Na hlavu černého kozla s modlitbou skládaje dlaň
viny své Hebrej vše složil, kozla pak v pustou hnal pláň.
Černý ty kozle, duše má, na tebe tisíckrát
skládám tíž svých vin, kde ale poušť je, kam tebe hnát?


envolve em óleos


لو تَأخُذونِ بِساعَةٍ
مِن وَصلِكُم عُمري جَميعا
لَرَغِبتُ في أَن تَشتَري
إِن كُنتَ تَرضى أَن تَبيعا
وَمُفارِقينَ مَعَ الصَبا
عَزماً فَهَل أَرجو الطُلوعا
أَقَسَمتُ لَو رَجَعوا لِأَع
قَبَني الصِبا مَعَهُم رُجوعا
هَبنَكُم مَنَعتُم قُربَكُم
وَلَبِستُمُ بُعداً مَنوعا
أَفَتَمنَعونَ بِكُم ضُلوعاً
قَد شَقينَ بِكُم وَلوعا
ما غايَتي إِلّا الدُمو
عُ وَأَستَقِلُّ لَكَ الدُموعا


Tak promluvil ten stařec tajemný,
pak králi hlavou kyne vznešeně,
a odchází a zmizí v temnotě...


Kraj v prostřed sněhu prostřen hermelínem,
jak Výsost královskou by vyčkával;
sta perel rozjiskřilo jeho klínem
a jako kouzla kynem
sen čarovný sem od výsostí vlál!


Da faßt einmal die Liebe
Die himmelklare Liebe
Sich einen frischen Mut,
Und war dem blinden Triebe
Daß er nicht irrend bliebe
Ein Blindenführer gut.


Ich mag um Schlaf und Ruh
Durch Grübeln mich nicht bringen,
Allein mit rechten Dingen
Ging solches Spiel nicht zu.
Es half ihm, sonder Zweifel,
Gott sei bei uns! ††† der Teufel.


el corpo poso, el pensier levo a volo;
talora invidio a quei preteriti anni,
e quella prisca età celebro e colo.


HERR, du hast deinen Namen
Sehr herrlich in der Welt gemacht,
Denn als die Schwache kamen,
Hast du gahr bald an sie gedacht.
Du hast Mir Gnad' erzeiget:
Nu, wie vergelt' Ichs dir?
Ach bleibe Mir geneiget,
So wil Ich für und für
Den Kelch des Heils erheben
Und preisen weit und breit
Dich hier, Mein Gott, im Leben
Und dort in Ewigkeit.


Jak zazářil a zablýskal
a z něho mluvil Pán:
„Žít přeješ si? Nuž, přáním svým
buď také potrestán.


Mein Meister und Herr!
O du, mein Lehrer!
Was bist du ferne
Geblieben? und da
Ich sahe, mitten, unter den Geistern, den Alten
Die Helden und
Die Götter, warum bliebest
Du aus? Und jetzt ist voll
Von Trauern meine Seele
Als eifertet, ihr Himmlischen, selbst,
Daß, dien ich einem, mir
Das andere fehlet.


A na hoře u temene paprskový šlehá plamen,
zakletým tam nad pokladem snad to hoří „boží kámen“,
nebo to tam divé ženy na těch horských bylin vůni
z dumných jeskyň vynešené, drahé šperky svoje sluní.


天际楼台望欲迷
青山雨过绿阴齐
扁舟载酒游何处
不是耶溪即剡溪


即看簇簇斗鲜妍
忽作漫天也可怜
随雨随风知有恨
恨无人著买春钱


Dies, Mädchen, merke dir nur an:
Wo Eins der Faktor ist, da kann
Man nicht multipliciren;
Doch käm' ein Nullchen noch hinzu –
Auch noch so klein – so würdest du
Gar bald ein Faktum spüren.


Až pak všecky opustí mne síly,
hlava ztěžka klesne k ramenu –
Magdaleno! v poslední té chvíli
ještě jednou tebe vzpomenu!


أَتَجعَلُ يا اِبنَ القَينِ أَولادَ دارِمٍ
كَشَيبانَ شَلَّت مِن يَدَيكَ الأَصابِعُ
وَأَينَ مَحَلُّ المَجدِ إِلّا عَلَيهِمُ
وَأَينَ النَدى إِلّا لَهُم وَالدَسائِعُ
فَما رَحَلَت شَيبانُ إِلّا رَأَيتَها
إِماماً وَإِلّا سائِرُ الناسِ تابِعُ
لَهُم يَومُ ذي قارٍ أَناخوا فَضارَبوا
كَتائِبَ كِسرى حينَ طارَ الوَشائِعُ
وَما راحَ فيها يَشكُرِيٌّ وَلا غَدا
لِذُهلٍ وَتَيمِ اللَهِ رَأسٌ مُشايِعُ


Dort, wo im Duft der Linde, die, von der Kunst gebeugt,
Die blätterreichen Arme um ihre Schatten beugt,
Der leichte Zephir hüpft, und von dem Teich her kühlet,
Der an den grünen Strand die Silberwellen spielet,
Dort hebt der Lenz vom Grünen sein blühend Haupt heraus,
Und haucht in Balsamdüften umher Erquickung aus.
Schau, wie die Blumen hier, zum Theil voll ausgegangen,
Wie tief gefallner Schnee, dick um die Zweige hangen;
Indem die Apfelblüte in Schaalen unmuthsvoll
Erröthet, daß ihr Schmuck sich so spät entfalten soll.
Der angenehme Hauch der Weste schmeichelt ihnen,
Und rund um saust zum Schlaf Hybläens Schwarm von Bienen. 10
Hier laß uns in Gerüchen die Wollust der Natur
Mit allen Sinnen schöpfen. An dieser Blumenflur
Laß uns tief Athem ziehn, die Düfte zu verschlingen,
Die sich zum Schöpfer auf, wie stiller Weihrauch, schwingen.
Hier laß uns, ganz Empfindung beredt im Schweigen gehn,
Und Hand in Hand verbunden, satt hören, satt uns sehn.


自从兄弟得神仙
一去空山竟杳然
唯有华阴舒道士
好诗长与此山传


Nie wird, wer unrecht dir getan,
Je gegen dich gerecht,
Das Unrecht widert jeden an,
Er setzt sich drum ins Recht,
Malt dich so schwarz er irgend kann,
Denkt unwert dich und schlecht
Und ist nun ein gerechter Mann,
Sein Haß verbürgt sein Recht.


Aber einer Nymfen hand
kan eh, einen kranz zu binden,
alle schönste blumen finden
in dem vollen blumenland,
Dan ich (der ich ganz verführet
von so viler tugend glanz,
welcher, wie der sternen danz
das gewölb, dein leben zieret)
zweifelhaftig nicht kan wählen
was ich erstlich soll erzählen.


Auf der Norderseite, das Brückenhaus –
Alle Fenster sehen nach Süden aus,
Und die Brücknersleut' ohne Rast und Ruh
Und in Bangen sehen nach Süden zu;
Denn wütender wurde der Winde Spiel,
Und jetzt, als ob Feuer vom Himmel fiel',
Erglüht es in niederschießender Pracht
Überm Wasser unten ... Und wieder ist Nacht.


Wie, wann die Sonne kaum dem Ocean entfliehet,
Des dunkeln Mondes Zwischenlauf
Ihr flammend Antlitz uns entziehet:
Vor ihrem Thron steigt schwarzer Schatten auf.


江边问舟子
潮落几时回
野店无灯火
还须明月来


Eine Zytter geel gefärbet
bunte Seiten oben drauff
hat mir Daffnis angeerbet/
dar spielt' ich zuweilen auff/
wenn ich von der Arbeit müde
nachdacht einem Schäffer-Liede.


A jako v sebe vpit byl obou hled
a jakby zmizel rozdíl jejich let...


A szobakonyhán félhomály van.
Az alkóv mögött szendereg
csücsörgő szájjal, rongy pólyában
s fölnyög néha egy kisgyerek.


Ein Schlag des Unglücks half dem Land
Aus schweren bösen Träumen;
Ein Schlag der Hand flach auf den Rand
Und neu im Kelch wird's schäumen!«


Mint urat és szolgát egyiránt beköp a csunya légyfi,
Úgy te határ nélkül fösteted emberidet.
Engem is, oh gyávát! le tudál festetni, s azóta
Képem, a kárhozatos máz, hazajárva ijeszt.


Po cestě od lesa
provité mlázím
v síňku tvou po letech
zadumán vcházím;
hle, jak to slunéčko
po stěnách těká!
bludná však noha má
na prahu kleká.


por teres a beleza inspiradora
da mais bonita deusa,
a ti minha amada
me entrego agor
E não me envergonho então
no mais ébrio céu de outono
a fazer-te declarações de amor
e lhe dizer que a amo!


Já condenando o longo sofrimento,
Passa o mar com trezentos escolhidos,
E dando pano ao favorável vento,
Ao Catai porto chegam desmentidos.
Dali sobem ao célebre aposento
Todo revolto em choros, e gemidos:
Era então alta noite, e de repente
Entram ferindo a descuidada gente.


Ni pláč sester, ni matčino bědování,
Ni tvých přátel prosba tě již nezachrání.


¿Fue en ese buen tiempo de duques pastores,
de amantes princesas y tiernos galanes,
cuando entre sonrisas y perlas y flores
iban las casacas de los chambelanes?


إِنّي أَقولُ لِنَفسي وَهيَ ضَيِّقَةٌ
وَقَد أَناخَ عَلَيها الدَهرُ بِالعَجَبِ
صَبراً عَلى شِدَّةِ الأَيّامِ إِنَّ لَها
عُقبى وَما الصَبرُ إِلّا عِندَ ذي الحَسَبِ
سَيَفتَحُ اللَهُ عَن قُربٍ بِنافِعَةٍ
فيها لِمثلِكَ راحاتٌ مِنَ التَعَبِ


Ich denke, daß auch dich zuzeiten noch verwirret,
Was in der Jugend mich so mannigfach geirret;
Wenn den Aussprüchen ich der Weisen aller Zeiten
Ging gläubig nach und mich von ihnen gern ließ leiten;
Da stellt' ich jeden mir als einen Leitstern vor,
Und jede Perle nahm ich freudig in mein Ohr.
Wenn meine Sprüche nun, die goldnen, ich verglich,
Mit Staunen nahm ich wahr: sie widersprachen sich.
Und weil ich konnte nun nicht alle mehr zusammen
Annehmen, hatt' ich Lust, sie alle zu verdammen.
Denn welchen hätt' ich Recht, dem andern vorzuziehn,
Da mir an seinem Platz jeder der rechte schien?
Bis mir die Einsicht kam, daß alle Weisheit bringt
Bedingte Wahrheit nur, nicht Wahrheit unbedingt;
Daß alles, was ist wahr in eigener Verbindung,
Und wie hervor es ging aus eigener Empfindung,
Falsch wird, sobald man der Verbindung es entzieht
Und mit veränderter Empfindung es besieht.
Seitdem ließ ich gestellt, und so magst du's auch lassen,
Jedes an seinem Ort und sah ein jedes passen,
Dankbar den Weisen all für ihre Weisheitsspendung
Und vorbehaltend mir die eigne Nutzanwendung.
Ich räume gleiches Recht dir ein auf dieses Buch;
So widerspricht sich nicht der Sprüche Widerspruch.


犬吠衡门宿雾消
草堂风冷竹萧萧
若非故友怜衰病
谁肯凌晨访寂寥


O du, auf den der Blick der Welt gekehrt,
O Leopold, der Menschen Freude,
Sprich zu dem blanken Würgeschwert:
»Fahr wieder in die Scheide.«


Der Sänger, der mit Schmerzen
Erstorben sieht sein Glück,
Dem bleibt das Lied im Herzen,
Die Trän' im Aug' zurück.


نسيب ولكن بالقنا والصوارم
ومدح ولكن للعلى والمكارم
ومقتضبات من قواف كأنها
جواهر لم تعبث بها كف ناظم
شغلت بأوصاف المظفر خاطراً
يرى مدحه إحدى الفروض اللوازم
فما أحسن التشبيب إلا بذكره
وإن هام قلبي بالسواجي السواجم
وفي كل شيء من شريف عتاده
علاقة مشتاق وسلوة هائم
فإن عرضت لي مقربات جياده
نسيت بها سرب الظباء النواعم
وإن بسمت يوماً بروق سيوفه
ذهلت به عن بارقات المباسم
وإن لمعت في الليل روض نصاله
ذكرت بها زهر النجوم العواتم
أراك إذا قارعت يا بدر خطة
من الدهر لم تقرع لها سن نادم
وإن نزلت في عقوتيك لقيتها
بمجتبك الأراء ماضي العزائم
ولله عزم ليلة السبت أسفرت
صبيحته عن مسفر الوجه باسم
يهون على حديه في نصرة الهدى
لقاؤهما برد السرى والسمائم
طويت بساط الأرض في نصف ليلة
كأنك طيف زار أجفان نائم
تطير بك الجرد العتاق كأنما
قوائمها من سرعة كالقوادم
كتمت السرى حتى كأنك في الدجى
خيال ملم أو سريرة كاتم
سبقت نسيم الريح لما رأيتها
تبلغ أنفاس السها للنعائم
تخوفت منها أن تنم إليهم
بمسراكم والريح أم النمائم
فما استنشقت ريح الصباح خياشم
من القوم إلا والقنا في الخياشم
رميتهم بالصافنات وفوقها
ضراغم لا يفرسن غير الضراغم
إذا اعتقلوا سمر الوشيج حسبتهم
أراقم ينهشن العدى بأراقم
تظنهم في الروع خرساً وبينهم
كلام بأطراف الرماح الهواجم
توهم بهرام ويوسف ضلة
من الرأي لم تخطر على وهم واهم
هما جمعا ضغثاً كثيراً ومنيا
نفوسهما منهم بأضغاث حالم
وقد قسم الرحمن بينهما البلا
بما فعلا والله أعدل قاسم
فهذا له بالأسر فقر وذلة
وهذا له بالقتل حز الغلاصم
وكانا يظنان الظنون جهالة
بمن ألفاه من لفيف الأعاجم
فلما التقى الجمعان بالحي أصبحا
يعضان فها حسرة بالأباهم
وصبحهم بدر بن رزيك معلماً
بجيش كموج الأخضر المتلاطم
كأن اشتعال الرزق في ليل نقعه
كواكب في قطع من الليل فاحم
كأن وميض البيض في جنباته
بروق سرت في عارض متلاطم
وأرسلتها مثل النسور كواسراً
تسوق حماماً نحو سرب الحمائم
صدمتهم منها بجرد صلادم
فصدعهم صدم الجياد الصلادم
طلعت وفيهم نجدة وحمية
وهم بين مهزوم هناك وهازم
وقد منع الأبطال أن لا تزورهم
نبال كمنهل من الوبل ساجم
وفي خيلهم كر وفر وعندهم
طعان وضرب بالقنا واللهاذم
فغادرتهم بالحي صرعى كأنهم
بقية زرع من حصيد وقائم
نثرت بحد السيف ما نظم القنا
هنالك من عقد الطلى والمعاصم
وأدركتهم والأرض واسعة الفضا
فصيرتهم في مثل حلقة خاتم
فأضحوا وهم من بعد غبطة حاسد
لنعمتهم يرجون رحمة راحم
ورحت سليم العرض من كل وصمة
ولكن حد السيف ليس بسالم
ولما رأيت الناس من خيفة الردى
وأوجههم ما بين ساه وساهم
رميت سواد الجيش بالجيش فانجلت
عجاجته عن أرع وجماجم
حملت عليهم حملة فارسية
فمزقت ثوب المأزق المتلاحم
وأوقدت نار الحرب ثم اصطليتها
بعزم مشى في جمرها المتجاحم
وباشرتها جهراً بنفس كريمة
تصان وتفدى بالنفوس الكرائم
فساد كفاه الله منك بمصلح
وداء شفاه الله منك بحاسم
وكم غمة لولا أبو النجم أصبحت
قذى في عيون أو شجاً في حلاقم
ومعضلة جلى دحاها ولم يزل
ملياً بكشف المعضل المتفاقم
وخطب عظيم قام في دفع صدره
وما زال مذخوراً لدفع العظائم
ينادى لأمر لا ينادى وليده
إذا حزم الإشفاق شمل الحيازم
تلقى تميماً حين أقبل طالباً
منى قطعت منه مناط التمائم
وقابله الملك الهمام بعزمة
غدا قاعداً عن مجدها كل قائم
وما افترق الجيشان إلا ورأسه
يميل على غصن من الخط ناعم
وأعوانه عون على ما يسؤوه
وجثمانه طعم النسور الحوائم
وما كان ذاك الجمع إلا غنيمة
لبدر وإلا عدة للهزائم
همام يروع الأسد في كل مأزق
ويصحبه التأييد في كل مأزم
فتى عدمت أيدي الليالي قناته
فألفته أيديهن صلب المعاجم
أخو الحزم ولإقدام مازال عنده
شجاعة هجام وتدبير حازم
تراه غداة الحرب أول طاعن
رعيلاً ويوم السلم آخر طاعم
أفاد جسيمات الأيادي تبرعاً
وخلد ذكر المأثرات الجسائم
أحاديث من حلم وبأس ونائل
تجدد ذكرى السؤدد المتقادم
نسينا بها أخبار قيس بن عاصم
وعمرو بن معدي وكعب وحاتم


Sie legen aus ihren Händen
Des Feuers erneuende Kraft,
Sich unter die Thronen zu Bränden
Befreiend die Flamme da schafft.


