liebe Gott vor ihrem Blick.
Voll Scham und süßer Angst bebt sie erstaunt zurück,
Doch, mächtig von ihm angezogen,
Naht sie sich wiederum. Sein Blick ist sanft und mild,
Kein Vorwurf schaut aus seinen Zügen;
Nur zarte Schwermuthswölkchen fliegen
Um seine Stirn. Mit Thränen füllt
Sein Auge sich, als er die Hold' erblicket.
Psycharion, so ruft er wehmuthsvoll,
Unglückliche, erkennst du mich noch wohl?
Er ist dahin, mein Traum, der einst mein Herz beglücket,
Schon lange blüht die Freude mir nicht mehr;
Und ach, doch fällt es stets so schwer,
Dem zu entfliehn, was einst das Herz entzücket!
Rauh ist der Prüfung Pfad, zu der dich Cypris schicket,
Drum komm' ich dir zu helfen her.
Nimm diesen Ring. Mit zaubrischem Gesange
Hat Hekate ihn einst geweiht,
Und jeder Sterbliche ist unsichtbar, so lange
Er ihn am Finger hegt mit strenger Sorgsamkeit.
Nimm ihn und geh, das Große zu vollführen,
Und wohl uns, wenn dein Flehn den untern Zeus bewegt;
Dann kann ich, holde Braut, dich nimmer mehr verlieren;
Dann fesselt ewig uns der holden Liebe Band.


Ha már partomat el nem érem,
Nincs már semmi csillagvezérem,
Bár szerelmemet csak okozom,
Hogy igy szegény, csak, csak habozom;
Többen igy eveznek,
Az kik igy elvesznek,
Ez volt bérem!


Und wenn ich Kränze winde
Ertönt und rauscht der Hain,
Es duftet mir die Linde
Im goldnen Mondenschein.


Blühe liebes Veilchen,
Das so lieblich roch,
Blühe noch ein Weilchen,
Werde schöner noch.
Weist du was ich denke,
Liebchen zum Geschenke,
Pflück ich Veilchen dich,
Veilchen freue dich!


Hay tanto amor en mi alma que no queda
ni el rincón más estrecho para el odio.
¿Dónde quieres que ponga los rencores
que tus vilezas engendrar podrían?
Impasible no soy: todo lo siento,
lo sufro todo... Pero como el niño
a quien hacen llorar, en cuanto mira
un juguete delante de sus ojos
se consuela, sonríe,
y las ávidas manos
tiende hacia él sin recordar la pena,
así yo, ante el divino panorama
de mi idea, ante lo inenarrable
de mi amor infinito,
no siento ni el maligno alfilerazo
ni la cruel afilada
ironía, ni escucho la sarcástica
risa. Todo lo olvido,
porque soy sólo corazón, soy ojos
no más, para asomarme a la ventana
y ver pasar el inefable Ensueño,
vestido de violeta,
y con toda la luz de la mañana,
de sus ojos divinos en la quieta
limpidez de la fontana...


Že zas všecko láskou vynahradíš,
Za můj život že svůj ráda sadíš,
Jen když odpustím ti tu tvou vinu.
Jest to polepšení? lítost? či
Klam zas? Díš, že zvolíš samotinu,
Nepřijdeš mi více na oči?


Borový stromeček v zeleném háji,
Měl jehličí šaty
Od hlavy do paty
V lednu i v máji.
Na ně si častěji stěžoval;
Ondyno hlasitě žaloval:


Druzi vás také nespravují o něm;
Neb samoten žil, samoten jak cítil. –
Ach duše má jen věčně touží po něm,
An v času tmy co časný zjev mi svítil!


Na Hostýně
Mění se má bytost celá,
Zde já prost jsem všeho žela,
Blažený zde jsem,
Zde ve srdci mém
Plane míru hvězda skvělá.


Flattre, flattr' um Deine Quelle,
Kleine farbige Libelle,
Zarter Faden, leichtbeschwingt!
Flieg auf Deinen hellen Flügeln,
Auf der Sonne blauen Spiegeln,
Bis Dein Flug auch niedersinkt.


A zmizel anděl – Jakob na tvář pad',
zář nebes slunná polévala stráně,
a cítil jen, jak s nebes jasných lad
na jeho leb se kladla ruka Páně.


Sie schwingt das alte Banner hoch in makelloser Reinheit,
Das alte Schwarz-roth-gold ist's noch, der Hort der Volkeseinheit,
Das rauscht ein froh Willkommen zu den Gästen, die da kommen,
Vieltausendstimmig ruft es nach in Sang und Klang: Willkommen!


S úsměvem naň hledí Přemysl i vece:
„Což ty, pane Jiří, sedíš beze slova?
Vždyť i tvé se křížem skvěly juné plece.
O šachu ten příběh netaj ze skromnosti.
Doufám, že zaň dojdeš chvály pánů hostí
a my rádi známé vyslechneme znova.“


残阳急堕孤峰外
幽意未酬片语间
惆怅浮生牵迫甚
门前即是隐君山


Země mát’ nás nepřestává živit,
ač ji šlapem’, ač ji kopáme:
Živíme zas jisté pány. Jak se divit,
nám že činí to, co zemi děláme?


Ich möchte nicht mehr leben,
Möcht' Augenblicks verderben,
Und möchte doch auch leben
Für dich, mit dir, und nimmer, nimmer sterben.


Del sol hermoso la divina lumbre
retrátase en tu linfa de esmeralda
y en ti se vea tinta de oro y gualda
del Citlatépetl la nevada cumbre


Es wahrtet alles, HERR, auff dich,
Der du die Welt gantz mildiglich
Ernährest und so weit und breit
Die Speise gibst zur rechten Zeit.


Lasciando adunque la mia vesta usata
in parte più profonda del verziere,
mi parea ritrovar quella fiata


But ah! when I think on each ravishing grace
That plays in the smiles of that heavenly face,
My heart beats again; I again apprehend
Some fortunate rival in every friend.


Stürme werden sein lichtes Silber wandeln,
Dornen auf dem beblümten Ufer wildern:
Daß des Schöpfenden Blut die aufgewühlten
Wellen bepurpurt!


Als ich Schönheit, Lieb' und Wein genossen,
Mir mein Erdendasein zu verschönen:
Hat es plötzlich alle Welt verdrossen,
Hörte ich mich schmähen und verhöhnen.
O Mirza-Schaffy! Du Sohn Abdullahs,
Überlaß die Heuchelei den Mullahs!
Folg' im Lieben und im Trinken immer
Schöner Augen, voller Gläser Schimmer!


Zum Schlunde, dunkel, unergründlich,
Drängt er sie zürnend mit Gewalt,
Bis: »Ja! du bist unüberwindlich!«
Sie angst- und zorndurchschauert lallt. –


Ach mein auserwählter Schöpffer! deine Güt' ist übergroß.
Ja es ist der Erden Kloß /
zu empfangen ihren Schein /
viel zu klein.


Woll' uns deinen Tröster senden,
Herr, in dieser schweren Zeit,
Da die Welt an allen Enden
Durstig nach Erlösung schreit!
Denn es geht ein heilig Sehnen
Durch der Völker bangen Sinn,
Und sie seufzen unter Tränen:
Hüter, ist die Nacht bald hin?


Mit unser macht ist nichts getan,
wir sind gar bald verloren,
Es streit für uns der rechte man,
den Gott hat selbs erkoren.
Fragstu wer der ist?
Er heist Jhesu Christ,
der Herr Zebaoth,
Und ist kein ander Gott,
das felt mus er behalten.


Es ist ein Mond verblichen
Am hohen Himmelszelt,
Seit er von mir gewichen
In die tiefe, tiefe Welt.


