Señor que al que le deja no despide,
que al siervo vil que le aborrece quiere,
que porque su traidor no desespere,
a llamarle su amigo se comide,


Ein Haus thät sie sich bauen,
Von lauter grünem Klee;
Thät aus zum Himmel schauen,
Wohl nach dem Rosenschnee.


A mhouříš oči, vína tok je sladký
a smědá dívka – zrak div nespálí –
dnes zabloudil jsi věru do pohádky!


Dir opfern wir
Dank, nimm ihn auf, und Liebe Dir!


Deja el monte, garzón; poco el luciente
Venablo en Ida aprovechó al mozuelo
Que estrellas pisa ahora en vez de flores.
Cruel verdugo el espumoso diente,
Torpe ministro fue el ligero vuelo
(No sepas más) de celos y de amores.


Und ihm wird schon wirr und weh ...
Doch es
ist ja nur das – »W.K.G.«


– ,Ej, nutno utlumit je třeba věru
tlum bohopustých, zlotřilých tvých slov.
Než jed svůj svěříš prokletému peru,
spíš hranici ti dáme za příkrov!‘


To moh’ jsi tušit, milý hochu.
Na titul vzpomeň sobě trochu.


Bebamos juntos en la copa egregia!
Raro licor se ofrenda a nuestras almas.
Abran mis rosas su frescura regia
A la sombra indeleble de tus palmas!
Tú despertaste mi alma adormecida
En la tumba silente de las horas;
A ti la primer sangre de mi vida
¡En los vasos de luz de mis auroras!
Ah! tu voz vino a recamar de oro
Mis lóbregos silencios; tú rompiste
El gran hilo de perlas de mi lloro,
Y al sol naciente mi horisonte abriste.
Por ti, en mi oriente nocturnal, la aurora
Tendió el temblor rosado de su tul;
Así en las sombras de la vida ahora,
Yo te abro el alma como un cielo azul!


O výpravách kříže dále řeč se snuje;
bývalý tu křižák čile vypravuje
o svých bojích, strastech; jiný cestu líčí,
k Jordánu již konal v říze putovničí.
Jen pan Jiřík starý, z Buzoviců kmene,
mlčky kloní líce, husto rozbrázděné
mnohých roků péčí, mnohou krutou sečí.
Poslouchá jak ve snách bohatýrů řeči,
časem rtů jen pohyb, záblesk oka praví,
že by mohl zjevit činy větší slávy.


Arroja luz
tus ojos sobre nuestros cuerpos
que nuestras manos no pesen al moverse
ni nuestra muerte importe
sobre tu tierra de semillas azules
Cúbrenos luz con tus miradas


Donde el ardor del que gobierna Delo,
deshaciendo tus plumas, castigado
te arrojó al mar, a quien tu nombre has dado,
y sepultura a ti en el hondo suelo


Die beste Zeit vergeht den Menschen unter Händen/
Die Kranckheit findet sich/ das Alter schleicht sich ein/
Verdruß und Mühsamkeit muß ihr Ergötzen seyn/
Biß sie/ nach vieler Qual/ das kurtze Leben enden.


Goldne Leyer, bleibe mein,
Häng Dich um die Seele,
Deine Töne, klar und rein,
Liebend ich sie stehle.


عينانِ طِلِّسْمٌ ولُغْز أصمْ
يَحَارُ في تفسيره التائهون
غيبان من عهْدٍ سحيقِ القِدَمْ
وضَفّتا شطٍّ طوتْه القُرونْ
عينانِ لونٌ نابضٌ ساخنُ
شيءٌ من الشرقِ لذيذ الفُتورْ
وفيهما العرّاف والكاهن
ومعبَدٌ مخدّرٌ بالبَخُورْ
عينانِ أمْ مزارعٌ في الظلالْ
تُرَقرقُ العبير في الأوديه؟
وهُدْبها أم رعشة البرتقالْ؟
أم نجمةٌ تخفق؟ أم أغنيه؟
عينان أم عوالمٌ شاسعه؟
ويؤبؤٌ أم دعوةٌ للرّحيلْ؟
بابٌ إلى يوتوبيا الضائعه
ومَعْبرٌ يُنْهى إلى المستحيلْ
وفي مَطاويها وِسَاد الحُلُمْ
ومن حواشيها ارتواءُ الوَتَرْ
عينانِ ما كاد يعيها النَغَمْ
حتى دعا أشواقَه وانفجَرْ
وذلك العمْق الذي لا يُحَدْ
يحمل للرّائينَ سرّ الظمأ
أحسّ فيه لا انتهاء الأبَدْ
وموكبَ التاريخ منذ ابتدأ
يَرْوونَ عنْها أنّ أغوارَها
ذوبُ نجومٍ أطفأتْها السنينْ
وأنّ من أدركَ أسرارها
فكّ الرّدَى عنْه الإسارَ المُهِينْ
وأنّها، كما رَوَى آخَرونْ،
بقيّةٌ من أعْيُنٍ آفلـه:
عينا (مدوزا) أفرغَ الساحرونْ
ما فيهما من قوَّةٍ قاتلـه
ستلبث العينانِ سرّا عميقْ
ويذرع الراوونَ أرضَ الخيالْ
أسطورةٌ تظَل سكرَى البريقْ
ما بَقِيَ الشعْرُ وعاشَ الجَمَالْ


名花得见太平年
击壤声高压管弦
化日熙熙春荡荡
华夷何处不同天


Nè creda che il mio dire sia iperbolico.
Non esagero mai, poi, se prometto,
mantengo la parola da cattolico
cristiano onorato, e quel che ho detto
lo confermo di nuovo, e in fede etcettera
mi sottoscrivo, e poi chiudo la lettera.


细腰宫里露桃新
脉脉无言度几春
至竟息亡缘底事
可怜金谷坠楼人


A v náručí když klesly sobě,
to byl tak šílený hlas,
že po letech ještě i v hrobě
budu jej slyšeti zas!


Hát mégis hasztalan hajszolt az Este,
Nem az ő ölébe jött vagyok,
Hajnalok küldöttek, hajnalok
S mégis eljött értem a hajóm.
Óh, volt hajók, be elárnyultatok már,
Óh, volt prédák, be nincs ízetek.
Szabadabb vagyok minden szabadoknál,
Olyan teljesen nem magamé.
Szemem melyik volt hajót vágyja vissza?
Gyötrelmes, kérdő, kínzó ifjuságnak
Zöld lobogóju, éhes kis hajóját?
Vihar-hajómat, mely az ósdi nóták
Kopott, kis bárdjait hagyta el?
Avagy a száz-szoknya lobogót
Lengető, unt, céda csók-hajót?
Névnek, hírnek, mámornak, bölcseségnek
Csúnya kalóz-hajóit talán?
Ím, itt van a szívemen a lyány,
Itt van a szívemben a tenger-élet,
Felörvendem, fölélem s boldog órák:
Most vagyok Én és büszkén viszem
Szent és ifjuságos, bolond viharokba
Az egyetlen ölelnivalót:


con quella che sì forte le innamora
da farle di ogni immagine obliose,
ma van per l'onda petali di rose
come se Ofelia vi dormisse ancora.


Auf diesem Wege traf Brigitte
Jedoch ein Individium,
Das hat an sie nur eine Bitte,
Wenn nicht, dann bringe er sich um.


Né minaccie temer debbo di morte,
che 'l Re sofferse con piú grave pena,
per farme a seguitar constante et forte;


Sonntagsruhe, Dorfesstille,
Kind und Knecht und Magd sind aus,
Unterm Herde nur die Grille
Musizieret durch das Haus.


Sind sie doch wechselweis ein Angedenken sich.


Correveidilero corre,
Correveidilero ve.
Corre ve y diles que vengan
a llorar junto a mis pies.
Tanto lustrar y lustrar
y no tener qué ponerse,
tanto tener que morderse
por no empezar a gritar:
que ya basta, que ya basta,
que voy a emplear la pasta
con que lustro los zapatos
para escribir en los muros:
se nos terminó el mal rato.


Und weil du dich so stolzen Sinns erhoben,
Daß du vom schönsten nur willst sein gefreiet,
So wünsch' ich dir, daß eigens dir geweihet
Die Englein einen bringen her von droben,


Nun rollen, gleich des Windes Flügeln, Schlitten
Durch des gedrängten Pöbels Schwall;
Und Stentor trabt mit abgemeßnen Schritten,
Sobald der Abend winkt, dem Ball.


十亩家园万顷田
稻粱蔬果四时全
有时放棹濯缨去
水满平湖月满天


Ove ne vai afflitta e sconsolata.
deh perché non ti stai dolente meco,
acciò ch'io pianga i miei gran danni teco.


Es kommt der Herbst mit reicher Gabe,
Er theilt sie fröhlich aus,
Und geht dann, wie am Bettelstabe
Ein armer Mann, nach Haus.


هَنيئاً لَقَد أوتيتَ سُؤلَكَ يا موسى
بِجَدّ وَحَدّ كَلمُهُ الدَّهرَ ما يوسى
وَجَيشٍ لُهامٍ حَلَّقَ الطَيرُ فَوقَهُ
سَتُضحي لَكُم أَحشاؤُهُنَّ نَواويسا
وَرَميِ سِهامٍ عَن قِسِيّ بِنَبضِها
تُغادِرُ مَن رامَتهُ في التُربِ مَرموسا
كَأَنَّ كُماةَ التُركِ عِندَ نِزالِهِم
مَلائِكَةٌ بِالشُهبِ تَرمي الأَباليسا
وَقَد جالَتِ الأَكرادُ بِالسُمرِ وَالظُبى
تصيد المُلوكَ الصَّيدَ وَالأُسُدَ الشوسا
إِذا العَرَبُ الشُمُّ الأُنوفِ تَنَمَّروا
بِهِ كانَ كُلٌّ بِالمُثَقَّفِ دِعّيسا
وَلَيسَ لِموسى مِن عَصاً غَيرُ صارِمٍ
تُكِبُّ عَلى الأَذقانِ ضَرباتُهُ الروسا
وَثُعبانُهُ الرُمحُ الأَصَمُّ لِسانُهُ
يُنَضنِضُ في سُمِّ المَنِيَّةِ مَغموسا
وَيُزجي سَحاباً مِن سَنابِكِ خَيلِهِ
بِلَمعِ الظُبى وَالبيض تَجلو الحَناديسا
فَيَرمي اِنكِباراً بِاِنكِدارٍ إِلى لَظىً
وَيُركِسُ في قَعرِ المَنِيَّةِ مَركيسا
إِذا أَشرَقَت لِلأَشرَفِ القَيلِ رايَةٌ
تَنَكَّسَتِ الصُلبانُ بِالكَسرِ تَنكيسا
وَقَد نَطَقَت بِالنَصرِ بيضُ سُيوفِهِ
كَما أَخرَسَت رَنّاتُهُنَّ النَواقيسا
ثَعالِبُ أَطرافِ الرِماحِ بَلَغنَ في
أَضى الزَّرَدِ الضافي عَلى الأُسد مَلبوسا
هُوَ البَحرُ لَولا البَحرُ فيهِ مُلوحَةٌ
هَوَ اللَيثُ لَولا أَنَّ في اللَيثِ تَعبيسا
هُوَ الخَضرُ المَشهورُ نَشراً وَسُؤدَداً
وَيوسُفُ حسناً والْقَ موسى تجد موسى
وَيَحمَدُهُ عيسى عَلى فَتَكاتِهِ
بِجَحفَلِهِ في أُمَّةٍ عَبَدَت عيسى
وَمازالَ يُرضي اللَهَ سِرّاً وَجَهرَةً
وَيُسخِطُ في كُلِّ المَواطِنِ إِبليسا
إِذا قالَ لَم يَترُك مَقالاً لِقائِلٍ
وَلَو كانَ تَطبيقاً يَروعُ وَتَجنيسا
إلى جودِهِ أَشكو مِنَ الكُرَبِ الَّتي
أُؤَمِّلُ أَن أَلقى لَها مِنهُ تَنفيسا
فَلا تَرضَ في حُكمِ الزَمانِ فَإِنَّني
أَرى حُكمَهُ في أَهلِهِ صارَ مَعكوسا
فَفيهِ الذُنابى الرَأسُ وَالرَأَسُ أَصبح ال
ذُنابى مِنَ الطَيرِ الَّذي لَيسَ طاووسا
هُوَ الهازِمُ الآلافِ في الرَوعِ وَحدَهُ
وَمُعطي أُلوفاً فِضَّةً تَملأُ الكيسا
فَما جُندُهُ إِلا أُسودُ خَفِيَّةٍ
تَخِذنَ لَها سُمرَ القَنا اللَّدن عِرّيسا
فَكُلُّهُمُ اِبنُ المُردَبيشِ شَجاعَةً
أَجَل وَهُمُ عِندَ النَوالِ اِبنُ باديسا
فَكَم مِن رَحى حَربٍ أَدارَ بِما سَقى
بِهِ السُمرَ وَالبيضَ الرِقاقَ الدَبابيسا
هُوَ الأَسَدُ الحامي الحَقيقَةَ مُقدِماً
وَمَن ذا يَرُدُّ اللَيثَ عَن مَنعِهِ الخيسا
عَلى الطورِ ناجى اللَهُ موسى بِنَصرِهِ
فَبِالطَورِ ثَغرُ السِلمِ أَصبَحَ مَحروسا
عِمارَتُهُ تَخريبُ أَعمارِ عابِدي ال
صَليب وَفيهِ أُسِّسَ النَصرُ تَأسيسا
عَلا مُشمَخِرّاً في السَماءِ بِناؤُهُ
يُرَدِّدُ تَسبيحاً هُناكَ وَتَقديسا
مُظَفَّرُ دينِ اللَهِ أَهدى قُدومُهُ
إِلى القُدسِ أَمناً لا يَزالُ وَتَأنيسا
فَكُلُّ اِمرِئٍ تالٍ مَزاميرَ مَدحِهِ
يُلازِمُ تَكراراً لَهُنَّ وَتَدريسا
يُغادِرُ بَيتَ المالِ بِالبَذلِ موحِشاً
خَلِيّاً وَبَيتَ العِرضِ بِالحَمد مَأنوسا
سَما في سَماءِ المَجدِ أَسمى مَحَلَّةٍ
فَكانَ بِها في ذروَةِ المُلكِ إِدريسا
مُظَفَّرُ دينِ اللَهِ كُن في زَمانِنا
سُلَيمانَ لَمّا جاءهُ عَرشُ بَلقيسا
وَرُدَّ إِلى الإِسلامِ صوراً وَعَكَّةً
وَسائِرَ مُدنِ المُشرِكينَ وَتَفليسا
إِذا كانَ دينُ المُسلِمينَ مُؤَيَّداً
بِموسى وَعيسى زادَهُ اللَهُ ناموسا
فَلا بَرِحا في المُلكِ لِلدينِ ما وَشى
صَباحٌ وَما وَشّى اليَراعُ القَراطيسا


قَد ظَنَ أَنَّهُ عَظيم
صارَ كَما تَرىعِظاما
وَقَد رَأى ماجد كَريم
وَالدهُ لَيلُهُ مَلاما
وَقالَ يَفقد بَعدَ حين
في عام أَرختهُ غُلاما


正坐郊游困宿酲
更申花约了馀情
病躯不带看花分
聊助浇花酒一罂


Miel de la niebla sobre el cielo en llamas,
caramelo de rosa en el poniente,
y a la noche, la cálida serpiente
de la sombra, creciendo en sus escamas.
La bruma apaga siderales ramas,
el mar azul se agrisa lentamente,
todo el tiempo se vuelve opalescente
entre el ardor de las postreras flamas.
Sin esperanza el límite del día.
Contra mi frente rómpese la estría
de mi último ensueño iluminado.
¿Adón de ir, galeote sin caminos,
bajo la red nocturna y sin los finos
ángeles que guardaron el pasado?