Tvých dějin když on čítal v slavných listech
Ta jasná jmena s svatým zápalem,
Kdekoliv stál na rekovných tvých místech,
Ty’s duši pronikla mu plápolem.


Es schafft, es klopft, es möcht' sich heben,
Doch kann es nicht, es ist zu krank!
So schafft, so klopft, man hört's mit Beben,
Im Sarge der Scheintote bang.


Gewaltsame Botschaft kam über uns,
Großen, mächtigen Unglücks;
Den Stärksten hätte sie
Überwältigt.


Hegyeid nemes borágát
Isméri a világ.
Hol van bor, mely Tokajnak
S Ménes nyomába hág?
Ily dús e föld, ily áldott,
Egy minta gazdaság,
Melynél szebbet, sem jobbat
Nem látott a világ.


Na boru měl svoje hnízdo kos,
poslouchal jsem často jeho pění.
Milý kose, písní svojí pros:
bylo dobře, ať tu hůře není!


Od pólu k pólu zemi spial
ohromný řetěz trpělivý.
Milion mrtvých o něm tkal,
milion nový tká jej živý
ze zkrvácených bosých stop,
a ty jsou vyšlapány v hrob
víry a naděje, ty bože spravedlivý.


Laß sie's nur immer singen,
Denn es wird bald verklingen.


A jak zněly v noci vlažné,
spojily se hlasy zvonů
s hlasem, který od aeonů


Že jedenkrát, až také lehnu k nim,
svých ztracených zde písní najdu rým,
že otec řekne, v svou mě přijav síň:
Vše, hochu, víme – nu, teď odpočiň!


قَومي إِذا اِشتَبَكَ القَنا
جَعلوا الصُدورَ لها مَسالِك
اللابِسونَ دروعَهُم
فَوقَ الصُدورِ لِأَجلِ ذَلِك


Zum dritten wundert mich besunder,
das die Damaser münich glat
allhie zu Leipzig in der stat
schweren keuschheit, doch nicht dest minder
haben sie all vil kleiner kinder,
die man in aufzeucht allesant
in der stat und daus auf dem lant,
die all kommen von irem leib,
und hat doch ir keiner kein weib
genommen nie; drumb tu ich fragen:
habens die kinder selber tragen,
oder sints in irm garten gwachsen?
nun hat mein alter Fritz zu Sachsen
ein schön und wolgeborne frauen.
kan doch mit ir kein sun erbauen,
das er zum lant ein erben het.
wie das aber alles zuget,
ir herren, des berichtet mich,
wan ir vil gscheiter seit als ich,
bit ich euch summa summarum,
das ich meins wundern gar abkum.


Mache mich zum wackern Hüter,
Dessen Augen offen sein,
Wenn das schönste deiner Güter,
Deine Kinder, schlafen ein.
Wenn das Haus zu Bette geht
Und der Dieb mit Listen steht
Nach des Nächsten Gut und Gelde,
Ei, so gib, daß ich ihn melde!


将军誓愿斩楼兰
涕泪横流杯酒间
紫气剑埋终未试
黄金印大亦何颜


يا حبَّذا جيشٌ له تَرويضُ
ولهامهِ يومَ الوَغى تَعريضُ
وجنودُه كبني تُماضُرَ إن غدا
للأمهاتِ كأمِّهم تحريض
في القادسيّةِ كان مصرعُ إخوةٍ
والأمُّ قالت والدموعُ تفيض
الحمد للهِ الذي قد زادَني
شَرَفاً بمقتلهم فلي تَعويض
سلمُ الشعوبِ يكون باستِعدَادِها
للحرب والطَّرفُ الطموحُ غَضيض
ما ردَّ جارَكَ عنكَ إلا خوفُهُ
من أن يكون لبيته تقويض
الأمةُ العزلاءُ لا خطر لها
والجاهُ من ذاتِ السلاحِ عريض


Die Zeit die fängt sich an 3 ; Gott schafft nach unverbleiben
was vor der Zeit nicht war; die blaugewölbten Scheiben/
der Erden kugelrund; Er spricht: Es werde Liecht;
Alsbald das Sonnenrad vom liechten Morgen bricht/
das Liecht vnd Nächte macht; der Mond der hält ümschantzet
das neugeschmidte Hauß 4 ; der Sternenpöbel tantzet
und flinckert in der Lufft; der macht den unterscheid/
zertheilt den Tagewachß in Lentz/ Herbst/ Zeit in Zeit/
in Sommer/ Winter ab; durch grosse Himmelfackeln
die wechselweise gehn/ am Kreissen schimmernd wackeln
das groß und kleine Liecht; zugleich gieng auch hervor 5
das liecht- und leichte Volck 6 deß Engels Engel Chor.
Sie fliegen auf und ab bei tausend tausend 7 Paaren/
daß alles wallt/ hallt/ schallt; die heiligkeuschen Schaaren
bedienen ihren Gott 8 ; sie singen in dem Saal
nie nicht erhörten Thon in ungezählter Zahl.
Sie sind an kräfften gleich 9 und überklug von Sinnen/
Jhr aller Bürgerrecht ist in den Wolckenzinnen/
Sie leben sonder Leib 10 / ihr Lauff läufft wie der Wind/
sind feurig doch nicht Feur; der Geist kan windgeschwind/
der ietzund bei uns ist/ sich Himmel an aufschwingen/
ist Geist nicht überal 11 ; er kan die Tufft durchdringen/
stracks wider bei uns seyn; Wiewol die hohe Bahn
und auch die Geistsgestalt/ kein Auge fassen kan.


短剑悲歌浙水湾
疾风吹梦到西山
应知薇蕨同滋味
莫道匡时更辙环


Frühling, süßer, saftgebenedeiter
Sieger-Knabe mit den Mädchenbrüsten,
Hauch mich an mit deinem Blumenatem,
Der ich dich jetzt tiefer kenn und liebe,
Deiner Brünste voller bin als ehmals.


Čas jistě vážný, krutý je.
Poslání bylo těžko zůstat věrným.
Žalozpěv nad předmětem malicherným
zove se nenie.
Hodina přešla: všechno pomíjí.
Skončil jsem nenii.


يَا صَاحِباً جَمِيلُهْ
مَا عِشْت لا أُنْكِرُهْ
وَلَسْتَ مُحْتاجاً إِلَى
شَيْءٍ بِهِ أَذْكُرُهْ
فَإِنَّ قَلْبِي فِي الغِيَـ
ـابِ أَبَداً يُحْضِرُهْ
حَبوْتَنِي بِسَاعَةٍ
وَالخَيْرُ مَا تُؤْثِرُهْ
مَعْنَى الحَيَاةِ يُجْتَلَى
فِي الوَقْتِ إِذْ نُبْصِرُهْ


Juntáronse a cumplir mis hados buenos
Marfida, amor, el tiempo con quien obra
razón, y la fortuna, no la vida.


Quindi contra Ruggier tal rabbia nacque,
ch anchor da lunge, è chi sel straccia, e rode
tanto de remi, è laffrettar per lacque
che la spuma ne sparge ambe le prode
al gran rumor ne mar ne ripa tacque
et Ecchò risonar per tutto s ode
scopri el scudo Ruggier, chel te bisogna
se non sei morto o preso con vergogna


V tom na stezce stáli před ním jeho žáci,
na svých ňadrech ruce skřížili a hlavu
ukláněli: Odpusť zvědavému davu,
spor vznik’ mezi námi, máš rozhodčím býti;
pověz, zdali dobrem aneb zlem je žíti!


Kertészkedem mélán, nyugodtan,
Gyümölcsfáim közt bíbelek;
Hozzám a tiszta kék magasból
Egyes daruszó tévelyeg;
Felém a kert gyepűin által
Egy gerlice búgása hat:
Magános gerle a szomszédban -
S ifjú nő, szemfödél alatt.


Mach, was du willst, mach's wie du willst,
nur sorg, daß es in deinem Sinn
als Ganzes, Volles dir gelingt,
und daß nichts Fremdes dazwischen klingt!
Man nenn's dann gut, man nenn es schlecht ...
es habe ruhig jeder recht,
und wer da lachen will, soll lachen ...
Witze sind über alles zu machen!
die einzige Frage, die da gilt,
ob einer lobt nun oder schilt,
die einzige Frage ist: gabst du ein Eig'nes!?


周遭山色护松城
万井烟花老眼明
幸喜诸番乐耕耨
吾徒容易莫谈兵


Jetzt hat der eitle Schimmer dich bestochen,
Dich abgerissen von dem Kranz der Deinen,
Die Welt, die lose Dirne, mußt' erscheinen
Und hat die schöne Blume sich gebrochen.


A každý jisker déšť mu ve tvář střásal,
a k vřavě této vichr v tanci jásal,
kol řítily se kmeny staleté
a obzor ohněm rudnul jako jícen,
že zdálo se, svět celý hoří vznícen
od vzteklých Rishi tlupy prokleté.


Laß! ich will dich als das Beste preisen,
Trost und Labsal alles Menschentumes!


Amor, che nel mio cor sempre dimora,
veggendo l'alma già che sen va via,
mosso a pietate, assai leggiadra e pia
mi mostra quella che 'l suo regno onora.


Jen směj se! l já chci se smát –
Je pozdě již –
A zítra budeš vědět snad,
co netušíš...
Já snil, ah, snil..! Svou líc k mé schyl,
bych v srdce své ji na vždy vryl,
má Olgo, až kdes budu spát..!


Wer andre loben wil, muß selbsten löblich seyn,
Sonst trifft das Loben leicht mit schänden überein.


„Když nehne tebou smrtelníků radost,
když cizí tobě úsměv šťastných tváří,
když lhostejna ti rozkoš milujících,
když doma pouze u tebe je bolest:
pak vezmi všecku bolest lásky k sobě,
již podávám ti v trnovém tom vínku.
A věř mi, velké bolesti jsou lásky,
ba větší ještě nežli plesy její!
Co slzí v nocích bezesenných stéká
na podušky, až zvlhnou v hořkém pláči,
co vzdechů z hlubin ňader se tu vznáší
ku bezcitnému nebi, jaké hoře
tu vrývá nehty hluboko až v prsa
a brázdí hlubou vráskou tvář i čelo!
Co pelyňku a žluče odříkání
do číší padá, kterých sotva ústa
se jednou dotkla ve požitku slasti!
Co myšlenek, jak listí v podjeseni,
jež zmítá vítr, víří chorou lebkou,
co štírů pochyb zahnízdí se v ňadrech,
co žárlivosti sršánů hruď bode!
A potom smrt a hliněné ty urny
s popelem mrtvých, jenž se neoživí
ni krvavými slzami, ni ztrátou
vlastního rozumu! Co trapné nudy,
kdy přijde zas miláček věrných srdcí,
co počítání chvilek tu a hodin,
co bezcenná ta prázdná komedie
s tím světem ostatním, jenž lásce cizí?
To všecko uvaž, strašlivé ty božství,
a vyznej, tato muka, hoře lásky,
že u tebe v té nehostinné poušti
svůj mají pravý a původní domov,
je k sobě vezmi, je k svým ňadrům přitul,
ty zvyklá děsu, hrůze, tmám a noci,
je pochopíš – ne člověk milující!“


莱州洋内浪频高
碇铁千寻系不牢
传与海神休恣意
二三升水作波涛


A v mysli vidím drahý, známý rys
a vzpomínám – už roky tomu celé,
co u klavíru hrála jsi mi kdys,
měsíční záři majíc na svém čele.


Počítáš noci, platoniku,
zříš s pýchou rozkvétat své ctnosti keř?
Má tmavá růže voní –
proč váháš sáhnout po ní,
ó platoniku?
Noci se svěř.


S egyszerre a Félelem nagy lámpái kigyultak,
eltakarták az álmokat, eltakarták a Multat.
Szent zablák, kötelek nyúltak, lazultak, lehulltak:
de a forró kapcsok, s húskarok, összeszorultak.


Však dole volá kdos: boj, to je moudrost přec,
a kde boj nejkrutší, tam vždy mne nalezneš,
a jiní kývají si libujíce též:
boj, boj jest heslo mé, má tužba a můj dech.
A opět zpěvný zvuk po kraji letí všem.
I tehdy praví se: to samozřejmá věc,
naprosté bloudění, je-li kdo básníkem.
Čas týž jde, jediný, neznalý cesty zpět
a slunce tu též zář šle na prach, srdce, květ.


Vám-li radostno z Vašich květů a jar,
mně líto, že chodím je kosit,
a koho vám líto jest na lůžku mar,
vám je ráda pomáhám do jam nosit,
a věřte, nevěřte, nejvíce líto mi,
že Vám těžko, těžko se zmírá,
že trudně umlknou poslední vzdechy úst,
ať život nad vámi křivdou hýrá.
A marno vás těšit! Býl těžko se pleje,
květ zrá-li již u věčný, nesmrtný zdar, –
ta věčnosti hymna těžko se pěje,
když requiem vzlyká časnosti zmar.


Gnug jhr banden seidt geröthet/
Euch nit weiter trincket voll;
Schier die Rott hett jhn getödtet;
Ach wie blind! wie frech/ vnd toll!
Ach was hüpffen! jauchtzen! juchtzen!
Ruffen! schreyen! vber laut
Frewdig schwingens arm vnd vchtzen/
Fahren schier auß eigner haut.


Ach, und da kömmt mein Liebster just gegangen!
Ich will nach meiner Spindel hastig springen,
Und lasse sie gerad' in's Feuer fallen.


芳草萋迷一径斜
澹烟疏雨噪新鸦
城南春色浓于酒
醉杀千林桃杏花


春红始谢又秋红
息国亡来入楚宫
应是蜀冤啼不尽
更凭颜色诉西风


Willst's am Ende
Gar nicht lassen?
Will dich fassen,
Will dich halten
Und das alte Holz behende
Mit dem scharfen Beile spalten.


雨绝遥遥何许吟
一封得得乃斯寻
直教宛转生新意
徒益凄凉老旧心


Gen Osten in das heil'ge Grab des Todes;
Da pranget nun, was Wolke war,
Als Palast des gekrönten Schuhs, der Thronen
Wie Sünden niedertrat.


Ohne bei den Rezensenten – –
Die mein wahres Wesen kennten
Und die mir verlieh'nen Gaben – –
Ohne angefragt zu haben,
Wagte ich es, ernst zu sein.


Nas minhas mãos a madrugada
abriu a flor de Abril também
a flor sem medo perfumada
com o aroma que o mar tem
flor de Lisboa bem amada
que mal me quis que me quer bem!


Szeretek kinn a szabadba’ járni,
Tavaszéjben, egyes-egyedül.
Mint a balzsam, a lég olyan enyhe,
Elbolyongok messze a ligetbe’
És mélázva lelkem elmerül.


A práhne-li to hrdélko
vám po lahodném stredu –
aj, v květech lípy slovanské
dosť slovanského medu!


一株两株紫绮袍
十朵五朵胜绯桃
太真睡起酒痕浅
西子舞回山月高


Las palabras en la noche no se pronuncian enteras,
se van pronunciando lentas como suspiros al viento,
como ladrones fugaces, ensuciadas entre besos.
Es la piel que se desliza entre la tierra y el cielo,
desarrollando palabras ardientes como luceros
sin saber que lo que dice, es solamente un secreto,
un juramento sagrado entre la tierra y el cielo.


四十馀年学养生
谁知所得亦平平
体孱不犯寒时出
路湿常寻乾处行


Oj černá řeka, divá řeka,
v níž není nebes obrazu –
to bídáků je život všední,
jenž nezná svatých odkazů.