Quel est donc ce baiser humide et sans haleine,
Cette bouche sans lèvre est-ce une bouche humaine,
O prodige ! A ma droite, à ma gauche, personne.
Mes os craquent d'horreur, toute ma chair frissonne


朱门深锁春池满
岸落蔷薇水浸莎
毕竟林塘谁是主
主人来少客来多


O laß bei Dir mich wohnen,
Bei Dir mich immer sein,
Erlösung kann mir werden
Bei Dir, bei Dir allein.


Napravo stráně strmě splývají,
vlevo jsou zavřená vrata k obzoru,
tu na dlouhém hřebenu sněhy se modrají
s hvězdami v tichém hovoru,
svítí sněhy,
veliká sýpka sedlého světla, navršené něhy.
Ramena světlá a protáhlá
sem noc pak zvlhlá natáhla
a zabořila v sníh,
nabrala si ho vrchovatě
a dolů nesla k tvrdé chatě,
od rukou jiskřivý prach se jí zdvih.


Poutá nás nulla, ba Smrt!


幽兰在南坡
爱之亦何趣
为爱幽兰香
须识香来处


„Vagy ad-é a páncél, bárhogyan viselve,
Férfi-bátorságot a női kebelbe?
S a nehéz acél kard, női kézzel fogva,
Önt-e férfierőt a gyenge karokba?


Deiner Schönheit Pfirsichblüthe,
Deiner Laune Heiterkeit;
Ach, dein Herz voll Himmelsgüte,
Das die Unschuld nie entweiht;
Deiner Augen stilles Feuer,
Drin der Liebe Schmachten flimmt,
Hat, o Traute! meine Leier
Heut zu deinem Lob gestimmt.


se k faře hned – ta vždy vše první čije! –
dvě děti „ptají“, jak se u nás říká:
kluk, holka, výraz obou čiperný je.


Dieser Unsterblichen Leib glich heiteren Düften, aus denen
Sanfter Schimmer sich goß, ähnlich dem Blick
Des, der Wahres erforscht, oder, Erfindung, sich
Deiner seligen Stunde freut.


Complacido en mis versos, con orgullo de artista,
les di olor de heliotropos y color de amatista...
Le mostré mi poema a un crítico estupendo...
Y lo leyó seis veces y me dijo... «¡No entiendo!».


Was marterst du das Erz? der Eckstein ists allein,
In dem Gesundheit, Gold und alle Künste sein.


Az te gerlice galambocskádat
Ne hadd az gonosz vadaknak megenni,
Az szegényeket eszedből ne vesd ki,
Hanem kegyessen viseld gondjokat.


Enlaços
Cavalgos
Relaxos


E traz alguma estrofe, que fulgura,


Jaká jen smutná je to dnes noc...
Dokola spějí hluboké lesy
a nad nimi vysoko, vysoko
kmitají zářivé hvězdy,
a já tu sám v hluboké půlnoci
vzpomínám na vás, vy zlaté dvě hvězdy.


Wir liefen auf der Siegesbahn,
Die Friedrich in der Nacht
Geritten war, und nach dem Plan,
Den er allein gemacht.


Daher macht der weisheit gesatz
und künsten schatz, um müh ertauschet,
daß eure meinung und fürsatz
als ein fluß lieblich herfür rauschet:
Und die scharfsehend bleiche schlang,
die, deren fremdes gut macht bang,
und ob des nächsten freud geschwindet,
ab eurer tugend schier verbindet:
Und ihr allschmähend falscher mund,
der wider alle wolfahrt brummet,
euch sehend beed vollkommen rund
bald wider willen gar verstummet.


Es wird das Vaterland von uns so hoch gehalten/
Daß wir noch einst so lieb in seiner Schoß erkalten.


Andělů jsi úsměv něžný
vrhla v duší našich skryt,
sladký úsměv, plný záře,
večerní jak hvězdy svit.


tu fin, temprano al mundo, a ti tardío,
lamenta el pobre a quien contigo el hado
quitó amparo y sustento y padre amado,
¡Oh en la virtud, como en el nombre, Pío!


Amor, che dentro a l' anima bolliva,
per rimembranza de le treccie bionde
mi spinse, onde in un rio che l' erba asconde
caddi, non già come persona viva.


Um pequeno depósito de incredulidadeno fundo dos teus olho Um breve estremecimento no movimentodo coração (do meu coração) A impressão de alguém olhando-te atrás de t Uma voz familiarnum sítio cheio de gent(que só tu ouves dentro de ti) Um súbito silêncio entre assílabas de certas palavrasque fica depois a pairar perto dos lábio A ignorância de alguma coisaque ainda não sabes que não sabe Uma palavra só, aguardando,uma palavra que basta dizer ou não dizer,abrindo caminho entre ser e possibilidad O que não sou capaz de dizer dizendo-m Eu (um lugar vazio) para sempre; tu para sempr1 Outras duas pessoasde que outras duas pessoas se lembra1 Esse país estrangeiro, o temp


Tvůj zrak se neobrací
za prostoduchou lstí...
Ten mrtvý vždy se vrací
a nikdy nepomstí.


Triumf! der Erdkristall! Triumf! trägt heilge Früchte!
Triumf! unsehbar sind! Triumf! di Lichtsgesichte!
Triumf! O Freudenfreud! Triumf! so gar behend!
Triumf! Triumf! Triumf! Triumf! der sonder


Lob, Ehr' und Dank, Herr Jesu Christ,
Sei hertzlich dir gesungen,
Das du gehohrsam worden bist
Für mich und hast verdrungen
Des alten Adams sündlichs Wesen.
Wol uns! nun können wir genesen
An Seel' und Leib' erst in der Zeit
Und folgends in der Ewigkeit.


Mint keskeny fénysarló, a holdnegyed
Mereng a puszta temetők felett.


Mensch, wirst du nicht gehöft und klebst am Kloß der Erden,
Wie soll der Himmel dir, der keinem Pflock wird, werden?


Za jeden pokus by to přece stálo.


vórtex


万枝松里一篝镫
知是山房第几层
静夜数声清磬响
上方应有诵经僧


狄山不能居一障
公孙请专事朔方
尊荣卫霍家山岳
冷淡申辕头雪霜


Doch glaube/ daß die rundte flut
Nicht ohne feuer qvillet.
Ich schwere/ daß sie geist und blut
Mit tausend flammen füllet.
Wer bey der nacht
Der träume lacht/
Soll diese straff erkennen/
Er soll bey tage brennen.


Pojď, ještě chvíle je, než uzavře se brána.
Či srdce tvé už spí, věc dávno přežilá?
Drn roste nade mnou, a dávno zněla hrana:
po dlouhých staletích přec jsem se vzbudila! –“


Dumám, do kořán okno otvírám,
milý horský vzduch mne líbá na čelo,
dojmy své pouti v kytici sbírám,
a ukládám v duši.
Ulehám; spát se mi chtělo.


A már hanyatló szívre borúlt bajok
Ilyen panasszal búra fakasztanak,
Mert im reám dűl a gyalázat,
Mely okot ád vala gúnyolásra.


Kein Strahlen vom Himmel kommt herab
Auf jener Stadt langnächtiges Grab.
Doch steigt ein Licht aus dem Meere herauf,
Strömt schweigend an kühnen Zinnen hinauf,
Hinauf an Türmen bis zum Knauf,
Hinauf an Palästen, an Zitadellen,
An Tempeln hinauf und an Babylonwällen,
Hinauf an vergessenen Laubengängen
Mit eingemeißelten Fruchtgehängen,
Hinauf an manchem Opferstein,
Auf dessen Friesen zu engem Verein
Verflochten Viola, Violen und Wein.


Nový měsíc na obloze
svítil radost do mé duše;
zlaté slunce na nebesích
štěstí lilo v duši mou.


In: LESSA, Aurelian Poesias póstuma Colecionadas por Francisco e Joaquim Less Pre Augusto de Lim e cor e au Belo Horizonte: Beltrão, 1909


A szenvedések kelyhe megtelt,
a kabaré oly szomorú.
Fáradt szánk fanyar élcre torzul,
olykor kortyintunk még a borbul.
Sebez a rózsakoszorú.