SHE spoke — amaz'd the list'ning monarch stood;
And icy horror froze his ebbing blood!
Thick shades of death upon his eyelids creep,
And clos'd them fast in everlasting sleep;
No sense of life, no motion he retains,
But fix'd, a dreadful monument remains!
A STATUE now! and if reviv'd once more,
Wou'd prove, no doubt, as CONSTANT as before.


Heut ist Jahrmarkt. Von den Buden
Wehn knallrote Taschentücher,
Abgefeimte Schacherjuden
Recken ihre krummen Riecher
Geiermäßig mit Geschrei
In den lindengrünen Mai.
Emmenthaler Käseriesen,
Frischer Stiefel Lederduft ...
Staub beweißt die jungen Wiesen,
Krämerdunst verdickt die Luft.
Wachstuch in den grellsten Farben:
»Einen Franken für den Rest!«
Blumenhüte, Rüschen, Barben –
Bärbel, denk aufs Pfingstenfest!
Rudolf, Baroneß Vetsera,
Farbenblutdruckkatastrophen ...
Firuli und Firulera
Spielt die Orgel. Spitze Zofen
Mit den Kleinen fürnehm eilen,
Schrupperfeen gierig weilen.
Ein Student zieht durchs Getriebe
Mit der schwesterlichen Liebe.
Die hat immer was nach hinten,
Maiprinz Amor lädt die Flinten.
Aus des Busens Knopfsaum wedelt
Rotverführerisch ein Zipfel,
Da wird auch was eingefädelt,
Angebändelt, liebgemädelt ...
Wollust weht der Lindenwipfel.


Hir ligt der grund, der heut mit Witwen spilet!
Zur Witwen ward, di leiblich mich erzeugt,
Und mich auch hat als Witwe gantz erzogen.
Zur Witwen ist drauf der befehl geschehn,
Wi Kotter es ausdrükklich angedeutet,
Und es erfüllt durch zweiundvirtzig Monden.


Das Leben ist voll Gier und Streit,
– Hüte dich, kleines Vöglein! –
Viel große Schnäbel stehen weit
Und böse offen und heiß bereit,
Dich zu zerreißen.


Donque, contrasta a Franza e a la passione,
se spenger vòi de ogni altro la memoria:
cum l'arme a' Galli, al duol cum la ragione;


Das sind die Edelsten auf Erden,
Die nie durch Schaden klüger werden.


Canzon, chiedi a madonna
che con pietà decida
questa lite, ond'io pero, e non sen rida.


A cep štíhlý – pěkný junák
jak se vzduchem kmitá,
koukol, vika, černé zrní
nad hlavy až lítá!


Leť, vichřice, leť!
Ulétej můj oři, do půlnoci černé,
burácej mé srdce, jen zoufání vstříc,
mně na věky ulétlo srdéčko věrné
tak rychle, že nikdy ho nestihnu víc.


Mne jak vlahou obrozuje nebe,
obrodí též láskou slávy květ,
či by srdce odloučena sebe
věčně věkův chtěla kamenět?
Všem, jimž políbení jedné matky
zlatou hvězdou hoří na čelech,
vrátíte se veleproudem zpátky:
Slovák, Slezan, Moravan a Čech.


Ens entium, i tam v Tvé dlani budu!


Man führt das Heu nun häuffig ein/
gedorret von dem Sonnenschein/
die Heerden zu ernehren;
doch wächset eben an dem Ort
deß Grases Wurtzel fort und fort/
das Menschen-Volk zu lehren:
Auf daß
wie Gras
wir mit allen
grabwärts fallen:
aus der Erden
unsre Beine grunen werden.


Csodálatos, képes rettenetek
Szent zavaros kora, íme, szakadt rám,
Ülnek bennem víziók és valók
Szerelmesen, fájón összetapadván,
Hogy minden: ugyanegy legyen.


Seguir…
reter rostos e vozes
embriagar os sentidos
a tragos de vid
e partir…


Sansogna e Slesia et Ungheria una bella
e grossa armata insieme posta avea:
la gente di Sansogna, e così quella
di Slesia, i pedestri ordini movea;
venir con questi, e la più parte in sella,
l'esercito de l'Ungar si vedea;
poi seguia un stuol di Traci e di Valachi,
Bulgari, Servian, Russi e Polachi.


Das alles drängt uns ahndevoll,
Wo Lock an Locke kräuselt,
In brauner Fülle ringelnd schwoll,
Sodann im Winde säuselt.


Zeitalter gab's, wo Lorbeer
Den Dichter hat gekrönt,
Den Prediger der Wahrheit,
Der heute wird verhöhnt,
Wer jetzt die Wahrheit singet,
Den steiniget man tot,
Sie bieten Gold dem armen Volke,
Man weigert ihnen Dach und Brot.


Befinden spötter an mir mängel/
Welch mensch kan ohne mangel seyn?
Es haben auch gefehlt die engel;
Und gold ist nicht von schlacken rein.
Die sonne selbst hat ihre flecken;
Wie sieht man denn auff mich so scharff?
Vielleicht werd ich sie noch bedecken/
Wenn mißgunst der verhüllung darff.


Od lidí brala za plat slovo díku,
neb půlko měla své a chalup svoji;
teď ale synek proti ní se strojí,
– však stará vyšla z domu bez povyku.


栗里风光别后诗
清樽独咏晚香时
折腰欲问归来意
只许东篱老菊知


Wenn kaum der junge Morgen graut
Und frisch die Frühluft weht,
Weckt dich des Vögleins muntrer Laut
Zu Arbeit und Gebet:
Dic, cur hic ?


wie ein Wind die hohen Morgen teilend
aufbrach, übereilt und übereilend – ;
höchstens angelächelte, doch nie


Mayté piensa y mira
el suelo, como derrotada,
¿y quién la derrotó?
Diría Márquez,
"fue el demonio del amor".
Mayté se enamoró
y sí lo sabe,
a veces, cuando
se cruza de brazos,
y oculta su tristeza.
Mayté se nos va,
ya es una mujercita:
se consiguió galán,
¡Mayté se enamoró
se perdió en el espacio
detrás de sus labios,
se perdió en el amor!


Da, du freundliches Gebilde,
Hörten wir,
Mitleid wohn' und Huld und Milde
Stets bei dir;
Ewig heitre Sonne scheine
Um dich her,
Und wenn du ihm lächelst, weine
Keiner mehr.


Con quei cari ritratti egli a se stesso
fece più giorni dilettosa froda.
Al fine il crudo Amor non gli ha concesso
che di sì dolci inganni omai più goda;
ma gli ha fero desio nel petto impresso,
nel petto che più sempre arde ed annoda,
desio di non fruire il falso e l'ombra,
ma 'l vivo e 'l vero che gl'inganni sgombra.


Gänse schnattern. Zum Teufel: dreht ihnen die Hälse ab!
Laternen leuchten. Auslöschen!
Mädchen lächeln von unten herauf. Begattet sie
Mit Messern oder sonst einem Tod.


Na nízkou lávku na hřbitově starém
jsme usedli; svět celý smál se jarem,
kde jaká hruška stříbrný šat měla,
a jabloň jemným ruměncem se rděla.
Keř hnul se, střemcha s něho jak déšť vonný
se sypala na hroby, na záhony,
na zeď a kříže, na pomníku desky
a květů byly plny všecky stezky.
Jak tráva voněla! Jak dýchal pažit!
Mně život báj byl, kterou znova zažit
jsem přál si celou, ale po tvém boku!
A ruku v ruce tak a oko v oku
jsme seděli zde dlouho, zřeli v lada,
jak zvolna šero na krajinu padá,
a zvolna se nám srdce otvírala.
A všecky malé starosti a malá
vše přání, stesky, co dnes a co včera,
ta nepatrná, všední vlákna sterá,
z nichž spřádá se ten dlouhý život celý,
jak měšťáci vše jsme si pověděli.


I saw Maria on the beach,
Her eyes were fix'd upon the sea;
Her thoughts beyond the waters reach,
O, Henry! she expected thee!


Que mucho, Montalbán, que a tanto ardiente
la idea de su humano entendimiento
el móvil pierda de su firme asiento


Proč letíte dál a dále
Až do lesů, co i v letě
Na sněžité čnějí skále? –
Což jich není lepších v světě?


Znáš-li všecku hrůzu, všecka muka,
Při nichž dech se tají, srdce puká?
Znáš je? – Pomysli pak na tu jízdu.


Haarnadeln gingen langsam auf,
Wie Pech schlug's Haar an mir hinauf.


De a magyar adjonisten
Nem annak ad, kinek nincsen,
De annak, ki okos dőre
S mit se állít fejtetőre.


Und seit dem Tage schwebt auf ihren Wegen
Ein Glorienschein, der Gau und Volk erhellt,
Und ihre Stimme hat den großen Segen
Der Liebenden, die Gott zu Mittlern hat bestellt.


Die Wiese mit den Blumen ... Langsam schritt
Ich durch das grüne Rauschemeer, ich führte
Am Arm ein Mädchen, und an meiner Brust
Hört ich ein Klopfen, das wie Liebe klang,
So fragend zag und bittebang und tief;
Und zweier Augen heiße Seligkeit,
Ein Rosenhimmel, aller Gnaden voll,
Sah mir ins Herz und hellte mir ein Glück,
Das nie ich wußte, das mein Sehnen war
Durch lange, arme, liebeleere Zeit.


Tandis qu'à ses genoux son compagnon étale,
Jeune et fort comme un dieu, la grâce orientale,
Une verse du vin dans le verre incrusté
D'un jeune cavalier debout à son côté.


Die Saiten mögen verschweigen manch hohe Herrscherthat,
Wie sich die Völker neigen vor dir im Völkerrath,
Wie herrlich stolz du glänztest in der Juwelenkron',
Und wie doch stille Demut das schönste Juwel davon;


Stagirit / besihe Aristoteles.


Van itt még néhány jó, idős komám,
Ölelő csöndje néhány öreg háznak:
Szeretlek, mint az álmodó a méhest.
Ó, itt a nyugalom zenél fülünkben,
Ha esténként békák harmónikáznak.
Nagyon szeretlek néhány jó komám.


Tma roste v údolí, a šeré stíny
již halí strom, jenž hledí do bystřiny,
a kladou se na pusté spáleniště,


Pyšně si ostatní vedli,
smyčec jich jen že se mih',
ale ten stařeček sivý
modlil se na houslích svých.


Murmúrios incógnitos de gruta
Onde o Mar canta os salmos e as rudezas
De obscuras religiões — voz impoluta
De sodas as titânicas grandezas.


Da erschrak die Erde freudig,
Und zerborst in große Kluften,
Und die Herzen wurden offen,
Gottes Liebe faßte Wurzel.


Blondýnka malá, jež nám kyne!
Oh, co bych za to dneska dal,
takový diblík kdyby stinné
myšlénky moje rozehnal!


yarı gecenin içinden bir zenci süt beyaz bakıy


Do rána čekal a pak celý den
zoufalou nejistotou rozčílen
a romantické plány kul, k nimž svádí
povahu lidskou nezkušené mládí.


Žel, že ni ona nevzruší
svou dikcí monotonní.
Ze zvyku okna dokořán
a umíráčkem zvoní. –


Mas é de alminha
tal este herói
que das desgraças
não se condói.


Ty blahá písni, které přáno
pak v skřivaní se pnouti let:
ach, býti pěvcem v také ráno,
a potom zhasnout třeba hned!


– Přišel jsem z dálné ciziny,
o pohostinství prosím.
Já syn jsem slavné rodiny
a slavné jméno nosím:
Francesco Farniente.


Mein Engel, lebe wohl, was kan ich anders schreiben?
Ich muß noch heute fort, eh daß sich Luna zeigt.
Ein widriges Geschick sucht mich von dir zu treiben,
Das mich, ich schwör es dir, mehr als empfindlich beugt.
Erwege, wie mir muß das Blut in Adern wallen,
Das Wehmuth Gram und Schmertz aus seinen Circul bringt.
Mir ist in einen Huy, Muth, Hertz und Sinn entfallen,
Weil dieser Donnerschlag durch Marck und Beine dringt.
Ich dencke, doch mit Schmertz, an die vergnügten Stunden,
Da dein beglückter Knecht dir noch zur Seiten saß
O! was vor Süßigkeit hab ich nicht offt empfunden,
So daß ich vielmahl mich darüber selbst vergaß.
Durfft ich dir deine Hand von Elffenbeine drücken,
Küßt ich den Purpur-Mund, wo tausend Rosen blühn,
So kont ich mich nicht satt an solcher Kost erquicken,
Die leider! mir nunmehr das Schicksal will entziehn.
Dein englischer Verstand, dein unvergleichlich Wesen,
Der Sitten Artigkeit, der Stellung Zierd und Pracht,
Die mich dein Umgang ließ aus Min und Worten lesen,
Hat mich viel tausendmahl mehr als entzückt gemacht.
Diß alles soll ich nun, Armseeliger, vermissen,
Unschätzbarer Verlust! durch den die Helffte mir,
Von meinen Hertzen wird, Annehmlichste, gerissen.
Ach! stelle dir nur selbst Philanders Elend für.
Der Abschied fällt mir schwer, wie bitter ist das Scheiden!
Ein jeder Glocken-Schlag schlägt mir ins Hertz hinein.
Du glaubst nicht, was dabey muß meine Seele leiden;
Ists möglich kan in mir noch Geist und Athem seyn?
Kan das Verhängniß wohl an mir sich grimmger rächen?
Als daß es mir durch dich der Seelen Nahrung nimmt.
Mein Hertze möchte mir in tausend Stücken brechen,
Zu was hat leider! mich der Sternen-Muth bestimmt.
Doch was vergrößr ich mir die Pein durch häuffges Klagen?
Genug daß das Schicksal spricht: es muß geschieden seyn.
Was nicht zu ändern steht, muß man gedultig tragen
Vielleicht zeigt mir das Glück bald wieder Sonnen-Schein.
Mein Engel, gute Nacht! muß ich dich gleich verlassen,
So reist Philander doch nur halb hinweg von dir.
Führt das Verhängniß mich gleich auf entfernte Strassen,
So nehm ich doch mein Hertz nicht, wie du denckst, mit mir.
Du hast es mir geraubt, du solst es auch behalten,
Verbanne Harm und Gram, gib selbgen kein Gehör,
Denn meine Liebe wird so leichte nicht erkalten,
Und wenn ich auch von dir viel tausend Meilen wär.
Dein reitzend Wesen wird mir stets vor Augen bleiben,
Dein Bild bleibt meiner Brust beständig eingeprägt,
Der Zeiten Schwamm vermag es nicht daraus zu reiben,
Nicht eher bis der Tod in kühlen Sand mich legt.
Ich bleibe dir getreu und will dich stets verehren,
Die weil kein frembder Strahl das Deinge rauben soll.
Philandes Hertz wird sich, ich schwör es, nicht verkehren,
Das Post-Horn klingt bereits, mein Engel, lebe wohl!