In sich klingt der Himmelsbogen,
Regnen nieder Seegensfluthen,
Ein Erbarmen winkt von oben:
Eile denn zum Wald hinunter. –


愿君似芙蓉
不食犹可衣
芙蓉且有实
一一含霜肥


أنا مضنى نوى الأحبة نضو
والهوى داؤه نحولٌ ومحو
لا تسمني على التفرق صبرا
كل مرٍ من دون صبرك حلو
بي من الغانيات ذات غناء
حسنٍ كله شجون وشجو
تزدهي بالجمال دلا وما افتك
حسناً يليه دلّ وزهو
ظلت ألهو بحبها عن فؤادي
فاستباحت حماه والحب لهو
خلني من قبول عذلك عنها
أنت خلي من المحبة خلو
لي طرف جار كلمحة طرف
وعناني إلى الصبابة رخو
والمصلي سبقاً لسخط عدو
ورضى من يحبه لي تلو
واللبيب الأريب من كان للأمرين
كفواً وباذل النفس كفو
بيد أن الغرام أنحل مني
كل عضو وما لمن حب عضو
وصروف الزمان تنتاش أشلاء
رسومي ولم يدم لي شلو
فكأن الخطوب جور ابن هند
وكأني لأبن الذبيحين صنو
وإذا النائبات مزقن حرا
فالتأسي له على الدهر رفو
والليالي مع التكدر فيها
ان يشاء الأمير للشرب صفو
أعرب النظم نحوه أمر حالي
مثلما يعرب الأوامر نحو
حلب مقصدي على القرب منه
ليس من مقصدي زبيد ومرو
واراه يجيب غير سؤالي
أفنوح هذا وذلك شدو
يا سليل الكرام من آل سيفا
والألى ما بهم مجون ولغو
عمهم بالعلا الفخار
ووالاهم ثناءً وحفهم قبل سرو
فهم للعفاة لين وبرء
وهم للطغاة عزم وغزو
ألحظي منعتني أم لذنب
كان مني وفيك المذنب عفو
فحظوظ الرجال سود وبيض
كليالي الشتاء دجن وصحو
أم توهمتني هزاراً فضيقت
مكاني وإنني اليوم صفو
أم بسهو أخرتني عن رحيلي
واعتقادي ما غال فهمك سهو
عجباً اني ظمئت عندك يأساً
من مناي وفي الدلالي دلو
هبك خولتني الذي عنه تعيي
حضر ان سألت ذاك وبدو
افتحشوا حشاي صبراً عن الأوطان
والأهل ان ذلك حشو
فأبح لي المسير مولاي رهواً
ان سير المحب للحب رهو
واغنم الأجر والثنا فقر يضي
سابغ الذيل في مديحك ضفو
وإذا لم اعد إليك سريعاً
لا عداني من المذلة عمو
أنت لي موئل وحصن حصين
فيه لي مطلب ولي منه قثو
مولاي يا خير من يرجى
لزلة اثبتت بسهو
اني أهل لكل ذنب
وأنت أهل لكل عفو


Líbala muže na čelo,
v světlušek proudu se ztrácí,
srnčí jen oko blouznivě
k snícímu muži se vrací;
vzdychá on, rámě vztahuje,
výkřikem ženku svou hledá,
průsekem, kady nesla se,
mlha jen valí se šedá. –


Erhascht' ich einen Zug aus deinem Bilde,
Wie reichlich auch Gedanken in dir wandeln,
So bist du's ganz in deiner frommen Milde.


Mattes Auge, Du trübst!
Fliehst vom Strahl ins Dunkle,
Birgst Dich, leidendes Auge,
Ins Dunkle!


Solange noch der Arm sich frei
Und waltend mir zum Äther streckt,
Und jedes wilden Geiers Schrei
In mir die wilde Muse weckt.


Zu GOT meim Felsen ich dan sag
›warum vergißt mein, das ich klag
mein Trost sei mir gewichen?
Warum mus ich
gehn trauriglich,
wan mich mein Feind trängt gschlichen?‹


Szakíts őszi rózsát,
Mint egykoron,
Csókold meg a virágot...
Haló porom...


In dem der Stein wird vor das Grab geweltzet/
Steht Magdalen/ die fast in Thränen schmeltzet/
Die Jungfrau selbst/ die Jesum hat verlohren
den Sie geboren.


i̇nsan kendi kokusunu bilir mi


Padla si země a nebesa v náruč
démanty, zlatem protkaná,
duší mou prochvívá čarovný nápěv,
čarovný nápěv z Schumana.


La sala del pobre gigantesca, nocturna y decorada
por manos tan seniles que ya tocan el brocado persa del serafín
dilucida mi pecho minuciosamente, abre su diálogo como tristes fauces.
Allí los mechones grises y los lazos de luna y cenefa
indeleblemente cantan la majestad del rayo, allí la efigie del difunto
liga el marchito abalorio a la oreja, el corazón a su canosa lámpara.
Investidura que para mí suplico! La sala del pobre es un verso tan maduro,
es una voz tan callada y expresada que agota la alegría,
que deshace mi pobreza en augustas cretonas de un helor divino.


proti smutku této němé tváře,
jež svůj osud s resignací nese!
Poslouchej! – Ó jak se hlas ten třese,
v něm se štěstí nezakmitá záře!


Juž zmizela vše města, jen sem tam chatek dým
jim ukazoval stezku ku lidským obydlím.


- a vida sujigada entre os dente
CANTO-IV


eu sei de loucas bandeiras
subindo o mastro dos sonhos
como notícias estampadas
informando os alumínios


Wer hat dein heiliges Geheiß
Zu halten sich beworben?
Zu allem guten sind wir Eyß,
Und durch und durch erstorben,
Hie ist kein Füncklein Liebe mehr,
Für Lust zu Wollust, Geld und Ehr,
Und was uns sonst verdorben.


Ich saß im Ständesaale,
Da schlief ich ein und träumt,
Ich sei noch im Spitale,
Den ich doch längst geräumt.
Ein Mann, der dort im Fieber,
Im kalten Fieber lag,
Er rief: nur nichts, mein Lieber,
Nur nichts vom Bundestag!


To bylo v polích, ticho bylo vůkol.
A včera úkol, zítra zase úkol.
A možná hoře bezmezné.
– Kéž každý, kdo jde cestou zaprášenou
sám se svou myšlenkou a s hlavou nakloněnou,
políčko s máky nalezne!


Já nevěděl o kvítkách těch,
zda pyšnily se na ňadrech,
zda loupeží jsou nebo daní,
zda provázel je smích či vzdech!


Co smíchu, objetí a sladkých slov,
doteků žhnoucích jako žhavý kov,
co písní, vzdechů, pocelů a křečí


De que mundos do além, de brilhos ofuscantes,
Onde da dor não bate asas o vendaval,
Desceu meu filho aos meus braços febricitantes,
De tanta luta neste alto oceano do mal?


Je t’ai vue au temps des lilas.
Ton cœur joyeux venait d’éclore.
Et tu disais : « Je ne veux pas,
Je ne veux pas qu’on m’aime encore. »
Qu’as-tu fait depuis mon départ ?
Qui part trop tôt revient trop tard.
Je passe devant ta maison ;


 Vostra cera plagente,
mercé quando vo chiamo,
m'incalcia fortemente
ch'io v'ami più ch'io v'amo,
ch'io non vi poteria
più coralmente amare,
ancor che più penare
poria, sì, donna mia.


Nad lesy když usne večer,
Ku klekání zvon když volá,
Sladkým šeptem tmavé loubí
Zachvěje se kol a v kola:
„Viola!“


惟敬能生乐
恣睢成闷怀
寻常莫造次
戎好笑中来


A přec málo uplynulo roků
s oněch dob, kdy mráčkem bělavým
z lesů těch a roklí, skalních boků
četných aúlů3) se vznášel dým.
V mýti lesní, na zeleném honě
ovcí stáda, dlouhohřívé koně
pastýř hlídal s kopím blýskavým;
ke studánkám jasným dívky švarné
scházely se v bílý, šumný sbor,
nad závojem pestrým oči žárné
hrávaly jak blýskavice hor,
a když vánek svěží, laškující
závoj zdvihl s usmívavých lící,
viděl’s ústa, granátový květ,
sněžné hrdlo, zlatý amulet –
o, což rád jsem zdvihal závoj tenký
s bílých lící mladé Čerkešenky!
V mýtinách té zdřímlé doubravy
míhaly se hrdé postavy,
na slunci jich přílby, štíty plály,
šavle zvonily a burky vlály,
na komoni, s větrem o závod, –
Šapsuchů a Natuchajců rod!


Schon milder, trennte schmerzhaft sich
Vom schönen Thal die Schar,
Und ach vom Freund, der nachbarlich
Ihr Trost und Umgang war.
Da pflanztest du des Landes Frucht
Ins schöne Thal hinein:
Getreid' und Obst in reicher Zucht,
Und Honig, Öl und Wein.


Am Anfang erregten die Tollen mir Graun
Mit ihren Schlachtbeilen und Messern;
Doch der Umstand, daß sie tagtäglich zu schau'n,
Belehrte mich bald eines Bessern.
Sie waren besoldet und spielten so graß,
Um das Streben, das edelste, heiligste, das
Nach Freiheit, durch solch Menetekeln
Dem Volk allgemach zu verekeln.


Némán haladok... De a fű, a virág
mind kérdi: Szegény, emlékszel-e még?
Emlékezem és kigyuló szememet
a könny lepi el s csüggedve lezárom.
Halovány orcámra a láz tüze száll,
miként a levélre az őszi, piros lob,
aztán lesülyed fejem a kebelemre,
mint ottan az őszi virág, amely elhal.


E quando più fremea Bellona e Marte
Nel secol solo agl'altrui danni intento,
Per partir me da chi tutti diparte,


Nad tůní vrby oroubané –
Podivných věcí viděly dost,
bludů a křivd a zklamání s nimi – –
Novými pruty zelenými
vykřikly k nebi o milost.
Smiluj se, smiluj, Pane!


»Doch Vater, sprich, wie alt ist solch ein Stern;
denn gleiches Alter gabst den Menschen du?«
»Das, kleiner Frager, wüßt ich selber gern!


Du klagst, o Christ! in schweren Leiden,
Und seufzest, daß der Geist der Freuden
Von dir gewichen ist.
Du klagst und rufst: Herr, wie so lange?
Und Gott verzeiht, und dir wird bange,
Daß du von Gott verlassen bist.


Za chvost se drží v klícce své a klímá.
Je k lítosti. Co maskou její říci
Dis mínil nebo Zan? Ji zburcovali
a blyskla zorem. V příklad ubohosti
je visage její, víc než žebrat nezná.
Hrst nastrkuje jako bohém sešlý
a dlaněmi pro pasquil zaprosila
diváků. Vzpomínám, tu zřel jsem líc
kdes v albu kritiků. Ten licous, bradu.
Ti po generósních se naparují
a na ochotu dlaň hned natahují.
Ten boltec fauna jest. Pro lest i zradu,
by chyt’ v ni nášept latrón v galopadu
smyšlének, fint. Sám imituje,
však žďá jen původní a neskonalé,
originality vrch! Dík, svůj vždy jsem!
Kyj k trpasličímu by hodil zde se
herou, v starý atribut, však tříška stačí,
třtina či tyčinka. Jak ta figurka
potrefná, bloud též jest, holeček. Tým
moudrosti, vždy leč něco nechápe,
nestihá, nemůž’ vyrozumět zhola.
Co výklad nemá třebí, v šíři valné
promlouvá o tom, k čemu explicace
je povolána, skrblí v discours tam.
Cos uklouzlo mu v postřeh, oponuje
či v prozíravosti a pikle kuje?
Toť protest nevysloveného, jenž persifluje,
předstírá velikášství vždy svým za kožichem.
A obětí je autor nehonosný.
Mu nástroj sbortí, squalifikuje tón,
bloumá po lichostech, zevniternostech hňup,
opice ve skřipci, nerv, jádro věci,
pól jistě jemu, úhoř, uniká.
Však v mravní podstavec žulový, v skálu
pro sdiferencování bližší chápeš vše,
ó mistře spravedný. Propastí chimery
ti zavrženci, věčně nechápaví
nemají struktury a jsou stejně vilní.
Um nemůž’ nad snažení jít, je dým,
brak, pýr. Zkad jev ten trvající
a věčně živý? Času i dne pierského,
fora i trhu hříčkou překocují
disposici. Vše porušují, kazí
soudci rozmařilí a neúprosní. Výklad ký?
Aesthet nad Phoiba a gramatik
nad gramatiky, jenž by znervósnil
a morósním byl, nemít k pokárání,
vytknutí cos. Zavilý kysele
se tváří, líčí, ježto nezná jinak v výkon,
co intrikánsky, chytře usmívá
se nad svým kavárenským tassé kávy.
Ti pokrytečtí líčitelé vznětu
či odmítání. Cirky oběti
jsou asi jiné. V co líp směnila je?
Jsou spíše opice či vepři krásy
a věcnosti? Opice ke mně vzhlíží
lítostně. Jedno jisto: Pták a pěvec pěje.
Co činí kočkodan? – Vepř věčně leda – chrochtí.


Sei's! Muß ich zum letztenmale
Schöpfen aus dem Trevistrom,
Noch die randgefüllte Schale
Weih' ich dem geliebten Rom.


Co učených mně výzkumy a mýlky,
ó, perlo noci! Hledě k tobě tich,
že stvořena’s jen, vždycky řekl bych,
pro milující, pro mrtvé a snílky.


满闸浮河是断冰
等人放闸要前行
劣能开得两三板
争作摧琼裂玉声


A já mám doma
mladičkou ženku,
já ji mám také
za vlaštovenku.


A ještě chvěl se hlas ten v slunce rudých stopách,
když hadovité řeky v stínu ponurém
loď zjevila se divná, bílých plachet kouzlo
neslyšitelně plulo tmavým lazurem.


Will sich's wohl ziemen, dir zum zweiten Male
Dieselbe Gabe festlich darzubringen?
Den Dichtertrank in deiner eignen Schale,
Und nur dazu das alte Lied zu singen?
So sei es denn! – es bleiben alte Lieder
Den Christgemeinden wie gewohnt erbaulich;
Und hört er Freundes Wunsch und Segen wieder,
Er findet sie wie immer lieb und traulich.


Snad stůl ten barvou lásky ozdoben,
by srdce možných v přepychu a štěstí
vzplanulo láskou k bratru ubožáku?


Nechtěla, hádali se, on ho obdivoval:
„Hehe! ten je hezký! a taky oči má!
Puč mi ho! Va-Vašíček ho pochová!“ –
,Heč! Teď se ti pod zástěru schoval!
Ale na! Nes ho kousek teda!
Ale za chvilku mi ho dáš!‘
A radostí Vášova tvář hoří snědá,
v kapse pro kocoura chleba hledá:
„Hamej! tu máš!“


Che folgorando da' bei rai, percosse
L' alme di maggior piaghe, e dentro a i cori
Riverenza, e dolcezza, e stupor mosse,


Wie aber fragst du dann, ob meine Schmerzen dauren?
Ich leide mehr als du, wie soll ich minder trauren?
Zwar ich gesteh dir gern, daß jedem, wann er weint,
Sein klagen billiger als alles klagen scheint;
Und kündig seiner Noth, von jener nicht gedrücket,
Er gern sein eignes Leid weit über alle rücket.
Doch hör auch dieses Herz, das alle Lust der Welt,
Das Wollust, Ruhm und Gold – ein schlechtes Lösegeld! –
Für Marianen bot; und gönne meinem leiden
Den Trost, den bittern Trost des Vorzugs unter beiden!


Nepřítel drže pravý Nitry břeh,
Ban Keszi vzal jak příval vody dravý,
leč v mladém oku žeh
a v srdci touhu dobýt vojsku slávy,
náš major Jelínek
již krotí jeho vztek,
s oddílem svým se žene nečekaně,
Ban Keszi vyrve nepřátelům z pěsti
a takou silou udeří tam na ně,
že se břehu je smetá, cestu klestí,
a u Ban Keszi, stále hotov k boji,
pak v záloze on, mladý vítěz, stojí.


Memnon pěl, a pouště na pokraji
těchu lil nám v srdce hlas ten divý.
Moc se kácí, říše rozpadají!
A my vstali! My jsme znovu živi!


Wenn die Kuh ist gemolken,
Die Milch ist gesaiht,
So will ich schon kommen,
Da ist es noch Zeit.