Befeindet, was sich geistig kündet aus,
Belauerts wie bisher und laßts verhaften,
Dann habt in jedem Zucht- und Arbeitshaus
Akademieen ihr der Wissenschaften.


Она ли взяла меня? Я ли?
Забылось: давно ведь: забылосНо кто-то играл на рояле;
Я вспомнил рояль, — и забилось
Былым мое сердце… Дыханье
Вдруг стало и жарче, и суше…
Я вспомнил ее колыханье…
Мнет нервно она мои уши…
И стиснула зубы… И губы
Сжимает своими губами…
Ах, автор! Бесстыдно и грубо
Плясать кэк-уок над гробам


Tace la lingua allor e 'l piè s'arretra
e son muti i sospiri accesi e sparsi,
ma nel volto potrebbe ancor mirarsi
l'affetto impresso quasi in bianca petra.


Sie sangen von Marmorbildern,
Von Gärten, die überm Gestein
In dämmernden Lauben verwildern,
Palästen im Mondenschein,
Wo die Mädchen am Fenster lauschen,
Wann der Lauten Klang erwacht
Und die Brunnen verschlafen rauschen
In der prächtigen Sommernacht. –


Sunt etiam vates heroes inter habendi:
Est aliquid sacrum quod tueatur opus.


Die Saat, so deine Jagd zertritt,
Was Roß, und Hund, und Du verschlingst,
Das Brot, du Fürst, ist mein.


Vyjels, Milku, si na honby,
A hle, srdce vyplašené,
Poklidu nenajde více,
Až ubledlé, zchládlé líce
Uloží se v Katakomby.


Louvado seja Deus!  A morte foi-se embora!
Jà não tens febre agora!
Louvado seja Deus!  O meu menino vive,
Este menino, o meu, que só eu tive!
E pude blasfemar!
E o meu menino chora, e eu posso já cantar!
E o meu menino canta e eu posso já chorar!
O meu menino vive e toda a vida canta,
Toda a terra é uma fresca e sonora garganta!
Que toda a gente o saiba e toda a terra o veja!
Louvado seja Deus!
Louvado seja!


法花下有散郎亭
老树荒崖如有情
欢戚已随时事去
壁间只有古人名


崔郎傲兀见孤罴
笔势纵横欲发奇
赋就何人知犬子
杯深自喜对鹅儿


六出弄阴机
新晴闪夕晖
馀寒随雁去
残雪带春归


Oko nalíčeno. Kéž se lapí
démon škůdce! – Ale s jakým žalem
mstitelka zří vězet hrdlem v očku
svého miláčka, své vše, svou kočku!


Wenn sie in silberner Schale mit Wein uns würzet die Erdbeern,
Dicht mit Zucker noch erst streuet die Kinder des Walds:
O wie schmacht ich hinauf zu den duftigern Lippen, wie dürstet
Nach des gebogenen Arms schimmernder Weiße mein Mund!


Was erlebt man doch Geschichten!
Tolle Zeiten, tolle Moden!
Denkt doch: deutsche Hasen dichten
Jetzund auf die Löwen Oden.


وَحَقِّ مَوتِكَ يا مَحمودُ ، وهوَ دَمٌ
ذِمامُهُ حَولَ أعناق ِالمَلايين ِ
وإنَّني واحِدٌ منهُم ، فَلَو خَفَرَتْ
عَيني أقولُ لها:عَن مِحجَري بِيني!
عَمىً لَهكانَ أولى أن نموتَ مَعا ً
مِن أنْ تُدَجَّنَ أو تَرضى بِتَدجين ِ!
سَنَلتَقي ذاتَ يَوم ٍسَوفَ تَسألُني
ماذا ترَكتَ؟وأحكسَوفَ تُعطيني
وِسامَ أنْ أتَباهى زاهيا ً بِدَمي
لأنَّهُ لم يَصِرْ ماءا ً لِيَحميني!


Sehr reich bistu und auch sehr karg, Chrysophilus; mich dünckt,
Das Gold, wann es gefangen liegt, nicht mehr als Eisen bringt.


añonuevo


Der süße Name Jesus sei
Dir ewig süß und täglich neu,
Zum Lieben und zum Leiden kräftig
Und zur Vollendung sehr geschäftig!


Keine Rüden dörffen bellen/
Kein Dieb keinen schaden thut/
ohne Hirten ohne Hut/
Eitervolle Lämmer schellen/
Nun jhr Schäflein brecht und beist/
kein Wolf euch zu boden reist.


Tu n'es pas Cythérée, en ta pose assouplie,
Parfumant de baisers l'Adonis bienheureux,
Et n'ayant pour témoins sur le rameau qui plie
Que colombes d'albâtre et ramiers amoureux.


Leute giebt's, mit langen grauen Bärten,
Dicke Brillen auf den breiten Nasen;
Feierlich, mit ungemeiner Würde,
Klagen sie, die Erde sei vom Uebel.


A herczeg mond: jer énhozzám,
Van énnekem ezer szolgám,
Főhajtva mind neked hódol,
S rubintszéken kezet csókol.
De a leány hallgat, hallgat,
A méltóság reá nem hat.


On pluje mořem vzbouřeným,
jak by jej božství neslo,
a z jeho hlubin dobude
vždy perlu – spasné heslo.


Встревожен мертвых сон — могу ли спать?
Тираны давят мир — я ль уступлю?
Созрела жатва — мне ли медлить жать?
На ложе — колкий терн; я не дремлю;
В моих ушах, что день, поет труба,
Ей вторит сердце…


Aus dem Röhricht flieht der Reiher
Und der Storch mit schrillem Laut,
Wo, ein träger Riesenweiher,
Sich die Theiß im Flachland staut;
Aus dem Schlummerlied der Unken
Fährt der Flußgott jach empor,
Streicht vom Aug', noch schlafestrunken,
Sein Gelock' von Schilf und Rohr.


Et cette dame quelle est-elle,
Cette dame que l'on dirait
Peinte par le vieux Tintoret
Dans sa robe de brocatelle ?


un vedermi penar senza pietate,
un aver sempre a' miei danni il pensiero,
un rider di mia morte quando pèro,
un aver voglie ognor fredde e gelate,


Nach Kamtschatka, Kamtschadalien,
Gib mir pelzerne Sandaligen,
Wo der Hund sich langeweilt;
Wo der Tschuktsche saugt am Häring,
Wo die Straße heult des Behring,
Und der Schlitten furchtbar eilt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Ty, jež jsi věrnou krví pokropila
sníh Bílé Hory, Staroměstský práh,
ty, jež jsi barrikády porosila
v dnech Svatodušních, v bouře pohromách,
když horké jiskry proletly nám hlavou
a srdce naše přetékalo lávou!


Qui dove mezzo son, Sennuccio mio,
(cosí ci foss' io intero, et voi contento),
venni fuggendo la tempesta e 'l vento
ch' ànno súbito fatto il tempo rio.


Ein Bau von Stahl, von Stein und Eichen
Darff langer Zeit nicht leichtlich weichen;
Ein Bau, der auff dem Glauben steht,
Vergeht, wenn Ewigkeit vergeht.


Jednou s velkým namáháním
čtvero lidí svázaného
přivedli jsou soptícího
muže, posedlého ďáblem.
Modlil se tu Prokop nad ním,
v noci nespal, jen se postil,
kamenem v svá ňadra bušil;
a když takto svoje tělo
potrestal za cizí hříchy,
upřel pevný, děsný pohled
na člověka, jenž se zmítal
v křečích s pěstmi zaťatými,
a hle, jak by schvácen bleskem,
bez vlády se k zemi sřítil;
pěna od úst jen mu tekla
jako oři spocenému,
ztišil se a brzy ke svým
navrátil se uzdravený.