Wir irren auf der See der Welt,
Weil eine Fluth die andre schwellt;
Kein Vorgebirg' erscheint zur Rechten noch zur Linken.
Wir sind der Wellen Gaukelspiel,
Süd, Ost, Nord, West gilt uns gleichviel,
Weil wir den Hafen nur erreichen, wenn wir sinken.


薄雾挟山光
推篷杯在手
湖风忽南来
空翠落杯酒


Kol strojů v továrnách řadil se zadumaně,
o vládě nad hmotou tkal záměr tisícerý.
Keř růží zasadil do ňader horké stráně
a klenby kathedrál podpíral nad jezery.


Heut sind neun Tag in meiner dritten siben,
Das Morgen recht das Michaelis fest!
Heut sind neun Tag, als ich besitz genommen,
Wo Gott der Herr schon wesentlich genaht!
Heut sind neun Tag, das der Kühlpsalter folget
Recht auf Johann, und Babelshertz antastet!


未及前贤更勿疑
递相祖述复先谁
别裁伪体亲风雅
转益多师是汝师


Die goldene Wärme schwand in die Nacht,
Nun ist der kalte Spott erwacht,
Der sich ins tiefste Erdenloch
Vor der schenkenden Güte verkroch.
Es glitzert frech,
Ein Schild von Blech,
Der leere Mond über des Tages Leiche.
Seine Strahlen sind Seelen vom Schattenreiche.


Das Frühjahr ist kommen, der Frühling noch nicht:
Noch macht die Natur uns ein saures Gesicht,
Noch dräuen die Wolken uns Schloßen und Schnee,
Noch spiegelt sich dürstend im Eise das Reh.


In jenem zarten Alter,
Als ich mit meinem Schäfchen
Mich noch zu messen pflegte
Und älter war, doch kleiner,
Als mein getreues Schäfchen,
Da folgt ich schon der Chloris,
Wie mir mein treues Schäfchen.
Auch schon in jenen Zeiten
War sie in meinen Augen
Mehr als ein sterblich Mädchen,
Und ist noch eine Göttin,
Und mir die schönste Göttin,
Die jemals sichtbar worden.
Einst sagt' ich ihr: ich liebe;
Ich liebe dich, o Chloris.
Dies war des Herzens Sprache,
Dies sagten meine Seufzer;
Die kindisch blöde Zunge
Ließ Herz und Seufzer reden
Und fand sich keine Worte.
Doch mich verstand die Schöne
Und schenkte mir ein Mäulchen,
Ein unvergeßlich Mäulchen.
Und sprach zu mir: Du Kleiner,
Du kennst noch nicht die Liebe.
Seitdem entbrannte Chloris,
Jedoch für andre Schäfer.
Seitdem fing mancher Schäfer
Aus Chloris Augen Feuer.
Seitdem kam ich ins Alter,
In dem wir Menschen lieben,
Wie unsre Väter liebten.
Es reiften meine Jahre,
Es gab mir jeder Frühling
Mehr Zärtlichkeit und Wünsche.


Vom Rotroß staunend da Harald sprang
Und hielt die Hand vor die Augen:
»Wie blendest du! Zu der Helden Empfang
In Walhall würdest du taugen.


常陪车驾幸甘泉
少小偏承汉主怜
日暮羽林传警跸
花骢嘶过禁舆前


Verwünschte mich in Vogelleib
Mit Mönches Farb' und Kleid:
Da sprach zu Gott das edle Weib:
»Um Minnelust und -leid, –


To padlo v duši mu a již to zrálo
na divoký květ nadpozemské vůně;
v ty divy jihu syn severních ledů
zřel s duší, v níž to prsty duchů hrálo,
a skloněn nad mrákotné duše tůně
zde slavil dojemný ten svátek „Dědů“.
Ti velcí mrtví do snů jeho zřeli,
v nichž Konradův se tyčil fantom stmělý.


Meu gesto que destrói
A mole das formigas,
Tomá-lo-ão elas por de um ser divino;
Mas eu não sou divino para mi
Assim talvez os deuses
Para si o não sejam,
E só de serem do que nós maiores
Tirem o serem deuses para nó
Seja qual for o certo,
Mesmo para com esses
Que cremos serem deuses, não sejamos
Inteiros numa fé talvez sem caus


Virtude andava intorno con un speglio,
che fa veder nel anima ogni ruga
nessun vi si mirò, se non un veglio
a cui l sangue l età non l ardir sciuga
vide costui, quanto il morir sia meglio
che con suo dishonor mettersi in fuga
dico il re di Noricia, onde la lancia
arrestò contra il paladin di Francia


Oculta lá na treva escura e densa
A serpe cala as queixas, e proscrita,
Tranquila, esquece a cólera, que agita
Muita rábida insânia do furo
Vê por entre a folhage', a imensidade;
Estupefata tem ímpetos de amá-l
Tão pequena que é! mas como exala
Tanta desgraça cheia de fulgor!


filigrama cintilante
de asas volteando
no fundo da vagina


Horch, der Küster beiert,
Mädchen, weiß und zart:
Morgen wird gefeiert,
Denk' ich, Himmelfahrt.
Dann ist keine Schule,
Dann wird Rad und Spule
Samt dem Zeichentuch verwahrt.


Da wandt' ich einer Sonne mich zu,
Sie zog mich an magnetisch.
Gefunden hat der Komet die Ruh',
Er kreist um die Sonne planetisch.


Bezelunná noc se sklání
nad nezměrnou moře plání.
Větřík mužům v tváře duje,
pověsti jim vypravuje
o naději – o zklamání.
Ticho jest, jen věčná hudba moře
mísí se v to marné lidské hoře,
věčnosti jak klidné oddychání.


Rings um mich tönt der klare Vogelreigen:
»Horch auf, die Vöglein singen seinem Ruhme!«
Und will ich mich zu einer Blume neigen:
»Sein mildes Auge schaut aus jeder Blume.«
Ich habe dich in der Natur gesucht,
Und weltlich Wissen war die eitle Frucht!


Nikdy ještě nebyl údol tak smavý,
nikdy se střechy města nesmály tak do modra.
Krajina všechna teď byla jedním svátkem.
V loukách se třpytily potoky,
na jejich březích pomněnek trs,
milý a vroucný, čistý odraz nebe.
Lán úrodný sliboval hojnost.
Ke branám města vozy venkovské míří,
zvoní již zvony.
Všude se pojí zvuky v sváteční píseň.
Nahoře kvete jitrocel, konvalinky a mužíček
po stráni plazí se z lesa,
v dolinu nesa, co v šeru lesním vůní dýše.


إذا الشمس غابت عن مسالك مُسهلٍ
فكُلُّ هُداهُ ضَيْعةٌ وضَلالُ
فكيف بذي وعْرٍ تعاوَرُ شملَهُ
سُرى الخطبِ والأحداث وهو ثَقالُ
كأنِّي غَداةَ البَيْن نونٌ بقَفْرةٍ
بها من فِراقِ الرَّافدينِ خَبالُ
تُذكِّرُها الجَمَّ الغزيرَ تَنوفةٌ
يَغُرُّ بها الهِيمَ الصَّوادي آلُ
فلا نَزحتْ دارٌ بفارس خِنْدفٍ
إذا جَدَّ مَحْلٌ عارِقٌ ونِزالُ
فتىً في مواليهِ نسيمٌ ومُزْنَةٌ
وعندَ أعاديهِ قَناً ونِصالُ
يحوز له الفخريْنِ يومَ سَلامِهِ
ويومَ وَغاهُ نَجْدَةٌ ونَوالُ
فتَغْنى به الأبطالُ وهي جَحاجحٌ
وتُجْلى به اللَّزْباتُ وهي ثِقالُ
هَنيءُ النَّدى والنصر لا يستثيرهُ
صَريخٌ ولا يدعو نَداهُ سُؤالُ
تَبرُّعُه داعيهِ والطَّبْعُ باعِثٌ
فلا لَمْحَ إِلاَّ صارِمٌ وسِجالُ
لأقلامِه في كل ذُعْرٍ وأزْمَةٍ
رَدىً وندىً مُستعظَمٌ ومُذالُ
إذا أنْفد الحُضْرُ الوجيفَ رأيتها
مِراحاً لها فوقَ الطُّروسِ مَجالُ
فهُنَّ كِرامُ النُّحْل عند عُفاتهِ
وهُنَّ أفاعٍ في العِدى وصِلالُ
وسارَ إلى العَلْياءِ شدّاً كأنما
عَزائمُهُ في الرَّائعاتِ نِبالُ
تحمَّلُهُ نحو المناقبِ هِمَّةٌ
عُذافِرَةٌ لا أنْيُقٌ وجِمالُ
وزيرٌ إذا استنجدته لِمُلِمَّةٍ
هززْت قَرا عضْبٍ جلاهُ صقالُ
تنوضُ بُروقُ البِشر من قسماتِه
وتَغْشاكَ منه هَيْبَةٌ وجَلالُ
فلا بَرحَتْ تاجَ الملوكِ مدائحٌ
يُرَجِّعُ سَفْرٌ فَضْلَها وحِلال
أبا جعفرٍ ما صامَ للّهِ صائمٌ
وعيَّدَ ذو عيدٍ وهَلَّ هِلالُ


Jsem Kristův kněz a prostý řeholník,
jsem naší doby bídný paria,
jejž každý vítá šklebným posměchem
a plvá v moje dlaně svěcené
a blátem hází na šat řeholní,
ten symbol nicoty a bídy mé.
To svaté slovo kněz, to dnešní svět
vzal v ústa svoje, smíchu dychtivá,
a slovo hany z něho urobil,
by ve tvář mi je vmetl zardělou,
že člověk jsa, jsem lidstva členem též,
však sudbou Boha nebes prostředník.


Tú me llamas, amor, yo cojo un taxi,
cruzo la desmedida realidad
de febrero por verte,
el mundo transitorio que me ofrece
un asiento de atrás,
su refugiada bóveda de sueños,
luces intermitentes como conversaciones,
letreros encendidos en la brisa,
que no son el destino,
pero que están escritos encima de nosotros.
Ya sé que tus palabras no tendrán
ese tono lujoso, que los aires
inquietos de tu pelo
guardarán la nostalgia artificial
del sótano sin luz donde me esperas,
y que, por fin, mañana
al despertarte,
entre olvidos a medias y detalles
sacados de contexto,
tendrás piedad o miedo de ti misma,
vergüenza o dignidad, incertidumbre
y acaso el lujurioso malestar,
el golpe que nos dejan
las historias contadas una noche de insomnio.
Pero también sabemos que sería
peor y más costoso
llevárselas a casa, no esconder su cadáver
en el humo de un bar.
Yo vengo sin idiomas desde mi soledad,
y sin idiomas voy hacia la tuya.
No hay nada que decir,
                       pero supongo
que hablaremos desnudos sobre esto,
algo después, quitándole importancia,
avivando los ritmos del pasado,
las cosas que están lejos
y que ya no nos duelen.


Barbélyokat tizönhármat hívata,
Három lakatgyártót és négy kovácsot,
Kerékgyártót, öt ácsot, kilenc molnárt,
Nyolc mészárost és egyéb férfiakat.


COME, fair Dorinda, and, while Beauty glows
Warm on thy lovely cheek, auspicious come,
And animate my song! O may I gaze
On every charm, and from each shining grace
Catch inspiration! let thy genius aid
My lays unpractis'd, pour into my verse
The flow harmonious, while th' enchanted Muse
Relates the charms, which o'er the yielding heart
Perpetual reign, and hold resistless sway.


Dýchal vítr na haluze
stydlé dubu u lesa:
Netruchli, ty stará hlavo,
modrají se nebesa.


Und er fühlt, daß ihn kein Wahn betrogen,
Als er aufwärts zu den Sternen sah;
Denn wie jeder wägt, wird ihm gewogen,
Wer es glaubt, dem ist das Heilge nah.


A zednáři světa
zas podle starého podobenství ho vyzdívají
i pokorných vírou a plodnou shonlivostí,
zas po boku staré mají,
že pomalu zkvétá
mír, skleníku umělý, vyhýčkaný květ,
a v horečném varu
snů, myšlenek, slibů a svárů
se stále tak v ohni zvedá a stále chladne,
spíš znepokojuje než utěšuje svět.


El caso fue, que en una idolatrara,
y otra en el hielo de su amor ardiera,
fue de razón librarse la postrera,
y fue de amor que la razón faltara.


南郭春偏好
留人到夕阳
风吹山鸟语
花落酒杯香


Leč co mi zlato, co mi pochval hlasy?
Mně nad vše v klín ti položit svou hlavu
a cítit, jak mi měkce hladíš vlasy.


Nel decimo parlar santo Simone
« Remissïonem peccatorum », disse,
« per quella sacra, santa religione ».


菱湖柳岸水禽啼
野鹤沙凫恨不齐
梦断篷窗懒回首
一溪晴雨过塘西


Quisiera no entender, pero no puedo:


Bývalo tu hlučno... Ale teď vše v klidu,
v středu města přepych, v předměstí zříš bídu.


Auf, rüste dich, o Herrschsucht, für mich aus!
Laß, Jupiter, dein Zepter nicht verachten!
Was deinem Reich trotzt, schlag' durch Blitz' in Graus!
Laß diese Kinder mir zum Opfer schlachten!


Die Fremde und die Sehnsucht sind verschwunden,
Hat er in deinem Briefe doch gefunden,
Dein Leben hell und seins, und wie er liebet.


Er kommt ergrimmt! Ich spotte seiner stärk!
Dein Geist grif ihn durch meinen Geist ernst an!
Der Feind wird schwach! Ein ander kommt zur hülf!
Umsonst, umsonst! Dis Höllenpaar verleuhrt!


Tedd a szememre hűs gyerekkezed,
De képet ne varázsolj elibém,
Ne varázsolj se búst, se édeset,
Szemem fényébe szórd a homokot,
Szürke porát az öntudatlanságnak,
Mély sülyesztőn vidd le a színeket,
Aludjak, ó de álmokat ne lássak.
Álom, szelíd kis húga a Halálnak,
Mondd, hát az ébrenlét nem álmodás?
Nekem van elég álmom éberen,
Hajózzál, Álom, zsibbadt véremen,
De utast ne vigy magaddal a hajón!


A to je vše. Rek padne, naposledy
když se Smrtí se v rozhodný boj dává
a padnout zákeřně – i v tom je sláva.
Smrt pomstila se tím svým druhým: touche.