Não vibra mais a sonorosa tuba
Dos homéricos hinos marciais,
Fazendo que nos morros corra, suba
A matilha das cabras tropicais,
Arrepiando a leonina juba
Em contorções selvagens e brutais...


لَقَد لَعِبتُ وَجَدَّ المَوتُ في طَلَبي
وَإِنَّ في المَوتِ لي شُغلاً عَنِ اللَعِبِ
لَو شَمَّرَت فِكرَتي فيما شُلِقتُ لَهُ
ما اِشتَدَّ حِرصي عَلى الدُنيا وَلا طَلَبي
سُبحانَ مَن لَيسَ مِن شَيءٍ يُعادِلُهُ
إِنَّ الحَريصَ عَلى الدُنيا لَفي تَعَبِ


Leukothchen kam. »Was that Apoll
»In deinem Schlafgemache?
»Du läugnest? Ha! dein Heucheln soll
»Dich reun, du falscher Drache!«
So schrie der grausame Papa,
Und liess in prima furia
In einen Sarg sie stecken,
Und rings mit Erde decken.


Tu, che fai ora a Lendenara giorno,
almo mio sole, ed a me notte oscura,
sole, a cui sempre col pensier ritorno,


Christ Jesus, Gott und Mensch! Wi ists dein Wort erfüllet?
Wanns möglich, wär ich hin, der ich dein eigner Sohn.
Weil alle Center sind im Centrum aufgegangen,
So träget auch ein ides seine frücht.
Wo nun gehorsam fehlt, kommt offen auch der fehler,
Aus deme kam der fall des Engels und der Welt.
Di Menschen sehn der wunder tiffe,
Und lernen klugheit bald, di gleich ist klugheitlos.
Ein kindlich Geist wird ihnen strakks zuwider;
Si reissen sich vom stamm und ihrem Schöpffer weg:
Dann fallen tausend mit, weil Recht und Falsch ward Eines.


Ivi modestia e somma leggiadria,
e casto amore impara chi vi mira,
che 'l vago lume dentro ai petti inspira
virtù, che scopre al Ciel di gir la via.


Die scheidende Sonne
Verguldet die Höhn;
Die sinnende Schöne,
Sie läßt es geschehn.
Sie wandelt am Bache
Die Wiesen entlang,
Und finster und finstrer
Umschlingt sich der Gang;


Er, jeder großen Gabe Bewunderer,
Er hatte schon den weisen Gebieter 3 , der
Am Apennin die Völker weidend
Friedsam und furchtbar ist, aufgesuchet.


Již jde tím tichým, drobným krokem,
jde lesem, nivou, ulicí
ta stará panna s modrým okem
a bledou barvou na líci.


Jak strom i ze sna hovoří
své lásky luzné báje,
tak vždy zas vede cesta má
v milosti svaté ráje.


In der seligsten Liebesbrunst brennt sie,
Tanzgewirbelt ein stäubender Funken
In dem riesigen Sonnenfeuer,
Sie, auch sie ein jauchzendes Flackerteilchen
Der großen Liebeslohe, die in die kreisende Dunkelheit
Ihre lebenanfachenden Fackeln reckt.


Byla laňka celá bílá,
uběhnouti nestačila.
Prstýnkem ji chytil daným,
šátkem pěkně vyšívaným,
slovem sladce vyvzdychaným.


»Daß du doch niemals Sitte lernst!
O lieber Falk, mein Junker wert,
Weit ist gerühmt dein rasches Schwert:
Jedoch du läss'st nicht von der Minne!
Die frommt dem Deutschherrnritter nicht!


Herr, Seligkeit und Himmel liegt
In jeder Deiner Gaben;
Wer neidet und verscharret sie,
Verdient er, mehr zu haben?
Wer treu ist, Alles hat er schon.
Daß ich mich ewig freue,
O Geber, und mir Alles sei,
Gieb mir im Kleinsten Treue!


Acuñar quimeras
como soles muertos
para los ojos de un fantasma,
no es tu tarea.


Snem je ovšem všechna láska,
přec mně spáti nedá;
cítím ovšem lásky plamen,
a jsem přece bledá!


Gott hat, o weise Wunder-Macht!
Die man ohn' Ehrfurcht nicht ermisst,
Da, wo das meiste Holtz vonnöthen ist,
Das meiste Holtz hervor gebracht:
Wie denn von je und je im kalten Norden
Es mehr als anderwerts gefunden worden.
Wer denckt daran?
Wann, wie ein Schwerdt, der Nord die Haut zerschneidet,
Und man so dann
Sich warm, bequem, ja gar gemächlich, kleidet;
Daß man, nur bloß durch Gottes Huld und Güte,
Sich warm, bequem, gemächlich kleiden kann?
Daß seine Huld so fern sich über uns erstrecket,
Und uns mit Peltz-Werck, Hanf, mit Woll' und Federn decket?
Auf! mein hierdurch gerühretes Gemüthe,
Ermuntre dich, gedencke stets daran!


Hrabě vlídně vítal Víta,
ukázal mu matku svou, –
a Vít poznal starou paní,
kterou potkal před chvílkou.


Má každý člověk jakous’ vzpomínku
na májový svůj, nejkrásnější sen...
k ní vrací se vždy aspoň na chvilku,
když jeho života se stmívá den...


krev lidskou pije. Oči rozevřené,
šat roztrhán, rty, prsy zkrvavené.
Opilá krví. – Nelze žíti dále...


Nepadá s nebe neštěstí,
Ni ze země nevyrůstá;
V srdcích jsou jeho kořeny
A brány jeho – lidská ústa.
Budovu bídy v životě
Jen sami lidé vystavili;
Kde člověk propad’ nuzotě,
Lidé mu jámu upravili!


In Mitte dieses traulichen Gesprächs
Kam, wie du weisst, ein Hocherleuchteter
So feyerlich, als hätt' er eben erst
Den ganzen Plan zum Tempel Salomo's
Mit eigner Hand entworfen, auf dich zu.
Willkommen, sprach er, Bruder! und ergriff
Dich bey der Hand, willkommen! Freun Sie sich
Des seltnen Glücks, das Ihnen heute ward!
Sie näherten dem Quell des Wissens sich.
Sie sind nun auf dem grossen Scheideweg,
Wo plötzlich das verworrenste Problem
Zum klarsten Axiom wird. Nur Geduld,
Geduld, mein Bruder! Ihre Hauptpflicht sey
Von Stund' an Hoffen, Schweigen und Vertraun!
Betrachten Sie nie müde Tag und Nacht
Die grossen Wunder und Geheimnisse,
Die dieses Teppichs enger Raum umschliesst!
Was Sokrates und Aristoteles,
Was Plato, Epikur und Epiktet,
Was Newton, Leibnitz und viel andere
Nur oberflächlich sahn, liegt deutlich hier
In dieses Teppichs Zeichen aufgedeckt.
Sie werden einst ... Doch mehr zu sagen lässt
Mein Eid nicht zu: wohl dem, der's fassen kann!


té skutečnosti, s kterou vždycky v sporu
se octne tvorčí duch, jíž zprvu směje
a jíž se rouhá ve mladistvém vzdoru.


Dando vueltas en ti, nunca lo olvido,
discutía del todo y de la nada,
del principio primero de las cosas
      y del fin último.


Ich bin nun unter euch, als Israel mich salbet,
Darob der Weltkreis steht durchaus entsätzt, versätzt!
Ich bin aus euch. Gott hat mir selbst geboten,
Das ich dem eid der Anglican beistehe.
Mein Recht eur Recht, wi es Jehovah wil:
Ihr wisset selbst, was Rothen ward befohlen.
Mein recht ist euer recht. Gott gibt durch mich euch schutz:
Gott machet euch zum Hauptvolk aller Länder.
Gott ehret euch, das ich von euch ausgeh,
Und widerum zu euch im haupttriumfe kehre.


Csakhogy itt vagyok megint
E nagy város zsivajában!
Mert hol álmos béke int,
Ott nem élet, poshadás van.


Mienk a vár, csak táborozzunk,
Dalolgassunk, igyunk, együnk.
Táncolva, vígan felmegyünk,
Mikor akarjuk, felmegyünk,
Ne siessünk, Tyukodi pajtás.


Itt bújdosom, itt tévelygek
A rengeteg torkában,
Hágok, mászok és szédelygek
Szívem fanyar kínjában;
Itt hurczolnak kímélletlen
Amor és Mars engemet;
Itt emészti a kegyetlen
S üldöző sors létemet.


¿Dónde estás tú?
No llego a verte,
No alcanzo a hablarte
Y sobretodo, no te oigo.
¿Dónde estás tú?
¿Dónde te escondes?
Quizás en esa gruta, en mi vida,
Quizás en mi popularidad,
Quizás en el dolor,
Quizás en la sonrisa dulce
Del sol ardiente.
Pero no, yo sé que no estás ahí.
¿Dónde estás tú?
¿En esa cruz cristiana?
¿En ese cielo estrellado?
¿En el sol del mediodía?
¿En la iglesia más cercana?
No Señor, sé que no estás ahí.
¿Dónde estás tú?
Y tú me respondes,
Sin responder,
En cada humano que tú creaste,
En mi corazón,
A mi lado,
Y si yo lo permito,
Dentro de mí,
A cada momento,
Animando, ayudando,
Soportando mis flaquezas,
Decidiendo cuando me faltan

— las fuerzas,
amando, amando, amando
sin fin y con proyecto de futuro.


Die in Liebe du entzündet,
Ewig mir verbündet,
Lust und Klagen
Teilend, alles wolltest wagen;
Liebe ist es, was das Lied verkündet,
Wie in Frühlingstagen
Schöne Freude sich entzündet.
Höher noch beginnt der Mut zu schlagen,
Wenn die Hoffnung, neu begründet,
All' uns will vereint zum Meer der Liebe tragen.


Parece mar, el cielo
donde me he recostado a soñarte
Si vieras mi mirada,
como un ave, cazando horizontes y estrellas.
El universo es mío desde que tú te hiciste
techo de mariposas para mi corazón.
Es tan azul el aire cuando mueves tus alas,
que el vuelo nace eterno, en repetida ola sin cansancio.
No sé si en ola o nuba abrirme la ternura
para rodarme al sueño donde duermes.
Es tan callado el viento,
que he podido lograrte entre los ecos.
Soy toda claridad para estrecharte
Te he visto con los ojos vivos como los ojos abiertos de los bosques,
figurándome en risas y quebradas nadando hasta el océano.
Te he recogido en huellas de canciones marinas
donde una vez dejaste corazones de agua enamorados.
Te he sacado del tiempo...
¡Cómo te he levantado en un lirio de luz
que floreció mi mano al recordarte!
¿Por qué me corre el mar?
Tú eres vivo universo contestándome...


Die Siegessaat, die Freiheitssaat,
Wie herrlich wird sie sprießen!
Du Bauer sollst für solche That
Die Ernten selbst genießen.


Die Heerden wollt ich alle missen,
Um dich, beschämt sag ichs, zu küssen:
Gewiß, es muß die Liebe seyn.


نَجّى حَكيماً يَومَ بَدرٍ رَكضُهُ
كَنَجاءِ مُهرٍ مِن بَناتِ الأَعوَجِ
أَلقى السِلاحَ وَفَرَّ عَنها مُهمَلاً
كَالهِبرِزِيِّ يَزِلُّ فَوقَ المِنسَجِ
لِما رَأى بَدراً تَسيلُ جِلاهُها
بِكَتائِبٍ مِلأَوسِ أَو مِلخَزرَجِ
صُبُرٍ يُساقونَ الكُماةَ حُتوفَها
يَمشونَ مَهيَعَةَ الطَريقِ المِنهَجِ
كَم فيهِمِ مِن ماجِدٍ ذي سَورَةٍ
بَطَلٍ بِمَكرَهَةِ المَكانِ المُحرِجِ
وَمُسَوَّدٍ يُعطي الجَزيلَ بِكَفِّهِ
حَمّالِ أَثقالِ الدِياتِ مُتَوَّجِ
زَينِ النَدِيِّ مُعاوِدٍ يَومَ الوَغى
ضَربَ الكُماةِ بِكُلِّ أَبيَضَ سَلجَجِ
أَو كُلِّ أَروَعَ ماجِدٍ ذي مِرَّةٍ
أَو كُلِّ مُستَرخي النَجادِ مُدَجَّجِ
وَنَجا اِبنُ خَضراءِ العِجانِ حُوَيرِثٌ
يَغلي الدِماغُ بِهِ كَغَليِ الزِبرِجِ


Szép vagy te, Lilla, s édes, -
Vidít kegyes szerelmed;
De mennyi - ah, de mennyi
Kín is gyötör miattad!


S addig sokan a térre gyűlnek,
Asszony, leány, suhanc, öreg,
Hogy ott ha kell, szőlőbe, rétre,
Napszámba elszegődjenek.


Sind seiner großen Seele feind,
Die ich in ihn gelegt?
Und machen, daß der Menschenfreund
Gezwungen Waffen trägt?


Azt hittem én,
gőgös és hervadó virág leszek csak,
szép és szegény.


E kenyér sík óceánja,
Hol semmi ekhó nem szól,
Poétája sorsát szánja
És susog kínjairól.


يَا لائِمي أُنْظُر إلى قَمرٍ
في الأرضِ في وجنَاتِه شَفَقُ
وبخدِّهِ وَردٌ إذا نَظَرَتْ
عَيني إليه تَناثَر الورَقُ
سبحانَ مَن أذكى بوجنتهِ
نارَ الحياءِ وليسَ يَحتَرقُ


„Ó matko, jak jen usnout mohu,
když myšlénka mě trápí hrozná,
že mladistvé ty jeho tváře
snad budou musit do žaláře!
Neb věz: až bude pánem svojím,
on mě si vezme za ženu,


Skroť svou pýchu hromobujnou!
Silnější ty nejsi srdce.
Neprorvalo’s dosud břehů,
neschvátilo’s širé země
jako vášeň lidských srdcí,
ať už sálá žárem lásky,
nebo smyslů divokostí.
Co tvá bouř je s hromem nebes?


Páni hoši, je to nudné
na tom sklonu století:
Rozum řídil lidstvo bludné
jako tyran,
jenž je hoden prokletí.


Así es Jacinta
dictadora siempre del mundo de sus líneas.
Jamás sensiblera
jamás caediza,
jamás inflada o roma,
pesada o cautiva.
Nadie le conoce el amor
sino el que comparte su penumbra tibia.
Todos conocen su elasticidad,
o su aspecto de diana esquiva.
Sólo uno conoce el declive
de su alma cuando amor la visita.


Herrlicher mein Bild in dir zu finden,
Haucht ich Kräfte dir und Kühnheit ein,
Meines Reichs Gesetze zu ergründen,
Schöpfer meiner Schöpfungen zu sein.
Nur im Schatten wirst du mich erspähen,
Aber liebe, liebe mich, o Sohn!
Drüben wirst du meine Klarheit sehen,
Drüben kosten deiner Liebe Lohn.«


Itt a rend s rendetlenséget
Egyvelítsed eggy mással
Hogy szívünk kettős szépséget
Érezzen eggy látással.


Estava à toa na vida
O meu amor me chamou
Pra ver a banda passar
Cantando coisas de amor


hledám Tě, hledám, víc než kdy,
a ruka vlastní ruku stiská,
srdce i duše hladoví,
neboť se stýská, stýská, stýská..


Nas insubmissas falanges do peito
em toda parte te busquei


Ümb den Haltz die Sternen-Kette/
dritt Frau Luna sanfft herfür –
itzt verrihgelt sie die Dhür/
itzt begiebt sie sich zu Bette!
Dafnis/ dieser hoch-gelehrte/
der von Schäffrinnen verehrte/
Dafnis/ dihser theure Mann/
schluchtzt itzt laut-auff waß er kan!


Nekünk kevés pünkösdöt hoztál,
Kevés szentlelket, Uramisten,
S ostoroztál,
Bár véresek valánk.


Auff diß Vertrauen kommen wir,
Getreüer Vatter, auch zu dir,
Daß wir mit Behten, Lob' und Dank
Empfangen frölich Speis' und Trank.