Ô nouveau-nés du jour, par mobiles essaims,
Effleurez, Papillons, la neige de leurs seins !
Colombes, baignez-les des perles de vos ailes !
Rugissez, ô Lions ! Bondissez, ô Gazelles !
Vous, ô Lampes d'onyx, vives d'un feu changeant,
Parfumez le parvis où sur son lit d'argent
Adônis est couché, le front ceint d'anémones !
Et toi, cher Adônis, le plus beau des Daimones,
Que l'ombre du Hadès enveloppait en vain,
Bien-aimé d'Aphrodite, ô Jeune homme divin,
Qui sommeillais hier dans les Champs d'asphodèles !
Adônis, qu'ont pleuré tant de larmes fidèles
Depuis l'heure fatale où le noir Sanglier
Fleurit de ton cher sang les ronces du hallier !
Bienheureux Adônis, en leurs douces caresses
Les vierges de Byblos t'enlacent de leurs tresses !
Éveille-toi, souris à la clarté des cieux,
Bois le miel de leur bouche et l'amour de leurs yeux !


五十年间事
浑如晓梦馀
三郎南内里
何况老家奴


مرَّت كَجَرْي الخيل والسيلِ
ثلاثُ ساعات منَ الليلِ
ما قَصُرتْ إِلاَّ لأَنَّ الذي
أَهواه قد أَسْعَفَ بالنَّيْلِ
قد حَسُنَتْ حالي فإِن يَنْتَزحْ
عَنِّي فلا حَالي ولاَ حَيْلي
مضت أَربعُ ساعاتٍ
مِنَ اللَّيلِ الذي يَسْري
ومَحْبُوبيَ بَلْ بَدْرِي
مَضْمُومٌ إِلى صَدْري


8.
Erleuchte mein Geſichte/
Daß ich es allermeiſt
Auff meinen Balcken richte/
Eh mich mein Vorwitz heiſt
Des Nechſten Splitter ſehn/
Und laſſe mich bemuͤhen
Den erſtlich auszuziehen/
Eh dieſes kan geſchehn.


Ao ermo, ó musa: — além daqueles montes,
Que, em vaporoso manto rebuçados,
Avultam lá na extrema do horizont
Eia, vamos; — lá onde a natureza
Bela e virgem se mostra aos olhos do homem,
Qual moça indiana, que as ingênuas graças
Em formosa nudez sem arte ostenta!
Lá onde a solidão ante nós surge,
Majestosa e solene como um templo,
Em que sob as abóbadas sagradas,
Inundadas de luz e de harmonia,
Êxtase santo paira entre perfumes,
E se ouve a voz de Deu — Ó musa, ao ermo!
Como é formoso o céu da pátria minha!
Que sol brilhante e vívido resplende
Suspenso nessa cúpula serena!
Terra feliz, tu és da natureza
A filha mais mimosa; — ela sorrindo
Num enlevo de amor te encheu d'encantos,
Das mais donosas galas enfeitou-te;
Beleza e vida te espargiu na face,
E em teu seio entornou fecunda seiva!
Oh! paire sempre sobre os teus desertos
Celeste bênção; bem-fadada sejas
Em teu destino, ó pátria; — em ti recobre
A prole de Eva o Éden que perdera!


Wann wir begehrten was wir solten
So stünd es allenthalben gut,
Und wir bekämen was wir wolten;
Hingegen wo man das nicht thut,
Da quält man sich mit Ungedult:
Doch hat der Himmel keine Schuld.


Probprüfe deinen eigen balken,
Und sih, was selbst in dir wil walken.
Bespigel dich im eignem hemd,
Eh du bespigelst andre fremd.
Entbalk dein aug und sei ein Ritter,
Eh du entsplitterst jener splitter.
O richte dich, eh du si richtst,
Und von dem nechsten übelsprichst!
Du Heuchler, such in eignen gründen,
Nicht anderer, was auszufinden.


Selig preis ich Polyxenen
In des Herzens trunkenem Wahn,
Denn den besten der Hellenen
Hofft sie bräutlich zu umfahn.
Stolz ist ihre Brust gehoben,
Ihre Wonne faßt sie kaum,
Nicht euch Himmlische dort oben
Neidet sie in ihrem Traum.


Dans l'âme et sur la terre effrayant crépuscule !
Les yeux pour qui fut fait, dans un autre univers,
Ce soleil inconnu qui vient ou qui recule,
Sont-ils déjà fermés ou pas encore ouverts ?


Re d'Erina, diss'ei, conviti e feste
Richiede il tempo: or via, fa' che si desti
La voce dei cantor: l'alma dal canto
Torna più fresca e vigorosa in guerra.
Notte copre Inisfela; errarci intorno
Già scorgo i passi luridi dell'ombre;
L'ombre dei spenti in guerra intorno stanci
Sitibonde di canto: al canto, all'arpe,
S'allegrino gli estinti. Estinti e vivi
(Scoppiò in tai detti di Foldan lo sdegno)
Copra dimenticanza: in faccia mia
Si ragiona di canto, or ch'io son vinto?
Ma no, vinto non fui; sallo il nemico
Se 'l mio sentier fu turbine e procella.
Stroscia di sangue m'allagava i passi,
Piovea morte l'acciar: ma che? gl'imbelli
Stavanmi a tergo: indi fu Morven salva.
Or va', molle garzon, tasteggia l'arpa
Nella valle di Clora: ogni sua corda
Dura risponda alla tua voce imbelle.
Mentre più cerchi d'adescar cantando
Donna che adocchia in un boschetto ascosa
La tua gialliccia effeminata chioma.
Va' sul Clora, garzon, fuggi dal Luba;
Questo è campo d'eroi. L'ascolti, e il soffri,
Re di Temora? con arcigno volto
Malto riprese. A te, signor, s'aspetta
Dar della pace e della pugna i cenni.
Contro i nemici tuoi spesso tu fosti
Foco distruggitor, spesso atterrasti
Entro tombe di sangue armate intere,
Ma nel tuo ritornar chi di baldanza
Parole intese? I furibondi, i folli
Sol si pascon di stragi e spiran morte.
Sopra la punta della lancia è fitta
La lor memoria, ed han pensieri e sensi
Di zuffe e sangue avviluppati e intrisi.
Sempre parlan costor. Duce di Moma,
Vanta a tua posta il tuo valor: tu sei
Nembo, turbin, torrente. E che? tu solo
Scuoti la lancia? avesti a fronte i forti;
Non i fiacchi alle spalle. Ah! fiacchi noi?
Osil tu sostener? c'è chi tel niega,
Chi del tuo irato impareggiabil brando
Non teme il paragon. Farsi due vampe
Nel volto i duci, stralunar gli sguardi,
Curvarsi innanzi ed impugnar le spade
Fu solo un punto. In fera zuffa avvolti,
Il convito regal già già di sangue
Bruttato avriano; se di nobil ira
Non s'accendea Catmor. Trasse l'acciaro
Riverberante, e imperioso in atto,
Olà, gridò, freno a que' spirti insani,
Figli dell'alterezza: oltre, nel buio
Correte a rimpiattarvi: a sdegno forse
Provocarmi v'alletta? e trarmi a forza
Contro d'entrambi a sollevar la spada?
Guai se... non più: questo di gare e risse
Tempo non è; sparitemi dinanzi,
Nubi importune; del comun diletto
Non turbate la gioia. Ambo allibiro,
Ambo s'allontanar di qua, di là
Taciti, rannicchiati; avresti appunto
Viste di paludosa infetta nebbia
Due smisurate ed orride colonne,
Quando di mezzo in suo chiaror sovrano
Vi spunta il Sol; s'arretran quelle, e dense
In se raccolte tenebrosamente
Van roteando ai lor cannosi stagni.