Van ennek sok jámbor, van dühös fajtája,
Fokozatainak nagy a lajtorjája,
Van, amelyik árthat legerősb embernek
Jó, ha önök ezzel most megismerkednek.


Por ventura dirás, ídola mía,
que a ti non place de mi perdimiento,
antes repruebas mi loca porfía


I tak skvěle planula Jitřenka,
Jak by pustý svět objasnit chtěla;
Víc a víc v kol obloha se rděla
V plamenném co toužení milenka.


Bence azt se tudta, mely felé tekintsen,
Hogy mindnek odadja, annyi keze nincsen,
Szájának is kéne lenni vagy ötvennek,
Hogy felelni győzzön, aki kérd, mindennek.
Csak nézett mosolygva, hol ide, hol oda:
Bal kezével mente-gombjain kapkodva,
Jobbja meg a nép közt kézről-kézre járván -
Kifogott az öröm, kifogott az árván.


Alázatos szívvel, Uram, téged kérlek,
Ellenem felemelt kezeidet tarts meg,
Szent Isten, könnyíts meg,
Irgalmasságod is énhozzám mutasd meg!


nechť mnohých želím bludů, pozdní lítost budí
mnohý hřích;
nechť vidiny mé zbledly, péče mysl trudí,
zhořknul smích:


Ich will zum Gruß ihr bieten
Das Lämmlein und den Stab.
So mög’ euch Gott behüten!
Ich zieh’ in’s Thal hinab.“


Sňav bílé roucho s mrtvoly
jsem v její tvář se zahleděl
a ruce sepjav bezděky,
jsem stanul pravdou přimrazen.


Sang und Sitte sind geschwunden
Und vergessen Zucht und Recht;
Glaub' und Treu wird nicht gefunden,
Spottend lebt ein frech Geschlecht.


Ein süßer Geiz, der Stunden zählt
Und jede prüft auf ihren Glanz,
O sorge, daß uns keine fehlt,
Und gönn uns jede Stunde ganz.


A vidím tmavé cesty serpentinu,
jak světly kočárů se zračila,
jak ubíhala světla dolů v stínu,
až u Volosky v moři končila.


Ort, der mir nur Verdruß statt Glück und Ruhe gab,
Nichts Werthes hast du mir, als meines Hannchens Grab.


إخوانَنا أهل الوفاءِ
أهلَ المودَّةِ والولاءِ
منْ كلَّ قُطْرٍ بالعُرو
بَة ذي ازدهارٍ وازدهاءِ
أحبابَنا لا تُخدَعوا
عنا بظاهرةِ الرَّخاءِ
ليستْ فلسطينُ الرخيَّةُ
غيْرَ مهدٍ للشَّقاءِ
عُرِضَتْ لكم خلفَ الزُّجا
جِ تميسُ في حلل البهاءِ
هيهات ذلكَ إنَّ في
بَيْعِ الثَّرى فَقْدَ الثَّراءِ
فيهِ الرحيلُ عن الرُّبو
عِ غداً إلى وادي الفناءِ
فاليوم أمرحُ كاسياً
وغداً سأُنبذ بالعراءِ
وأضعْتُ صادقة الرجاءَ
فأينَ كاذبةُ الرجاءِ
مَن ذا ألومُ سوى بني
وطني على هذا البلاءِ
للحَقَّ سَطْرٌ في صحا
فتِنا وللتَّضْليلِ نهرُ
قلَّبْ صحائفَها يُطِل
لُ عليكَ بهتانٌ وهُجْرُ
للخاملين نباهة
فيها وللأغمارِ ذكرُ
هذا يُقالُ له الزّعيمُ
كما يُقالُ لذاكَ حُرُّ
وهناكَ سمْسارُ البلا
دِ فإنه الشَّهْمُ الأغرُّ
فالمدحُ مثلُ القدحِ تض
مَنُهُ لهم خُضْرٌ وحمر
تلكَ الصحافة كيميا
ءُ لها بخلق اللهِ سر
تدع الكرامة وهي هزل
والمروءة وهي سخر
أينَ الصحافيُّ الصريحُ ُ
تراهُ يعلن ما يُسر
صلْبٌ فلا قُرْبى تمي
لُ به ولا مالٌ يَغُرُّ
منذُ احتلال الغاصبين
ونحنُ نبحث في السياسهْ
شأنُ الضمير مع السياسة
كالرقيق مع النخاسهْ
مرّت علينا ستّ عش
رة كنَّ مجلبةَ التَّعاسهْ
فإلى متى يا ابنَ البلاد ْ
وأنتَ تُؤْخذُ بالحماسه
وإلى متى زعماءُ قوْ
مِكَ يخلبونك بالكياسه
ولَكَمْ أحَطْنا خائناً
منهم بهالات القَداسهْ
ولكَمْ أضاعَ حقوقَنا الر
رَجلُ الموكَّلُ بالحراسهْ
واللهِ ليس هناك إل
لا كُلُّ قَناصِ الرئاسهْ
تأتيه مِنْ بيْع البلادِ
وما إليه من الخساسه
وإذا اَّتقاك فبالجرا
ئِد والنجاسةُ للنجاسه


Indeléveis são as marcas do que um dia
a alma atravessou e julgamos sem história
perdido, ou apagado
no limbo da memória


Con la gente d'Hesperia Soridano,
E Dorilon ne vien con quei di Setta,
Ne vien coi Nasamoni Puliano,
Quelli d'Amonia il Re Agricalte affretta
Malabuferso quelli di Fizano,
Da Finadurro e l'altra squadra retta
Che di Canaria viene e di Marocco,
Balastro ha quei che fur del re Tardocco.


E 'ntorno avea sanza fine adunate
genti, le qua' parea che ciascheduno
mirasse pure a sua benignitate.


Durch die Schwachen / deine Sachen
herrlich du ausführest;
sie erweckest und bekeckest /
reich mit Gaben zierest;
deine Feind durch sie bekriegest /
wunder-hoch in ihnen siegest /
dieses zu bedenken fügest.


E seguitò narrandogli in che guisa
alla sua donna vuol che s'appresenti;
dico come vestir, come precisa-
mente abbia a dir, come la prieghi e tenti;
e che forma essa vuol pigliar, devisa;
che, fuor che 'l giorno ch'erra tra serpenti,
in tutti gli altri si può far, secondo
che più le pare, in quante forme ha il mondo.


В вуальной апельсинной шали
Идет в вечерние полЯ выхожу навстречу к Яле,
Как в бурю лодка без рулИдет насмешливо, но робкТак угловато, но легкЗигзагами ведет нас тропка,
Ах, близко или далеко?
Я не влюблен в нее нисколько,
Как, впрочем, и она в менМы лишь слегка флёртуем только —
День изо дн День изо днЧитаются стихи крылато:
Я — ей, и мне в ответ — онА небо морем все объято,
Волной захлестнута лунПетрогра I


Per le tenere verdi mèssi al piano,
Pe' vigneti su l'erte arrampicati,
Pe' laghi e' fiumi argentei lontano,
Pe' boschi sopra i vertici nevati,


Doch seynd noch übrig alle beyd'/
Des Æsculapen Kraut/
Und/ für das lange Höllen-Leyd/
Des Orpheûs süsse Laut:
Das Kraut der Buß das Leben bringt:
Des Creutzes-Spiel die Höll bezwingt:
Gebraucht euch dieser Kunst/
So brennt die Höll umsunst.


山亭水阁此何春
瘦马犹存踣铁身
珍重东风休料峭
今年花比去年贫


二陆亭台昔未荒
几番重九插萸房
无人可论当年事
又说江湖与庙堂


Odvážel Charon švarnou signorinu;
pod víkem rakve zlacené
jsem zahled’ čelo vínkem rozmarinu
a hyacintu zdobené.


frutte ad ogni stagion mature e grosse;
nutrisco d'ape molte e molte milia,
né crederesti al mondo più ne fosse,


	Un forse, un sì, un no mi combattea,
che infra queste fosse una che nacque
per darmi morte. Come ad Amor piacque,


Du drückest wie ein Alb die Heller Tag und Nacht,
Und pflegest so dabey ohn Brod u. Tranck zu sitzen,
Ich weiß, daß voller Angst die dicken Thaler schwitzen,
Indem die karge Hand vor ihren Kasten wacht.


Giunte queste ai guerrieri, ad ambo pria
fanno inchin riverente e grazioso;
poi richieggiono un dono il qual non fia
ad alcun di lor duo grave o noioso.
Rinaldo allor: — Chi dono a voi potria
negar, e sia quant'esser può dannoso?
Vostro è, signore, il comandarne, e poi
deggiam quel ch'imponete esseguir noi. —


Wie aber konntest du, so angefangen
mit deines Herzens Initial,
aufhören plötzlich: Wärme meiner Wangen.
O daß dich einer noch einmal
erzeugte, wenn sein Samen in ihm glänzt.


Se alcuna per vergogna si ritiene
di non s'innamorare,
vergognerassi, s'ella pensa bene,
più tosto a non lo fare:
non è vergogna amare
chi di servirti agogna;
saria vergogna chi gli fussi ingrato.


Non vide Apollo ancora
Ovunque scalda intorno
Sì chiara nobiltate.
O immortal seme adorno,
Che 'l cielo e 'l mondo onora
Per così lunga etate;
Tutte da te son nate
L'alte opre pellegrine,
Che tante carte han piene.
Da te ci venne e viene
(E non avran mai fine)
Delle virtù divine,
D'ogni real costume
Esempio, speglio e lume.


Zda na těch malých ouškách zříte
brillantů viset krůpěje,
a pak již nic víc nevidíte,
jen samých květin závěje?...


Poi Damiata scopre, e come porte
al mar tributo di celesti umori
per sette il Nilo sue famose porte
e per cento altre ancor foci minori;
e naviga oltre la città dal forte
greco fondata a i greci abitatori,
ed oltra Faro, isola già che lunge
giacque dal lido, al lido or si congiunge.


湘湘未识羞
独坐抱箜篌
贪学耆婆舞
抬身拜部头


i definují sobě s rozšafností:
Ne, nelze ujít české Bídě naší...


V mlh jeho stínu etherném nás míjel cizí den,
jenž dosud příval růží svých nám nesvál do oken
a lásky srpnem bez konce na naše nivy nezaleh’,
však za obzorem vinicím dal zráti ve svých úpalech.


V chlad jeho v marné úzkosti
se ztrácím s celou bytostí,
led jak by nalil do mých žil,
krev jak by ve mně utišil!


Gyermeki lehet, naiv ne legyen,
Rajtunk ne mosolyogjon senki sem!
Felénk megilletődött részvét szálljon -
De ki részvétet érez, sohse szánjon!
Érzésünk levetkezett gyönge testét
Verssoraink páncélba öltöztessék!
Szavunk, mint kötéltáncos a kötélen,
Örvény felett fusson borotva-élen.
Le ne szédüljön se jobbra, se balra,
Nagy lélekzettel az iramot tartsa,
S mint a kilőtt nyíl: a célt úgy találja -


Mas, uns dias depois, (ó triste realidade!)
Hortência era, na praia, a visão da saudade!
O corpo do rapaz em que praia estaria?


Jeden na druhého směšně civí;
Ulyses se tomu velmi diví.
Napiat byl též na něj osud jeden,
Při sobě měl kořen, byl to talisman,
Božka podala mu kouzly spiatý žbán,
Neoučinkoval nic; zří, že směr jest sveden,
Ulekla se. On tu vyňal meč,
Zpět chtěl druhy, sic že se jí dotkne seč.


Sie flogen vor den Richter bald,
Wie ihm die Sache ward erzählt,
Schuf er, sie sollten singen:
Die Nachtigal sang lieblich aus,
Der Esel sprach, du machst mirs kraus,
Ich kanns in Kopf nicht bringen.


Když vy jste řekli: Dokonáno! –
my řekli svoje: Nikoli!
My věřili, že přijde ráno,
až trýzeň časů dobolí.


Hier wird nach langer Zeit kein Hoff nicht wieder stehn,
An welchem seine Lust der Bürger vor gesehen:
Ich hör Arcadia wil seinen Stall beflehen,
Weil es nicht aus und ein das schöne Vieh sieht gehn.


Denn bist du zugezogen
Dem Schweden, dessen Kunst
Zu kriegen dich bewogen,
Auch hie erhieltst du Gunst,
Daß Ruhm vnd Ansehn kahmen
Durch deinen Glimpff vnd Raht,
Wahrst Capitain mit Nahmen
Vnd Obrister mit That.


Rty se třesou řečí výmluvnou ač prostou:
„Na biče tvé děti jistě nedorostou.


Come di lei s'accorse Orlando stolto,
per ritenerla si levò di botto:
così gli piacque il delicato volto,
così ne venne immantinente giotto.
D'averla amata e riverita molto
ogni ricordo era in lui guasto e rotto.
Gli corre dietro, e tien quella maniera
che terria il cane a seguitar la fera.


Nemes apám ott halt; - engem egyik vére
Futva hozott tenger olasz szigetére,
Maga is ott élt, halt bús számkivetetten;
Én bujdosni kelék, mikor eltemettem.
Hontalan azóta járom a világot,
Kobzom ad élelmet s lelki vidámságot.
Ennyi az én bűnöm, - s ha van egyéb gondom
Se nem mutatom, se panaszul nem mondom.”


Les chiens, au seuil des cours de ferme, sont muets ;
Les chemins recouverts de flaques et de fanges ;
On travaille les lins à nonchalants poignets,
Avec la roue à bras qui ronfle dans les granges.


لَأَشكُرَنَّ لِنوحٍ فَضلَ نِعمَتِهِ
شُكراً تَصادَرُ عَنهُ أَلسُنُ العَرَبِ


Was aus vollem Herzen tönet,
Trifft ein Herz in jedem Stein.


Schau auf, schon zieht und braust daher,
An deinem Ufer zu wohnen,
In vollem Wichs mein flottes Heer
Mit Koller und Kanonen,
Ruthenisch, deutsch, rumänisch Blut
Vielzüngig miteinander!
Und staunend hört der Vater Pruth
Den ersten Salamander:


室明室暗两何疑
方寸长存不可欺
勿谓天高鬼神远
要须先畏自家知


Negro, negro carvoeiro,
Não voltes nunca do mar!
Vai, trigueiro,
Oh Carvoeiro!
Que eu não nasci marinheiro
E o meu destino é ficar


Nun soll mich doch einmal mein Leibarzt nicht stören.
Verjüngende Freunde, hier trink ich mit Ehren!
Weib, Pfarrer und Erben, nur nicht zu genau!
Hier frag' ich nicht Pfarrer, nicht Erben, noch Frau.


Draußen stehn die Lilien weiß,
Haben allerschönsten Preis,
Droben in der lichten Höh'
Stehn die Englein weiß wie Schnee.


Ich unter aller Sünder Stand
Muß mich den grösten nennen,
Dann meine Sünd ist gleich dem Sand,
Deß zahle nicht zu kennen.
Ach Gott, laß mich so grosse Schuld
Von deiner Milde, Gunst und Huld
Die Sündenwelt nicht trennen.


Sie über beide Welten frei getragen.