Nade hrou pamětlivých vod
– konec buduje, boře co počátek snoval –
úzkost a jistota o závod,
bdící obou prost, obou politoval.
Kdo na onom prahu kdy, oslněn,
byl zchvácen vteřinou, když zpita
svou krátkou věčností, a lítá
čelila dávným věčnostem,
tomu bůh bohem, že bleskem trvá,
a dobrý hospodář, kdo mrhá.
Velký Vůz míří vojí svou
na loď se veselící,
nad smrtí v řetězích svobodnou
dlí životem lapený bdící.
A oko v oku, zraky těch dvou
vrátkou váží se přísahou,
a je to přísaha, která víže
vinu s odplatou.
– Že jste mi život zachránili?
Dali jste lhůtu jen.
Jednu bránu jste zahradili,
val valných dob však prolomen.
Vrátí vám chotě, choti má,
ale vysadí cizince na břeh,
jakže vás pozná očima,
pamětí svou vás zapřev?


Da mit peinen gar vmbgeben/
Schier in todt gewicklet ein/
That an seinem balcken schweben
Jesus der geliebte mein/
Er noch beyde lefftzen rühret/
Beide lefftzen bleich vnd fahl/
Er noch manche klagen führet/
Weinet/ seufftzet ohne zahl.


Vox.
Sag was hilfft alle Welt? Mit allem Gut/ vnd Gelt/
Chor.
Alles verschwind geschwind/ Gleich wie der Rauch im Wind.


Jen k vaší ručce sklonit hlavu,
ji jednou ještě políbit,
pak klobouk vzít a bez pozdravu
a nenápadně do tmy jít...


    Eu não sou o ideal, alma celeste,
    Vida pura de lábios recendentes,
    Que teu imaginar de encantos veste
    E sonhas nos teus seios inocentes!
    Flor que vives de aromas e luar,
    Oh! nunca possas ler do meu penar
    As páginas ardentes!


Atrás não torna, nem, como Orfeu, volve
     Sua face, Saturn
Sua severa fronte reconhece
     Só o lugar do futur
Não temos mais decerto que o instante
     Em que o pensamos cert
Não o pensemos, pois, mas o façamos
     Certo sem pensament


Fliegt, Ihr meiner Jugend Träume,
Flattert, leichtbeschwingte Reime,
In mein frohes Jugendland,
Wo ich unter dichten Bäumen,
In der Muse sel'gen Träumen
Wahrheit suchte, Bilder fand.


Lascia pur star la cera all'api sotto,
Lascia il mèl delle querce ai tronchi in mezzo,
Lascia in le canne il zucchero non cotto,
Lascia il pan crudo fuor del fuoco al rezzo,
Lascia alla vite il suo grappol non rotto,
Non tòr col sale al latte il terzo lezzo;
E aspetta che natura venga a darte
Frutto di lor, senz'usarv'entro altr'arte:


Durch den Irrweg führt sein gutes Glück
Manchen auf die wahre Bahn zurück;
Doch den Irrweg drum zum Führer wählen,
Heißt erst recht den rechten Weg verfehlen.


»Lassen Sie sich das erklären!«
Sagt ich, zu dem Gast gewendet:
»Wer in Schwaben einen neuen
Rock anhat zum ersten Male,
Muß von Freunden und Bekannten
In das neue Taschenfutter
Einen blanken Kreuzer haben;
Und so ward mir, ländlich sittlich,
Auch der meine vorgen Sommer
Für den hübschen Schlafrock, eben
Den man gegenwärtig sieht.
Jenen Morgen nun erging ich
Guten Mutes mich im Garten,
Tat auch wirklich wie sie sagt,
Doch was ich dabei mir dachte,
Muß ich wohl am besten wissen.
Ein Orakel sollt es sein,
Das der Herbst erproben würde:
Bringt die Kolbe blauen Samen,
Ist der liebe Gast nicht kommen;
Bringt sie weißen, wird er dasein
Eben wenn man sie eröffnet;
Und um sie genau zu zeichnen
Legt ich jene Münze ein.
Aber bald war dieses alles
Bis den Augenblick vergessen.
Und nun seht« –
»Nichts!« rief die Schwester:
»Nein, ich lasse mir's nicht nehmen,
Spekulieren wolltest du!
Und der Fall beweist nur wieder,
Was oft, dich in Schutz zu nehmen,
Andere mit mir bezeugten:
Daß mein teuerster Herr Bruder
Bei dem allerbesten Willen
Zum Kapitalisten eben
Einmal nicht geboren ist.«


Bibor-palásban jött Keletről
A rímek ősi hajnalán.
Jött boros kedvvel, paripásan,
Zeneszerszámmal, dalosan
És mellém ült le ős Kaján.


Proč toužící oko neutkví na vás,
proč umírá na rtu horoucí „zdrávas“,
proč odvracím čelo, tváře proč blednou,
když obraz váš v duši vzpomínky zvednou?


Und ich schlich beschämt nach Hause,
Hatte wahrlich wenig Lust,
Denn noch spielten Veilchendüfte
Mir um meine Stirn und Brust.


reinando neste reino


Das ist ein eitles Wähnen!
Sei nicht so feig, mein Herz!
Gieb redlich Thränen um Thränen,
Nimm tapfer Schmerz um Schmerz!


Yet if thy friendship lives beyond the dust,
Where all things else in peace and silence lie,
I'll seek Thee there, among the Good and Just,
'Mong those who living wisely — learnt to die.


Anchor ch a sue promesse, e suoi scongiuri,
desse credenza, e s achetasse alquanto,
non resta che piu intender non procuri
e che materia non procacci al pianto
havea uno amico suo, che de futuri
casi predir teneva il pregio e il vanto
e d ogni sortilegio e magicha arte
o l tutto o ne sapea la maggior parte


أبى الله إلاَّ إنْ تَعُزَّ وتُكْرَما
وأنَّك لم تَبْرَحْ عزيزاً مكرّما
تذلّ لك الأَبطال وهي عزيزةٌ
إذا استخدمت يمناكَ للبأس مخدما
ويا رُبَّ يومٍ مثل وجهك مشرقاً
لبست به ثوباً من النَّقع مظلما
وأبزغت من بيض السُّيوف أَهِلَّةً
وأطْلَعْتَ من زُرقِ الأَسنَّة أنجما
وقد ركبَتْ أُسْد الشّرى في عراصِه
من الخيل عُقباناً على الموت حوّما
ولمَّا رأيتُ الموتَ قَطَّبَ وجهه
وأَلفاك منه ضاحكاً متبسّما
سَلَبْتَ به الأَرواح قهراً وطالما
كَسَوْتَ بقاع الأرض ثوباً معندما
أرى البصرة الفيحاء لولاك أصبَحَتْ
طلولاً عَفَتْ بالمفسدين وأرسما
وقالوا وما في القول شكٌّ لسامع
وإنْ جَدَعَ الصّدقُ الأُنوفَ وأَرغما
حماها سليمان الزهير بسيفه
منيع الحمى لا يستباح له حمى
تحفّ به من أهلِ نجدٍ عصابة
يرون المنايا لا أباً لك مغنما
رماهم بعين العزِّ شيخٌ مُقدَّمٌ
عليهمْ وما اختاروه إلاَّ مقدّما
بصيرٌ بتدبير الأُمور وعارف
عليمٌ فما يحتاج أن يتَعَلَّما
أَأَبناءُ نجدٍ أَنْتُم جمرة الوغى
إذا اضطرمت نار الحروب تضرُّما
وفي العام ما شيَّدتموها مبانياً
من المجد يأبى الله أن تتهدَّما
وما هي إلاَّ وقعةٌ طارَ صيتها
وأَنْجَدَ في شرق البلاد وأَتْهما
رفَعْتُمْ بها شأن المنيب وخضتُمُ
مع النَّقع بحراً بالصَّناديد قد طمى
غداةَ دَعاكم أَمْرُهُ فأجبْتُمُ
على الفور منكم طاعةً وتكرُّما
وجرَّدكم لعمري فيها صوارماً
إذا وَصَلَتْ جمع العدوِّ تصرّما
ومن لم يجرِّد سيوفاً على العدى
نبا سيفُه في كفِّه وتثلَّما
وإنَّ الَّذي يختار للحرب غيركم
وقد ظنَّ أنْ يُغنيه عنكم توهّما
كمن راحَ يختار الضَّلال على الهُدى
وعُوِّض عن عين البصيرة بالعمى
ومن قالَ تعليلاً لعلَّ وربَّما
فماذا عسى تغني لهلَّ وربَّما
عليكم إذا طاش الرِّجال سكينة
تُزَلْزِلُ رَضوى أو تبيد يَلَمْلَما
ولمَّا لَقِيتُم من أَرَدْتُم لقاءهُ
رَمَيْتم به الأَهوال أبْعَدَ مُرتمى
صبرتم لها صبر الكرام ضراغماً
وأَقْحَمْتموها المرهفات تقحّما
وأُوْرَدْتموها شرعةَ الموت منهلاً
تذيقُهمُ طعمَ المنيَّة علقما
وما خابَ راجيكم ليومٍ عَصَبْصَبٍ
يريه الرَّدى يوماً من الروع أَيْوما
وجرَّدكُم للضَّرب سيفاً مهنَّداً
وهزَّكم للطعنِ رمحاً مقوّما
ومن ظنَّ أنَّ العزَّ في غير بأسكم
وهي عِزُّه في زعمه وتندّما
وما العزّ إلاَّ فيكم وعليكم
وما ينتمي إلاَّ إليكم إذا انتمى
إذا ما قَعَدْتُم في الأُمور وقُمْتُمْ
عليها حُمِدْتُم قاعدين وقوّما
وما سُمِعت منكم قديماً وحادثاً
رواية من يروي الحديث تَوَهُّما
وإنْ قلتُمْ قولاً صدقتم وما انثنى
بكم عزمكم إنْ رام شيئاً وصمَّما
ولما أتاكم بالأَمان عدوّكم
وعاهدتموه أنْ يَعودَ ويَسْلَما
وَفَيْتم له بالعهد لم تعبَأُوا بمن
أشارَ إلى الغدر الكمين مجمجما
ولو مدّ من نأيَته عنكم يداً
لعاد بحدّ السَّيف أَجْدَعَ أجْذما
وفيما مضى يا قوم أكبر عبرة
ومن حقِّه إذ ذاك أن يتَرَسَّما
أيَحْسَبُ أنَّ الحال تُكْتَمُ دونكم
وهيهات أَنَّ الأَمرَ قد كانَ مبهما
فأَظْهَرَ مستوراً وأَبْرَزَ خافياً
وأَعرَب عمَّا في الضمير وتَرْجَما
أَمتَّخِذَ البيض الصَّوارم للعلى
طريقاً وسُمر الخطّ للمجد سلّما
نصرت بها هذا المنيب تَفَضُّلاً
وأَجرَيْتَ ما أَجرَيْتَ منك تكرما
على غلمة في النَّاس لله درُّه
تصرَّف فيها همَّة وتقدّما
تأثَّل في أبطاله ورجاله
فلم يُغْنِ سِحْرٌ غابَ عنه مكتما
وقلَّبَها ظهراً لبطن فلم يجد
نظيرك من قاد الخميس العرمرما
هنالك ولى الأَمر من كانَ أهلَهُ
فبُجِّلَ في كلِّ النُّفوس وعُظِّما
وطال على تلك البغاة ببأسه
وحكَّم فيهم سيفه فتحكما
وقد يُدركُ الباغي النجاة إذا مضى
ولكن رأى التسليم للأَمر أسْلَما
وما سبق الوالي المنيب بمثلها
وفاقَ ولاة الأَمْر ممَّن تقدّما
سليمان ما أبقيت في القوس منزعاً
ولا تركت يُمناك للبذل درهما
كشفت دجاها بالصَّوارم والقنا
وقد كانَ يُلْفى حالك اللَّون أسحما
فأَصْبَحْتَ في تاج الفخار متوَّجاً
وفي عِمَّة المجد الأَثيل معمّما
إليك أبا داود نزجي ركائباً
ضَوامِرَ قد غُودرن جلداً وأَعظما
رمتنا فكنَّا بالسّرى عن قسيّها
وقد بريت من شدَّة السَّير أسهما
فأكرمْتَ مثوانا ولم ترَ أعينٌ
من النَّاس أندى منك كفًّا وأكرما
لأحظى إذا شاهدت وجهك بالمنى
وأَشكر لله من نعماك أنعما
وأُهدي إلى علياك ما أَستَقِلُّهُ
ولو أَنَّني أَهْدَيْتُ دُرًّا منظما
فحبُّك في قلبي وذكراك في فمي
أَلذُّ من الماء الزُّلال على الظَّما


Der die schönsten Manns- und Weibsgestalten,
Ja den ganzen Reiz der schönen Welt,
Oft in wenig neuen Modefalten
Zwischen zwei allmächt'gen Fingern hält.


Es dringet wie Blitze durch Eisen und Stahl,
Kein Panzer mag fest vor ihm stehen,
Doch dränget sich jeder zum fährlichen Strahl!
Und sollt' er zur Stunde vergehen.
O scheine, du süßes Verderben!
Wie lieblich, in Flammen zu sterben!


Všecko naše štěstí,
stará česká sláva
co rok zde v té půdě
hloub se propadává.


三百馀篇岂苦思
个中妙处少人知
籁鸣机动何容力
才涉推敲不是诗


Smrdutý jen lakomec z všech lidí
Tu sy stany rozbívá,
Peníze když blázen! hořet vidí,
Zlata, stříbra začívá. i)


O pur nel foco suo purga, et emenda
Ogni mio fallo sì, che puro, e netto
Beato a pieno la sua gloria ascenda.


Смертельного наполнен яда,
В бедах младой мой век течеРвет сердце всякий день досада
И скорбь за скорбью в грудь влечет,
Подвержен я несчастья власти,
Едва креплюся, чтоб не пастТы в жизни мне одна отрада,
Одна утеха ты, мой свет!
За горести мне ты награда,
Котору счастье мне дает,
Мне в жизни нет иныя сластТобой сношу свирепство частВ крови твоей, драгая, хлада
Ко мне ни на минуту неБодрюсь одним приятством взгляда,
Как рок все силы прочь береПускай сберутся все напасти,
Лишь ты тверда пребуди в страст


Ach, vermöcht' ich dich, Herr, wie ich dürste, zu preisen!
Immer herlicher offenbarest du dich!
Immer dunkler wird die Nacht um dich,
Und voller von Segen!


Kraj bílý táh' se v nekonečno a všude ležel třpytný sníh,
a časem vítr ze závějí prach sněhu v bílý oblak zdvih'.


Du, trüber Nebel, hüllest mir
Das Tal mit seinem Fluß,
Den Berg mit seinem Waldrevier
Und jeden Sonnengruß.


Tu e nostri emisper dubbiosi e bui
hai fatti luminosi, al sol vicini,
ch'alluma il fronte tuo co' raggi sui.


Ach, das Ende ist so trübe!
Nach der holden Liebesnot
Kommen Nöten ohne Liebe,
Nach dem Leben kommt der Tod.


Szóla; varázs Armída pedig nagy drága mosollyal
Nyújtva fehér jobbját a vezérnek kéjteli csókra,
Tüstént langy feredőt rendelt tündérei által
A tizenegy hősnek tizenegy tündéri szobába;
Bendének legelűl, legszebbet s illatosabbat.
Fürdés végivel új deli köntösöket vitetett be:
Attila-dolmányt szép angol posztóbul, iromba
Tág bugyogókat, aranysujtásos azurszinü mellényt,
Párizsi nyakkendőt, pitykés fejü szőke topánkát,
Görbe török kardot, mely minden egyébre nagyon jó,
Csak vágásra nem és szúrásra, piros belü szőrös
Kalpagokat, szóval mindennemü pippere cikket,
Mellyeket útasaink szaporán fölszedve magokra,
Megjelenének együtt haragos morgalmu gyomorral.
Aztán volt is evés, volt drága boroknak ivása;
Mellyeket én önkényt hagyok el most: mert az evésben
Semmi poétai nincs; az ivásban volna, de Priznitz
Víznél rendeli már vizenyős versünk irogatni.
Asztal után zene volt és tánc: a fürge leánykák
Lejtének walzert, quadrillet, ecossaiset, puha lengyelt,
Cotillont, polkát, ländlert, nagy díszü kozákot,
Cifra mazúrt, a királyi zsidót, erdélyi oláhost,
Sőt tán még a tarantula táncát is robotolták,
Csak nem a büszke magyart, nem a nemzeti bélyegü csárdást.
Folyvást járt ezalatt a pohár és a hazamentők
Nem menekülhettek többé az elálmosodástól.
Szép Armída pedig, hogy férfia díszes alakján
Táplálhassa szemét hova húzamosabban, ohajtá
Hallani Bendétől éltének hősi kalandjait.
Melyre szerelmes Bende lapost pillantva, tojásdad
Ásítások után, ekkép kezdette beszédét.