Szánthó Balázs felesége,
Szegény Gáspár szülője,
Döbröntei Rozália
Volt mind ennek szerzője.
És azóta Lázár volt ott
A harmadik remete,
Kit a vidék szentnek tartott,
Jámbor is volt élete.


Dan der HERR verhaißt vnd gebit,
das des tags aufgang seine Güt,
das ich des Nachts jm singe
Vnd bett vm gnod
meins Lebens GOT,
welcher schaft, das mir glinge.


Tebou moje srdce
mroucí touhou jato;
spal mě na svých ňadrech,
Daňo, žhavé zlato!“


A když se mi hněvem vzruší,
ohněm zbarví na krev líce,
na vrahy kdy Tater touží,
zabouří mně hrmavice!


zhas, když se naplnili jeho dnové,
neželen nikým, pohřben do věčnosti
bez pompy, tiše, pohřbem třetí třídy.


M* der noch dacht' und liebt' als er verschied,
Liegt hier; er war nur Kopf und männlich Gl ...


V budoáru zpustlém
spí smutek,
a ticho k šílení leží,
a na loži chladném
opuštěná nevěstka čeká...
Ach, té mé ubohé duše!
Kde dojmů jsou orgie horké?!


Мой друг, Владимир Маяковский,
В былые годы озорник,
Дразнить толпу любил чертовски,
Показывая ей языХодил в широкой желтой кофте,
То надевал вишневый фраКазалось, звал: «Окатострофьте,
Мещане, свой промозглый мрак!»
В громоздкообразные строки, —
То в полсажени, то в вершок, —
Он щедро вкладывал упреки
Тому, кто звал стихи «стишок»…
Его раскатный, трибунальный,
Толпу клонящий долу бас
Гремел по всей отчизне сальной,
Где поп, жандарм и свинопаВ те годы черного режима
Мы подняли в искусстве смерВолодя! Помнишь горы Крыма
И скукой скорченную Керчь?
О вспомни, вспомни, колобродя
Воспоминаний дальних мгу,
В Гурзуф и Ялту, мой Володя,
Поездку в снежную пургВ авто от берегов Салгира
С закусками и коньяком
И этот кошелек банкира,
Вдруг ставший нашим кошельком!
Ты помнишь нашу Валентину,
Что чуть не стала лишь моей?!
Благодаря тебе, я вынул
Из сердца «девушку из фей»…
И, наконец, ты помнишь Сонку,
Почти мою, совсем твою,
Такую шалую девчонку,
Такую нежную змею?…
О, если ты, Владимир, помнишь
Все эти беглые штрихи,
Ты мне побольше, поогромней
Швырни ответные стихи!


Ó, lásko má, já vždy se chvěji,
že jednou přijít mohlo by,
co v zoufalství a beznaději
mé štěstí krutě pohrobí...


Denn Freundschaftssüßigkeit legt seine Vaterhuld
Mit jedem Tage mir vollwichtig in die Schaale,
Und giebt mir viel Geduld,
Und so wird mir die Welt zu keinem Distelthale.


Ty rozumíš přec, Pane, všemu –
i tomu srdci zmatenému,
jež neví samo, co by chtělo.
Hle, bolestně se rozechvělo
pro pouhé nic: že v campagni
se vítr dnes tak rozhání,
že dotírá se do všech žil,
že rodí se v něm žízeň zlá –
a duše hned je vyprahlá
jak země, již on zpustošil –


Kam‘s dala, dívenko,
písně a veselí,
které tě věrně dřív
všude provázely?


Tudjátok, a fiu Vas Annát szereti,
De kezét nem nyujtja, míg én élek, neki!
Most is Kardszagra ment, de utoljára mén,
Mert ő kegyelmét majd megházasítom én!’


Llegó Filis al aldea,
entró en su casa de Fabio,
los pastores la reciben
como al sol los montes altos.
Dando perlas con la risa
extiende a todos los brazos,
que gana mares de amor
y da perlas de barato.
Apenas Fabio la mira
cuando a un tiempo se bañaron
el alma en pura alegría,
los ojos en tierno llanto.
No hablaron los dos tan presto,
aunque los ojos hablaron,
Filis porque no quería,
Fabio porque quiere tanto.
Cuando en esta suspensión
los dos se encuentran mirando
a un tiempo bajan los ojos
como que envidian de falso.
Habló Filis y tuvieron
alma de coral sus labios,
que ver humilde al rendido
hace piadoso al vengado.
A Fabio culpa le pone
que es error hacer, amando,
con la lengua valentías,
si el alma no tiene manos.
Él responde y se disculpa,
que viendo cerca los brazos,
pide perdón ofendido
quien ama desengañado.


Ich will sie endlich gehen lassen,
Jedoch auß meinem Hertzen nicht,
Da will ich sie beständig fassen,
Biß ihr beliebtes Angesicht,
In gleichem Liebes-Feuer glimmt.


Égsz, dagadsz... alighogy bírom
E keresztet!...
Mellemet majd meggyujtod, majd
Megrepeszted.


Einsam, ha! nur ruhig; sich versagend
Alles, schauend, schaudernd weg sich drehn
Vor dem Edeln, als hernach so klagend,
So entwurzelt und zerrissen stehn.


	ma questo alla sentenzia è stran suggello:
è come dare inanzi intero un pane
a chi non abbia denti né coltello.


Sólo se escucha a veces,
del fresco viento,
las ráfagas que lanza,
sonoro y lento...
El agua, que su curso
nunca suspende...
El rumor de una hoja...
que se desprende...
El pïar apagado
de alguna alondra,
que entre las verdes matas
busca una sombra...,
y los ecos lejanos
de los zumbidos
de insectos, que en los aires
vagan perdidos...
Lejos de la apacible
Fuente Vaquera,
que corre por el valle
tan placentera,
existe un solitario
y oscuro monte,
que encierra los confines
del horizonte.
Al compás de las auras,
lenta se inclina
altiva, corpulenta
y añosa encina,
y entre sus verdes ramas
aprisionado
tiene una tortolilla
su nido amado.
En él está arrullando,
dulce y sonora,
a los amantes hijos
a quien adora,
gozando en su coloquio
de las delicias
que sus hijos le endulzan
con sus caricias.
El calor la atormenta,
la sed la abrasa,
y dejando con pena
su pobre casa,
les dio con un arrullo
la despedida
a los hijos queridos
que eran su vida;
batió sus puras alas
tendió su vuelo
cruzó por los espacios
del ancho cielo,
y pensando en sus hijos,
se fue ligera
a beber a la clara
Fuente Vaquera.
¡Ay! ¡Dónde irá esa madre
tierna y sencilla!...
¡Dónde irá tan ligera
la tortolilla,
mirando a todas partes,
amedrentada,
al verse sola y lejos
de su morada!...
¿Por qué deja sus hijos
abandonados,
y ella, cruzando espacios
tan dilatados,
va surcando los aires
rápidamente
a beber en las aguas
de aquella fuente?...
¡Pobre madre, si, ansiosa,
vuelve a su nido
y sus amantes hijos
ya se han perdido!...
¡Pobres hijos, si, a causa
de abandonarlos,
no volviera su madre
nunca a arrullarlos!...
Por el verde follaje
casi cubierto,
yo, casi más que un vivo,
parezco un muerto,
y mudo y silencioso
presto mi oído
al eco que produce
cualquiera ruido.
Al columpiar las hojas
el viento blando,
pájaros me parecen
que van volando,
y con mi diestra mano
nerviosa, inquieta,
alzo la curva llave
de la escopeta.
Sobre la verde copa
de vieja encina,
que cubre aquella fuente
tan cristalina,
una tórtola hermosa
paró su vuelo,
mirando la corriente
del arroyuelo.
Lanza su blando pecho
tiernos arrullos,
que no imita la fuente
con sus murmullos,
y a los lados humilde
mira asustada,
débil, inquieta, esquiva
y amedrentada.
Tendió después su vuelo
pausadamente,
y al llegar a la orilla
de la corriente,
sobre la verde alfombra
lenta se posa,
débil y acobardada,
triste y medrosa.
Dirige luego el paso
tímidamente
hasta tocar la margen
de la corriente,
donde, el agua fingiendo
cuadros de plata,
le recoge su imagen
y la retrata.
Yo, silencioso, en tanto
que la espiaba,
mi artística escopeta
ya preparaba,
y ocasión esperando,
cual diestro espía,
afiné cuanto quise
la puntería.
Disparé... ¡Sonó el tiro
ronco, tremendo!...
El arroyuelo manso
siguió corriendo.
El viento entre las hojas
siguió sonando
con un eco apacible,
sonoro y blando...
¡Y vi la tortolilla,
que ya sufría
las tristes convulsiones
de la agonía!...
Cogí tan apreciado
tierno despojo;
su hermoso pecho estaba
de sangre rojo,
rojas las aguas puras
del arroyuelo,
que corrían llorando
con triste duelo,
y mis ardientes manos
también manchadas
de sangre, enrojecidas
y salpicadas.
Con ellas oprimía
su pecho blando:
sus latidos se iban
amortiguando,
y cerraba sus ojos
pausadamente,
su cabeza inclinando
lánguidamente...
Yo vi en sus turbios ojos
el sentimiento
y las fieras angustias
de su tormento,
porque del nido lejos
agonizaba
y a sus pobres hijuelos
solos dejaba.
Conocí en sus miradas
bien claramente
esa inquieta agonía
del inocente,
que sufre los rigores
de su destino
muriendo por las manos
de un asesino.
Aquella pobre madre
casi expirante
era la madre tierna,
la madre amante,
que a sus hijos no pudo
darles en vida
una lágrima dulce
de despedida.
Y aquella tierna madre,
cuando sufría
la convulsión postrera
de la agonía,
me dijo con sus ojos
casi nublados
que dejaba dos hijos
abandonados.
Yo comprendí lo injusto
de aquella muerte;
mas la víctima estaba
fría e inerte...
y una lágrima amarga
por mi mejilla
rodó, cuando vi muerta
la tortolilla.
Desde entonces no quiero
que un inocente
de alguna injusta muerte
se me lamente,
y diga con sus ojos
casi nublados
que deja sus hijuelos
abandonados.
Y en vez de estar cazando
la tarde entera
junto a la cristalina
Fuente Vaquera,
voy a ver cómo en ella
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores,
y cómo de aquel monte
sobre las lomas
arrullan solitarias
blancas palomas.