苏岚背日千盘曲
淝渚迎风四面吹
此水此山吾有恨
杜陵才子不同时


Als Knabe verschlossen und trutzig,
Als Jüngling anmaßlich und stutzig,
Als Mann zu Taten willig,
Als Greis leichtsinnig und grillig! –
Auf deinem Grabstein wird man lesen:
Das ist fürwahr ein Mensch gewesen!


Zord szerelem
kő terhe szivében
férje nevét sikoltva riad.


Die Blüte, die ich pries,
Die reine, dornenlose,
Sie blüht im Paradies
Nun längst als weiße Rose.


Cedron hieß der bach mit namen/
Wohnt an einem holen stein:
Offt zu jhm gesellschafft kamen/
Damals war er doch allein.
Saß in seiner grünen krufften/
Strälet seine bintzen-haar/
Spielet mit gar sanfften lufften/
Dacht an keine kriegs-gefahr.


Vzduch ovlhnul, jar nových větry hučí,
již mandloň odkvetla a jasmín vadne,
rvou růže milenci, jež touha mučí.


Tutto che havesse già fatto disegno
di voler seco Orlando o Sacripante
ch a ritornar l havessero nel regno
di Galaphrone in l ultimo Levante
le vennero amendua subito a sdegno
e si mutò di voglia in uno instante
e senza piu ubligarsi o a questo, o a quello
pensò bastar per amendua el suo annello


Ich kann es meiner Klage nicht verwehren,
Daß sie dich führe längstverlaßne Pfade,
Und daß sie dich, vielleicht auch deine Zähren,
Zu einem trüben Abschiedsfeste lade;
Denn unsre Freundschaft will ich nun bestatten
Auf ewig in der Wehmut tiefern Schatten.


漫郎无处觅归田
江北江南水拍天
斗搂十年尘土梦
秋风吹上钓鱼船


Noch glüht die Luft, noch liegt ein gütig Gold
auf mir und allem um mich her gebreitet.


Zhyne s vámi snad i větev mnohá,
bude slyšet výrok Soudce Boha:
„Kliď se, nevděčníku svévolný,
zvolil’s sobě osud přebolný.“


Mirza-Schaffy, wie lieblich
Ist deiner Weisheitssprüche Klang!
Du machst das Lied zur Rede,
Du machst die Rede zu Gesang!


Es ist kein kleine Stärk / auch unterlegen siegen;
weil man die Gurgel tritt / neu' Helden-Kräffte kriegen.


On nechybí: vždyť na růměné líci
dvé zazářilo očí v snivý jas –
prsa se zdvihla, sladkou touhou snící,
jak srdce v nich, že juž jest jeho čas,
ten ret se usmál, jako by chtěl říci,
že k líbání tě zve a v hojný kvas – –
a rozpjaly se ruce hochu zvěstí,
již řeklo očí zaslzených štěstí.


Tam vážně zní hlas otcův,
tak plný dobrých rad,
tam jablka svá sklání
a růže tichý sad.


„Kdys byla jsem šťastna po manžela boku,
uplýval mi život v radosti toku.
My svorně jsme statky sdíleli,
jak dobra, tak strasti úděly;
v nás vůle i srdce jedno jen žilo,
mým právem i jeho právo bylo.


Zu retten gilt's und aufzubauen,
Doch das Gedeihen bleibet fern,
Wo Liebe fehlet und Vertrauen
Und Eintracht zwischen Volk und Herrn.
Der Deutsche ehrt' in allen Zeiten
Der Fürsten heiligen Beruf,
Doch liebt er frei einherzuschreiten
Und aufrecht, wie ihn Gott erschuf.


Dich, Mutter Gottes, loben wir,
Dich ehrn wir, Jungfrau, für und für.
Dir, als des heilgen Geistes Braut,
Wird alle Welt voll Ruhms geschaut.
Dir dienen alle Himmelshelden,
Die Thronen stehn vor deinem Thron,
Von deiner Pracht und deiner Kron
Die Fürsten mit Verwundrung melden.


tak z hluboka, a zase všechno stichne:
to lidstva velký bol teď kolem kráčí,
a srdce mé jde za ním v hořkém pláči.


A charrua das leivas não concebe
Uma bolota que não dê carvalhos;
A minha, planta orvalho
Água que a manhã bebe
No pudor dos atalho
Terra, minha canção!
Ode de pólo a pólo erguida
Pela beleza que não sabe a pão
Mas ao gosto da vida!


E perché cresca eterno il mio cordoglio,
celi in un mar di grazie e di bellezza
uno spirto di fera, un cor di scoglio.


El que de hidropesía está doliente
tanta ansia por beber del agua tiene,
que puesto que a su mal no le contiene
quiere satisfacer a su Accidente.


Rien, cette écume, vierge vers
À ne désigner que la coupe ;
Telle loin se noie une troupe
De sirènes mainte à l'envers.


Vig úrfiak borából
Kiszáll fennen a bosszú,
Az igazság, a csömör
S a fényes, nagyszerü harc.


Pozdní večer. Právě akáty kvetly,
vůní plnily vzduch teplý, třpytivý, světlý.


Sie klopft den Amor auf den Bauch
Aus Stein in dem Akazienstrauch.


Cieca non già, ma solo a' miei martiri
par che s'infinga tale, e cieco uom rende
con due luci serene e sfavillanti.


لَكَ المُلكُ إِن تُنعِم فَذاكَ تَفَضُّلٌ
عَلَيَّ وَإِن عاقَبتَني فَبِواجِبِ
يَقومُ الفَتى مِن قَبرِهِ إِن دَعَوتَهُ
وَما جَرَّ مَخطوطٌ لَهُ في الرَواجِبِ
عَصا النَسكِ أَحمى ثَمَّ مِن رَمحِ عامِرٍ
وَأَشرَفَ عِندَ الفَجرِ مِن قَوسِ حاجِبِ


Und dieses Beispiel einer ächten
Getreuen Liebe; Deine Braut:
Dann fühlte sie noch mehr die Wonne des Gerechten,
Der Gottes Angesichte schaut.


Jak také nectít?... Ať zlobně či lahodně
dědici Pálčů lid vábí neb štvou:
že můžem myslit a věřit dnes svobodně,
k tomu nám Hus pomoh’ obětí svou.
Spíš proto zhasnou ty hvězdy tam na nebi,
nežli ta památka posvátné veleby,
ať si ji škůdcové jakkoli rvou.


بان الشباب ونِعْم الصاحبُ الغادِي
وكان ما شئتَ من أنس وإسعادِ
بان الشباب حميداً ما ذممتُ له
عهداً ولا ذُمَّ ما زودتُ من زادِ
وكان واللهوُ مقرونين في قَرَنٍ
فانبتَّ حبلُهُما مني لميعادِ
وقد تخايلتُ في سرباله عُصُراً
أعود فيه من اللذات أعيادي
إذ للشباب حِبالاتٌ أصيدُ بها
وغِرَّةٌ تدَّرِي وحشي لمصطادي
أُصبي الفتاة وتُصبيني الفتاةُ به
كلا الحبيبين منقاد لمنقادِ


(El balón)


Ó, lesz gyümölcse, drága, szent gyümölcse,
éltet adó, üdítő és csudás!
Miénk az út, az élet, az igazság,
mi dolgozunk s hasznát ne lássa más!
Ezt kiáltsuk át kunyhón s palotán
testvérsziveknek vörös májusán!


Ночь лазурная смотрит на скошенный луЗапах роз под балконом и сена вокруг;
Но зато ль, что отрады не жду впереди, —
Благодарности нет в истомленной грудВсё далекий, давнишний мне чудится сад, —
Там и звезды крупней, и сильней аромат,
И ночных благовоний живая волна
Там доходит до сердца, истомы полнТочно в нежном дыханьи травы и цветов
С ароматом знакомым доносится зов,
И как будто вот-вот кто-то милый опять
О восторге свиданья готов прошептат12 июня 1892


A když tak za rozmluvy sálem prošli spolem,
hle, Pavel kradmo stále pozíraje kolem,
ucítil v těle náhlou krve proměnu
a vedle sebe vidí, vidí Helénu.
Helénu spatřil, černý roj ji obskakoval
komárů ve fracích a zvědav nakukoval
v pořádek taneční – to Pavel viděl, hoj!
jak mouchy dotěrné chtěl rozehnat ten roj –
jsouť páni milovníci zarytými sobci
a mžikem podrážděni trkaví jak skopci.
Ó, stave smutný, touhou po své milé mřít
a s houfem sočíků ji v plné slávě zřít,
jak všichni tlačí se, chtí mluvit hlasem kosů,
a kterak skřipce při tom padají všem s nosů –
co divno tu, že smích se rodí v prsou, vztek?
Nuž říci mám, jak náš tu zachoval se rek?
Ach, s jemnou úklonou, jak nejlepší se zdála,
svou dámu prosil, by mu malé chvilky přála.
A doprovodiv ji, kde madame seděla
a lornětem v ty davy šumné hleděla,
vzdal damám česť a rychle – srdce slyšel tlouci –
šel hledat Helénu pln strachu, tužby vroucí.


Denn König bin ich von der Zeit.
Dir aber bin ich nur der graue
Mitwisser deiner Einsamkeit.
Und bin das Auge mit der Braue ...


Ne le scole d'Amor che non s'apprende?
Ivi si fe' costei guerriera ardita:
va sempre affissa al caro fianco, e pende
da un fato solo l'una e l'altra vita.
Colpo che ad un sol noccia unqua non scende,
ma indiviso è il dolor d'ogni ferita;
e spesso è l'un ferito, e l'altro langue,
e versa l'alma quel, se questa il sangue.


Stets werd' ich Eure eck'gen Formen hassen
Und regellos im Labyrinth des Schönen
Mich ohne Faden freudig gehen lassen.


Jako když si ptáci hrají,
švitoří a poskakují
v ratolestech jarních stromů –
Francescovi učedníci
v smavém háji u Assisi
radostně si zpívali.


Nein, wie der Frühling mög' er leis erstehn,
Der, was ihn fesselt, bricht mit sanfter Macht;
Wie Odem Gottes naht sein schaffend Wehn: –
Da springt das Eis, der Born entquillt dem Schacht!
Aus dunklem Kerker schießt die Blum' in Hast;
Der Wald erklingt nach langer, dumpfer Rast;
Morgen und Abend, sich begegnend fast,
Erdrücken zwischen sich die alte Nacht.


Z těch růží ohně – po poupěti
vel! – malý plamen vzhůru vzletí,
kde města krovy, staré střechy;
a co já v růžích budu státi,
hub město požár, pomsty na pospěchy!


小雪疏烟杂瑞光
月窗花院梦悠扬
落星楼上吹残角
不是愁人也断肠


A proroci naslouchali těm řečem, když nové zástupy rostly...
Vše, vše, čím zápasil člověk, čím podléhal dlouho, čím pokořen býval,
čím bičován byl a čím byl po zemi smýkán, vše rozbrázdilo jim líce,
strof biblických moudrostí vrásky jim na čele květly
a tajemství Nových Světů jim žhnulo z přivřených retů.
A nejstarší z proroků děl:
„My přišli z Onoho Království.
Tam k Bohům se nemodlí Slabí ni k Satanu Silní a Pyšní,
tam neumírá se v zápasu s Násilím s hlavou v blátě,
tam tisíce Slabých den nepohřbí v černých peleších Bídy,
tam zákonem Srdce a Rozumu vyrovnává vše Život
a paprsky Zdaru a Síly na vše svou vrhají duhu,
tu duhu nad každým zrozencem s dlaní vášnivě vztaženou!
Tam prázdny jsou královské trůny... Však velkými křídly Orlů
vzduch jitřní se vzdouvá a ti, kdož bíti se mohou,
nad všemi Slabými drží svá křídla roztažená
a velikou Pýchou duchů rozkvetlých vítězným utrpením
tam rdousená Pýcha zlata a hmoty válí se na hnojištích.


Sad chudičký a tráva samé býlí;
javory mladé řídké stíny kladou
do hrbolatých cest, kde písek kvílí
pod líným krokem, když jdem promenádou.


Na mne též tvůj závoj druhdy padne,
Navštivíš mě ročně v navi chladné,
Jedin budeš plakať na mém hrobě.


Herr Haimon ritt in trübem Mut,
Und mit gesenktem Spieße
Legt' er das Haupt, besprengt mit Blut,
Dem König vor die Füße:
»Ich fand den Kopf im wilden Hag,
Und fünfzig Schritte weiter lag
Des Riesen Rumpf am Boden.«


quando udirà la spaventevol tromba
ch'i' credo e in Giusaffà con gli altri aspetto,
anzi già negli orecchi mi rimbomba.


Ein liebeleeres Menschenleben
Ist wie ein Quell, versiegt im Sand,
Weil er den Weg zum Meer nicht fand,
Wohin die Quellen alle streben.


Hora al demonio: che mostro a Rinaldo
de la donzella li falsi vestigi:
credette il caval ancho: & stette saldo
& mansueto a soliti servigi
Rinaldo il caccia dira & d amor caldo
a tutta briglia: & sempre in ver parigi
& vola tanto col disio: che lento
non ch un destrier: ma gli parrebbe il vento


Wie groß dein Lieb? o Fewr! o Flam!
O Jesulein!
Ein Fewr das von dem Himmel kam/
Bistu o Jesulein.


Allein, du wirst auch nicht mehr sehn,
Daß sich der Tugendhaffte qvält,
Sich seiner Blöse schämt und darbt
Und seine Lebenszeit verweint;
Indeßen daß in Seid und Gold
Der Bösewicht stolzirt und lacht.
Du wirst nicht sehn, daß ein Tyrann
Die Ferse, freygebohrnem Volck
In den gebognen Nacken setzt,
Das ihm Tribut und Steur bezahlt,
Nicht für den Schutz, nein, für die Luft.
Kein Narr, kein Höfling wird dich mehr
Mit dummer Falschheit peinigen,
Und keine Rachsucht sieht auf dich
Mit scheelen Blicken eines Wolfs.
Nicht Ungewitter, Pestilenz
Und Erderschütterung und Krieg
Erschreckt dich mehr. Der Erde Punckt
(Samt Pestilenz und Krieg und Noth)
Flieht unter deinen Füßen fort,
In Dunst und Blitz gewickelt. Sturm
Und Donner ruft weit unter dir,
Und Ruh und Freude labt dein Herz
In Gegenden voll Heiterkeit.
Wohl dir, daß du gestorben bist!


银作天河玉作堤
河流倒挂与天齐
可怜抛向昆仑顶
一到人间浊似泥


Einfälle sind keine Gedanken,
Der Gedanke kennt die Schranken,
Der Einfall setzt sich drüber weg
Und kommt in der Ausführung nicht vom Fleck.


Verfließet, vielgeliebte Lieder,
Zum Meere der Vergessenheit!
Kein Knabe sing entzückt euch wieder,
Kein Mädchen in der Blütenzeit.


La orquesta parlaba sus mágicas notas;
un coro de sones alados se oía;
galantes pavanas, fugaces gavotas
cantaban los dulces violines de Hungría.


Laß mich mit Kraft und williglich
Mir selbst und allem sterben;
Zerstör du selber völliglich
Mein gründliches Verderben!


谁铸三钟栾乳形
不须笋簴自能鸣
仙君欲奏宾云曲
只感清霜便发声


鸡足山中藏不得
黄梅夜半负将归
而今卢老重拈出
便是山僧肩上衣


Ó netruchli mi, sestro má! Buď matkou mu a těchou,
jež v hrudi toho přebýváš, kdo hostinnou ti střechou.


„Ano, ano!“ Zikmund kývá.
„Pomoc bratrů!“ Norbert šplích’,
ale rada jeho splývá
v utajený sotva smích.


Dionísia (Cantando dentro: lundu) — Bonita e marotinh
Eu sou como andorinha
Que, só, não faz verã
Voando a sós no espaço,
Cair quero no laço
Que prende o coraçã
Cincinato (Canta) — Caído e enrabixado
Sou peixe, teu pescado,
Com o anzol no coraçã
Não fiques mais sozinha,
Vem cá, minha andorinh
Vamos fazer verã
Dionísia (Rindo-se dentro) — Ah! ah! ah! ah! (Cant)
O amor de uma andorinha
Na sombra se amesquinha,
Quer lúcido esplendo
Voando a sós no espaço,
Só cairei em laço
De enleio encantado
Cincinato (Cant) — Meu laço é um tesouro,
Jóias, brilhante, ouro,
Súcia, teatro, ceia
Sedas, e até veludo,
Coques, anquinhas, tudo,
E a bolsa sempre chei
Dionísia (Canta dentr) — Sou terna e já me inflama
Aquela viva flam
Que abrasa o coração:
Pressinto que a andorinha
Não fica mais sozinh
E vai fazer verã
Cincinato (Cant) — Por mim estou em brasa
Se queres, bate as asas,
Me deixa ser ladrão;
Vamos tecer um ninho,
Voa, meu passarinho,
Vamos fazer verã
()


Kolébala Černohorka
na svém srdci mladé robě;
skála jako pramáť šedá – –
žehnaly mu matky obě.


Trudno vládnouti je národu,
jenž se vzdává nepříteli,
když se zříká vlastní na škodu,
co mu vrátil osud skvělý!


Wirst du größer, kleines Wesen,
Dann enthüllt sich dein Verstand;
Dann wirst du ein Büchlein lesen,
Das Bestimmung wird genannt.


Horch! In tieferem Tone
Bebt die Saite; wer ist's? Eines Hermiten Ton,
Der, ein heiliger Barde,
Sich beseufzt und das Vaterland.


黄卷不关兼济业
青山自保老闲身
一行万里纤尘静
可要张仪更入秦


A tiempo vi el peligro descubierto,
que pudiera valerme del engaño
si consintiera Amor que en bien tamaño
tuviera la razón discurso cierto.


Duas vezes, Bahianos, me escolhestes
Para a voz levantar a pró da pátria
Na assembléia geral; mas duas vezes
Foram baldados voto
Porém enquanto me animar o peito,
Este sopro de vida, que ainda dura
O nome da Bahia, agradecido
Repetirei com júbil
Amei a liberdade, e a independência
Da doce cara pátria, a quem o Luso
Oprimia sem dó, com riso e mofa —
Eis o meu crime tod
Cingida a fronte de sangrentos loiros
Horror jamais inspirará meu nome;
Nunca a viúva há de pedir-me o esposo,
Nem seu pai a crianç
Nunca aspirei a flagelar humanos —
Meu nome acabe, para sempre acabe,
Se para o libertar do eterno olvido
Forem precisos crime
Morrerei no desterro em terra estranha,
Que no Brasil só vis escravos medram —
Para mim o Brasil não é mais pátria,
Pois faltou a justiç
()


Doch seht, die Zweige beben,
Es rauschet um den Bach.
»Mein Ritter kommt! Du bist es,
Geliebter Heinrich, ach!«


Du gabest meiner Gnadenjugend,
Mein'm Geistessommer manche Kraft,
Ernst, Gaben, Schönheit, Licht und Tugend,
Worin sich Selbstheit leicht vergafft.
Mein Herbst dir nackt erwartend dienet,
Bis mein Gebeine wieder grünet.


Satan sammt allen Gespenstern der Höllen/
Welche des Menschen gefährlichste Feind/
Einen gottsförchtigen Menschen zu fällen/
Warlich so mächtig bey weitem nicht seind/
Als die Leichtfertigkeit böser Welt-Kinder/
Weilen geschwinder
Der Mensch durch eine böse That
Verführt wird/ als durch blossen Raht.


Dvě dítky máte. Vaši dceru
já s chůvou v parku vídávám,
já viděl též, jak ondy v šeru
jste vešla v jeden světlý krám,
já viděl, jak jste vybrala si
zas karkulky a košilky –
bůh žehnej, krásná, po vše časy
ty maličké tři andílky!


两头蚯蚓呈三要
五眼胡孙念八还
老蚌吞除龙树月
瞎驴撞出赵州关


Voda jak léta uhání –
Janíčka klovou havrani...


ma, como solo ora il dolor mi preme,
vistoti a l'ale alor mudati i vanni,
d'un proprio effecto si dolremo insieme.


Due volte il bel monton con l'aureo corno,
Ma non qual suole, aprio la stagion vaga,
Da che la bella ed inclita Gonzaga
Chiuse i bei lumi, che ad Amor fean giorno.


Gefangne Fliegen sind die Gaslaternen.
Und jede flackert, daß sie noch entrinne.
Doch seitlich lauert glimmend hoch in Fernen
Der giftge Mond, die fette Nebelspinne.


Kroměříž poznal bys? Morava šplouchá
pod oknem chaloupky, v které byl zrozen,
tichou svou písničku. Poslechne si ji
Bubenick Sachwart?


岭外三年避贼忙
法轮元不下禅床
君归却说岭南事
瘴暑作时君自凉


Al sonante bramido
Del piélago feroz que el viento ensaña
Lanzando atrás del Turia la corriente;
En medio al denegrido
Cerco de nubes que de Sirio empaña
Cual velo funeral la roja frente;
Cuando el cárabo oscuro
Ayes despide entre la breña inculta,
Y a tardo paso soñoliento Arturo
En el mar de occidente se sepulta;
A los mustios reflejos
Con que en las ondas alteradas tiembla
De moribunda luna el rayo frío,
Daré, del mundo y de los hombres lejos,
Libre rienda al dolor del pecho mío.
Sí, que al mortal a quien del hado el cerio
A infortunios sin término condena,
Sobre su cuello mísero cargando
De uno en otro eslabón larga cadena,
No en jardín halagüeño,
Ni al puro ambiente de apacible aurora
Soltar conviene el lastimero canto
Con que al cielo importuna.
Solitario arenal, sangrienta luna
Y embravecidas olas acompañen
Sus lamentos fatídicos. ¡Oh lira
Que escenas sólo de aflicción recuerdas;
Lira que ven mis ojos con espanto
Y a recorrer tus cuerdas
Mi ya trémula mano se resiste!
Ven, lira del dolor. ¡Piedad no existe!
¡No existe, y vivo yo! ¡No existe aquella
Gentil, discreta, incomparable amiga,
Cuya presencia sola
El tropel de mis penas disipaba!
¿Cuándo en tal hermosura alma tan bella
De la corte española
Más digno fue y espléndido ornamento?
¡Y aquel mágico acento
Enmudeció por siempre, que llenaba
De inefable dulzura el alma mía!
Y ¡qué! fortuna impía,
¿Ni su postrer adiós oír me dejas?
¿Ni de su esposo amado
Templar el llanto y las amargas quejas?
¿Ni el estéril consuelo
De acompañar hasta el sepulcro helado
Sus pálidos despojos?
¡Ay! Derramen sin duelo
Sangre mi corazón, llanto mis ojos.
¿Por qué, por qué a la tumba,
Insaciable de víctimas, tu amigo
Antes que tú no descendió, Señora?
¿Por qué al menos contigo
La memoria fatal no te llevaste
Que es un tormento irresistible ahora?
¿Qué mármol hay que pueda
En tan acerba angustia los aciagos
Recuerdos resistir del bien perdido?
Aun resuena en mi oído
El espantoso obús lanzando estragos,
Cuando mis ojos ávidos te vieron
Por la primera vez. Cien bombas fueron
A tu arribo marcial salva triunfante.
Con inmóvil semblante
Escucho amedrentado el son horrendo
De los globos mortíferos, en torno
Del leño frágil a tus pies cayendo,
Y el agua que a su empuje se encumbraba
Y hasta las altas grímpolas saltaba.
El dulce soplo de Favonio en tanto
Las velas hinche del bajel ligero,
Sin que salude con festivo canto
La suspirada costa el marinero.
Ardiendo de la patria en fuego santo,
Insensible al horror del bronce fiero,
Fijar te miro impávida y serena
La planta breve en la menuda arena.
—¡Salve, oh Deidad!—del gaditano muro
Grita la muchedumbre alborozada;
—¡Salve, oh Deidad!—de gozo enajenada
La ruidosa marina
Que a ti se agolpa y en bajel rodea;
Y al cielo sube el aclamar sonoro
Como al aplauso del celeste coro
Salió del mar la hermosa Citerea.
Absortas contemplaron
El fuego de tus ojos
Las bellas ninfas de la bella Gades;
Absortas te envidiaron
El pie donoso y la mejilla pura,
El vivo esmalte de tus labios rojos,
El albo seno y la gentil cintura.
Yo te miraba atónito: no empero
Sentí en el alma el pasador agudo
De bastarda pasión; que a dicha pudo
Del honor y deber la ley severa
Ser a mi pecho impenetrable escudo.
Mas ¿quién el homenaje
De afecto noble, de amistad sincera
Cual yo te tributó, cuando el tesoro
De tu divino ingenio descubría,
Que en cuerpo tan gallardo relucía
Como rico brillante en joya de oro?
¡Cuántas, ay, qué apacibles
Horas en dulces pláticas pasadas
Betis me viera de tu voz pendiente!
¡Cuántas en las calladas
Florestas de Aranjuez el eco blando
Detuvo el paso a la tranquila fuente;
Ya el primor ensalzando
Que al fragante clavel las hojas riza
Y la ancha cola del pavón fnatiza;
Ya la varia fortuna
Del cetro godo y del laurel romano;
O el poder sobrehumano
Que de un soplo derroca
Del alto solio al triunfador de Jena
Y con duras amarras le encadena,
Como al antiguo Encélado, a un roca.
Pero otro don magnífico, sublime,
Más alto que el ingenio y la hermosura,
Debiste al Criador, vivaz destello
De su lumbre inmortal, alma ternura.
¿Cuándo, cuándo al gemido
Negó del infeliz oro tu mano,
Ayes tu corazón? El escondido
Volcán que decoroso
Tu noble aspecto revelaba apenas,
Un infortunio, un rasgo generoso,
Un sacrificio heroico hervir hacía.
Entonces agitado
Tu rostro angelical resplandecía
Del más purpúreo rosicler cubierto:
Del seno revelado
La extraña conmoción, el entreabierto
Labio, las refulgentes
Ráfagas de tus ojos
Que entre los anchos párpados brillaban,
Las lágrimas ardientes
Que a tus negras pestañas asomaban,
El gesto, el ademán, los mal seguros
Acentos, la expresión... ¡Ah! Nunca, nunca
Tan insigne modelo
De estro feliz, de inspiración divina
Mostró Casandra en los dardanios muros
Ni en las lides olímpicas Corina.
Y sólo al santo fuego
De un pecho tan magnánimo pudiera
Deber tu amigo el aire que respira.
Sólo a tu blando ruego
La Amistad se vistiera
Máscara y formas del Amor su hermano.
¿Quién sino tú, señora,
Dejando inquieta la mullida pluma
Antes que el frío tálamo la Aurora,
Entrar osara en la mansión del crimen?
¿Quién sino tú del duro carcelero,
Menos al son del oro empedernido
Que al eco de los míseros que gimen,
Quisiera el ceño soportar? Perdona,
Cara Piedad, que mi indiscreta musa
Publique al mundo tan heroico ejemplo,
Y que mi gratitud cuelgue en el templo
De la santa Amistad digna corona.
En el mezquino lecho
De cárcel solitaria
Fiebre lenta y voraz me consumía,
Cuando, sordo a mis quejas,
Rayaba apenas en las altas rejas
El perezoso albor del nuevo día.
De planta cautelosa
Insólito rumor hiere mi oído;
Los vacilantes ojos
Clavo en la ruda puerta, estremecido
Del súbito crujir de sus cerrojos,
Y el repugnante gesto
Del fiero alcaide mi atención excita,
Que hacia mí sin cesar su mano agita
Con labio mudo y sonreír funesto.
Salto del lecho, y sígole azorado,
Cruzando los revueltos corredores
De aquella triste y lóbrega caverna
Hasta un breve recinto iluminado
De moribunda y fúnebre linterna.
Y a par que por oculto
Tránsito desparece
Como visión fantástica el cerbero,
De nuevo extraño bulto,
. Sombra confusa, que se acerca y crece,
La angustia dobla de mi horror primero.
Mas ¡cuál mi asombro fue cuando improvisa
A la pálida luz mi vista errante
Los bellos rasgos de Piedad divisa
Entre los pliegues del cendal flotante!
«¿Por qué, por qué benigna»,
Clamé bañado en llanto de alborozo,
«Osas pisar, Señora,
Esta morada indigna
Que tu respeto y tu virtud desdora?
¡Ah! si a la fuerza del inmenso gozo,
Del placer celestial que el alma oprime,
Hoy a tus plantas expirar consigo,
Mi fiebre, mi prisión, mi fin bendigo.
»A este oscuro aposento
No a que de pena o de placer expires
La voz de la amistad mis pasos guía,
Sino a esforzar tu desmayado aliento
Contra los golpes de la suerte impía.
Su cuello al susto y la congoja doble
El que del crimen en su pecho sienta
El punzante aguijón; que al alma noble
Do la inocencia plácida se anida,
Ni el peso de los grillos la atormenta,
Ni el son de los cerrojos la intimida.
Recobra, amigo caro,
La esperanza marchita.
Y el digno esfuerzo del varón constante.
Pronto será que el astro rutilante,
Que jamás estas bóvedas visita,
De la calumnia vil triunfar te vea:
Mi fausto anuncio tu consuelo sea.
»Serálo, sí; lo juro;
Y aunque ese llanto que tu rostro inunda
Vaticinio tan próspero desmiente,
No me hará de fortuna el torvo cerio
Fruncir las cejas ni arrugar la frente;
Que el dichoso mortal a quien risueño
Mira el destino...» ¡No acabé! A deshora
La aciaga voz del carcelero escucho,
Diciendo: «Es tarde; baste ya, Señora».
«¡Adiós! ¡adiós! Del vulgo malicioso
Que al despuntar del sol sacude el sueño
Temo el labio mordaz. ¡Adiós te queda!»
«Aguarda» ... «¡Adiós!» ... Y en
soledad sumido
Oigo ¡ay de mí! del caracol torcido
Barrer las gradas la crujiente seda.
¡Oh digno, oh generoso
Dechado de amistad! ¡Oh alegre día!
¿Y dónde estás, en dónde,
Ángel consolador, Duquesa amada,
Que no te mueve ya la angustia mía?
¡Gran Dios, y ni responde
De su esposo infeliz al caro acento,
Aunque en la tumba helada
Lágrimas de dolor vierte a raudales!
¡Ni de su triste huérfana el lamento,
Con ambos brazos al sepulcro asida,
Ablanda sus entrañas maternales!
¡Oh dulces prendas de su amor! Al mármol
En vano importunáis. Hará el rocío
Del venidero Abril que al campo vuelva
La verde pompa que abrasó el estío;
Mas no esperéis que el túmulo sombrío
La devorada víctima devuelva,
Ni a sus profundos huecos
Otra respuesta oír que sordos ecos.
En él de bronce y oro,
Ínclito vate, estallarán cinceles
Vuestro heroico blasón, entretejiendo
Con palmas tus laureles.
¡Inútil afanar! La sien ceñida
De adelfa y mirto, pulsará tu mano
La dolorosa cítara, moviendo
El orbe todo a compasión... ¡En vano!
Resonarán con ellas
Mis gemidos simpáticos, y el coro
De cuantos cisnes tu infortunio inspira
Alzar podrá a su gloria
Noble trofeo en canto peregrino.
Mas ¡ay! ¿podrá su lira
Forzar las puertas del Edén divino
Y el diente ensangrentado
Del áspid arrancar en ti clavado?
A más alto poder, mísero amigo,
Los ojos torna y el clamor dirige
Que entre sollozos lúgubres exhalas.
Al Ser inmenso que los orbes rige,
En las rápidas alas
De ferviente oración remonta el vuelo.
Yo elevaré contigo
Mis tiernos votos, y al gemir de aquella,
Que en mis brazos creció, cándida niña,
Trasunto vivo de tu esposa bella,
Dará benigno el cielo
Paz a su madre, a tu aflicción consuelo.
Sí; que hasta el solio del Eterno llega
El ardiente suspiro
De quien con puro corazón le ruega,
Como en su templo santo el humo sube
Del balsámico incienso en vaga nube.


Orlando, perché v'ama, e perché aspetta
il medesmo di sé fra pochi giorni,
che 'l re in prigion, Gano instigando, il metta
o gli dia bando o gli faccia altri scorni
(ché, come contra voi, così lo alletta
contra esso ancor), senza far più soggiorni
per me vi esorta a prender quel partito
ch'egli ha di tòr di sé già statuito:


Anci, far non potea qui magior fede
che l'opra fusse precïosa e rara,
ché di grandeza a le excellenti è avara,
come in gemme et in perle chiar se vede.


Und all dies linde Kosen,
Das Blüten gelockt aus dem Baum,
Es giebt dem Hoffnungslosen
Genesung in süßem Traum.


Mitten im Garten ist
Ein schönes Paradies,
Ist so schön anzusehn,
Daß ich möcht' drinnen gehn.


Was ist das für'n heller Schall,
Kling und klang, kling und klang,
Ist das wohl die Nachtigall,
Die da eben sang?
Nachtigall, die kann's nicht sein,
Kling und klang, kling und klang,
Singt ja nicht so klar und rein
Bei der Gartenbank.


Jak často v zmatek pochybnosti bledé
dech svěží tiché odpovědi vanul,
však červ, jenž stále hledá, neustanul,
a pásmo plané hádky dál se přede.


Ein Mägdlein tritt zuletzt heraus,
Die schönst' im ganzen Flecken,
Sie schickt die blauen Augen aus,
Und ruft sie heim vor Schrecken.


أَعِدِ الرِسالَةَ ثانِيَه
وَخُذِ الجَوابَ عَلانِيَه
فَعَسى بِتَكرارِ الحَدي
ثِ عَلَيَّ أَنسى ما بِيَه
وَعَساكَ تُطفِئُ مِن غَلي
لِ الشَوقِ ناراً حامِيَه
فَإِذا رَجَعتَ مُسَلِّماً
فَاِبدَأ بِرَدِّ سَلامِيَه
وَقُلِ السَلامُ عَلَيكُمُ
أَهلَ القُصورِ العالِيَه
وَأَعِد بِحُسنِ تَلَطُّفٍ
وَكما عَلِمتَ جَوابِيَه
يا آخِذي بَل تارِكي
في لَوعَةٍ هِيَ ماهِيَه
ما بالُ كُتبِكَ عِندَ
غَيري دائِماً مُتَوالِيَه
وَإِذا كَتَبتَ عَساكَ تَذ
كُرُني وَلو في الحاشِيَه
لا تَنسَ ما بَيني وَبَي
نَكَ مِن عُهودٍ باقِيَه
بِاللَهِ مَن هَذا الَّذي
تُعطيهِ مِنكَ مَكانِيَه
حاشاكَ تَرضى أَن أَبي
تَ وَأَنتَ عَنّي ناحِيَه


So dämmern Augen, die der Tod umschleiert,
Der langsame, der aus dem Leben quillt,
Indes das Lied der Welt Entsagung leiert
Und Ekel flutend durch die Seele schwillt.


sisler bulvarı'nda öleceğim


银钩惯学君王帖
宝轸频听淑女琴
更与六宫循节俭
钗头不缀辟寒金


Zbožně vždycky k Tobě zdvihnu zrak,
kdykoli mne cesta vede tudy,
v hlavě srovnat nemohu si však,
Ty že, jemuž boháč jako chudý


疏帘弄影不惊尘
百忆恒沙认此身
转盼回头已陈迹
那知犹作未归人


一生富贵皆空梦
千古英雄只断碑
几欲含毫作天问
西风吹恨入江蓠


Hvězd zářné tajemství, toť Lidstva věno,
jež temné jest a nezodpověděno
na věky věkův zůstane...
Kdo v kosmu stvořil miliardy hvězd?
Kdo určil geometrii jich cest?
Kdo vyvolal je v žití?
Na čí se rozkaz třpytí
a na čí povel každá k posledu,
než zmizí bez sledu,
tak ještě slavně zaplane?


O Venus Kind, du blinder knab,
Leg hin die pfeil, vnd bogen.
Ich nichts mit dir zu schaffen hab,
Dem strick bin längst entflogen:
Dein kocher gut: dein stral, vnd glut,
Dein flüttig zart beyneben,
Solt du nun schwind: Marien kind
Gantz erblich vbergeben.


Ihr nie verlöschten heiligen Flammenkörper,
Wachtfeuer ihr der Nacht, mit eurer Strahlen
Beredsamkeit, im Auge Friedensträume!
Auch ihr seid ruhelos und zittert droben
Mit ungewissem Licht, und Wolkenschatten
Umhüllen eure Stirn und bald wie bald!
Tritt euer Glanz zurück am Firmament.
– O Unrast, Unrast! Sieh, wie rings das Meer,
Das seinen Busen frech dem Mond entblößt,
Wogend und ächzend in Begier und Groll,
Sich nach der Sterne schleierloser Schönheit,
Wie eine Seele nach Vollendung, sehnt!
Die ruhelosen Wolken ballen sich
Und lösen sich und fliegen dort durchs Blau,
Eisbergen gleich, bemalt mit Irisfarben
Durch die Rückspiegelung der warmen Sonne,
Die bald in Dunst wie Schnee sie lösen wird;
Der Sommer fliegt wie ein Erröthen hastig
Ueber der Erde Antlitz und verweht;
Der Regen prasselt wild und toll hernieder,
Die reuigen Winde jammern tief und schwer;
Und dieser ewige Planet der Pein
Hat Ruhe nie gekostet. Heimathlos,
Stöhnend und seufzend, eine Welt des Wahnsinns,
Rollt durch die Tiefen er der Ewigkeit.
Und, Mensch! – O Kind, du fröhlich Lichtgebild
Aus Gottes Hand! Die tanzende Bewegung
Der muntern jungen Glieder wird gelenkt
Von deines Wesens innrer Harmonie.
Seit Gott den ersten Stern erschuf – wie lange!
Doch seine Hand liegt noch auf deinem Haupt,
Als wär' es gestern. Letzte Offenbarung! –
Du Silberstrom, der aus dem See der Urkraft
Mit süßem Lachen bricht, wie endest du?
Der Jugendleidenschaft Kaskadenstrudel
Furcht deiner ebnen Fläche glatte Wange,
Mit frischen Blasen, Grübchen gleich, besät,
Zerwühlt dein Bett, trübt deinen klaren Spiegel,
Und dann, befleckt von ungesundem Schutt
Und Schmutz, den Tagsgeschäfte auf dich häufen,
Von manchem Fels des Mißgeschicks beengt,
Strömst düster du bergab durch vielgewundne
Gebirgeskammern oder sumpfige Moore,
Bis du zuletzt mit träger fauler Ader
Zum unbekannten Weltmeer seicht und siech
Dahinschleichst: jener allgemeinen Mündung,
Zu der selbst Gießbach, Katarakt, Gebirgsstrom –
Begeistrung, Genius, Thatkraft – bald sich wälzen.


Antonio, cosa ha fatto la tua terra,
Ch'io non credea che mai possibil fosse?
Ella ha le chiavi del mio cor sì mosse
Che n'ha aperta la via che ragion serra;
Onde il Signor, che mi solea far guerra,
Celatamente entrando, mi percosse
Da duo begli occhi, sì che dentro all'osse
Porto la piaga, e il tempo non mi sferra;
Anzi m'ancide, e lasso per vergogna
Di domandar de la cagion del duolo,
Né trovo con chi parta i pensier miei;
E come suol chi nuovo piacer sogna,
Se di sùbito è desto, così solo
Torno a pensar chi puote esser costei.


Eine Kirche schön und herrlich groß,
Aus der ein kleiner Brunn herfloß.


Sieh', Herr, Ich bin
Bedacht, dahin
In deiner Furcht zu reisen.
Du wollest Mir
Doch für und für
Die sichre Strasse weisen.


—No vive ya nadie en la casa —me dices—; todos se han ido. La sala, el dormitorio, el patio, yacen despoblados. Nadie ya queda, pues que todos han partido.
Y yo te digo: Cuando alguien se va, alguien queda. El punto por donde pasó un hombre, ya no está solo. Únicamente está solo, de soledad humana, el lugar por donde ningún hombre ha pasado. Las casas nuevas están más muertas que las viejas, por que sus muros son de piedra o de acero, pero no de hombres. Una casa viene al mundo, no cuando la acaban de edificar, sino cuando empiezan a habitarla. Una casa vive únicamente de hombres, como una tumba. De aquí esa irresistible semejanza que hay entre una casa y una tumba. Sólo que la casa se nutre de la vida del hombre, mientras que la tumba se nutre de la muerte del hombre. Por eso la primera está de pie, mientras que la segunda está tendida.
Todos han partido de la casa, en realidad, pero todos se han quedado en verdad. Y no es el recuerdo de ellos lo que queda, sino ellos mismos. Y no es tampoco que ellos queden en la casa, sino que continúan por la casa. Las funciones y los actos se van de la casa en tren o en avión o a caballo, a pie o arrastrándose. Lo que continúa en la casa es el órgano, el agente en gerundio y en circulo. Los pasos se han ido, los besos, los perdones, los crímenes. Lo que continúa en la casa es el pie, los labios, los ojos, el corazón. Las negaciones y las afirmaciones, el bien y el mal, se han dispersado. Lo que continua en la casa, es el sujeto del acto.
Y yo te digo: Cuando alguien se va, alguien queda. El punto por donde pasó un hombre, ya no está solo. Únicamente está solo, de soledad humana, el lugar por donde ningún hombre ha pasado. Las casas nuevas están más muertas que las viejas, por que sus muros son de piedra o de acero, pero no de hombres. Una casa viene al mundo, no cuando la acaban de edificar, sino cuando empiezan a habitarla. Una casa vive únicamente de hombres, como una tumba. De aquí esa irresistible semejanza que hay entre una casa y una tumba. Sólo que la casa se nutre de la vida del hombre, mientras que la tumba se nutre de la muerte del hombre. Por eso la primera está de pie, mientras que la segunda está tendida.
Todos han partido de la casa, en realidad, pero todos se han quedado en verdad. Y no es el recuerdo de ellos lo que queda, sino ellos mismos. Y no es tampoco que ellos queden en la casa, sino que continúan por la casa. Las funciones y los actos se van de la casa en tren o en avión o a caballo, a pie o arrastrándose. Lo que continúa en la casa es el órgano, el agente en gerundio y en circulo. Los pasos se han ido, los besos, los perdones, los crímenes. Lo que continúa en la casa es el pie, los labios, los ojos, el corazón. Las negaciones y las afirmaciones, el bien y el mal, se han dispersado. Lo que continua en la casa, es el sujeto del acto.
Todos han partido de la casa, en realidad, pero todos se han quedado en verdad. Y no es el recuerdo de ellos lo que queda, sino ellos mismos. Y no es tampoco que ellos queden en la casa, sino que continúan por la casa. Las funciones y los actos se van de la casa en tren o en avión o a caballo, a pie o arrastrándose. Lo que continúa en la casa es el órgano, el agente en gerundio y en circulo. Los pasos se han ido, los besos, los perdones, los crímenes. Lo que continúa en la casa es el pie, los labios, los ojos, el corazón. Las negaciones y las afirmaciones, el bien y el mal, se han dispersado. Lo que continua en la casa, es el sujeto del acto.


L’âme doit courir
Comme une eau limpide ;
L’âme doit courir,
Aimer ! et mourir.


Als Amor in den goldnen Zeiten
Verliebt in Schäferlustbarkeiten
Auf bunten Blumenfeldern lief,
Da stach den kleinsten von den Göttern,
Ein Bienchen, das in Rosenblättern,
Wo es sonst Honig holte, schlief.


清歌空得隔花闻
寂寞堂前日又曛
共待夜深听一曲
女儿弦管弄参军


Wohlauf denn, Holger, auf zum Brautgelage,
Zum Hochzeitstanz, wo Schwerter sind die Geigen,
Daß deine ganze Blöße kommt zutage!


Ja freylich ist sehr oft der Bursche Beutel leer,
Gewöhnlich doch ihr Kopf noch mehr.


Pan oficial, ó tak blízký
splnění vroucích tužeb svých,
si na radost dal také řízky
a vypil devět plzeňských.
Ó jaké štěstí čisté, nové!
I doma zas,
když usnul, táhli nad ním snové,
v nichž zřel jak Anny Csilágové
ten její vlas,
ten dlouhý, zlatý vlas,
tvůj, krásná Elso, dlouhý, zlatý vlas!


Allmächtig ist Gott!
Er hebet aus dem Staube,
Was niedrig ist und klein,
Verwehet gleich dem Sand, dem Laube,
Was waget frech zu sein,
Er schlägt die schnöden Spötter,
Ihr stolzer Mut wird eitel Nichts,
Er ist der höchste Gott der Götter,
Der Gott des Lichts.
Allmächtig ist Gott, der starke Gott.


Vad és hirtelen ízü élet!
már az illatok sűrüsödnek
ugyan ki mondja meg, mikor lesz
az illatból íz?
Illat vagy íz, jönnek és gyűlnek
megcsapva, mint hajdan, a nyelvem
hegyét, s ajkam erkélyét, mint az árvíz,
és szájam padlását elöntve...
Milyen ifjuság!
Igy csaptak meg akkor is, akkor...
bódultan és borulva jártam;
de most, Uram, már négy keresztje terhén
nyűttes életem
hogyne riadna útonálló
tavasz-hadaktól kik minden bozót
mögül lesvén, nem hagynak menni nyugton
kriptám felé - s ne támolyogna
taglói alatt
új márciusnak!? Hát csatázni még?
Pedig én már jobban szeretnék
alázatosan letérdelni mint a
piac közepén
a teve hogy terhét levennék -
de haj! még ostoroz a hajcsár!
Megint tavasz van, hív az erdő.
Gyürökre hát! Kábulva, támolyogva
mégis csak erő,
erő ez mégis! Ifjúság ez!
kabátdobós, kalaphajítós!
vagy rajta, mint vidám favágók
már csattog a fejsze! -
és félre azt ami nehéz: a lélek
izzadt ruháját! Semmi! S még e vers is
úgy akadjon meg az idők bogán,
mint egy ágon a favágók kabátja.


Nyúlok utána
remegve én
és azt kívánom:
ragyogó álom,
legyen enyém!
S nyúlok utána.


Se Dio vi guardi e vi mantenga sano
il corpo tutto di dentro e di fuore,
ditemi se voi sete ciurmadore,
pedagogo, strione, o cortigiano?


Los gayos, lascivos decires mejores,
los árabes albos nocturnos soñares,
las coplas mundanas, los salmos talares,
poned en mis labios;
yo soy una sombra también del amor.


O Daphne, weine nicht! Laß mich geschwind
Die Thräne dir vom Auge küssen! Nein,
Du sollst mich nicht verlieren! Schüttelt gleich
Der Winter tiefen Schnee auf unsre Flur;
Du sollst mich nicht verlieren! Jeden Tag
Eil' ich zu dir hinunter vom Gebirg;
Dann setz' ich mich vertraut zu dir an Herd,
Und bleibe bis zur Abenddämmerung;
Und scheint der Mond, dann bleib' ich, bis er tief
Am Wald hinunter sinkt; er leuchtet dann
Mir freundlich wieder aufs Gebirg zurück;
Du weist, er ist getreuer Liebe Freund.


Még vadabbat is mond másik hányaveti.
Gyávának nevezve, aki nem követi.
Megteszik, mitől a józan ész föllázad,
Így csinál egy bolond másik tizet, százat.


Nuž buďme lepšími, než osud byl,
když nesmrtnosti dary rozdával,
a nahraďme jim láskou stonásob,
co příliš, příliš záhy čas jim bere.
Jim nespomůže pomník, s žitím jich
i sláva jejich stejně umírá;
a proto květy sem a věnců déšť
a v potlesk hřmící, v slzy pohnutí
ať činem promluví též uznalost.


Všady svítá záře nějaková,
Ač ne tutouž každé místo chová;
Jinou slunce, jinou měsíc snová.


Und droben wallen
Durch lichtes Blau
Wolkenballen,
Gebirgen gleich,
Halb golden und halb grau.
Frau Sonne spreitet
Den Strahlenfächer von Silberseide
Zur Erde nieder;
Dann taucht sie wieder
Aus schneeigem Wolkenkleide
Blendende Glieder
Und blitzt und sprüht
Verklärend Goldgefunkel
Auf Auen, wo lachend blüht
Vergißmeinnicht und gelbe Ranunkel
Und Sauerampfer ziegelrot ...


الجَوزُ تَكسِرُهُ وَتَأكُلُ قَلبَهُ
وَالعودُ تَحرِقُهُ فَيَنفَحُ طيبُهُ
في الناسِ مَن لا يُرتَجى نَفَعٌ لَهُ
إِلّا بِضُرٍّ مِن يَدَيكَ يُصيبُهُ


وهل ذاك إلا مهمه بينَ ثلةٍ
تطيف بها من جانبيها الثعالب
يعدّ حليما من نهته بصيرة
عن الغيّ أو من أدبته التحارب
وليس حكيما من تهذب لفظه
وأخلاقه فيها عليه معايب
كما قد رأينا ناهيا عن خزاية
ويركبها وهو الألدّ المحارب
وما العيش إلا أن تعدّ مهذبا
لبيبا ولو سدّت عليك المذاهب


Erkennt das Volk, das dich gesehen,
Gestützt auf einen Herrscherarm,
Im Kaiserdiademe stehen,
Germania! dich – ganz in Harm?
Gepriesne Mutter edler Kinder,
Auch jetzt im Jammer doch nicht minder
Geliebte Mutter! zweifle nicht!
Vergessen hier ist alle Fehde,
Verstummt ist Red' und Gegenrede,
Und einig macht uns eine Pflicht.


Der unter tausend klugen Hunden
Verständig ward erfunden.
Der ihm durch ungemeine Kunst/
Verdient des Herren gutte Gunst/
Der Freunde Lieb und Hold/ der Feinde Furcht und Schrecken/
Das nach dem Tode noch sein Nahme kan erwecken.


Quimérico a mi vera concertaba
tu busto albar su delgadez de ondina,
con mística quietud de ave marina
en una acuñación escandinava...
Era mi pena de tu dicha esclava;
y en una loca nervazón divina,
el tropel de una justa bizantina
en nuestro corazón tamborilaba...
Strauss soñó desde el atril del piano
con la sabia epilepsia de tu mano...
¡Mendigo del azul que me avasalla
—en el hosco trasluz de aquel retiro—
de la noche oriental de tu pantalla
bajó en silencio mi primer suspiro!...


Tu que, como uma punhalada,
    Em meu coração penetraste,
    Tu que, qual furiosa manada
    De demônios, ardente, ousaste,


Ik weet wul, dat He Allns ant Band hett,
Wat phantaseert un keen Verstand hett,
As Rimers, oder wat en Brand hett
Bi'n Hochtid kręgn,
Doch dacht ik nich, dat He de Hand sett
Ann plattdütsch Bręgn.


¿Lo sabes? Todo es difícil. Difícil es el amor.
Más difícil su ausencia. Más difícil su
presencia o estancia.
Todo es difícil... Parece fácil y qué
difícil es
repasar el cabello de nuestra amada con estas manos materiales que lo
estrujan y obtienen.
Difícil, poner en su boca carnosa el beso estrellado que nunca
se apura.
Difícil, mirar los hondos ojos donde boga la vida,
y allí navegar, y allí remar, y allí esforzarse,
y allí acaso hundirse sintiendo la palpitación en la
boca, el hálito en esta boca
donde la última precipitación diera un nombre o la vida.
Todo es difícil. El silencio. La majestad. El coraje:
el supremo valor de la vida continua.
Este saber que cada minuto sigue a cada minuto,
y así hasta lo eterno.
Difícil, no creer en la muerte; porque nadie cree en la muerte.
Hablamos de que morimos, pero no lo creemos.
Vemos muertos, pisamos
muertos: separamos
los muertos. ¡Sí, nosotros vivimos!
Muchas veces he visto
esas hormigas, las bestezuelas tenaces viviendo,
y he visto una gran bota caer y salvarse muy pocas.
Y he visto y he contado las que seguían, y su divina
indiferencia,
y las he mirado apartar a las muertas y seguir afanosas,
y he comprendido que separaban a sus muertos como a las demás
sobrevenidas piedrecillas del campo.
Y así los hombres cuando ven a sus muertos
y los entierran, y sin conocer a los muertos viven, aman, se obstinan.
Todo es difícil. El amor. La sonrisa. Los besos de los inocentes
que se enlazan y funden.
Los cuerpos, los ascendimientos del amor, los castigos.
Las flores sobre su pelo. Su luto otros días.
El llanto que a veces sacude sus hombros. Su risa o su pena.
Todo: desde la cintura hasta su fe en la divinidad;
desde su compasión hasta esa gran mano enorme y extensa donde
los dos nos amamos.
Ah, rayo súbito y detenido que arriba no veo.
Luz difícil que ignoro, mientras ciego te escucho.
A ti, amada mía difícil que cruelmente, verdaderamente me
apartarás con seguridad del camino
cuando yo haya caído en los bordes, y en verdad no lo creas.


¿Por qué no tiene memoria
el acantilado aquel
que tan bien me repetía
tus gritos de colegiala?


Du Lebensfürst, Herr Jesu Christ,
Der du bist aufgenommen
Gen Himmel, da dein Vater ist
Und die Gemein der Frommen,
Wie sol ich deinen großen Sieg,
Den du durch einen schweren Krieg
Erworben hast, recht preisen
Und dir gnug Ehr' erweisen?
Du hast die Höll und Sündennot
Ganz ritterlich bezwungen,
Du hast den Teufel, Welt und Tod
Durch deinen Tod verdrungen,
Du hast gesieget weit und breit!
Wie werd' ich solche Herlichkeit,
O Herr, in diesem Leben
Gnug würdiglich erheben?
Du hast dich zu der rechten Hand
Des Vaters hingesetzet,
Der alles dir hat zugewandt,
Nachdem du, kaum verletzet,
Die starken Feind' hast ümgebracht,
Triumph und Sieg daraus gemacht,
Ja gar auf deinen Wagen
Sehr herlich Schau getragen.
Nun liget alles unter dir,
Dich selbst nur ausgenommen,
Es müssen Engel für und für,
Dir aufzuwarten, kommen;
Die Fürsten stehen auf der Bahn
Und sind dir willig unterthan,
Luft, Wasser, Feur und Erden
Muß dir zu Dienste werden.
Du starker Herscher fährest auf
Mit Jauchzen und Lobsagen
Und gleich mit dir in vollem Lauf
Auch mehr denn tausend Wagen.
Du fährest auf mit Lobgesang,
Es schallet der Posaunen Klang;
Mein Gott, für allen Dingen
Wil ich dir auch lobsingen.
Du bist gefahren in die Höh,
Hinführend die gefangen,
Welch' uns mit Thränen, Ach und Weh
Genetzet oft die Wangen;
Drüm preisen wir mit süßem Schall,
O starker Gott, dich überall,
Wir, die wir so viel Gaben
Hierdurch empfangen haben.
Du bist das Häubt in der Gemein',
Und wir sind deine Glieder,
Du wirst der Glieder Schutz ja sein,
Wir dienen dir hinwieder.
Du stärkest uns mit Trost und Licht;
Wann uns für Angst das Herz zerbricht,
Dann kanst du Kraft und Leben,
Ja, Fried' und Freude geben.
Du salbest uns mit deinem Geist
Und gibst getreue Hirten,
Die Lehrer, welch' uns allermeist
Mit Himmelsbrot bewirten.
Du Hoherpriester zeigest an,
Daß deine Faust uns retten kan,
Ja, von der Höllen Rachen
Uns frei und ledig machen.
Du hast durch deine Himmelfahrt
Die Straßen uns bereitet;
Du hast den Weg uns offenbart,
Der uns zum Vater leitet,
Und weil denn du, Herr Jesu Christ,
Nun stets in deiner Wonne bist,
So werden ja die Frommen
Dahin zu dir auch kommen.
Ist unser Haubt im Himmelreich,
Als die Apostel schreiben,
So werden wir, den Engeln gleich,
Auch nicht heraußen bleiben;
Du wirst uns, deine Gliederlein,
Mein Gott, nicht lassen von dir sein,
Die doch so fest vertrauen,
Dein' Herrlichkeit zu schauen.
Herr Jesu, zieh' uns für und für,
Daß wir mit den Gemütern
Nur oben wohnen stets bei dir
In deinen Himmelsgütern;
Laß unsern Sitz und Wandel sein,
Wo Fried und Wahrheit gehn herein,
Laß uns in deinem Wesen,
Das himlisch ist, genesen.
Hilf, daß wir suchen unsern Platz
Nicht hier in diesem Leben,
Besondern dort, wo du den Platz
Wirst Gottes Kindern geben.
Ach, laß uns streben fest und wol
Nach dem, das künftig werden sol,
So können wir ergründen,
Wo dein Gezelt zu finden.
Zieh uns dir nach, so laufen wir,
Gib uns des Glaubens Flügel;
Hilf, daß wir fliehen weit von hier
Auf Israelis Hügel.
Mein Gott, wann fahr ich doch dahin,
Woselbst ich ewig frölich bin,
Wann werd' ich für dir stehen,
Dein Angesicht zu sehen?
Wenn sol ich hin ins Paradies
Zu dir, Herr Jesu, kommen?
Wann kost' ich doch das Engelsüß,
Wann werd' ich aufgenommen?
Mein Heiland, komm und nim mich an,
Auf daß ich frölich jauchzen kan
Und klopfen in die Hände:
Gelobt sei Gott ohn' Ende!


خِدمَتي في الهَوى عَليكُم حَرامُ
كَيفَ أَشقى بِكُم وَأَنتُم كِرامُ
إِنَّ شَرطَ الكِرامِ لا العَبدُ يَشقى
في حِماهُم وَلا النَزيلُ يُضامُ
أَنا عَبدٌ لَدَيكُمُ وَنَزيلٌ
وَلِهَذَينِ حُرمَةٌ وَذِمامُ
فَلِماذا أَضَعتُمُ عَهدَ مَن كا
نَ لَهُ صُحبَةٌ بِكُم وَاِلتِزامُ
شابَ في مَدحِكُم ذَوائِبُ شِعري
مِثلَ شَعري وَشِعرُ غَيري غُلامُ
وَنَظَمتُ البَديعَ فيكُم وَقَد أَل
قى مَقاليدَهُ إِلَيَّ الكَلامُ
فَإِذا ما تَلا الزَمانُ قَريضَي
أَصبَحَت تَستَعيدُهُ الأَيّامُ
وَتَقَرَّبتُ بِالوِدادِ فَمَحسو
دٌ مَقالي لَدَيكُمُ وَالمُقامُ
وَلَقَد ساءَني شَماتُ الأَعادي
فِيَّ لَمّا زَلَّت بِيَ الأَقدامُ
فَإِذا ما اِفتَخَرتُ بِالوُدِّ قالوا
لا اِفتِخارٌ إِلّا لِمَن لا يُضامُ
فَإِلى كَم أَعودُ في كُلِّ يَوم
خائِباً ساخِطاً وَتَرضى اللِئامُ
وَإِذا جَرَّبَ المُجَرَّبَ عَمرٌو
فَعَلَيهِ إِذا أُصيبَ المَلامُ
تَقتُلوني بِالبِشرِ مِنكُم وَقَد يَق
تُلُ مَع ضَحكِ صَفحَتَيهِ الحُسامُ
وَتُريشونَ بَينَنا أَسهُمَ البَي
نِ وَتُعزى إِلَيَّ تِلكَ السِهامُ
فَبِرُغمي فِراقُكُم وَرِضاكُم
وَشَديدٌ عَليَّ هَذا الفِطامِ
فَلَقَد صَحَّ عِندَ كُلِّ لَبيبٍ
أَنَّ بُعدي مُرادُكُم وَالسَلامُ