九龙山外筑祠宫
崇祀三师敬则同
此礼独行秋远日
身曾逮事乐轩翁


Llorad, que está en llorad vuestro consuelo;
no cesen los suspiros que, por ella,
con sacrificios acompaña el suelo.


С корзиной, полною цветов, на голове
Из сумрака аллей она на свет ступила, —
И побежала тень за ней по мураве,
И пол-лица ей тень корзины осенила;
Но и под тению узнаешь ты как раз
Приметы южного созданья без ошибки —
По светлому зрачку неотразимых глаз,
По откровенности младенческой улыбк


Doppo accordando affettuosi gesti
Alla suavita de le parole,
Dicea piangendo Signor mio son questi
Debiti premii a chi t'adora e cole?
Che sola senza te gia un'anno resti
E va per l'altro, e anchor non te ne duole
E s'io stava aspettare il tuo ritorno
Non so se mai veduto havrei quel giorno.


Willst Welt und Menschen recht verstehn,
Mußt du ins eigne Herz dir sehn.
Willst du dich selbst recht kennenlernen,
Mußt du dich aus dir selbst entfernen.


Však v noci zdálo se mi, žes mi psala,
ať co si přeju, všechno se mi splní,
a jestli koš mých přání snad se nenaplní,
ať menší vezmu koš – jsi radu dala.
Ať vezmu košík – tak jsi na vlas napsala –
v němž aspoň srdce naše by se směstnala
a věrně tloukla v koši,
společně v jednom koši.


Se efeméry obraz stínem vznoří
zda, holdem, plesem, trillu smíchem z rána
kdy vzněl kraj, cíp ves luhu, strana,
blah pram ký, kam v onyx jak líc vnoří.


Na své mládí vzpomeňte si,
já na svoje též,
na ty vrchy, na ty lesy,
na zámeckou věž;
na mých drahých hlavy sváté,
na pohádek tlum,
na hodince jimiž zlaté
zkvétal rodný dům.


Todo resurge, clama, vive,


Ach věci jsou, jež žhavější jsou ohně!


Die schöne liljen-brust voll lieblicher narcissen /
Mit rosen auffgespitzt / die ich nur pflag zu küssen /
Hegt frembden lippen nun auch blumen süsser lust /
Warum ist sie so falsch die schöne liljen-brust?


Here Wilmot too, the witty and the gay,
Repentant — saw the close of mortal day.
Oft o'er his urn shall British Genius weep,
And there in watchet weeds her vigils keep.


Tündér ambroziát hinte lehellete,
Mint a hesperi kert mennyei lombjai.
Nincs oly illat egész Tempe virányain,
Sem, Callirhoë, partidon.


Bien claro, amigo arroyo, me has mostrado,
mas qué mucho, mi alegre desvarío,
si doctrinas los troncos de aquel prado;


Wohl fällt es hart und schwer, den Zorn des Herrn zu tragen
In großen Proben; ach, wer will ihm danken dann!
Wer durchpassieret ist, der weiß von Dank zu sagen,
Daß sein getroster Geist von Herzen singen kann:
Gott ist mein Heil allein, ich mußt' zur Hölle sinken,
Der Herr ist meine Kraft, es war schon mit mir aus;
Zwar find' ich nichts in mir, doch kann ich freudig trinken,
Da ich die Quell' des Heils, den Heiland, hab' im Haus.


Hélène aux pieds d'argent, des femmes la plus belle,
Mon cœur est dévoré d'une ardeur immortelle !


夹嶂中开出短帆
奔湍洄注入深岩
濯缨石上闻渔咏
洗帻沙滨怕鹤衔


Aber die Nacht
eilt ihm nach ...
Und wie sie dahinstürmt,
löst sich ihr herrliches Haar
und fällt ...
Sie wankt,
bricht in die Kniee –:
Weithin
hüllen die schwarzen Strähnen
die Erde.


Y de quien a solas reza,
Implora, grita, susurra,
Mientras ronda la tristeza
Que el amor es la locura?
Y quien eres tú la joven,
De quien casi no sé nada?
Llenarás tú mi morada?
Llenaré yo tu mirada?
Que tus ojos ya no lloren!


E chegou-se pra a vivenda
Risonho, calmo, feli
Escuto mas só ao longe
Cantavam as juriti
Murmurou: "Vou surpr’endê-la!"
E a porta ao toque cede
"Talvez agora sonhando
Diz meu nome o lábio seu,
Que a dormir nada prev"


Po čtyrstu letech zas ho jednou štvali,
a v čele lovců skvěl se Jindřich Lev.
Za kým se ženou, běda nepoznali,
jen po stopách to zří, že tratí krev.
I psi i lovci již již staví běh,
zůstavíc pánu svému volný spěch.


Willst du den Frieden dir erstreben,
Der aller Güter höchstes heißt,
So sieh in Welt, Natur und Leben
Nur einzig Stoff für deinen Geist!


a divokými jásoty
nad světem bude lítat,
až přece najde ohlasu,
až přece bude svítat.


Laß mich allein, wie klein ich sey auf Erden,
Ein grosses Werkzeug deiner Ehren werden.
Dein' Ordnung hier
Gib, daß ich zier'
In Demut, schlecht und recht und ohn Beschwerden.


E di qual dono, o Deliàs, partendo,
né so per dove, su la nave nera,
posso bearti il giovanetto cuore?
Ché non possiedo, fuor della bisaccia
lacera, nulla, e dell'eburnea cetra.
E il canto, industre che pur sia, non m'offre
se non un colmo calice ed un tocco
di pingue verro e, terminato il canto,
una lunga nel cuore eco di gioia.
Io cieco vo lungo l'alterna voce
del grigio mare; sotto un pino io dormo,
dai pomi avari: se non se talora
m'annunziò, per luoghi soli, stalle
di mandriani un subito latrato;
o, mentre erravo tra la neve e il vento,
la vampa da un aperto uscio improvvisa
nella sua casa mi svelò la donna
che fila nel chiaror del focolare.


Auf vom Boden sprang Alfonso,
An die Brust riß er die Blonde:
»O, Maria! Weiße Blume!
Ewig, ewig bist du mein!«


Non mai le tombe sì belle apparvero
A me ne i primi sogni di gloria.
Oh amor, solenne e forte
Come il suggel di morte!


Ti v Uhersku novou si zřídili ves.
Tot Megyer*) ji Maďaři zvali,
a v Zubří pak nikdy neštěkl pes,
jen větrové do děr se drali.


Deine traumweichen Hände,
Ein Blatt schwebt vom Baum.
Nicht Blut, Tränen fluten in dir.
Dein Herz lebt leise wie deine Hände.


	la mente contemplando al sommo Impero,
acciò che gloria da voi non si celi.
Così vertù nel fin vi manifesta.


To milosti chvíle je,
kdy van, kdy stín, dech rozvité růže
ti vyjevit může,
cos dřív jen tušil, cos čekal.
S kalíšku rosa vyleje
se ve splynutí
v klid srdce, když nejvíc ses lekal
zapomenutí...


Unter diesen grünen Schatten
Sucht sich Blatt und Laub zu gatten,
Und die holde Nachtigall
Zeigt durch ihren Zauber-Schall,
Daß die Flora wiederum, Geist und Seele zu erquicken,
Sich mit ihrer Hofstatt läst in Gezelt und Lager blicken.


Schöpffer dessen Wunder Güte/
Mich/ da ich nicht war/ gemacht/
Dessen ewig-treu Gemüte
Mich ans Licht der Welt gebracht
Der du mein erneutes Leben
Mir die Nacht wilst wieder geben.


Auf / auf / geängstes Herze!
die trübe Wolk verschwindt gemach.
der Rauch / der Irdisch Schmerze /
wird auch zertriben nach und nach.
Der Nebel vieler Plagen /
bereit sich aufwerts schwingt:
daß er nach wenig Tagen
den Gnaden-Regen bringt.
Laß deinen Unmut fahren:
du bist ein Himmels-Kind.
Der Höchst wird ja bewahren /
die gänzlich ihm ergeben sind.


scio di quell'arte le sue vere norme,
e scio con quanto tempo e qual fatica
si gionge Amor, quando non vien conforme.


Im offnen Sarg die Asgardgötter alle.
Es flatterten um Wodans Haupt die Raben
Und nieder schwebten sie, die schnöde Kralle
In ihres Vaters Leichnam zu begraben.


kocaman bir gül haziran


Hidegen fújnak a szelek
Dér szokott járni éjjel
Sárgúlnak a fa levelek
Misu! s hullanak szélyel.


saran più degna fiamma del mio petto,
e più degno ricetto del mio core,
e de le rime mie più degno oggetto.


Tanto esplendor la usura codiciosa
de las horas usurpa a quien tributa,
por instantes los réditos mortales.


华州石缝无端芋
同谷斋中有恨翁
卯酒调来家法在
暂时不哭此途穷


菊与为朋竹与邻
闭门谁见晓妆新
不须多羡苏堤好
车马往来尘污人


zamanda yitirmeyeceğin değer edin


Cansa-se esta escrita
Com dois dedos num baraço
Assim o quis a desdita
Vai um abraç


ch'ella non cura s'i' ho gioi' e pene
men ch'una paglia che le va tra' piei.
Mal grado n'abbi Amor, ch'a le' mi diène!


Si con rasgos de sangre guarda el suelo
del coloso del Sena la memoria,
cual rastro puro brillará tu gloria
nunca empañada por oscuro velo


„S kadeřemi zlatými růžovém u věnci
Kdežto v háji půlnoc panuje bledá,
Tamo nelze lkáti blízkému milenci,
Kde se v blahosti tak libě sníti dá,
Až se jitrem zbudí z snů lesa rozenci!“


Venisti a nnui co' pelegrino,
nudo, povero e taupino;


In Monat theilet sich das Jahr/
Doch wird man unverhofft gewahr/
Wie dieser kömmt und jener weicht/
Biß Jahr und Leben mit verstreicht.


and  that noblest boon,
Are blessings only to the  and
To weak and vicious minds their worth unknown,
And thence abused but serve to furnish food
For riot and debauch, and fire the blood
With high-spiced luxury; whence strife, debate,
Ambition, envy, Faction's vip'rous brood,
Contempt of order, manners profligate;
The symptoms of a foul, diseased and bloated state.


Und über mir, hoch über mir in Lüften
Des blauen Aethers säuselte der Baum,
Der, reingeläutert von der Erde Düften,
Ein himmlisches Gewächs, den runden Saum
Umschreibet mit der Sonne goldnen Schriften
Und giebt dem Fluge der Begeistrung Raum;
Die schlanke, schöne Königin der Bäume,
Die Pinje, rauschte mich in goldne Träume.


鹤唳柴门月过墙
梅花如雪满林香
风光直许闲人占
不耐闲人夜亦忙


Prýští se studánka pode křovím,
Jako slza pod obočím černovlasým,
A potůčkem teče hovořivým
Po vábících smysly lukách;
Jako slza teče po barevných lícech
Cudné panny lásku skoušící,
A to teče k spáse louky,
Proto se vždy jasně směje,
Jak se směje srdce dobročinné;
Slunce, měsíc, hvězdy
Rády se v ní shlídají –
A když nebe zasmušené
Slzy blahodějné vylévá,
Studánka si též zakrabí
Své čelinko studené;
Jak se vypláče nebe,
Vyjasní se též čelinko,
Vyjasní se očko modré
Vývařivé studánky –
A když kráva tupocitá
Přežvýkavši krásu louky
Přiblíží se žížnivá,
Podá ji hostinský kalich
Stříbrného toku ráda,
Jen tu, když hovadským krokem
Do prsou ji tlápne citlivých,
Nevrle se zakalí,
A zabublá rozhorlená,
Brzo však se stiší hněv mladický,
Zas se modré očko směje,
Snad to řecká tam Najada,
Nebo slávská dušinka je klidná.


Angyalom,
Alakom,
Szép gyöngy galambom!
Röpülj hozzám kebelemben,
Verj hiv fészket hiv szivembe’;
Angyalom,
Alakom,
Szép gyöngy galambom!


Non ti smarir, Hieronymo, sta' forte,
benché il bon tempo sia mutato alquanto!
Il cibo de gli amanti è hor riso, hor pianto,
hor leticia, hor tristeza, hor vita, hor morte;


Riß es in die wilden Wellen,
Stieß es an Marokko's Küste;
Alle armen Christenseelen
Wurden da der Mohren Sklaven.


倾欹石片插涟漪
上有萧萧杨柳枝
藻荇半浮苔半湿
浣纱人去不多时


يا خبراً عني إذا
قلت أنا أنت الأبرْ
لا شك إني مبتدا
والمبتدا عين الخبرْ
فإنك ابتدأتني
خلقاً لهذه العبر
وقائم وقاعد
أنت إذا المرء اختبر
وقال أنت فاعل
بالوصف قولاً فيه بر
واختلف النحاة في
شرط اعتماد يعتبر
كحرف الاِستفهام أو
نفيٍ وبعض ما اعتبر
واعلم بأن النحو تو
حيد به الله جبر
ولغة للعَرَب ال
عَرْبا لسانُ من غبر
والواضع الله على ال
قول الصحيح المعتبر
وأنزل الله به ال
قرآن كلُّه عبر
فكيف لا يكون لل
عرفان بحراً وهو بر
فافهم كلامي إنه
أدق من خرم الإبر
واصبر عليه واصطبر
نال المنى من اصطبر
وإن تكن جهلتَه
فإنها إحدى الكُبَر


Se da' begl'occhi di mia Donna viene
Il foco e 'l laccio ove io m'annodo et ardo,
A che pur lasso ognor sì intento guardo
I bei lumi cagion delle mie pene?


But if, which Pow'rs above prevent,
That iron-hearted Carl, Want,
Attended, in his grim advances,
By sad mistakes, and black mischances,
While hopes, and joys, and pleasures fly him;
Make you as poor a dog as I am,
Your humble servant then no more;
For who would humbly serve the Poor?
But by a poor man's hopes in Heav'n!
While recollection's pow'r is giv'n,
If, in the vale of humble life,
The victim sad of Fortune's strife,
I, through the tender-gushing tear,
Should recognise my Master dear,
If friendless, low, we meet together,
Then, Sir, your hand — my FRIEND and BROTHER.


Zwei Eisengitter zwischen Dir und mir –
»Vorbei die Stunde!« mahnt der rauhe Wächter –
Die Liebe schwingt ihr heiliges Panier
Ein Talisman für Dich und mich, ein echter.


Und horch! es schäumet und es rauscht
Der Nachen übers Meer.
Der blinde König steht und lauscht,
Und alles schweigt umher;
Bis drüben sich erhoben
Der Schild' und Schwerter Schall
Und Kampfgeschrei und Toben
Und dumpfer Widerhall.


Ti szép leányok, két leányok,
nevessetek.


几回曾许借侬骑
兴到牵来已早迟
乞与南湖了幽事
白裘乌帽要相宜


Du gefällst mir so wohl, mein liebes Kind,
Und wie wir hier beieinander sind,
So möcht ich nimmer scheiden;
Da wär es wohl uns beiden.


一碗分来百越春
玉溪小暑却宜人
红尘它日同回首
能赋堂中偶坐身


Mach uns unsre schwachheit recht!


Holubinko milá, oč hruď tvoje želí,
Čili zasáhnuly ostré tebe střely?


Settecento con lui tenea Rinaldo
in Montalbano e intorno a quelle ville,
usati a portar l'arme al freddo e al caldo,
non già più rei dei Mirmidon d'Achille.
Ciascun d'essi al bisogno era sì saldo,
che cento insieme non fuggian per mille;
e se ne potean molti sceglier fuori,
che d'alcun dei famosi eran migliori.