Der zierrath / den die liebe träget /
Ist reuer geist / und gleicher sinn /
Den purpur / den sie um sich leget /
Sticht keine heisse sonne hin.
Wer gleiche liebet
In freud und noth /
Und zeichen giebet
Bis in den tod /
Ist fast ein gott.


Ich schweige. Aber Wunsch des Volkes, du hast Flügel,
Drum eile über Flüsse, Thal und Hügel
Dem fernen Landesvater nach,
Und sag' ihm, was der Geist von seinem Volke sprach:
Bereis', o CARL, die fernsten Lande,
Such' Völker an des Meeres Strande
Und prüf' als Menschenforscher sie –
Doch Völker, die mit unserm Glutverlangen,
Mit unsrer Lieb' und Treu' an ihrem Fürsten hangen,
Verzeih', o Carl, die findst du nie! –


Nem látod-é? nem-é? miként zsibongnak
Az ámorok, miként rajmódra dongnak
Kökény szemed körűl?
Ki kis nyilát belőle rám ereszti,
Ki ellobbant szövétnekét gerjeszti,
Ki vesztemen örűl.


青霄数日路岐通
何惜江头暂驻踪
犹有同来未归者
县斋寥落倚千峰


Schön ist der Mensch und erscheinend im Dunkel,
Wenn er staunend Arme und Beine bewegt,
Und in purpurnen Höhlen stille die Augen rollen.


Gleichwie der Thetis starker sohn
die kämpf und ritterspil geliebet
und täglich sich darin geübet,
stets trachtend nach der ehrenkron:
Als wolgeschickt zu rechter zeit
zu danzen, ringen und turnieren,
als unvergleichlich in dem streit
und von dem feind zu triumfieren:
Also hat deiner wafen glanz
in schimpf den sig oft weggeführet
und schweißig auch den lorberkranz
in ernst mit deinem haupt gezieret.


—no agobies el gesto
mi universo rebasa
los límites de mi cuerpo—
Despéñate en el tiempo
que me bebe
muerde esta vida
que me corre sin freno
reparte tus dedos
en la plenitud de mi tacto
La lumbre de mi lento atardecer
será faro de recios brazos
en las arrugas de tu aliento


A když takto slova najdu,
Sáhnu k české lyře,
A ta sladce zní o lásce,
Naději a víře.


Fühlte, wenn ich vorüberkam,
Selbst Droschkengäule sind dir gram.


Corazón de leona
tienes a veces.
Zarpa, nardo del odio,
siempre floreces.
Una leona
llevaré cada día
como corona.


Immár a végtelen vágyára vágyom
s bár végtelen sok, véges mind a vágyam
s végesből nem lesz végtelen soha.


Ó nech je smát, se rvát a proklínat svou tíž...
ty zoufalé, ty osamělé –
můj puká vetchý kříž a k vám se kloní níž,
a já obejmu lidstvo celé!“


Je sais, je sais déjà tout ce que vous me dites,
Mais la vision sainte est là ; je veux saisir
Mon rêve et, sous le ciel embrasé du désir,


一曲清溪带石头
夜凉归思不胜秋
却怜远梦随征雁
飞落江南第几洲


kimdir bana gülümsiyen yeşillik balkonundan


可怜长信已春回
总是无人花亦开
莫道天街常寂寞
入帘犹喜燕飞来


Da macht sich's Bäumlein auf
Und kommt im vollen Lauf
Zum Wald zurück gelaufen,
Und will sich stell'n in den Haufen.
's fragt gleich beim ersten Baum:
»Hast du keinen Raum?«
Der sagt: »Ich habe keinen!«
Da fragt das Bäumlein noch einen,
Der hat wieder keinen;
Da fragt das Bäumlein noch einen:
Es fragt von Baum zu Baum,
Aber kein einz'ger hat Raum.
Sie standen schon im Sommer
Eng in ihrer Kammer;
Jetzt im kalten Winter
Stehn sie noch enger dahinter.
Dem Bäumchen kann nichts frommen,
Es kann nicht unterkommen.


Lautlos ruht das Reh des Waldes,
lautlos steht des Waldes Baum,
und, von Geisterhand gesponnen,
deckt die Welt ein tiefer Traum.


Mir graust.
Das Frauenzimmer ist abgesaust.
Ich blicke ihr nach. Einmal überschlägt sie
Sich, wird ein Punkt, dann ein Pünktchen, und, ach,
Plötzlich ein sonnig blitzendes Dach,
Und ich weiß: Das Dach trägt sie.


Vždy klidně odpovídal mistr z Husi
a všecky všudy vyvrátil mu kusy;
vše marna byla římských kněží práce,
zle pro ně končila se disputace.


So hell believ'd; – but heav'n a sacred dread
Of  sons among the nations spread;
While he at , with a pious flame,
Implores the great
From thence to  peaceful plain retires,
Where  lifts her golden spires:
Illustrious  built and nam'd the place,
The boasted father of the giant race;
For them design'd the monstrous plan appear'd,
To heav'n the threat'ning battlements were rear'd.
In careless joys and plenty here they live,
And to the neighb'ring swains protection give.


Ora, na minha vida, a claridade
Do céu abre rosais imarcescíveis;
E ora, da dor sangrenta, a crueldade
Vibra fortes lançaços invisíveis!


Doch Jener versetzt in verächtlichem Scherz:
Wer wagt zu verführen ein männliches Herz?
Wer legt mir ein Netz?
Ich kämpfte für Gott und das hohe Gesetz!


Bedenklich schaut der Türmer drein.
Still geht er in sein Kämmerlein
Zu seinem großen Deckelkrug,
Und als die Glocke zehne schlug,
Nahm er das Horn mit frischem Mut
Und blies ein kräftiges Tuhuht.


A znikli s divým plesem,
za nimi kantor zřel
do tmavé noci s děsem
a chudák jen se chvěl!
V mlhavou dál
pak naslouchal,
co nyní počít si má – nevěděl!


Sie wollen unter anderm Trost
Auch diesen Trost mir bieten,
Von Kindern, ihrer Mutter Noth,
Die, lebend leidiger als todt,
Miswuchsen und misriethen.


Thy downcast glances, grave, but cunning,
As fringed eye-lids rise and fall;
Thy shyness, swiftly from me running,
Is infantine coquetry all.


Casou-nos Deus, o mito!
E cada imagem que me vem
É um gomo teu, ou um grito
Que eu apenas repito
Na melodia que o poema te
Terra, minha aliada
Na criação!
Seja fecunda a vessada,
Seja à tona do chão,
Nada fecundas, nada,
Que eu não fermente também de inspiração!


Bênçãos, amor merecido,
Gratos, ternos sentimentos.
Para uma alma como a vossa,
Não são maus emolumentos.


Nun mag mir reifen
Des Lebens Saat,
Die Blitz und Hagel
Doch nicht zerstört.
Ich darf erwarten
Der Ernte Tag:
Bin vor der Zeit nicht verdorben.


过往长逢日色稀
雪花如掌扑行衣
岭头却望人来处
特地身疑是鸟飞


"Behold yon butterfly so sine,
" Whose brightness almost equals mine,
"That hovers o'er the gay parterre,
" And hangs on wav'ring wings in air;
"What tho' from flow'r to flow'r he sport,
" And pay to all a passing court;
"In vain with deepen'd tints they glow,
" And fletter to the flutt'ring bean,
"In vain each envious rival burns,
" To kindred finery still he turns,
"On me at length delights to rest,
" And spread his plumage o'er my breast. "


Amar es escuchar sobre tu pecho,
hasta colmar la oreja codiciosa,
el rumor de tu sangre y la marea
de tu respiración acompasada.
Amar es absorber tu joven savia
y juntar nuestras bocas en un cauce
hasta que de la brisa de tu aliento
se impregnen para siempre mis entrañas.
Amar es una envidia verde y muda,
una sutil y lúcida avaricia.
Amar es provocar el dulce instante
en que tu piel busca mi piel despierta;
saciar a un tiempo la avidez nocturna
y morir otra vez la misma muerte
provisional, desgarradora, oscura.
Amar es una sed, la de la llaga
que arde sin consumirse ni cerrarse,
y el hambre de una boca atormentada
que pide más y más y no se sacia.
Amar es una insólita lujuria
y una gula voraz, siempre desierta.
Pero amar es también cerrar los ojos,
dejar que el sueño invada nuestro cuerpo
como un río de olvido y de tinieblas,
y navegar sin rumbo, a la deriva:
porque amar es, al fin, una indolencia.


Jsme v chudé jizbě, která v směsici
střech tiskne svoji lomenici prostou,
však dobře známou hvězdám, měsíci,
sny zlaté pod ní v skráni pěvce rostou;
sem přišel před lety, byl chudý jun,
tam daleko svůj drahý domov nechal,
za vidinou, snem slávy v město spěchal. –
Ó příliš věřil v jásavý zvuk strun,
ó příliš idealem srdce spíjel,
teď místo lauru – trn do věnce svíjel,
teď sedí sám, noc tichá nad ním pne
své šeré stíny k bídě necitné.


Es la de Orgaz una hoguera
De la que el vuelo levanta
El fénix con este mote:
Me (la vida quien me abrasa.
Un letrero solamente
Es la de Villamediana,
Que dice: Son mis amores...
Y luego reales de plata
Puestos cual si fueran letras,
Con que aquel renglón acaba.
La empresa de Orgaz la entienden
Todos, y aciertan la llama
Que le da vida y le quema.
La (¡el de Villamediana
Despierta más confusiones,
Aunque es en verdad bien clara.
Propensión funesta tiene
El joven galán que alcanza
Favores de una señora,
A la par hermosa y alta,
De publicarlos al punto
Y de sacarlos a plaza:
Vanidad de enamorados
Que en peligros no repara.
Muchos el sentido entienden
Que las monedas declaran,
Por miedo disimulan
Y de explicarlo se guardan.
Otros, necios, se calientan
Los cascos por descifrarla.
Son mis amores dinero,
Repiten; pero no cuadra
Con el carácter del Conde
Esta explicación villana.
Mis amores efectivos
Son, dicen otros, ¡bobada!
Velasquillo el contrahecho,
Enano y bufón, que alcanza,
No sin despertar envidia,
Gran favor con el Monarca,
A disgusto de los grandes
En el balcón regio estaba,
Malicias diciendo y chistes
Con insolencia y con gracia.
Y o por faltarle su astucia
Entonces, o porque trata
De vengarse del desprecio
Con que la Reina le acaba,
O porque ve de mal ojo
Al noble Villamediana,
O por gusto de hacer daño,
Que es de tales bichos ansia,
Dijo: «Ta, ta; ya comprendo
Lo que dice aquella adarga:
Son mis amores reales»,
soltó la carcajada.
Trémulo el Rey y amarillo,
Y conteniendo la saña,
«Pues yo se los haré cuartos»,
Respondió al punto en voz baja.
Lo oyó la Reina, y quedóse
Inmóvil como una estatua,
Pálida como la muerte,
Hecha pedazos el alma.
    * * *
Las cuadrillas empuñando,
En vez de robustas lanzas,
De cintas y oro vestidas
Leves quebradizas cañas,
Se embistieron... imposible
Es ya que encuentre palabras
Con que describir la fiesta:
Mi atención la Reina embarga.
Pobre señora! Tampoco
Merece versos y fama
Tal diversión, ya reflejo
Débil, copia degradada
De las justas, que ha dos siglos
Los caballeros usaban
Con gloria, que nunca gloria
En donde hay peligro falta,
Y en que las picas de guerra
Dobles petos abollaban,
No los juncos inocentes,
Sedas, brocados y holandas.


Rettenetös haddal Memhet el-felszálla,
Szent Gellérd hegyére az némöt szorula,
Budáról sok magyar akkoron kiszálla,
Elvegy terekekvel együtt sokszor ostromlá.


Sie staunten wohl und riefen Hurra hoch!
Stoßt an, stoßt an! Wie sich die Dinge drehen.
Der alte Ozean auch noch Demagog!


Er glaubte Hans Sachsen nachzuspotten
Mit seinem stolpernden, holpernden Trotten.
Doch hat er dem nichts am Zeuge geflickt;
Der Schuster ritt anders und sehr geschickt.


碧水连秋汉
丹枫映夕阳
扁舟歌楚些
早晚下潇湘


Vnd jhr/ herr bräutigam/ habt auch nun lust zu kriegen/
Weil jeder kriegen wil/ vnd dencket obzuliegen/
Da mancher held erliegt/ vnd keiner siegen kan/
Vnd wär' er noch so kühn' vnd noch so starcker mann.
Wer hat den jungen held Achilles vberwunden?
Wer hat den krieges-gott den grossen Mars/ gebunden?
Wer gab dem Hercules/ nach dem er vberwand'
Vnd vberwunden war/ den rocken in die hand?
War 's nicht ein solcher feind/ dem Venus hatte geben
Den schlüssel in die hand zu seinem tod' vnd leben/
Ein schönes frawen-bild? war's nicht ein solcher feind/
Wie der/ mit dem jhr auch zu fechten jetzt vermeint?
Ich weiss/ was jhr gedenckt die Pallas werd' euch leyen:
(Weil jhr sie jederzeit bedient mit allen trewen)
Jhr schwert vnd jhren helm/ jhr schild/ vnd was sonst mehr
Ein kriegesmann bedarff von allerhand gewehr'.
Ey/ ey/ wie weit gefehlt/ jhr habt ja wol vernommen/
Daß Pallas seit der zeit nie sey zu felde kommen/
Nach dem die Venus sie bezwungen gantz vnd gar/
Da sie doch wohl gerüft vnd Venus nacket war.
Ewr feind ist wol gerüstt: das bett' ist jhre schantze
Die Liebe das geschütz; jhr augenliecht die lantze:
Die brüste seyn das schild; der mund die oberwehr
Jhr lachen kraut vnd loth/ vnd was des dinges mehr.
Ewr feind ist schon gerüstt/ vnd jhr solt waffen borgen
Das wäre was zu spat. Auch müstet jhr besorgen
Daß solch geborgter zeug möcht' alt' vnd rostig seyn
Vnd legen schimpf vnd spott für ehr' vnd siegen ein.
Ich förcht'/ ich förchte sehr/ jhr werdt die schlacht verlieren/
Es wolt' euch Venus denn nu selber außstafieren
So hat es seinen weg/ so geht das streiten ein/
Daß also zwischen euch mag steter friede seyn
O süsser friede-krieg/ wem solte nicht genügen/
(Weil keiner in dir siegt) in ehren zuerliegen?
Wolan genug geschertzt. Euterpe habe danck
Dictierst du mir noch mehr/ so wird es gar zu lang.
Das schwartze kleid der nacht hat ohne das bezogen/
Aus Venus angetrieb/ den blawen himmel-bogen
Das süsse liebe-paar siht schon einander an/
Vnd dencken: wäre doch dis wesen schon gethan!
Sie dencken an den krieg/ sie dencken an das streiten/
Sie dencken an die schlacht/ sie dencken an die beuten.
Der krieg ist ohne zorn; der streit nicht ohne blut;
Die schlacht nicht ohne tod; die beute köstlich-gut.
Nu/ jungfrawn kommet an/ vnd dantzet in die wette/
Die braut wil an den tantz; der bräutigam zu bette.
Drumb macht es nicht zu lang/ die braut hat wenig zeit/
Sie soll/ ich schertze nicht/ noch diese nacht annstreit.


S parlagrózsának ha tán vágya kél,
Honát látni a tó vidékinél:
Vizén a délibáb felemeli,
És megmutatja messziről neki.


So ch'al tesor e l'arme non perdoni;
però Dio ha promesso che tu sia
salute de' Cristian fideli e buoni.


V ty dumy pohroužena přicházela
máť blahá k bráně před nádvořím Židů,
kde hrdliček dvé knězi podat měla.


Se da questa bell’alpe il cor mai spetro,
ov’antico mi tien dolce costume,
o se, per don del suo celeste lume,
breve spatio di vita un giorno impetro,


Und endlich irrt, von unerstiegnen Höhen
Die es verließ, und nimmermehr erringt
Ein Wesen her; das mir mit süßen Wehen
Den Busen löst. Zur offnen Wunde dringt
Sein höhres Leben. Nie wird mir's vergehen
Weil mein Gebet sich um die Schönheit schlingt.
Doch kann sie nur sich schön herniederneigen
Und ohne sie ich nie die Höh' ersteigen.


Zvedají ho... Obr tělem
chví se, samá rána, vzdech.
V oku vzteku visí slza,
na hlavě krev černá zmrzá,
krev lze zřít i na ústech.


柳影槐阴昼景长
北窗闲客在羲皇
素琴一曲知音少
坐对南薰满篆香


Rudé jiskry vzhůru prší
černým mužům nad hlavy – –
Sedí v kole, vítají mě
radostnými pozdravy.


Lebewohl! kein räuberisch Geschicke
Meinem Herzen rauben kann,
Wie in deinem seelentiefen Blicke
Auf mein Glück der Himmel sann.
Stund und Welle rauschten nieder,
Und wir sehen uns nicht wieder!


元田种玉不传方
春去春来野自香
雁入燕云丹未反
笑援明月醉山阳


Gottes ewigen verstand wollen wir besingen, der im anfang Gott zur hand, der vor allen dingen,


Die Losung ist nun Dante, und nicht Tasso.
Was sollen uns noch Schiller oder Goethe?
Was soll uns gar der Pascha Semilasso?


Gente que passa indiferente,
olha de longe,
na dobra das esquinas,
as traves que despenca
-Que vale para eles o sobrado?


how did you crawl into,


Wahr ist es, auch Horaz folgt andrer Weisen Spur,
Entlehnet vom Chrysipp, und borgt vom Epicur:
Alcäus, Archiloch sind dieses Schülers Meister,
Und Pindar und Homer, das Muster großer Geister.
Man sagt: Er denket wahr; man sagt, daß er ergötzt;
Was sagst denn du, Pantil? Du sagst: Er übersetzt!


Sőt azt is tehetem hozzá ráadásul:
Még három egész nap lennék veled társul:
DÁNIEL napjáig mind a tanítástul,
Mind szabad leszek az examen adástul.


Dvě tam jasné hvězdičky
oči jsou mé matičky –
ta k nám hledí mile,
k mateřskému žehnání
s výsosti se uklání
v šatce z oblak bílé.


Und weiter denken sie: das Kaiserkleid
schläft auf den Schultern dieses Knaben ein.
Obgleich im ganzen Saal die Fackeln flacken,
sind bleich die Perlen, die in sieben Reihn,
wie weiße Kinder, knien um seinen Nacken,
und die Rubine an den Ärmelzacken,
die einst Pokale waren, klar von Wein,
sind schwarz wie Schlacken –


Die Schönen von Sevilla
Mit Fächer und Mantilla
Blicken den Strom entlang;
Sie lauschen mit Gefallen,
Wenn meine Lieder schallen
Zum Mandolinenklang,
Und dunkle Rosen fallen
Mir vom Balkon zum Dank.


Медлительные взоры к закату обращая,
Следя за облаками и за полётом птиц,
Сидела при дороге красавица лесная, —
И зыблилась тихонько, мечту и тень роняя
На смуглые ланиты, густая сень ресниОна припоминала в печальный час вечерний
Таинственные дали, — родимые края,
Где облако понятней, где роща суеверней, —
Куда, былая фея, любовию дочерней
Влеклась она, страдая и грусть свою таБыл день: презревши чары и прелести ночные,
С жезлом своим волшебным рассталася она,
Венок благоуханный сняла с чела впервые,
И, как простая дева, в обители простые
Вошла, и человеку женою отданНа дальнем горизонте синеющей чертою
Виднелся лес дремучий, — то лес её родной…
Туда она глядела вечернею зарёю, —
Оттуда к ней домчался с призывною тоскою
Лазурный тихий голос: «Вернись, дитя, домой»И в голосе далёком ей слышалось прощенье,
Она улыбкой тихой ответила на зов,
С людьми не попрощалась, оставила селенье
И быстро тенью лёгкой исчезла в отдаленье…
Влекла её в отчизну дочерняя любов


Was hilfts, wann einer gleich viel weiß,
Und hat zuvorderst nicht mit Fleiß
Gelernet deine Furcht und Dienst,
Der hat mehr schaden als Gewinst.


Tvé komedie nejsou ceny stejné;
vždy líbili se velmi „bratří“ Tvoji,
při „tchýni“ Tvé lid z divadla však prchal,
což žádný div: „tchýně“ se mnohý bojí.


Denn die Hoheit, die Hoheit des Herrn
Wird offenbaret!
Und alles Fleisch soll schau'n mit einander;
Denn der Mund des Herrn
Hat's zugesagt.