Benja y Martín se encontraron como siempre en la pizzería
del sordo Bellini. Desde que ambos integraran el cuadrito juvenil de La
Estrella habían cultivado una amistad a prueba de balas y
también de codazos y zancadillas. Benja jugaba entonces de
zaguero y sin embargo había terminado en número ocho.
Martín, que en la adolescencia fuera puntero derecho, más
tarde (a raíz de una sustitución de emergencia, tras
lesiones sucesivas y en el mismo partido del golero titular y del
suplente) se había afincado y afirmado en el arco y hoy era uno
de los guardametas más cotizados y confiables de Primera A.
El sordo Bellini disfrutaba plenamente con la presencia de los dos
futbolistas. Él, que normalmente no atendía las mesas
sino que se instalaba en la caja con su gorra de capitán de
barco, cuando Martín y Benja aparecían, solos o
acompañados, de inmediato se arrimaba solícito a dejarles
el menú, a recoger los pedidos, a recomendarles tal o cual plato
y sobre todo a comentar las jugadas más notables o más
polémicas del último domingo.
Era algo así como el fan particular de Benja y Martín y
su caballito de batalla era hacerles bromas cada vez que, por azares
del fixture, debían jugar frente a frente, ellos dos que eran
tan amigos. Y el sordo mantenía al día su contabilidad
particular. En los tres años que ambos llevaban en Primera A,
Benja sólo le había hecho a Martín dos goles, pero
de penal, y más de una vez el golero le había sacado al
corner uno de esos fulminantes cabezazos que hacían el delirio
de la hinchada y que constituían el más preciado don del
número ocho. Cuando estoy frente al gol, decía Benja, mi
obsesión es introducir la pelota en un ángulo
absolutamente inalcanzable, y ahí no hay golero amigo que valga,
pero si tengo la mala suerte de que el tipo que está en el arco
me ataja el zurdazo o lo que sea, entonces prefiero que el que se luzca
sea Martín y no otro.
El sordo llevaba la cuenta, con el mismo rigor que una computadora, de
todas las atajadas de Mar tín, desglosándolas en varias
categorías: con los puños, con una mano y al corner,
retención con ambas manos, abandono momentáneo del arco a
la manera de un back de antaño. Y también la
nómina de los tiros al arco efectuados por Benja: de derecha, de
zurda, de cabeza, de chilena, tiros muy desviados, apenas desviados,
los que daban en el travesaño, en el poste izquierdo, en el
derecho, los tantos anulados por orsai, los penales errados y los
acertados, y como corolario, los rotundos y gloriosos goles
efectivamente convertidos.
A Benja y a Martín les divertía aquel culto singular, que
oficiaba de memoria plural, pero si bien nunca lo admitían con
todas las letras, ni siquiera en sus diálogos privados, en el
fondo todo ello halagaba sus respectivas y modestas vanidades y
constituía un motivo adicional (además de los
ñoquis a la boloñesa y los capeletis a la caruso y el
buen tinto de la casa) para hacerles coincidir, al menos una vez por
semana, en el local de Bellini, que, aunque en los hechos (y en los
precios) había ascendido con justicia a la categoría de
restaurante, aún seguía mostrando en su refulgente
neón bicolor su condición original de pizzería.
Sólo cuando, después de los comentarios y risotadas de
rigor, el sordo consideró oportuno regresar a su puente de
mando, o sea la caja, Martín empezó a poner sus
preocupaciones y dudas sobre la mesa. Comenzó con rodeos,
aproximándose al tema pero sin abordarlo directamente. Por
ejemplo, preguntándole a un Benja, más callado que de
costumbre, si pensaba en España o en Brasil. Que no pensaba
nada, dijo Benja, pero el otro fue contundente: pues yo sí.
Benja comentó que hacía bien, que todo era
cuestión de temperamento. O de alergias. Y Martín,
qué temperamento ni qué alergias, vos podés pegar
el brinco más fácilmente que cualquier otro; un buen
delantero siempre es codiciable, ya que es un producto que no abunda;
para los dirigentes los campeonatos se ganan con los goles que se
meten, no con los que se evitan. Benja intenta refutar y recuerda que
ha habido sonados pases de goleros. Sí, ya sé: Fillol,
Pumpido, y ahora ese ruso Dassaev. Pero no vas a comparar, es tan raro
que los intermediarios se rompan los cuernos por conseguir el pase de
un arquero. Ustedes los delanteros son los que maradonean, los que
prometen (y a veces consiguen) el paraíso; decime Benja,
cuántos números ocho tiene este país que puedan
verdaderamente hacerte sombra; tenés que irte y si podés
no cruces el charco chico sino el charco grande. España, Italia.
Además, sos el modelito más codiciado aquí,
allá y acullá, o sea el número ocho que colabora
con la defensa, domina el medio campo, pasa como un maestro, y por
añadidura, hace goles de campeonato. Te juro que si yo fuera
delantero ya me habría ido, pero no soy un metegoles sino un
evitagoles y eso no cuenta. Si en un partido te meten tres,
sabés cómo te putean: si te rompiste todo y no te hacen
ninguno, si te pasaste los noventa minutos sacando pelotas imposibles y
aguantaste todo el chaparrón de una delantera dribleadora,
sorpresiva, potente, nadie se acuerda, pero si en un solo contraataque
el número diez pescó a la defensa adelantada y
corrió como un gamo e hizo el gol, el héroe es él,
nunca el atajapelotas que quedó allá atrás,
olvidado y a solas. En cambio, cuando el equipo contrario mete un gol,
no se lo hace al cuadro entero sino al guardameta, es él quien
falla en el instante decisivo, el que pese a la estirada no pudo
alcanzar la pelota, el que tiene que ir mansa y humilladamente a
recogerla en el fondo de la red, y también el que es enfocado
por las cámaras para que el espectador pueda aquilatar su
vergüenza, su bronca, su desconcierto, como contrapeso de la
euforia, el estallido y la corrida triunfal del otro enfocado, o sea el
autor del gol. Y encima te pasan el replay, para que tu
humillación se duplique, se triplique, se multiplique hasta el
infinito.
Martín concluyó su parrafada y miró a Benja, como
pidiéndole apoyo. Pero el número ocho tomó
despacito media copa de tinto, se limpió la boca con la
servilleta, sonrió al mundo en general y dijo: Tengo novia.


Herr Gott in deinem höchsten thron,
wie ist der könig Christ dein Son
so hoch bei dir erkleret:
Was er wündschet gibst jm zu stund,
weigerst nit wz dich bit sein mundt
vnd wz sein hertz begeret:
Dein güt vnd segen muß Er han,
setzst auff sein haupt ein güldin kron,
er bit dich vmb das leben,
das wilt jm Ewig geben.


Jindy milým pozdravením
ostrý mrazík v tvář mi šleh’,
jíní, křišťál svitem denním
kouzlil v líčko zdravý žeh.


Oh szülőföldem viruló határa
S te kis fehér lak árnyas fák alatt,
Hol engem a szeretet vőn karára.
S a barátság viselte gondomat
E palotáknak márvány büszkesége
Mint nem éri föl rozzant födeled’!
Mély gyászban virraszt örömid emléke
Szívemben, mely lemond, de nem feled.


Da sah ich, wie aus dem Gesträuch geschwinde
Heraus sich streckten deine weißen Hände,
Und Wasser nieder troff von ihren Fingern.


Jsme my to pod prapory rozbitými,
v krvavých uniformách legií,
Na něžto vzpomínka nás opíjí,
jak jsme je objímali náručími?!


袖惹天香隐故庐
一山猿鹤伴清虚
有人来叩神仙诀
就剪晴云问起居


Ein Bruder stirbt dir in verwunschnem Land
Und stählern schaun dich deine Augen an.
In Goldnem dort ein Duft von Thymian.
Ein Knabe legt am Weiler einen Brand.


Wenn's Vieh daran nur lecket,
So wird es wohlgemuth,
Daß es, was man bezwecket,
Recht gern und willig thut.


万境心随一念平
红芙蓉折爱河清
持经功力能如是
任驾白牛安稳行


Wann die braunen Meisnerhirten
Könten in die Weide fahren/
Mit den weichen Wollenschaaren/
Um und üm belaubt mit Myrten/
Wolt' ich nicht der letzte seyn
Hütend meiner Schäfelein.


Elende Sterbliche! zur Pein erschaffne Wesen!
O daß Gott aus dem nichts zum sein euch auserlesen,
O daß der wüste Stoff einsamer Ewigkeit
Noch läg im öden Schlund der alten Dunkelheit!
Erbarmens voller Gott! in einer dunkeln Stille
Regiert der Welten Kreis dein unerforschter Wille,
Dein Rathschluß ist zu hoch, sein Siegel ist zu fest,
Er liegt verwahrt in dir, wer hat ihn aufgelöst?
Dieß weiß ich nur von dir, dein Wesen selbst ist Güte,
Von Gnad und Langmuth wallt dein liebendes Gemüthe;
Du Sonne wirfest ja, mit gleichem Vater-Sinn,
Den holden Lebens-Strahl auf alle Wesen hin!
O Vater! Rach und Haß sind fern von deinem Herzen,
Du hast nicht Lust an Qual, noch Freud an unsern Schmerzen,
Du schufest nicht aus Zorn, die Güte war der Grund,
Weswegen eine Welt vor nichts den Vorzug fund!
Du warest nicht allein, dem du Vergnügen gönntest,
Du hießest Wesen sein, die du beglücken könntest,
Und deine Seligkeit, die aus dir selber fließt,
Schien dir noch seliger, so bald sie sich ergießt.
Wie daß, o Heiliger! du dann die Welt erwählet,
Die ewig sündiget und ewig wird gequälet?
War kein vollkommner Riß im göttlichen Begriff,
Dem der Geschöpfe Glück nicht auch entgegen lief?


云凝雨后翠张绵
隐露遥岑将近天
潭水龙吟吹白浪
丹崖穹处暮收烟


O bringt sie nur ein willig Tun,
Ein treues Kämpfen zum Altar,
Dann wird auf ihr die Gnade ruhn,
Ein innres Wunder, ewig klar.
Doch ist es so, der Gegenwart
Gebrochen sind gewalt'ge Stützen,
Seit unsern Sinnen trüb und hart
Verhüllt ward seiner Zeichen Blitzen.


Wir führten heut mit Jubellaut
Ein treues Paar zusammen;
Wie Maienrosen glüht die Braut,
Des Jünglings Blick wie Flammen.
Doch selbst Frau Minne tritt zurück
Vor deinem Freudenschwalle;
Für Zwei nur ist der Liebe Glück,
Das Trinken ist für alle.
Wein! Wein! Wein!
Du Tröster ohnegleichen,
Du tust dich kund an Herz und Mund
Mit Wundern und mit Zeichen!


Ze všech stran se tleskot řine,
ani nikdo neví komu,
zdali komedii chválí,
a neb tleská Jindřichovi,
který vybízí teď k zpěvu:
„Zazpívej nám Zdeňku milý,
ať vše smysly opojíme.“


Der Herr ist Gott! Er giebt, Er nimmt.
Er Vatersegen giebt,
Ob unser Wunsch sein Ziel erklimmt,
Ob unser Blick sich trübt. –
Aus Trübsalsnächten wunderbar
Hub sonnenklar
Sich unser Stern, der immerdar


So dem kleinen Gotte sehr
Ins Gewissen redend,
Ging ich würdevoll umher,
Langsam näher tretend.


His Justice next employs the heavenly String,
And hymning Angels tremble while they sing;
The Lord is just and holy, then
O weep ye thoughtless Sons of Men:
For who can from his Anger fly,
Or shun the Frown of God most high?
Yet shall the Sigh, or penitential Groan,
Mount like the Seraph's Wing, and reach the sacred Throne.


(Los turistas en el bar:
Cantaliso, su guitarra,
y un son que comienza a andar).
—No me paguen porque cante
lo que nos les cantaré;
ahora tendrán que escucharme
todo lo que antes callé.
¿Quién los llamó?
Gasten su plata,
beban su alcol,
cómprense un güiro,
pero a mí no,
pero a mí no,
pero a mí no.
Todos estos yanquis rojos
son hijos de un camarón,
y los parió una botella,
una botella de ron.
¿Quién los llamó?
Ustedes viven,
me muero yo,
comen y beben,
pero yo no,
pero yo no,
pero yo no.
Aunque soy un pobre negro,
sé que el mundo no anda bien;
¡ay, yo conozco a un mecánico
que lo puede componer!
¿Quién los llamó?
Cuando regresen
a Nueva York,
mándenme pobres
como soy yo,
como soy yo,
como soy yo.
A ellos les daré la mano,
y con ellos cantaré,
porque el canto que ellos saben
es el mismo que yo sé.
(Los turistas en el bar:


Den Hohen, Tiefverborgnen schleiert
Die Nacht in ihr geweihtes Dunkel ein.
Der offne Tag, die Luft, voll Lerchenstimmen, feiert
Sein großes, wunderbares Sein.
Und eifernd predigt ihn die hehre Wolkenstimme,
Die von den Wölbungen des Himmels niederschallt;
Von ihm begeistert, rauscht der Wald;
Von Gott erzählt die Luft, die an des Baches Krümme
Hinunter spielt, und leis' um Angerblumen girrt.
Ihn zu verkünden, hat der Wurm auch eine Stimme,
Der kleine Wandrer dort, der durch den Mooswald irrt.
Wo Hehra feierte, dort in den Heiligtumen
Des Felsenthals, vernimm das stille Wort der Au'n!
Dort lies – sie spricht von Gott – die heil'ge Schrift der Blumen!
Er wandelt in des Haines Graun,
Und kündet sich mit weihevollem Schauer
Dem Zweifler an, der durch die Wildnis klagt,
Und jeden Halm im Thale seiner Trauer
Nach einer Gottheit dieses Tempels fragt.
Doch er vernimmt noch nicht, was ihm die Blume sagt.
An seinem Herzen ging, mit wildem Grimme,
Der Tod vorbei, und riß, mit kaltem Spott,
Ein teures Leben weg; und eine dumpfe Stimme
Der Wüste seufzet auf: »Verhängnis, bist du Gott?« – –


Wie heißen doch, die alle Viertheil Jahr
Wie Hasen hecken
Und brüllen wie die Löwen gar
Und Zähne blecken?


Süß ist der Schmertz: gesund das hertz,
Für frewd ich muß ermatten.
Ja kranck das hertz: herb ist der schmertz;
Bey Sonnen-schein ist schatten.


Dort drüben die Villa des Römertyrannen,
Ein wüster, zertrümmerter Steinkoloß,
Und hier fast wie aus deutschen Tannen
Ein hohenstaufisch Felsenschloß.


Ben come centro, a cui veloci vanno
Le spere intorno, immoto il mio cor siede,
E quel saldo voler de la sua fede
Non cangia il tempo mai, né scema il danno:


Die Rosa konnt's vollbringen.
Sie wartet zwanzig Jahr.
Wenn auch die Jahre gingen,
Die Brautschaft ewig war.


Mert küzdeni kell a halálban is:
A fáradt élet nem bír minden harcokat -
Mikor még friss eleven voltam,
Mért nem akkor zúdultál szivemből
Jobbharcú, mennyei páncélvonat!


Es wird mir angſt! ach! wie ſo bange!
Jtzt ſeh ich meiner Suͤnden Heer!
Und wenn ich an zu rechnen fange,
So find ich ſie, wie Sand am Meer,
O Ungluͤck! hoͤrt! ja ja! ſie ſchreyn:
GOtt wird nunmehro Richter ſeyn!


Pyšně kráčí od husiček,
husa kejhá: „Strýček? Strýček?
Tak vysoko hřebínek
nenosí náš strejčinek!“


Ritrovo di speranza il cor sì pieno,
Che l'alma trista avampan di lontano,
Come già presso, i raggi del bel volto.


O sei gesegnet, daß du mir
geoffenbart dein tiefstes Wesen, –
ein guter Geist war's, der mich trieb,
die Schrift auf deiner Stirn zu lesen.


Creata fu la materia ch'elli hanno;
creata fu la virtù informante
in queste stelle che 'ntorno a lor vanno.


	Pien d'un caro pensier, che mi rapiva,
Giunto io mi vidi ove sorgean d'antica
Magion gli avanzi su deserta riva.


Коснулись европейцы суши,
Куда ихъ наглость привела:
Хотятъ очиститъ смертныхъ души,
И поражаютъ ихъ тѣла:
Въ рукѣ святыя держатъ правы,
Блаженство истинныя славСмиреннымъ мзду и казни злымъ,
Въ другой остръ мечъ: ярясь пылаютъ,
И ближнимъ щастія желаютъ,
Подобно какъ себѣ самим


Das Wissen, nicht der Glaube frommt ihm,
Ihm schien die Sonne bis ins Mark!
Ihr aber näselt nur und kommt ihm
Mit euerm abgestandnen Quark!
Umsonst mit euern Anathemen
Habt ihr zu bannen ihn versucht –
Was soll der Welt denn auch ein Schemen
Von einer Liebe, die nur flucht? ...


Ó ženy mladé, pýcho mužů,
vy jevíte se zraku mému
jak pestrá louka – louka vonná,
na níž se sluní květů říš,
a zmámen vůní – vůní louky oné,
všem zlíbal bych vám oči, rty a vlasy vonné!


In conspetto a Danton, pallido, enorme,
Furie di donne sfilano, cacciando
Gli scalzi figli sol di rabbia armati.


Corderito mío,
suavidad callada:
mi pecho es tu gruta
de musgo afelpada.


Wir dachten froh: solch Walten
Der Eintracht soll uns schirmen,
Daß nie die Pflanz' erkrankt;
Es wird kein Blitz sie spalten,
Sie sinkt vor keinen Stürmen,
Und hören wir den Schatten
Von manchem Wandrer loben,
So spricht ein Wehn von oben,
Das säuselnd niederwankt:
Der Geister inn'gem Gatten
Wird solcher Wuchs verdankt.


Publicado no livro Glaura: poemas eróticos de Manuel Inácio da Silva Alvarenga, bacharel pela Universidade de Coimbra e professor de retórica no Rio de Janeir Na Arcádia, Alcindo Palmireno (1799)
In: ALVARENGA, Silv Glaura: poemas erótico Pre Afonso Arinos de Melo Franc Rio de Janeiro: Imprensa Nacional, 194 (Biblioteca popular brasileira, 16


L'air illumine
Ce front rêveur
D'une lueur
Triste et divine.


Deine Lieb' und Herz und Seele
Ist ja unschuldschön wie die Natur.
Mädchen, Deine sanften Wangen
Sind zur Thräne nicht; es hangen
Keine Wolken auf der Rosenflur
Deiner Lippen; Deine Augenlider,
Holdes Mädchen, lächeln Freundschaft nur!


Die Kinder schlummern in den Kissen,
Weich, weichen Atems, nebenan,
Ein Traum vom heutigen Tag, und wissen
Nicht, was mit diesem Tag verrann.


Wer weiß, durch welche Schatten
Sein Fuß schon heute geht,
Dann kömmt er über Matten
Und alles ist verweht,


Hát fontos volt nekem
A szemed, szád, az arcod, alakod?
Mi volt nekem?


Hozott is erről levelet
Az egri esperestől,
Hogy ő az, akit megevett
Az apja mindenestől;
És őt Jupiternek hívják,
Dictum. - Ezt recognoscálják,
Mert ha nem, ebet fognak.


Quel dì ch'io presi in Parigi la piazza,
che sapevo io chi drento era venuto,
o se pur v'era gente d'altra razza,
che ti paressi Orlando sconosciuto?
Per riparare a quella furia pazza
corsi alla piazza, e parvemi dovuto.
Che sapevo io se tu t'eri ingannato
o che nella città fussi trattato?


AŽ bude krásný, slunečný den
a střemcha a višně po kraji kvésti,
zas jednou z města vyjdu si ven,
abych se poohled po zašlém štěstí.


Minula léta, olše opět mládne dnes,
však stárnou ta písmena:
Jiří a Božena,
a přec láskou dýchá celý les.


Sieh mich an und lächle, Süße!
Gieb mir deine Hand, und küsse
Deinen Trauten! Rot und blaß
Wallet zärtliches Verlangen
Zitternd über meine Wangen,
Und die Wimpern sind mir naß.


No Señor, sé que no estás ahí.
¿Dónde estás tú?
Y tú me respondes,
Sin responder,
En cada humano que tú creaste,
En mi corazón,
A mi lado,
Y si yo lo permito,
Dentro de mí,
A cada momento,
Animando, ayudando,
Soportando mis flaquezas,
Decidiendo cuando me faltan

— las fuerzas,
amando, amando, amando
sin fin y con proyecto de futuro.
¿Dónde estás tú?
Y tú me respondes,
Sin responder,
En cada humano que tú creaste,
En mi corazón,
A mi lado,
Y si yo lo permito,
Dentro de mí,
A cada momento,
Animando, ayudando,
Soportando mis flaquezas,
Decidiendo cuando me faltan

— las fuerzas,
amando, amando, amando
sin fin y con proyecto de futuro.
Y tú me respondes,
Sin responder,
En cada humano que tú creaste,
En mi corazón,
A mi lado,
Y si yo lo permito,
Dentro de mí,
A cada momento,
Animando, ayudando,
Soportando mis flaquezas,
Decidiendo cuando me faltan

— las fuerzas,
amando, amando, amando
sin fin y con proyecto de futuro.


Sie kommt! sie kommt! In deinem Brautgeschmeide
In deinem Myrtenkranz sey mir gegrüßt!
In deiner weißen Hochzeitseide
Bist du die schönste Braut, die je ein Mann geküßt.


Másnak nem tudsz kedvezni,
S egy hajóban evezni;
Én már nem habozom,
S parttúl sem távozom,
Hogy eztet megérhettem,
Jó hóltig igy szeretnem.


Zeig mir in jedem Augenblick,
Wie ich dir soll gefallen;
Zieh mich vom Bösen stets zurück,
Regiere mich in allen!


Unsre neuen Ritter tragen in der Faust ein grünes Reis;
Dank der Kinder und der Enkel ist des Siegers schönster Preis.


Cogiome a tu puerta el toro,
linda casada,
no dijiste: Dios te valga.
El novillo de tu boda
a tu puerta me cogió;
de la vuelta que me dio
se rió la aldea toda,
y tú, grave y burladora,
linda casada,
no dijiste: ¡Dios te valga!


Oh! had he learn'd his passions to restrain,
And let cool reason in his breast preside,
His op'ning wisdom had not bloom'd in vain,
Nor had he, ere the prime of manhood, died.


Der Denker ging, dem Kadi vorzuklagen,
Daß ihm der Derwisch Arm und Bein zerschlagen.
Der Kadi sprach: »Da dämpfe deinen Trutz!
Da kann man nichts, als schweigen und ertragen;
Denn nehm' ich die Philosophie in Schutz,
Werd' ich und du vom Volke todtgeschlagen.«


Az első kék csillag az égen
s haló láng a pincefenéken
meglelik egymást.


Zří v okna slezů řad,
růžové, fijalové,
jich terče vidím plát
vždy v jara kráse nové.


Jaro, ten malý čaroděj
letí dolem, lesem, plání:
„Vstaňte, bílé děti jara,
nechte spaní, nechte spaní!


Ach! warum blieb ich einsam nicht und ferne?
Längst hatt' ich süßem Trug nicht mehr gefröhnet,
Doch ward des Wahnes Schuld noch nicht versöhnet,
Und Zeit ist's, daß ich in mir sterben lerne.


Und wandte einmal sie auf sich die Augen,
So will sie ewig sich in sich verzehren,
Und nie zu keiner flücht'gen Freude taugen.


A kdybys fortnu Svojich nebes,
si zavřel na sto západů,
já rozbiju ty zámky všechny
a dobudu Tvých pokladů!


Én ezt elejénte tréfának tartottam:
azért beszédgyére nem sokat hajtottam.
De mivel szájábúl naponkint hallottam,
végre figyelmemet jobban rá nyitottam.


Stál oráč před svým klasným polem,
jež zvolna žloutlo do zlata,
a každý klas se štíhlým stvolem
byl jak by struna napjatá.


Die Demuth meint es müssen
Nur regnen Fewr vnd Schwerdt/
Getretten sein mit Füssen/
Deß sey sie alles werth.
Was jhr gesehen/ vnd wie es geh/
Lobt Gott/ ist froh/ vnd klagt kein Weh.
Sie sagt all Trübsal vol/
Es steh noch viel zu wol.


Mein Weib! Mein Kind! Da bin ich endlich wieder!
Ihr findet Worte nicht und Tränen nur.
Der Bürgerkrieg zerreisst des Landes Glieder,
Und Galgen stehn statt Bäume auf der Flur.


A teď – jak v pláč ztracenou nad mladostí
se mění zas, litujíc toho žití,
jež neúprosná navždy hubí moc.
Ach v květu mládí – bože! odtud jíti –
Pak temně zazní: s bohem, dobrou noc!
Však ještě jednou povznáší se výše
jak duše pevná, odhodlaná k činu,
jež mužně snáší muka za nevinu,
poslední ozvěna – a zmírá tiše. –


Teď zde Labe smutně toky leje,
Pastýř tady bolně vzdychává,
A když lesem jemný větřík věje,
Žalný ohlas harfy slýchává;
Chatrč zpustlá ještě tady stojí,
Vkročit v ni se každý poutník bojí,
Neb zde lidský užasíná cit,
Jeť zde duchů osamělý byt.


Miluji všecko, co v čase jsi stvořil,
zem, moře, vzduch, bych všude se kořil,
jdu tiše, bych dílo tvé nepobořil!


In: COLASANTI, Marin Rota de colisã Rio de Janeiro: Rocco, 1993


Duše její nevinná
Byla morská hladina.
Nebydlelo v duši,
Co klid svatý ruší.
Zála mír jak jahoda,
Byla pouhá lahoda.


»Herr Meister, wenn ihr Vögel sperrt über Winter ein,
Dann singen sie zur Lenzzeit wohl doppelt schön im Frei'n;
Doch säng' ich euch das Liedlein, gelernt in eurer Lehr',
Beim Himmel, ihr sängt und hörtet kein andres Liedlein mehr!


de la Donna del Cielo, e con che onesti
desiri ascolti, accetti, onori e scriva
i divini precetti entro nel core.


A druhá česajíc své zlaté vlasy
jí vpadla do řeči a hovořila:


Ohn' ein starres Staatsgewand
Eilt aufs Land,
Ohne Perlen und Geschmeide;
Freier hebt, voll Frühlingslust,
Sich die Brust
Unter leichtem Schäferkleide.


Llegar a vos sin mi Señor no puedo,
y conmigo será dificultoso
mientras no disolvéis lazo tan fuerte.


بَذلُ وَجهي إلا لمثلك بِذلَه
واعتزازي بغير جاهِكَ ذلَّه
يا جواداً سحابُ كَفَّيهِ بالجو
د على كل قاصد مُستَهِلَّه
والذي لو رآهُ في دَستهِ الفض
لُ بن يحيى لجاء يَطلُبُ فَضلَهُ
لك نَيلٌ قد أخجل النِّيلَ جوداً
وغدا دونه الفُراتُ ودجلَه
سيدي صَدرَ الدين دعوةَ عَبدٍ
لم تَزَل طرقُهُ لمدحك سَهلَه
بالذي قد أعطاك جاها وقد م
دَّ على الخافقين بالأمن ظلَّه
لا تكلني إلى سواك فإنِّي
جئتُ أشكو إليك كَثرَةَ قلَّه
حاشَ لله أن أحيدَ بوجهي
عنك يا مالكي وبابُك قَبلَه
ضاقَ صدري مما أَطالبُ دهري
ببلوغ المُنَى ويُظهِرُ مَطلَه
وإلى كم كذا أذمُّ زماني
ضَجَرٌ لا يفيد والأمر لله
ولعبدِ الرحمن أَشكُو زماناً
قتلتني صُروفُه ألف قِتلَه
ضاقَ صدري هماً ولو لم أُهَدِّد
بك دهري ما كان ينجَرُّ خَبلَه
تارةً أغتدى بدمياط أرجو ال
رِّزقَ منها وتارةً بالمحلَّة
بين قومٍ قد صَيروا المنع والم
نَّ لهم في الزمان دَأباً وملَّه
فاغننى عن سؤال كل لئيمٍ
قد علا قدره وإن كان سِفلَه
معشرٌ ما ظفرتُ منهم عَقيب ال
قصِد عند السؤال إلا بخَجلَه
ومتى غبت عنهمُ عَتَبُوني
ومتى جئتهم رأوا ذاك ثقلَه
أنا فيهم عارِ وماشِ وغيري
وهو دوني له ثيابٌ وبَغلَه
لي نصفيَّةٌ تَعُدُّ من العُم
ر سنينا غَسَلتُها ألفَ غَسلَه
لا تسلني عن مشتراها ففيها
منذ فَصَّلتُها نِشَاءً بجُملَه
نَشَّف الريحُ صَدرَها والأرَازِيبُ
فباتَت تشكو هَواءً ونَزلَه
ظَلَمَتها الأيَّامُ حكماً فأضحَت
في العذاب الأليم من غير زَلَّه
كلَّ يَومٍ يحوطها العَصرُ والدَّقُّ
مراراً وما تُقرُّ بجُملَه
فَهي تَعتَلُّ كلما غَسَّلُوها
ويُزيلُ النَّشاءُ تلك الغِسلَه
أين عيشي بها القديمُ وذاك الت
يَّهُ فيها وخطَرَتي والشَّملَه
حيثُ لافى أجنابها رُقعَةٌ
قَطُّ ولا في أكمامِها قَطُّ وَصلَه
قال لي الناس حين أطنبتُ فيها
بَسِّ أكثرت خَلَهَّا فَهيَ بَقلَه


Ó Němec hrobař kopal
pro českou matku rov,
a kněží modlili se
směs divnou cizích slov.


Malověrní! Ejhle víska
pro úkryt nám kyne z blízka!“


疏影横驴背
繁花照练裳
如何入林久
反觉不闻香


Nuž změňte role: norci křídla dejte
a orlu těžké boty z olova,
pak o smích světa již se nestarejte,
vás rolničkami svými pochová. – –


Ihre Bestrahlung vor alles ich wähle /
weil ihre Göttlichkeit ewig zur Stelle.
Raubet man mir schon die sichtbaren Blicke:
helle Vnsichtbarkeit mich nur erquicke!


Ciascuna donna al pome era tornata,
l'una all'altra dicendo: «Deh, facciamo
che per lo innanzi ne sia ristorata
ciascuna presa, sì che onore abbiamo!»
Io avea già la seconda segnata
a Venere, la qual che perda bramo.
Pome chiedeva già una donzella,
onde uscì fuor Cimea corrente e snella.


He answered so softly, so gently, so mild,
I am a poor little unfortunate child;
Its a cold rainy night, I am wet to the skin,
And I have lost my way, so pray let me in.


En ti se mejoró naturaleza,
si por obligación eres hermosa,
por fuerza noble, por razón divina.


ku hvězdám i k zemi, touže uhodnout,
odkud vane sem ten čistý písně proud.


Io preso sono come un pesce in rete,
come ucello che ai rami l'ale invesca,
e son posto in pregion né vedo und'esca,
né men son pur mie voglie ardite e lete.


للمقدسيِّ بقلبي
حبٌّ جليُّ الدليلِ
فمنْ يكنْ ذا خليلٍ
فالمقدسيُّ خليلي


O Hektor! – Ha, im Mutterbusen nagen
Mir bei dem Namen Schmerz und Wut,
Halt ein, Barbar! Achilleus Pferde jagen
Dahin und Hektorn schleift der goldne Wagen,
Die Mauern Ilions netzt Hektors Blut,
Und seiner Leiche spotten feige Scharen,
Die sonst vor seinem Arm geflohen waren.


Nach dem Tod das Leben geben / steht allein der Tugend zu /
die kan Ruh' im Leben schaffen / und das Leben in der Ruh.
Leuchtet hier ihr Strahl in uns: nach dem Tod wird unser Nahme
ewiglich in ihr erhellt / als ein ungeleschte Flamme.
Ist demnach / des Tugend Lebens / Hydrens-Art die rechte Prob:
zwey aus eines Tod entspringen: dort der Seele / hier das Lob.


o sonho
uma borboleta


رحَلْتَ فكُنْتَ في التّحقيقِ بَدْرا
مَنازِلُكَ المَنازِلُ والبِلادُ
ومنْ أفْلاكِ رِحْلَتِكَ المَعالي
ومنْ آثارِ نيّرِكَ الجِهادُ


„Jak divně ta zvěst na vás působí!“
děl chladně, na oko; „však za hroby
tak sahá účasť proň – je mrtev již,
nad jeho kostmi kovový ční kříž!“


Verfallene Hügel, die Schwalben ziehn,
Vorüber schlängelt sich der Rhin,
Über weiße Steine, zerbröckelt all,
Blickt der alte Ruppiner Wall,
Die Buchen stehn, die Eichen rauschen,
Die Gräberbüsche Zwiesprach tauschen,
Und Haferfelder weit auf und ab –
Da ist meiner Mutter Grab.


Wo bin ich ietzt? o welche Götteraue!
Ein sanfter West belebet Laub und Klee.
Hier braust kein Busch, beperlt vom Silbertaue,
Durch dich, o Süd, Tyrann der schwarzen See,
Der voller Wuth das schwache Schiff erschüttert,
An Klippen wirft und an dem Fels zersplittert.


Fa' che ben noti quel che parlo e dico
di questo tristo, ipocrito Carlo,
fragello della Chiesa per antico: