Es klingt zwar herrlich in den Ohren:
»Zum Herrscher von der Welt geboren
Und größer noch von Würdigkeit!«
Allein der Glanz von zehen Kronen,
Die Majestät so vieler Thronen
Ist nur der Unruh Feier-Kleid.


Amis, mes deux amis, mon peintre, mon poète !
Vous me manquez toujours, et mon âme inquiète
Des deux amis, si chers à ma lyre engourdie,
Pas un ne m'est resté. Je t'en veux, Normandie,


In solchen Stunden schlag' ich die Bundeshand
Ein in die Rechten meiner Vertrautesten;
Dann drück' ich meine Lippen, ewig
Theure Sophia! auf Deine Wange.


二王与二阮
尊幼自相推
却恐外人笑
儿痴叔亦痴


pero a tu níveo traje preferido,
luces mefistofélico vestido
de un rojo extraño, erótico y ardiente


S fölcseng a kard, s nyugszik majd.
A lyány zokog s fülel:
Vitéz, legyőzted a bajt?
A fák között ki sóhajt?
“Bátyád, jer hagyjuk el!”
S tovább-tovább vad kéjben
Nyargal Zuárd az éjben.


Proclamer très haut qu’Albert
S ***avine que l’on révère
Emmi plus d’un tribunal


Well-natur'd, happy shade, forgive!
Like you I think, but cannot live.
Thy scheme requires the world's contempt,
That, from dependence life exempt;
And constitution fram'd so strong,
This world's worst climate cannot wrong.
Not such my lot, not Fortune's brat,
I live by pulling off the hat;
Compell'd by station every hour
To bow to images of power;
And, in life's busy scenes immers'd,
See better things, and do the worst.


Y si os dio el ascendiente generoso
escudos, de armas y blasones llenos,
y por timbre el martirio glorïoso,


Publicado no livro Poesias (1865) Poema integrante da série Poesias Diversa
In: GUIMARÃES, Bernard Poesias completa Or intro crono e notas Alphonsus de Guimaraens Filh Rio de Janeiro: INL, 195


Zří-li milý dámu svoji
umírat, má za ní jít,
čili vítěz v citů boji
oplakat ji a dál žít?


»Ich sehe plötzlich sich vor mir entfalten
Ein Leben, wie in einem Zauberreich.
Es regt sich wie von menschlichen Gestalten,
Und doch sind sie nicht völlig menschengleich.
Es ist ein Kommen und ein wieder Gehen,
So leicht und licht, so lieb, so wunderbar;
Ich kann es nicht begreifen, nicht verstehen,
Und doch empfinde ich in mir es klar.«


Und ob sie ewig auch sich mehren,
Sie wollen alle zu dir hin,
Sie wissen wohl, wem sie gehören,
Und daß ich nur ihr Pfleger bin.
Du wirst die Kleinen nicht betrüben,
Wird auch der Raum dir bald zu voll,
Die Mutter soll
Ja ihre eignen Kinder lieben.


Es wird einmahl doch kommen/
daß dir die grosse Scheu
Zu halten wird benommen.
Was meinstu? tieffe Reu
wird dich alsdenn umfassen/
wo du mir meine Lust auch hast gelassen.


Sah dann im jungen Morgenblau
Hell eine Taube fliegen,
Ihr Lichtbild spiegelte im Tau.
Heiliger Geist, hilf siegen!


露华点砌舞衣单
人在空房怯倚阑
记得与欢相傍处
夜来风雨不知寒


That instant the knight by the warder was seen,
For far flamed the cross on his breast;
And while loud blew the horn, now a smile, now a tear,
Sir Walter's mixt feelings expressed.


Then raising to the Monks his eyes,
Where life's last lustre play'd,
"Suspend these sacred rites," he cries,
'Till I deserve your aid. —


Hadd intsen, Laura! Thirzisedre,
mondám, e’ kisded Nefelejts!
‘s ha vészek ütnek nőhitedre,
el ne felejts.


桑海茫茫不可论
衣冠乡里几家存
咸阳渡口秋风里
惊见开禧执政孙


Áldlak, hogy ébreszted indulataimat!
Éjtszakát hajittó napnak fényessége,
Mellyet kezd szemlélni földünk kereksége!
Látom különösen ragyogni utadat,
Elhagyván sötétes Hesperus kutadat.
Üdvöz légy! s ezerszer áldalak tégedet,
Sipomnak hangjával tisztelem képedet,
Hogy Alexisunknak ünnepét hordozod,
S ma fényességedet nékie áldozod.
Kérlek, még ezerszer illy világossággal,
Illy szerencsés, áldott s diszes méltósággal
Térj vissza! Vigadgyál pásztori karunkkal,
S engedd hosszas éltünk legyen barátunkkal!


Da horch! ein Glöcklein läutet in der Schlucht,
Verirrt, verspätet, wandert's ohne Ruh,
Ein armes Glöcklein, das die Herde sucht –
Aufwacht ich dann und bei mir warest du!


Ein Loos von oben war mir des Weisen Rath.
Ich thats. Ihr wurdet, Lieder! da gaben mir
Die Barden Eichenkranz, und Rhingulph
Namen 3 , und Ehre mein Volk, und Beyfall.


Wenn du nach Hühnern lüstern bist,
Frag keinen, der sie selbst gern frißt.


Es schöpft des Meeres Welle seine Hand
Und netzt dem Kind der heitren Stirne Rand:
»O Sohn des Meers, des Lebens wahrer Sohn!
Dich weiht's als Kind in seine Räthsel schon!


An alle Himmel schreib' ichs an,
die diesen Ball umspannen:
Nicht der Tyrann ist ein schimpflicher Mann,
aber der Knecht des Tyrannen.


Was du von Hertzen meynest,
Ist dir an Gottes statt;
Wenn du es gleich verneinest,
So zeugt es doch die That.
Der, so sich liebt zu sehr,
Darff über Gott sich heben,
Dem Schöpffer widerstreben
Und rauben jhm sein' Ehr'.


Das Abendrot zerlodert im Moore,
Die Dämmerung spinnt die Heide ein,
Aus dunkelblauem Abendhimmel
Hör ich die wandernden Kraniche schrei'n.


Wenn dein Mütterlein
Tritt zur Thür herein,
Und den Kopf ich drehe,
Ihr entgegensehe,
Fällt auf ihr Gesicht
Erst der Blick mir nicht,
Sondern auf die Stelle
Näher nach der Schwelle,
Dort wo würde dein
Lieb Gesichtchen sein,
Wenn du freudenhelle
Trätest mit herein
Wie sonst, mein Töchterlein,
O du, der Vaterzelle
Zu schnelle
Erlosch'ner Freudenschein!


Padre polvo que subes de España,
Dios te salve, libere y corone,
padre polvo que asciendes del alma.
Padre polvo que subes del fuego,
Dios te salve, te calce y dé un trono,
padre polvo que estás en los cielos.
Padre polvo, biznieto del humo,
Dios te salve y ascienda a infinito,
padre polvo, biznieto del humo.
Padre polvo en que acaban los justos,
Dios te salve y devuelva a la tierra,
padre polvo en que acaban los justos.
Padre polvo que creces en palmas;
Dios te salve y revista de pecho,
padre polvo, terror de la nada.
Padre polvo, compuesto de hierro,
Dios te salve y te dé forma de hombre,
padre polvo que marchas ardiendo.
Padre polvo, sandalia del paria,
Dios te salve y jamás te desate,
padre polvo, sandalia del paria.
Padre polvo que avientan los bárbaros,
Dios te salve y te ciña de dioses,
padre polvo que escoltan los átomos.
Padre polvo, sudario del pueblo,
Dios te salve del mal para siempre,
padre polvo español, padre nuestro.
Padre polvo que vas al futuro,
Dios te salve, te guíe y te dé alas,
padre polvo que vas al futuro.


雷塘别有风流坐
可作南舟两日行
江水自流春自好
不知芳草为谁生


Ein Kränzelein von Rosen,
Ein Kränzelein von Klee;
Zu Straßburg auf der Brucke,
Da liegt ein tiefer Schnee.


Na mém právu, půdě mojí
žulou noha moje stojí,
od těch dvou
mrtvého jen odervou!
Nech svět celý: Vzdej se! volá,
kovář hlavou zavrtí,
ďábel sám jej neudolá –
Zde jsem, budu do smrti!
Kdyby mdlelo
chabým steskem,
spíš to čelo
rázným třeskem
kladivo mé rozdrtí!


Vor jaren in Britannia ein kunig saß,
mechtig und reich, der Arturus genennet was,
der het ein großen arkwon auf sein frauen;
Nun war am hof ein schwarzkunstner, hieß Filius,
dem klagt der künig heimlich sein bekümmernus;
der meister ließ ein steine brucken bauen,
Die het wol zwei und dreißig joch
übers waßer, breit dreier spann alleine,
und war wol neun elbogen hoch,
das pflaster war balierter merbelsteine,
glat als ein lichter spiegel pur;
durch zauberlist darein gegraben wuren
carakter und seltsam figur;
mitten darauf setzt er ein hohen turen.
wan man darin ein glöcklein leut,
wer dan sein e het brochen,
im augenblick er überburzt
und herab sturzt
ins waßer, wer frau oder man,
so wurt sein sünd gerochen.


Nepřátelé napadli je krutí,
jazyk z úst rvou hrubě dětem jejich,
ve jho sklonit šíje své je nutí,
utonouti cizot ve peřejích.


Es seufzt und ächzet Tag und Nacht,
Daß es hat dich verloren,
Dich, der du es zu dir gemacht
Und vor der Welt erkoren.
Nimm hin mein Herz, o Jesulein,
Schließ es ein
In dein heilges Herzelein.


Será una ceremonia muy cristiana
en la capilla sur del campo santo
donde celebraremos mi partida;
y no veré jamás otro mañana.
Mas yo seré poeta mientras tanto,
¡en otra dimensión y en otra vida!


Wir wollen nicht das Licht verscherzen,
Das unsrer Führer Pfad erhellt,
Und säen in der Jugend Herzen
Den Samen einer höhern Welt.


… La voix de Gurînnô, le rire d’Éranna…


Havvi chi le crudeli opre di marte
Si elegge a passar l'ore, e nel fraterno
Sangue la man tinge per ozio; ed havvi
Chi d'altrui danni si conforta, e pensa
Con far misero altrui far se men tristo,
Sì che nocendo usar procaccia il tempo.
E chi virtute o sapienza ed arti
Perseguitando; e chi la propria gente
Conculcando e l'estrane, o di remoti
Lidi turbando la quiete antica
Col mercatar, con l'armi, e con le frodi,
La destinata sua vita consuma.


Pracuj každý pro vlasť
pílí neunavnou,
by se stala znovu
velikou a slavnou.


Senhor CAlex,
por favor não me incomode,
meu correio
anda cheio
de tanta aporrinhaçã
Senhor CAlex,
a poesia não me acode
o que eu quero e ter dinheiro
tanto assim que, em fevereiro,
eu trabalho pro patrã
Senhor CAlex,
que vantagem o senhor leva
em mandar tanta poesia,
a tanta gente, todo dia,
sem receber um tostão?
Senhor CAlex,
quero a vida sempre em treva,
não quero trova,
a poesia não escova
meu bolso sempre sem tostã
Salvador, 19/12/96


V luzích ejhle sbory zpěvné
Krásnou hudbu dělají,
V sadě květiny barevné
Už se k plesu chystají.


Yo invoco la pasión y las palabras
para hablar de los golpes recibidos,
para nombrar los nombres olvidados.
Quiero ser del caballo la herradura,
del águila las garras carniceras.
Quiero tener los hilos de la araña
y el salto repentino del animal salvaje
y la tenacidad inamovible
de la pequeña hormiga.
Quiero tener la fuerza del torrente
y la elevada altura de los riscos
y el poder permanente de la lluvia.
Quiero tener las olas oceánicas,
la furia del volcán y la lava candente.
Quiero estar en la sangre de los pobres,
en la resina espesa de los pinos
y en la herida mortal del combatiente.
Quiero ser trigo, tigre, peregrino
en sendas donde no haya bombardeos;
ser eucalipto, menta, ardilla, grajo,
luciérnaga fugaz, caballo, avena,
hoja perenne, oliva, jornalero,
aroma, niña, tallo, crisantemo,
amapola radiante, gorrioncito,
y nunca, nunca, nunca
    ennegrecido cráter.


Du, der des Herschers Weg zur Unsterblichkeit
Mit scharfem Blick sah; aber der Weg' auch viel
Nicht sah, die führen durch die grosse,
Oft von Getäuschten verwünschte Irre:


Doch plötzlich fährt er rückwärts,
Und seufzt zum Himmel auf,
Dann wieder kleidungsstückwärts,
Das lag im Gras zu Hauf.
Und den bebuschten Lippen
Entfährt ein scharfes Wort,
Und gen die Männerrippen
Kocht ihm das Herz sofort.


Dein Wink gebeut; es fahren Blitze nieder,
Im Feuer schwimmt der ganze Ozean,
Es rollen tausend laute Donner nieder,
Und Meereswellen schlagen himmelan.


"Oh! simple friend," said Ditchem, "would'st thou gain
" A father's pleasure by a husband's pain?
"Alas! what pleasure — when some vig'rous boy
" Should swell thy pride, some rosy girl thy joy;
"Is it to doubt who grafted this sweet flower,
" Or whence arose that spirit and that power?


A dopěl divou dumku
o Petru, bílém cáři,
a z lulky prýská oheň
a z oka jiskry září.


Uns reißt des wilden Lebens jähe süße
betörend lockende Zigeunerweise
in Nacht und Duft. Schon glänzt aus letzter Glut
die über der erloschnen Haide funkelt
das große Ziel. Schon schlingen sich die Reihn
vom Takt gefügt. Schon stürmen jauchzend
die Vordersten in losgelassnem Tanz
und eine Kette wirrer heißer Stimmen wälzt
der Jubel schwer sich durch die Massen. Fackeln spritzen
flackernde Flecken auf die schwarze Wand der Äste.
Auftaumelnd stürzen Schatten. Mädchen schwenken
flitternde Birkenbüschel Frauen lösen
die raschelnden Gewande tanzen nackt
vom Diadem der Haare überströmt
ins Licht und ihre heißen Augen schillern
unstät wie Feuerglanz auf Abendlachen.
Und wilder gleißt das tolle süße Lied.
Und wilder rast und stürmt der heiße Tanz.
Und Wunder steigen auf wie Herbstnachtnebel.
Schon rollt das große Leben wie ein Meer
das gischtend gegen nackte Felsen bäumt
von bräunlich goldner Dämmerung umloht.
Schon reißt's uns über schaumgezackte Kämme
zu Inseln weiß mit Goldglanz übersprengt
Altäre wachsen blendend aus Girlanden
Festglocken dröhnen Farben schießen auf
und trunken betend sinken wir ins Licht.


 «Nothing remainet - «My lord, yet
         Aught can I not dispel:
 Our name that will be ever
         A curse and a living hel»


noite cheia
lua minguante
meu quarto crescente


Én nem voltam békés valaki,
Mint régi, sok falusi ősöm.
Ezek itt nem atyámfiai,
Nem lesz köztük bajtársam, ismerősöm.


Who can refuse a Tributary Verse
To , firmest Friend of slighted Worth
In evil Days? whose hospitable Gate,
Unbarr'd to All, invites a numerous Train
Of daily Guests; whose Board, with Plenty crown'd,
Revives the Feast-rites old: Mean while His Care
Forgets not the afflicted, but content
In Acts of secret Goodness, shuns the Praise,
That sure attends. Permit me, bounteous Lord,
To blazon what tho' hid will beauteous shine;
And with Thy Name to dignifie my Song.


Jetzt ist die kalte Winterszeit,
Mein Schindeldach ist überschneit;
Das ganze Feld ist kreideweiß,
Mein Weiher ist bedeckt mit Eis.


Szép Leány! ifjúságodnak
Mosolygó hajnalába
Víg öröm s jó kedv játszodnak
Szép szemed járásába!


So oft ich mich wandte,
Fragt nicht, warum ich weine.
Gewürm um mich zischte und rannte!
Mein Leid weiß Gott alleine.


Ich kann dich nicht verdammen,
Bis du mir erst bekennt
Warum in deinen Flammen
Mein eignes Herz schon brennt.«


Sie wußte nichts von Neben-Wegen.
Es leben ja die Zeugen noch,
Die sie gesehn, sich niederlegen,
Ans Creutz und unter Jesu Joch.
Nachdem sie alle Welt gewogen,
Und sie zu leicht befunden hat:
So ist sie Christo nachgezogen
Durchs Jammerthal zur Gottes-Stadt.


Nein doch, was geschah mit Isidoren?
Abgeschlagen ist das rechte Beinchen,
Und der linke Arm ist fortgeflogen,
Und um Näschen ihr und Stirn und Augen
Trägt Verbände sie und weiße Tücher.
Wie ereignete sich das, Isolde?
Und sie giebt mir weinerliche Antwort:
»Vom Altane stürzte Isidore.«


Da muß der Creuzdorn Rosen geben,
Da fällt kein Joch noch Kummer schwer.


Wann sich mein hertz beginnt zugrämen,
Wo ich den weg sol weiter nehmen,
So wird es mir im innern strahl,
Wi Petrus einst, bestrahlt di wahl.


Con valentía crecida
Y con postura bizarra
Desembrazando a los dos,
En esta manera garla:
[MARIPIZCA:] «Llamo uñas arriba
A cuantos llamo,
Y al recibo los hiero
Uñas abajo.
»Para el que me embiste
Pobre y en cueros,
Siempre es mi postura
Puerta de hierro.»
Rebosando valentía,
Entró Santurde el de Ocaña,
Zaino viene de bigotes
Y atraidorado de barba.
Un locutorio de monjas
Es guarnición de la daga,
Que en puribus trae al lado
Con más hierro que Vizcaya.
Capotico de Antemulas,
Sombrerico de la carda,
Coleto de por el vivo,
Más probado que la pava.
Entró de capa caída,
Como los valientes andan,
Azumbrada la cabeza
Y bebida la palabra:
[SANTURDE:] «Tajo no le tiro,
Menos le bebo;
Estocadas de vino
Son cuantas pego.»
Una rueda se hicieron;
¿Quién duda que de navajas?
Los codos tiraron coces,
Azogáronse las plantas;
Trastornáronse los cuerpos,
Desgoznáronse las arcas,
Los pies se volvieron locos,
Endiabláronse las plantas.
No suenan las castañetas,
Que de puro grandes, ladran,
Mientras al son se concomen,
Aunque ellos piensan que bailan.
Maripizca tornó el puesto,
Santurde tomó la espada,
Con el montante el Maestro
Dice que guarden las caras.
[MAESTRO:] «De verdadera destreza
Soy Carranza,
Pues con tocas y alfileres
Quito espadas.
»Que tengo muy buenos tajos
Es lo cierto,
Y algunos malos reveses
También tengo.
»El que quisiere triunfar,
Salga de oros,
Que el salir siempre de espadas
Es de locos.»
MAESTRO: «Siente ahora la Corruja.»
CORRUJA: «Aquesta venida vaya.»
MAESTRO: «Jueguen destreza vuarcedes.»
SANTURDE: «Somos amigos, y basta.»
MAESTRO: «No es juego limpio brazal.»
CORRUJA: «Si no es limpio que no valga.»
MAESTRO: «Siente vuarced.»
SANTURDE:               «Que ya siento,
    Y siento pese a su alma.»
Tornáronse a dividir
En diferentes escuadras,
Y denodadas de pies,
Todas juntas se barajan.
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «Entráronme con escudos,
Cansáronme con rodelas;
Cobardía es sacar pies,
Cordura sacar moneda.
»Aguardar es de valientes
Y guardar es de discretas,
La herida de conclusión
Es la de la faltriquera.»
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «Ángulo agudo es tomar;
No tomar, ángulo bestia;
Quien viene dando a mi casa,
Se viene por línea recta.
»La universal es el dar;
Cuarto círculo, cadena;
Atajo, todo dinero;
Rodeo, toda promesa.»
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «El que quisiere aprender
La destreza verdadera,
En este poco de cuerpo
Vive quien mejor la enseña.»


Wann der Rhein hielt ietzt Gerichte
Über Eh- und Ehren-Früchte,
Lieber, welche fette Fische
Würden kummen drauß zu Tische!


Das Reich des Glaubens ist geendet,
Zerstört die alte Herrlichkeit,
Die Schönheit weinend abgewendet,
So gnadenlos ist unsre Zeit.


So ist das Leben Tod, Du aber bist
Der Keim, in dem des Lebens Fülle ist.


Zapadlý život probouzí zas,
tak dávno, dávno už shaslý,
umrzlé slzy, úsměvu jas
v těch brvách jak by se třásly.


Denn es sind Ehrenpreise ausgesetzt
Für alle Wagenführer, die
Als erste die Ballons, wenn sie
Gelandet sind, erwischen.


HOW shall the muse in chinking rhyme impart
The warmth of gratitude that fires my heart,
To thee, my friend, who taught the easy way
To see my destiny as clear as day!
Nor need I now, with trembling steps and slow,
To yonder church's porch in terror go;
Or hail pale Cynthia in the coming year,
When first she's seen, and kindly means to hear
Each love petition, when the kneeling maid
Cold ashes pours on her fantastic head,
And there invokes the goddess to unfold
Some scroll of Destiny, by Fates enroll'd,
That names the man, whom bounteous they afford,
To be her lover, husband, fool, or lord;
Nor need the Cake of Silence now be made,
And I quite tongue-tied backward go to bed;
Saint Agnes, why such cruel fasts impose!
I ask thee not one secret to disclose;
Nor shall the apples e'er be pared again
To form a letter in my lover's name.
'Tis done! 'tis done! the Bridal Cake declares
The fixed prediction of my happy stars!
Fate lighten'd Fancy with her lucid beams,
And, lo! her shadows glided o'er my dreams, —
Sweet dreams inspir'd by tender nuptial ties,
How shall I paint them in their lovely dyes!
How tell Myrinda half the joys I feel,
And all the secrets of my dreams reveal!
Yet shall my pen the arduous task essay,
And some faint image to thy mind convey.


„V té díře,“ Napoleon odvětil,
„osudy světa dřímou, Murate,
k Persii klíč to, brána kouzelná
do Číny, Indie; v ní poklady
ukryty nesmírné a tolik zbraní,
že vyzbrojím tři velké armády,
Syrii vzbouřím, osvobodím lid
z otroctví jařma, z pašů tyranství,
v Cařihrad vtáhnu, z kořen vyvrátím
sultánů panství, světlou založím
na jeho troskách spravedlivou říš,
pak vítězně se domů vrátíme
přes Drinopol a Vídeň.“ S úžasem
teď všichni na město se dívali,
na věže, hradeb ozubený lem,
až přišla noc a nebe zelené
nad černých minaretů přízrakem
kouzelně rozkvétalo hvězdami,
jež ze tmy tryskaly, ne po jedné,
leč v celých trsech, pravé jaro hvězd,
tak zářící, že v srdce reků všech
z té žhoucí krásy zavál božství dech.


园图亲画早流传
已是人间五百年
凝碧池头秋句在
当时几负此林泉


Verrathen manchmal, oft betrogen,
Kenn' ich es tief, dies bitt're Leid,
Doch daß ich niemals selbst gelogen,
Bleibt Balsam mir für alle Zeit! –


O liebe Frau,
Bin i a Sau,
Gibt's denn a solch' im ganzen Gau?
Was wird mein alter Vota sog'n,
Wenn mi di drei auf einmal klog'n?
Dös Ding, dös wird ihm z'rauh.


a smrti počátek.


Thurzó Anna lelkesülve
Csókot ad rá válaszképen;
Hősi bátorság villámlik
Balassa Menyhért szemében.


سكنت إلى حسن التوكّل والصّم
فقد طبت نفسا بالعراقِ على الفقر
إذا كان هذا الفقر ضربة لا زبٍ
على المرء لم تعن السفار إلى مصر
يقولون في أرض الجزيرة مغنم
ورقة عيش في المكاسب والشعر
فقلت وبارمّا ومن دون قطعه
سباع وأعراب أولو قضب بتر
وقطع قفار بالبقيعة كلما
تذكرتها طار الفؤاد عن الصدر
غبناهم والله في كل أمرنا
وفزنا بترويج القلوب من الفكر
لنا ألف مصر في الزواريق بينها
نسير فمن برّ أنيق إلى بحر
ومرحلنا في كل يومين فرسخ
بلا حذر بل في نعيم وفي ستر
تسير بنا تلك الزواريق في الضحى
خلال ديار مونقات الذرى ضمر
وهم يتساعون المراحل في الدجى
على غطش بين المخافة والذعر
تراني أبيع العيش بالقصف ساعة
بتل بني سيار من بلد قفر
غبنت إذن عيشي وضاعت فراستي
وأسلمني سوء القضاء إلى الصبر
إذا أكلوا الخروب جئنا بيانع
من الرطب الآزاذ يلمع كالتبر
وإن فاخروا بالتين جئنا بمثله
وزدنا عليهم بالمعرّق والبسر
على أن في التبين الوزيري سلوة
عن الشام تغني ذا الحجى آخر الدهر
وإن ذكروا الصهباء فالقفص دارها
وأرض أوانا معدن القصف والخمر
أما نومة تحت النخيل يحفّها
من الماء أشحار بأفنانها الصفر
سطور نخيل بين موز مسطر
وأشجار نارنج على نهر يحري
يصبّ إلى نهر الأبلة ماؤهُ
وقد عطف المدّ العقارُ إلى الجزر
ألذّ وأشهى للفتى من مسيره
إلى أرض قبراثا على فرسٍ يسري


Thus lonely wand'ring thro' the nightly shade
Against the stern decrees of stubborn Fate,
To mockful Echo my complaints I made,
Of life's short period, or its toilsome state.
'Tis death-like silence all, no sound I hear,
Save the hoarse raven croaking from the sky,
Or scaly beetle murm'ring thro' the air,
Or screech-owl screaming with ill-o men'd cry;
Save when with brazen tongue from yon high tow'r
The clock deep-sounding speaks, and counts the passing hour.


أَبَا مَالِكٍ أَنْتَ نَجْلُ الْمُلُوكِ
غُيُوثِ النَّدَى وَلُيُوثِ النِّزَالِ
وَمِثْلُكَ يَرْتَاحُ لِلْمَكْرُمَاتِ
وَمَا لَكَ بَيْنَ الْوَرَى مِنْ مِثَالِ
عَزِيزٌ بِأَنْفِسِنَا أَنْ نَرَى
رِكَابَكَ مُؤُذِنَةً بِارْتِحَالِ
وَقَدْ خَبَرَتْ مِنْكَ خُلْقَاً جَمِيلاً
أَنَافَ عَلَى دَرَجَاتِ الْكَمَالِ
وَفَازَتْ لَدَيْكَ بِسَاعَاتِ أُنْسٍ
كَمَا زَارَ فِي اللَّيْلِ طَيْفُ الْخَيَالِ
وَلَوْلاَ تَعَلُّلُنَا أَنَّنَا
نَزُورُكَ فَوْقَ بِسَاطِ الْجَلاَلِ
وَنَبْلُغُ فِيْكَ الَّذِي نَبْتَغِي
وَذَاكَ عَلَى اللَّهِ سَهْلُ الْمَنَالِ
لَمَا فَتَرتْ أَنْفُسٌ مِنْ أَسىً
وَلاَ بَرِحَتْ أَدْمُعٌ فِي انْهِمَالِ
تَلقَّتْكَ حَيْثُ احْتَللْتَ السُّعُودُ
وَكَانَ لَكَ اللَّهُ فِي كُلِّ حَالِ


Claro está que murió —como deben morir los poetas, maldiciendo, blasfemando, mentando madres,
viendo apariciones, cobijado por las pesadillas.
Claro que así murió y su muerte resuena en las malditas habitaciones
donde perros, orgías, vino griego, prostitutas francesas, donceles y príncipes se rinden
y le besan los benditos pies;
porque todo en él era bendito como el mármol de La Piedad
y el agua de los lagos, el agua de los ríos y los ríos de alcohol bebidos a pleno pulmón,
así deben beber los poetas: Hasta lo infinito, hasta la negra noche y las agrias albas
y las ceremonias civiles y las plumas heridas del artículo a que te obligan,
la crónica que nunca hubieras querido escribir
y los poemas rubíes, los poemas diamantes, los poemas huesolabrado, los poemas
floridos, los poemas toros, los poemas posesión, los poemas rubenes, los poemas daríos, los poemas madres, los poemas padres, tus poemas...
Y así le besaban los pies, la planta del pie que recorrió los cielos y tropezó mil y un infiernos
al sonido siringa de los ángeles locos y los demonios trasegando absintio
(El chorro de agua de Verlaine estaba mudo), ante el azoro y la soberbia estupidez de los cónsules y los dictadores, la chirlería envidiosa y la espesa idiotez de las gallinas municipales.
Maldiciendo, claro, porque en la agónía estaba en su derecho y porque qué jodidos (¡Jure, jodido!,
    dijo Rubén al
niño triste que oyó su testamento), ¿por qué no morir de alcoholes de todo el mundo si todo el mundo es alcohol y la llama lírica es la mirada de un niño con la cara de un lirio?
Resollaba y gemía como un coloso crisoelefantino
hecho de luces y tinieblas, pulido por el aire de los Andes, la neblina de los puertos, el ahogo de Nueva York, la palabra española, el duelo de Machado, Europa sin su pan.
Rugía impuramente como deben rugir todos los poetas que mueren (¡Qué horror, mi cuerpo destrozado!)
y los médicos: Aquí hay pus, aquí hay pus —y nunca le hallaron nada sino dolor en la piel
limpios los riñones heroicos, limpio el hígado, limpio y soberbio el corazón
y limpiamente formidable el cerebro que nunca se detuvo, como un sol escarlata, como un sol de esmeraldas, como la mansión de los dioses, como el penacho de un emperador azteca, de un emperador inca, de un guerrero taíno;
cerebro de un amante embriagado a la orilla de un dulcísimo cuerpo, ay, de mieles y nardos
(su peso: mil ochocientos cincuenta gramos: tonelaje de poeta divino, anchura de navío),
el cerebro donde estallaron los veintiún cañonazos de la fortaleza de Acosasco
y que luego...
Claramente, turbiamente hablando, hubo necesidad de destrozarlo, enteramente destazarlo como a una fiera selvática, como al toro americano
porque fue mucho hombre, mucho poeta, mucho vida, muchísimo universo
necesariamente sus vísceras tenían que ser universales, polvo a los cuatro vientos, circunvoluciones repletas de piedad, henchidas de amor y de ternura.
Aquí el hígado y allá los riñones.
¡Dame el corazón de Rubén! Y el cerebro peleado, de garra en garra como un puñado de perlas.
Aquel cerebro (¡salud!) que contó hechicerías y fue sacado a la luz antes del alba;
y por él disputaron y por él hubo sangre en las calles y la policía dijo, chilló, bramó:
¡A la cárcel! Y el cerebro de Rubén Darío —mil ochocientos cincuenta gramos— fue a dar a la cárcel
y fue el primer cerebro encarcelado, el primer cerebro entre rejas, el primer cerebro en una celda,
la primera rosa blanca encarcelada, el primer cisne degollado.
Lo veo y no lo creo: ardido por esa leña verde, por esa agonía de pirámide arrasada,
el poeta que todo lo amó
cubría su pecho con el crucifijo, el crucifijo, el suave crucifijo, el Cristo de marfil que otro poeta agónico le regalara —Amado Nervo—
y me parece oír cómo los dientes le quemaban y de qué manera se mordía la lengua y la piel se le ponía violácea
nada más porque empezaba a morir,
nada más porque empezaba a santificarnos con su muerte y su delirio, sus blasfemias, sus maldiciones, su testamento,
y nada más porque su cerebro tuvo que andar de garra en mano y de mano en garra
hasta parecer el ala de un ángel,
la solar sonrisa de un efebo,
la sombra de recinto de todos los poetas vivos,
de todos los poetas agonizantes,
        de todos los poetas.


Ich stosse von dem Thron
Das Wörtchen »mein und dein«,
Das brave Volk wird schon
Auf seinem Posten sein.
Drum tanzt nur! Der Vulkan
Wird bald in Feuer kreissen,
Dann wird es Zahn um Zahn
Und Aug um Auge heissen!«


Meines Blumengartens schönste Pflanze
Brächt' ich gerne dir zum Opfer dar;
Flöchte gern' aus meinem Dichterkranze
Einen Lorbeer in dein blondes Haar;
Führte gerne dich zum Reihentanze
In der Grazien und Musen Schaar;
Reichte gerne dir beim Göttermahle
Der Unsterblichkeit kristallne Nektarschaale.


Slíbila, nepřišla... tak jsem děl –
smál se kdos naivní víře z dálek...
Nepřišla dosud... Zamlčel
obzor se otázkou, smutně se zalek’...


Začni volat, že to vlasti škodí,
dvě že strany hází na se kalem; –
snad ustanou v okamžiku malém,
a ten kal pak obě na tě hodí!


Schavv den menschen / der vom vatter
Wurd gebohren ewiglich/
Ich erzitter/ vnd ertatter/
Wan ich recht bedencke mich.
Gott von wahrem Gott geboren/
Liecht von wahrem liecht gezünd/
Steht verspottet gleich den Toren/
Büsset lauter frembde sünd.


Se entró en mi frente el pensamiento negro,
como un ave nictálope,
en un cuarto, de día.
—¡No sé qué hacerle para que se vaya!
Está aquí, quieto y mudo,
sin ver las aguas ni las rosas.


Gefällt es dir wie mir, so laß uns ohne Säumen
noch heute gehen hin zu solchen süßen Bäumen.
Bringst du die Schüssel nur, der Schlüssel ist bei mir.


Chacun parle très haut et du bien et du mal.
Ces êtres-là n’ont que le tort d’être anormal,
Leur cœur inoffensif n’a point conçu le mal.


波澜荡沃乾坤大
气象包藏水石闲
祇有此中宜旷望
谁令天作海门山


Se 'l nome chiar di Livio padovano
via più di Roma a que' buon tempi puote
per l'alta sua facondia e dolci note,
genti tirar a sé dal lito ispano,


سَأَشكُرُ عَمراً ما تَراخَت مَنيَّتي
أَياديَ لَم تُمنَن وَإِن هيَ جَلَّتِ


Co k písni v šumu samovaru řekne Jaroslav:
Ty hvězdou sviť, motýlem vzleť a růží zkveť,
ó liste!


Chceš prý býti mermomocy Homerem!
Kde pak my se břečtanů jen naberem?
Korunovati tě chceme, jak to sluší,
Jenom zakrej, snažně prosým, dlouhé uši.


Jako jarní bouře, když se nese
v nasycená teplou vlahou luka,
že pupenec kvítí náhle puká:
tak hruď každá bouřnou touhou dme se,
že jí přáno bude život klásť
za posvátnou víru, volnosť, vlasť,
jež pod tíží hrůz a běd se třese. –


Donde enviaba por el verde olivo,
me trujo sangre el triste pensamiento;
los bienes que pensé gozar de asiento
huyeron más que el aire fugitivo.


山侣时送药
佳人数致书
具言秋候好
病况今何如


Má stará rána zhojena je,
však ubylo mi mnoho sil,
můj plamen žití slabě plaje,
však čas už, aby dozářil.
To místo na hřbitově znáte,
tam při zdi, kde jsou akáty –
eh! pardon, co má hlava mate,
jak romantik jsem přepjatý!


An meinem Leben nagt die Wut
Grausamer Seelengeier;
Nagt Eifersucht auf fremde Glut,
Nagt mein verschmähtes Feuer.


A přece cítím a vím, že jsem;
přece teple tepe krev
a silně žije vonná zem.


Oprchaly pomněnky těch vábných očí,
Ňádra se již směle nad hrudí nebočí.


Himmelhoch und abgrundstief
– Gott, der Mensch zu Hilfe rief –
Endlich er vor Anker lief!
Doch es rennt des Dampfers Last
An der Klippen mächt'gen Ast
Und zerschellet Kiel und Mast. –


Con la ternura que ya no usamos, hice un mantel
lo bordé con palabras amorosas que intenté tragarme.
Hay un terreno baldío en la esquina
a veces corto flores silvestres para adornar la mesa
los vecinos creen que es un basurero
cada día es más difícil llegar a las flores
en poco tiempo voy a tener que adornar mi mesa con basura.
Lo que antes eran caricias y besos ahora son almohadas.
Cruzando la calle, hay una tienda donde venden de todo
si necesito detergente, aguacates, angustia, desvelo
o hasta platicar un rato, ahí lo encuentro.
Los dueños creen ser una pareja envidiable
siempre agarrados de la mano
cuando quieren pelear se van a la trastienda
gritan sus verdades quedito
no saben que todos escuchamos
yo me guardo algunas de esas verdades, tal vez sirvan de algo.
Cuando barro mi casa, lo hago con cuidado
para no tirar los pedacitos de lo que éramos
que se nos desprenden día con día
los guardo en el refrigerador para condimentar la cena.
Lo mejor es alejarse
no percibir el olor y así no recordar a qué sabe.
Tan lejos
que no se escuchen las voces
en el lugar donde se puede llegar a un acuerdo con la tristeza.


e velas


Wann aber, und wie kann das geschehen?


Er ist der Schlachten Held,
Der hoch auf Sonnen wohnet.
Der Unschuld trägt und hält
Und Trug mit Schande lohnet,
Er ist der starke Hort
Der Freiheit und des Rechts,
Weht List der Buben fort
Und Rat des feigen Knechts.


Hab ich die Meinigen durch Sorgfalt mir verpflichtet,
Sie durch mein Beispiel still zum Guten unterrichtet?
War zu des Mitleids Pflicht mein Herz nicht zu bequem?
Ein Glück, das andre traf, war dies mir angenehm?


Ott a sereg három napig
Áldoz, toroz, vigan lakik;
Hadúrnak ott hálaadást,
Ünnepeltek nagy áldomást.
Peng a koboz: húrjaira
Harcot idéz a dalia:
Őseiről csatás emléket;
S elzengi - mint én az övéket.


Gemeinsame Hilf in gemeinsamer Not
Hat Reiche und Staaten gegründet,
Der Mensch ist ein einsamer nur im Tod,
Doch Leben und Streben verbündet.


西风奕奕细吟商
客枕凄然一夜凉
吟尽苹花浑可事
少留荷叶盖鸳鸯


Zdaž hlásit se k ní mohu? poznala
by ve mně dávné, bezstarostné klouče?
a kdybych obejmul tu starou, věrnou duši,
jistě by výčitkou mne vítala.
Raději tiše zajdu, pokradmu se louče –
vždyť jí ten smutek líp než radost sluší.


I odešel jsem konečně,
obzorů kletbou štvaný.
To že tak vroucně miluji
volnost na všechny strany.


逐客当年出帝乡
不容踪迹到黄堂
苍崖屐齿今安在
公独怀思未忍忘


Deines vollen Herzens Triebe,
Gib sie keck im Klange frei!
Säuselnd wandle deine Liebe,
Donnernd uns dein Zorn vorbei!


„Hanebníče! smrt!“ rce. „Buď tvá družka,“
Zahřmí Oto; ptá se lstivě kněží:
„Víra ničemnáli trůnu služka?
Bůh pán, tvor prach! Slávu nebes věží;
Obživněte! k cýli dělí stružka,
Přes ni – Bůh živ, mol mři! Soudce ježí,
Svou moc výší, kněžím pevní vládu,
Dokud Prušanům král kříží k pádu.“


荷衣芰制雪为容
家住云烟太华峰
外面看来真璞玉
胸中雕出许玲珑


欲上瀛州临别时
赠君十首步虚词
天仙若爱应相问
可道江州司马诗


Hat seine Mutter auch
Mehr solche kluge Söhne?


Vingt siècles de bonté sont nés de ces mystères.
Je crois en toi, Jésus !… Hélas ! d'affreux sectaires
Veulent faire oublier ton nom à nos enfants
Et, pour de bien longs jours, ils semblent triomphants.
Qu'importe ? Pleins de haine et d'orgueil imbécile,
Quand ils auraient brûlé le dernier évangile,
Quand ils auraient brisé le dernier crucifix,
Et quand aux fils de nos arrière-petits-fils
Ils auraient travaillé l'âme de telle sorte
Qu'on croirait que la foi dans le Christ est bien morte
Et que, dans le sépulcre, au fond d'un souterrain,
Elle est scellée avec le sceau du Sanhédrin,
Comme le fut jadis ton corps, ô divin Maître,
Alors — oh ! n'est-ce pas ? — il suffirait qu'un prêtre,
Errant, au crépuscule, en de mornes sentiers,
Trouvât sur son chemin deux chrétiens, les derniers,
Et rompît avec eux, Jésus, le pain Pnystique.
Oh ! n'est-ce pas qu'alors, forts de ce viatique,
Comme ceux d'Emmaüs, dès le soleil levant,
Ils iraient proclamer que le Christ est vivant ?
N'est-ce pas que, semant ta parole féconde,
Ils feraient de nouveau la conquête du monde,
Et que tous, revenant au Dieu de vérité,
De nouveau s'écrieraient :


نحن أيضا لنا صرخة في الهبوط إلي حافة
الأر لكننا لا نخزن أصواتنا
في الجرار العتيق لا نشنق الوعل
فوق الجدار, ولا ندعي ملكوت الغبار,
وأحلامنا لا تطل عل عنب الآخرين,
ولا تكسر القاعدة!


Elles aiment le saule et les roseaux, le bruit
Des feuillages, les soirs d’émeraude et la nuit.


As de Schult utslapen hett,
Makt hei sick up sine Bein,
Will de Swin doch mal beseihn,
Ob sei noch nich wiren fett.


In dir singen Erde und Himmel
Und sind Frühling.


Die milchbeladne Herde wiegt
Sich in die trauten Ställe;
Mit Scherz und Kuß zur Dirne fliegt
Der lustige Geselle.


何年剪碎万芙蓉
莲叶莲枝总作峰
壁断时时阙一峡
参差青嶂夹天重


Allein ob du und das Gerüchte
Die Krieger noch so sehr erhöhn:
Lasst uns doch, bey der Wahrheit Lichte,
Den, der nichts als ein Held, besehn.


La habría el Arcipreste amado a la bicicleta
con gozo nupcial, la habría en cada cuerda acariciado,
deseado por vedette piernilarga en el carrousel
de aqueste gran fornicio que es la Tierra, profundizado
con ciencia de aceite por
máquina suntuosa, pedaleado hasta el paroxismo
olor a fucsia en la fermosura de la moza.
Montado así en arrebato tan desigual cómo hubiérala
nadado con arte esquivo haciendo uno
timón y manubrio sin saber por dónde desembarcar,
alazana como es la imantación de la seda
entre rueda y muslo, cómo
por medieval que parezca el gallo y la cresta
del mester del gallo, bodas
hubiera habido por el suelo de algún Don Arcipreste abrupto
que otrora
fuera carnal y sacramental, bodas con
extremaunción y alambre, bodas de risa
con misa y otras astucias, ¿quién lo manda
a desear la costilla de su prójimo, a verdear
con cualquier loca por allí, a
andar viendo mujer en cada escoba
con joroba?, ¿aluminio
donde no hay más que exterminio?,
¿quería
maja? Bueno,
ahí tiene mortaja.


Gar laut eß mir zun Ohren kam;
Dacht jemand wär im Walde:
Michs drumb nit also wunder nam/
Noch merckets also balde.
Ich sah mich vmb/
Vnd wider vmb/
Ach JESV rieff beyneben:
Alßbaldt in eil/
Wie schneller pfeil/
Ach JESV rieff eß eben.


Teď každý den se hody slavily
na jeho poctu, všude zvali jej,
a Tolomeů pohostinný dům
se snažil předčit všechny ostatní.
Tak vídala jej Pia z blízka teď.
Ó, jaký byl to pravý bohatýr,
jak výmluvně ty oči mluvily,
jak vysoký byl, jeho posuňky
jak volné, ušlechtilé, jeho tvář
jak vážná, když se zamyslil a když
si smědou rukou hladil dlouhý vous
tak temný, ač byl stříbrem prokvětlý.
A jeho hlas, ó, jak byl hluboký!
A to, co vypravoval, jímalo
až ku podivu mysl veškerou;
jak třásla Pia se, když nebezpeč
neb zápas líčil, a jak bylo jí
pak volno, s úsměvem když vyprávěl,
jak Bůh jej zachránil... „Ó, zajisté,“
si myslívala, „stojí archanděl
mu po boku se štítem z démantů!“...
S ní téměř nepromluvil, zdravíval
jen hlubokou a dvornou poklonou,
a byla ráda, mohla naslouchat
mu lépe tak, po boku matky své.


ond'Amor l'alma mi trafisse e accese
il primo dì, ch'a voi non ebbe ardire
punger la gonna pur, non che ferire.


Nemocná rybářka plakala.
„Ach, co je hochovi?“ vzdychala,


Poni l'animo degno ormai in riposo,
perdona a la tua età, a la cara madre
e a me como fratel, se non qual sposo.


A já je hledal, já je přece vyhledal.
Už jeseň ze všech koutů chmurně hledí,
zamlkly hory, stráně, pole, háj,
a listí na stromech je jako z mědi.


Tu frenesí es corruptor de menores
intelectuales, «regolucionario»
a lo Mansilla, «Rey» de embaucadores.
«La araña negra» y «el patibulario»
te llamó Juan de Luigi, al cual echabas
en cara la ceguera... ¡oh!, mal corsario.
Telarañoso y mercantil, alabas
lo que negaste, como equilibrista,
y al Premio Nobel lo llenas de babas.
De país en país, gran arribista,
tu gonorrea literaria has ido
vendiendo como egregio pendolista.
Tu «reconciliación» de forajido
con el imperialismo, es lo más lógico:
se van de corrompido a corrompido.
Como un bruto o eunuco patológico
estás sobre las clases defecando
y a tu estiércol lo estimas antológico.
Un viejo perro muerto anda aullando
en tus quejidos de gran roña ahita
y, al vomitar, te vas desintegrando...
Toda tu obra mal robada, imita:
«Macchu-Picchu» es Ramponi, el argentino,
a quien plagiaste su «Piedra Infinita».
Tagore, Baudelaire, Vallejo, (vino
y mito), te encubren, y te aterra
haber transado tu alma de cochino.
El fosil colonial de Inglaterra
entre biblias y whiskyes y serpientes
engendró «Residencia en la Tierra».
Si hablando a gentes proletarias, mientes,
mientes cantando y llorando y, mintiendo,
mientes a delincuentes y a inocentes.
Como lo heroico no lo estás viviendo,
tú frenas la potencia de las masas
con tu veneno «poético» horrendo.
Por tus siete maletas, sobrepasas
el equipaje multimillonario,
cuando el botín repleta tus tres casas.
A alguna menopáusica de acuario,
«tu Farewell» ¡de Blomberg!, le produjo
alteraciones en su calendario.
Sabat Ercasty te dejó con pujo
sangriento, y «El Hondero Entusiasta»,
es la baraja y el moco del brujo.
Siendo un feto, te das de iconoclasta,
y a mí me has estafado desde el nombre
a esta línea de fuego, que te aplasta.
No eres un hombre pobre un pobre hombre
condecorado como a un espía
del anticomunismo, cobre a cobre.
«Punta de lanza» de la porquería
capitalista, porque no batallas,
en la agonía de la burguesía.
Ni Trujillo agregó a tantas medallas
tanta asquerosa maldad engañosa,
y «Chapitas» fue ejemplo de canallas.
El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Zaříznout kuře nemůže
choť továrníka Zlého –
při tom, by lid dřel do kůže,
pobízí chotě svého.


Pohled’ jsem ti do očí
a v těch čáry byly.
Rejdováka zahráli,
my jej zatančili.


V tom náhle z hloubi rána zahučela,
kraj zachvěl se, a já jsem s lože skočil,
mně bylo, jak bych slýchal zas ta děla,
v jichž zvuku zrak se s hrůzou k moři točil;
do bouře houkla rána v nebezpečí,
kdes tonul koráb, v zhouby divé křeči
se člověk chvěl, než na práh smrti vkročil.


Sie ruft: »Entfeßle mich!
Ich türme Schanz auf Schanz,
Sieh, zürnend schaut auf dich
Der steilen Festen Kranz.
Ich habe jüngst gehört,
Bis in das Meer sei frei,
Das ist was mich empört:
Brich auf, laß mich vorbei!« –
Wild ob dem Widerstand
Nimmt rheinauf sie den Lauf,
Wirft auf des Ufers Rand
Haushoch die Blöcke auf.


Sed canet hunc Christi Germana voce triumphum,
et pompam Cœli, rediit qua Victor ad arcem
Patris stelliferam, CLAJUS; celebrabit et amplas
exuvias hostis, quas impigra dextera Christi
Christiadum populo divisit, et inclyta dona,
Cœlitus in Cœtum quæ sunt effusa fidelem.


Sie nehmen ihre Kinder an der Hand
Und ziehen fort; es duldet sie kein Land.


وَغَزالٍ مَنحتَهُ خالِصَ الود
دِ فَجازى بَالصَدِّ وَالاِجتِنابِ
لَم أَلُمهُ أَنِ اِتَقّى بِحجابٍ
رَدّني واله الفُؤادِ لِما بي
هَبهُ رُوحي وَلَيسَ يُنكِر لِلرو
حِ تَوارٍ عَنِ الوَرى بِحِجابِ


Nám nezbylo už nic,
co za svato se mělo,
jen od ran rudá líc,
jen poblácené čelo,
naňž svítí bílý den;
jen slza v oku blázna
a upomínka prázdná
na slávy sen. –


Jednouť také tobě, lenosti!
Ňákou chválu vzdáti musím.
O! – a – le co – nyní – zkusím –
Bych – tě – chvá – lil – po – dlé – hodnosti!
Však co mohu udělám,
Po práci si pohov dám.


Und Gott sprach: So lange
Eure Weisheit bange
Wird den Menschen machen,
Soll die Thorheit lachen.


já nejsem revolver, já jsem kanon,
v baru mi sedí na klíně manon,
ferbla si dávám v bohatém klubu:
já na to mám, že drzou mám hubu.


Un principio y un fin tiene la vida,
porque de todos es igual la entrada,
y conforme a la entrada la salida.


把酒承花花落频
花香酒味相和春
莫言不是江南会
虚白亭中旧主人


Ernährest du nicht einen Schwelgerorden,
Der Arbeit und des Ehstands Fesseln haßt,
Und der, von dir gehegt, in ganzen Horden
Herumzieht, und auf deine Kosten praßt?


بقيتَ غياث الدين ما أظلم الدُّجى
وما حان من شمس النهار ذُرورُ
يلوذ بك المستعصمون وسائلوا ال
نَّوالِ فتُعطي واسِعاً وتُجيرُ
فكم مات في كفيك قرنٌ مُنازلٌ
وكم عاش منها بالعطاء فقيرُ
غزاتك يُعمي مقلة الشمس نقعها
ورمحكَ فيها بالنَّحورِ بَصِيرُ
لبيضك هاماتُ الغطاريف في الوغى
عَمودٌ وللزُرْق اللِّدانِ نُحورُ
حوى المجد حتى لم يدع منه شارداً
أبو الفتح طِفلاً والقميصُ بَقيرُ
أبيٌّ إذا ما سيمَ خسْفاً مُنكِّبٌ
ولكنهُ تحت اللواءِ صَبورُ
بودي لا أنْفكُّ تحت عجاجهِ
وطرفيَ من كُحْل العجاج فخورُ
ولكنني في القرب والبعد مخلصٌ
ولي على مرِّ الزمان شكورُ


Kde stesk se mění v kalich překypělý
šumného vína, z něhož rozkoš tryská,
kde touha tyčí k nebi hrot svůj smělý
a opojnými vítězstvími výská,
kde hrůzy chmurný přízrak osamělý
se v lásku vtělí, s vonným věncem kvítí
kde přináší smrt krásnější tvar žití?


Vzhlédni vzhůru dušinko! a
Slib mi u živého Boha,
Že mne věrně milovati,
Že mou ženkou slouti budeš.“


ihr leises Weinen schwimmt und stirbt im Dunkel.


Die Erde, die zu lange Dich, Du Lump, auf sich geduldet,
Macht nun durch ihre Würmer gut, was Dein Papa verschuldet.


Pianti dolci e sospir' suavi e rei,
speranze vane e incerta paura,
che inquietavi mia fragil natura,
andate ad altri cor', lasciate lei.


Sie schreien nach dem neuen Buche,
Das anders bindet, anders löst,
Die Welt befreit vom Wahnsinnsfluche,
Die Geister sucht und nicht verstößt.


I slavně dí: Jsem velká vůle vroucí,
z dna srdce země roztoužená k letu,
jak peruť vzpjatá, vzletěť nemohoucí,
v dol odsouzená a říše zářných světů;
jsem žár, jejž ledem příkrá výsosť zebe
a kletbou stuhlý při útoku v nebe.


Der schlägt die Liebe leicht in Wind,
Wer sich nur sonst auf was versinnt.


e quindi appresso la sua dipartita,
e in Mecena poscia l'arrivare,
dove con Menelao con ismarrita
mente si pose per famiglio a stare.


So leicht gestraft, ging er mit großen Freuden wieder
In die Gesellschaft seiner Brüder.
In dieser aber kam er noch weit übler an:
Denn sein Vergehen war den Raben kund gethan.


„Ha! bravo! wie Lenore ſchreit!
„Hoͤr’ Einer nur das Fluchen!
„Den Man — iſt Woͤlmershauſen weit? —
„Den Man mus ich beſuchen!„


银瓮烂生光
盘龙绣袱香
但知从内出
不省赐何王


人家尽木棉
花作一朱天
二月犹无叶
珊瑚十丈然


Es werden gediegener Schulzen
Verdienste, wie selten, geehrt;
Steindenkmäler zeigen dem Wandrer,
Wie hoch der Gemeinde sie wert.


Dem Rätsel unsres Daseins nachzuspüren.
Ich kann Dir nicht mein Ich als Mitgift schenken,
Um stillvergnügt im Erdenstaub zu schüren.


musela bych, drahý, odejíti já,
srdce mám, jež v světě rozvít nemůže se,
volá, touží, hoří, ale nevnímá.


Schalkhafte Augen reizend aufgeschlagen,
Die Brust empört, die Wünsche zu verschweigen,
Sieht man den leichten Zelter dich besteigen,
Nach Lust und Scherzen durch den Lenz zu jagen.


Calme et foulant son lit d'ivoire, dont le seuil
Orné d'or sous les plis de la pourpre étincelle,
La Lydienne rit de sa bouche infidèle
Aux princes de l'Asie, et leur fait bon accueil.


Však já tě slyším. Vln tvých, jež mi plály,
jsem pevně zamkl v svého srdce hloubi
křik vítězný, jenž s vichřicí se snoubí,
a temný hukot, ševel neustálý!


Einst kannt' ich einen Jüngling, blühend,
Wie Eros war des Jünglings Blick,
Ihm senkte Gott Gesang der Musen,
Und Tiefgefühl und Großgefühl in Busen;
Er war der Menschheit Stolz und Glück.


Kdo činy naše, život celý pochopí?
V čas smutný výskáme si popěvky –
a křehkou krásu lámem’ svými pochopy –
ironickými mdlými úsměšky.


come sarav a dì:
tant per la frustadura di ganass,
per i dent de nettass, e de strappass,


O Hoffnungen, hinab! zerrißne Traumgeflechte!
O Liebe, süßer Schmerz der schlummerlosen Nächte!


Si sois Amor para robar despojos
en hábito de niña, hoy cesa, hoy para
cuanto de su rigor causaba enojos.


Quando aqui não estás
o que nos rodeou põe-se a morrer
a janela que abre para o mar
continua fechada só nos sonhos
me ergo
abro-a
deixo a frescura e a força da manhã
escorrem pelos dedos prisioneiros
da tristeza
acordo
para a cegante claridade das ondas
um rosto desenvolve-se nítido
além
rasando o sal da imensa ausência
uma voz
quero morrer
com uma overdose de beleza
e num sussurro o corpo apaziguado
perscruta esse coração
esse
solitário caçador


Ein Irrlicht ist der Bös', ein guter Mensch ein Stern,
Er brennet von sich selbst, der leuchtet von dem Herrn.


أَهلاً به من ولدٍ مباركٍ
يسلُك من طُرْق أَبيه ما سلكْ
بدرٌ جلا عنا الدَّياجيَ نورُه
وكَمْ مَحا ضوءُ أَبيه من حَلَك
بشَّرَت العليا به والده
بشارةً تعُمُّ أَرضاً وفَلك
قالت لقد نلتُ به من أَمَلي
بلَّغ الله تعالى أَمَلَك
فكلُّنا أَصبحَ مسروراً به
لأَنَّه قرَّةُ عينٍ لي ولك


Denn das Pflaster, über das er wandelt,
ist vom Magistrat voll List – gesprenkelt.
Bona fide hat der Gast gehandelt.


I pohřbů slavných slyšívám
strašlivé tuby kovové,
průvodů dlouhých vidívám
mizeti zpěvy duchové,
neb za živoucí každý blesk
já něčím mrtvým zaplatil,
s vítáním štěstí pohřbil stesk
a k mrtvým svým se obrátil.


Pak jednou na večer vše pochopil jsem rázem,
kdy tebe přistih’ jsem nad listem veršů plným.
Ti slzy tryskly v zrak, pak žár, pak divým mrazem
jsi zachvěl se a zřel pohledem vzdoruplným
jak stál jsi, nevěda nad jakým stojíš srázem.


si no, sospecharé que me pusistes
en tantos bienes, porque deseastes
verme morir entre memorias tristes.


Sie kannt' ihn schnell in seiner ganzen Stärke,
Die ihn mit einem Blick durchsah,
Und nahm ihn fest zu ihrem Augenmerke,
Macht' ihn zum Hauptstück ihrer Werke,
Semiramis Ruthenia:
Sie winkte nur, so stand der König da.


Tak už jste viděl cara Alexandra?


So brennt in meinem Hirn
Der Traum mit gärender Glut,
Wie hinter Vesuvius' Felsenstirn
Der Erde fieberndes Feuerblut.
Ich träume die kommende Sonne.


Manches ist mir wunderbar,
Manches muß mir dunkel scheinen,
Doch in deiner Liebe klar
Wird sich alles freudig einen.
War der Nebel nur des Bösen,
Was als Nacht mich zagen ließ:
Wie sich meine Sünden lösen,
Tret' ich aus der Finsternis.


Soud boží na se národ zve,
jenž pěvce své ctít neví,
a nejstrašnější kletbou jest,
když bůh odejmul zpěvy.


Hát amott Kecskemét felől,
A homoktorlatok megől
Ki lépeget szép lassacskán
Egy szép sötétpej paripán?


Wenn dann die Qual versank in Ruh,
So dünket mich, mir wehte
Ein heilend Lüftchen Nebel zu
Vom stillen Tal des Lethe.


Wenn ich mich lehn an deine Brust,
Kommt's über mich wie Himmelslust;
Doch wenn du sprichst: »Ich liebe dich!«,
So muß ich weinen bitterlich.


من يمينِ البغي بـاؤهْ
ومن الطغيانِ طـاؤهْ
من جبين اللؤمِ لامُهْ
قال: ذا ثوبُ البطولملّت الدنيا خِطابَهْ!


嶰谷风初静
湘江雨未收
鹧鸪啼绝处
声断暮云愁


浓绿滴湿衣
烟岚翠交锁
名缰莫能絷
方此不失我


Tal Inscrição, tal Prólogo fizestes,
tanto em ponto nenhum vos descuidasses;
que retocando a Lira pelos trastes
menos dissera Orfeu, do que dissesse
Em tudo, o que dizer-nos entendesses,
tende a Glória, Tavares, que acertasses:
se jurista severo principiasses,
logo em toda Ciência provas deste
Deixais à imitação tão novas formas,
que cessarão de todo os desconcertos,
se de Vós aprendermos as reforma
Pondes ao mundo culto em tais apertos,
que, ou se hão de seguir as vossas normas,
ou ninguém poderá lograr acerto


Die stolze Lilie Frankreichs hat sich vor dir gebückt,
Den Schuh hat dir als Schnalle des Barbaren Mond geschmückt,
Und wie ein Leu der Wüste im Schatten der Ceder liegt,
So hat sich dir zu Füßen Sankt Marcus Leu geschmiegt.


conviemme, matre mia, per lui morire,
ché non c'è altra via tanto condegna
a la giustitia su del sommo sire;


Flöten locken zu den Tänzen
Der vergnügten Mädchen Schar;
Blumen sammeln sie zu Kränzen,
Schmücken ihrer Schäfer Haar.


Ta puklá poupata proč chvít se nepřestanou
a sotva rozkvetlá v korunách odkvět hostí? –
V ně z boku Kristova kéž kapky krve kanou,
a Kristus žehná jim svou svatou sinalostí!


Былъ коршунъ и кричалъ на деревѣ тулъ, тулъ,
Тулъ, тулъ, тулъ, тулъ, тулъ, тулКакимъ то побытомъ,
Какъ будто хоботомъ,
Дѣтина коршуна съ осины здулДовольно кажется грабитель куролѣсилъ,
Но малой коршуна на вѣтви не повѣсилОстался коршунъ живъ, остался живъ и носъ,
Взялъ малый коршуна въ допросъ,
Явилось по допросВо оправданіе Тултульску носу,
Что коршунъ доброй человѣкъ;
И ни ково во весь не грабливалъ онъ вѣкъ;
А сверьхъ того ево очистила присяга:
Не передомлена надъ головою шпагМнитъ коршунъ: истинну я нынѣ побѣдилъ,
Но естьлибъ я ево судилъ,
Въ застенкѣ бы сей плутъ на дыбѣ помѣтался,
И послѣ въ пѣтлѣ бы дни два три помотался?
А малой мой не такъ судилъ,
И въ голубятню онъ Тултула посадилъ,
Для обороны… симъ праведнымъ Тултуломъ,
Которы у нево сидятъ подъ карауломъ,
И сталъ сей воръ,
На голубятнѣ прокуроръ:
И закрѣпилъ Тултулъ судебный приговоръ:
Повѣреннымъ ему невиннымъ здѣлать казни,
И всѣхъ безъ совѣсти казнитъ и безъ боязнПеревершилъ Тултулъ дѣла,
Однако у нево головушка цѣлА онъ по нынѣ бѣшенъ;
Извѣстно то, что плутъ, по самой срокъ той грѣшенДоколѣ не повѣшен


Néha álmomban arra loholok
Szimatolva, a szabadság nyomán, -
S megrészegülve égi szeretet,
És égi szépség titkos illatán.
Az életből egy-egy nyom kivezet,
Egy darabig száguldok a nyomon,
Aztán elvesztem, búsan visszatérek.
S álmomban is tudom, hogy álmodom.


Chtěl by zpátky v klid ten sladký,
na hruď matky chtěl by blíž
jako poutník unavený,
sytý změny v rodnou chýž.


Kdo vytříbit chceš sprostý vkus,
viz, jak se slaví genius.
V směs vrháme se s odvahou.
Den slavnostní dnes, hola, hou!


Mit suttog e játszi szellő?
Mért olyan csendes az ár?
Szerelmet vall Balatonnak
Méz ajkival a csapodár.


¡Es mi lira! La dulce lira de oro
con que tu hechizo irresistible canto;
cuyos himnos en gozo y en quebranto
son ruiseñores que te forman coro


Comme la vie est faite ! et que le train du monde
Nous pousse aveuglément en des chemins divers !
Pareil au Juif maudit, l'un, par tout l'univers,
Promène sans repos sa course vagabonde ;


Hoch oben kreist der Falk im Sonnenlicht,
Das durch das Gitterwerk der Zweige bricht,
Und Uhland, schreitend im geweihten Raume,
Tritt unversehns zum nächsten Eichenbaume.


Nagy múlatságom van: barátim
Szünetlen házasítanak;
Mátkája voltam hírben immár
A táj minden leányinak;


Die Züge donnern auf dem Meilendamme,
Der in die Wälder rennt, des Tages Schweif.
Ihr Rauch steigt auf wie eine Feuerflamme,


Habt ihr so Fürchterliches denn verbrochen,
Daß ihr der Milde nimmer würdig seid?
Nur wert noch, daß euch jäh die Brust durchstochen,
Daß raffiniert man Qual an Qualen reiht?
Nicht würdig mehr, daß Herzen für euch pochen,
Daß eine Stimme bittend für euch schreit?
Nur wert noch, daß euch barsch der Stab gebrochen,
Daß euch der Henker in die Fratze speit? –


Die Hoffart zehrt, ein böser Wurm,
Ein Rost an Ritterschilden;
Zerfallen sind im Zeitensturm
Die reichen Bürgergilden.


4.
Allein wie fehlet ihre Kunſt/
Du haſt ein ſcharff Geſichte/
Und macheſt ihren falſchen Dunſt
Gantz offenbahr zu nichte:


V čas, co ty ve klubech vykládáš politiku,
neb doma po práci své ruce skládáš v klín,
on s tajným vztekem svým tu seděl podle zvyku,
svůj tabák žvýkal jen, ssál výpar lihovin.


Ins Heiligtum zu schaun, ins Heiligtum der Klarheit:
Der Reiz umzaubert uns; allein
Die Wahrheit darf den Durst nach Wahrheit
Nicht löschen , ihn nicht töten; nein,
Entflammen soll sie tief in uns den Geist des Strebens,
Und auf dem Ozean des klippenvollen Lebens
Der ferne Lichtblick eines Pharus sein.


A krokem pevným kráčí k popravišti,
vše kolem trhne, hrůzou oněmí;
on hlavu na špalek – meč vzduchem sviští –
a hlava kutálí se na zemi.


رأى الحُزنُ مَا عِندِي مِنَ الحزنِ والكَربِ
فَرُوِّعَ مِن حَالِي فَلم يَستَطِع قُربِي
وأظهَرَ عَجزاً عَن مُقَاوَمَة الأسَى
وأيقن أنَّ الخَطبَ أعظَمُ مِن خَطبي
وقال التَمِس غَيرِي لِنَفسِكَ صَاحِبا
وَقُل لِلرَّدى حَسبي بَلغت المَدى حسبي
فَقُلتُ وَهَل يَكفِينيَ الوَجدُ صَاحِبا
وكَيفَ وَمَا بي قَد تَعَدَّى إِلى صَحبي
فَلمّا انتَهَت بي شِدَّتي في مُصِيبَتي
وَبَرَّحَ بِي يَأسي رَجَعتُ إِلى رَبِّي
فاستَنشِقن رَوحَ الرِّضَى بِقضَائِهِ
فَنَادَيتُ يَا بَردَ النَّسِيمِ عَلى قلبِي
إِلى الله أشكُو بِالرَّزَايَا وَفِعلِها
فَقَدُ كَدَّرَت شِربِي وقَد رَوَّعَت سِربِي
سَلِ اللَّيلَ عَنِّي هَل أمِنتُ إِلى الكَرَى
فَكَيفَ وَأجفَانِي مَعَ النَّومِ في حَربِ
وَقَد رَقَّ لِي حَتَّى تَفَرّى أديمُهُ
وَأَقبَلَ يَبكِيني بأنجُمِهِ الشُّهبِ
لِحَالِي أبدَى الرَّعدُ أنَّةَ موجَعٍ
ولي البَرقُ شَعَّ في التَّرامي مَعَ السُّحب
وَلِي لبسَ الجوُّ الحِدَادَ بِدُجنَةٍ
وَأسبَلَ دَمعَ القَطرِ سَكباً عَلى سَكبِ
وَمِن أجلِ مَا بِي أبدَتِ الشَّمسُ بِالضُّحَى
شُحُوب ضَنًى قَبلَ الجُنوحِ إِلى الحَجبِ
عَلى وَاحِدٍ قَد كَانَ لي فَفَقَدتُهُ
عَلى غِرَّةٍ فَقدَ الجَوانِحِ لِلقَلبِ
فَحُزني عَليهِ جَاوَزَ الحَدَّ قَدرُهُ
وَلاَ حُزنَ يَعقُوبٍ وَيوسُف في الجُبِّ
وَأكثَرُ إشفاقي لأمٍّ حَزِينَةٍ
مُقسَّمَةٍ بَينَ الأسَى فِيهِ وَالحُبُّ
وأذهلَهَا عَن حَالِهَا فَرطُ وَجدِهَا
عَليهِ وَقَد يُستَسهَلُ الصَّعبُ لِلصَّعبِ
بُنَيَّ أجِبهَا فَهيَ تَدعوكَ حَسرَةً
وَأدمُعُهَا تَنهَلُّ غَرباً عَلى غَربِ
بُنَيَّ أحَقّاً صِرتَ رَهنَ يَدِ البِلى
وَنَهبَ الثَّرَى أمسيتَ يَأ لك مِن نَهبِ
بُنَيَّ عَساهَا نَومَةٌ فانتَباهَةٌ
فَكَم ذا أنادي العَينَ طالَ الكَرى تَعبي
بُنَيّ أعِرني مِن مَنامِكَ خِلسَةً
لعَلِّي أن ألقى مُنايَ مِنَ الغَيبِ
بُنَيَّ أرِحنِي بالإِجابَةِ مُخبِراً
فَقَد كُنتَ ذا رَأيٍ فَما لكَ لا تُنبي
بُنَيَّ وَفِي طَيِّ الحَشَا كُنتَ ثَاوِياً
فَكَيفَ سَخَت نَفسِي بدَفنِك في التُّربِ
فَلا غَروَ أن أضحى لكَ الغَربُ مَدفَناً
فَإنَّ مَغِيبَ الشَّمسِ وَالبَدرِ فِي الغَربِ
لقَد هَصَرَت كَفُّ المَنُونِ إِلى البِلى
قَضيبَ شَبابٍ كانَ مِن أنضَرِ القُضبِ
فَيَا غُصُناً حَقَّت أزَاهِرُ حُسنِهِ
تُحَلِّيكَ أجفَانِي بشلُؤلُؤِهَا الرَّطبِ
وَيَا أحمَدُ المَحمودُ قَد كُنتَ مُشبِهاً
بِطِيبِ الخلالِ الحُلوِ وَالبَارِدِ العَذبِ
لآلِ جُبَيرٍ فيكَ أيُّ فَجيعَةٍ
فَمَا مِنهُم مَن يَستَفِيقُ مِن الكَربِ
وَقَد كُنتَ وُسطى العِقدِ فيهم فَرُبَّما
نَقَضتَ فَصارَ العِقدُ مُنتَثِرَ الحَبِّ
وَكَم خالةٍ أمسَت عَليكَ بحالةٍ
مِنِ الحُزنِ ما تَنفَكُّ ذاهِلةَ اللُّبِّ
وَأبنَاءِ خالاتٍ تُسقِّيِهِمُ الأسَى
كُؤُوساً وَهُم حَتَّى إِلى الآن فِي الشَّربِ
وَصَاحِبَةٍ قَد كُنتَ صَبًّا بِذِكرِهَا
وَكُنتَ لهَا حِبّاً وَنَاهِيكَ مِن حِبٍّ
فَأنَّت وَهامَت فِيكِ بِالوَجدِ والأسَى
وَحُقَّ لهَا فالصَّبُّ يُفجَعُ بالصَّبِّ
وَرَاحَت بأثوَابِ الحِدَادِ وَطَالما
لها كُنتَ تَستَخفي الحَريرَ مَعَ العَصبِ
وَكَم أجنَبِيٍّ فِيك قَد بَاتَ ساهِراً
تُقَلِّبُهُ الأفكَارُ جَنباً إِلى جَنبِ
رُزِقتَ قَبُولاَ ما سَمِعتُ بِمِثلِهِ
فَهذَا عَلى هَذا بإشفاقِه يُربي
وكُنتَ وَصُولاً لِلقَرَابَةِ جَارِياً
لِمَرضَاتهِم بَراً بَرِيئاً مِنَ العُجبِ
مُجِداً إِذا كُلِّفتَ أمر مُلِمَّةٍ
مَضَيتَ مَضَاءَ السَّهمِ وَالصَّارِمِ العَضبِ
حَريصاً عَلى نَيلِ المَعالي بِهِمَّةٍ
كَسَبتَ بِها مِن ذُخرِها أفضَلَ الكَسبِ
وَكَانَت لَك الآدابُ رَوضَةَ نُزهَة
وَكُنتَ مُحِبًّا فِي مُطالَعةِ الكُتبِ
تُفَتِّقُ زَهرَ النَّثرِ في الطَّرسِ يَافِعاً
وَتَنظِمُ دُرَّ الشِّعرِ نَظماً بِلا تَعبِ
وَمَا زِلتَ بالهدِي الجَميلِ وَبِالحجا
مُعِزَّا لأهلٍ في البِعَادِ وفي القُربِ
وَزَادَ على العِشرينَ سِنُّكَ أَربَعاً
فَعَاجَلكَ الحَينُ المُقَدَّرُ بِالذَّنبِ
شَهيداً بِطاعونٍ أصابَك بَغتَةً
كَمِثلِ شَهيدِ الطَّعنِ في ساحَةِ الضَّربِ
وَكُنتَ غَرِيباً فاستَزَدتَ شَهَادةً
لأُخرَى كَبُشرَى سَيِّدِ العُجمِ وَالعُربِ
أطلتَ مَغيباً ثُمَّ جِئتَ مُوَدِّعاً
إِلى سَفَرٍ يَدنُو مُدِلاً عَلى الرَّكبِ
وَلَم أشفِ مِن لُقياكَ قَلبي فَليتَني
لِبَرحِ اشتِيَاقِي لو قَضَيتُ بِهِ نَحبِي
وَعُقبَاكَ بَعدِي كُنتُ أرجُو بَقَاءَهَا
زَمَاناً لِيَبقى مِن بَنِيكَ بِهَا عَقبِي
رَضِيتُ بِحُكمش اللهِ فينا فَإِنَّمَا
نُقِلت لِحِزبِ اللهِ بُورِكَ مِن حِزبِ
وَإنِّي لرَاضٍ عَنكَ فَابشِر وبالرِّضَا
أَرَجِّي لكَ الزُّلفَى وَمَغفِرَةَ الذَّنبِ
فَجَادَت عَلى مَثواكَ مُزنَة رَحمَةٍ
وَبَوَّاكَ الرَّحمانُ فِي المَنزِلِ الرَّحبِ


Die zweite läßt tanzen die Spindel;
Das wirbelt im Kreise,
In drolliger Weise;
Die Augen der Alten sind rot wie Zindel.


Dank erstlich deinem Gott mit zwiefach frohem Mute,
weil er dich zwiefach liebt, daß er die höchste Not,
die dich auf diesen Tag nicht längst wolt haben tot,
auf lauter Leben doch zu schlagen aus geruhte:


O Wiedersehn! das ist noch mehr, du Liebe!


Was acht ihr Balsam und Jeßmin,
Da Euch das Pulver mehr vergnüget!
Den Sebel aus der Scheide ziehn,
Das ist, was Eure Brust besieget!
Wenns knallt, und um die Ohren saußt,
Das Roß von Hitze schnaubt und braußt,
Da sieht man, was Euch Freude bringet.
Mit Klugheit, Eifer, Tapferkeit,
Begebt Ihr Helden Euch in Streit,
Wodurch Ihr Ludwigs Volk bezwinget.


Uns winselte bei stiller Nacht
Der Witwe Trauerton!
Der Raubsucht und des Haders Schlacht
Erschlug ihr Mann und Sohn.


Mne roztklivěl ten dík... Tep jarní mízy v žilách buší,
a v očích slastnou závratí se chvějí mžitky,
dlaň kladu k srdci: lepšího cos tuší,
než hořkých slz a krve pitky.


O du schöner Nazarener,
Sei gelobet und gepreist
Für die Güte, die‘s Gemüte
Deiner Gottheit mir beweist.


Mein Bruder, lieber Mensch, (verwundere dich nicht,
Daß meine Wenigkeit zu dir: mein Bruder! spricht.
Ich habe Recht dazu, du wirst es selbst gestehen,
Wenn du mich angehört, und mich recht angesehen.)
Mein Bruder, sprech' ich denn noch einmahl, sage mir,
Wie kommst du dir so groß, ich so verächtlich, für?
Sind wir, durch eines Schöpfers Macht,
Nicht alle beyd' hervor gebracht?
Ist deine Mutter nicht die Erde, so wie meine?
Werd' ich von ihr nicht auch sowohl, als du, genährt?
Wie dein, ist auch mein, Leib mit Adern gantz durchröhrt,
Und diese sind mit Saft so wohl gefüllt, als deine.
Ich habe zwar nur eins, du aber hast zwey Beine;
Doch überhebe dich des Vorzugs halber nicht,
Weil sonst ein Ochs' zu dir
Mit ja so grossem Rechte spricht:
Wie karg ist gegen dich die gütige Natur,
Armselige zweybeinigte Figur!
Hab' ich nicht ihrer vier?
Sprich ferner nicht: Ich kann mich rühren, lauffen, gehen;
Du arme Bluhme must beständig stille stehen.
Sprich, sag' ich, nicht also: sonst werd' ich Vögel kriegen,
Die sagen: Ist der Mensch nicht plump? er kann nicht fliegen!


Hierüber stutzt' ich recht: von ernstlichen Gedancken
Ward mein Gemüth erfüllt,
Und fiel mir die Betrachtung ein!


Quella che di Gesù vera pietate
V'accende, arda voi stessa e gl'altri allumi;
Ché le cose di qui son ombre e fumi,
Né giunte a pena son che son passate.


Herr, höre, was mein Mund
Aus innerm Herzensgrund
Ohn alle Falschheit spricht,
Wend, Herr, dein Angesicht,
Vernimm meine Bitte!


Abri os olhos d’alma a tudo: e vi — o nada.
Silente como o ar, frio como a geada.


龙江阙下惜离群
岭外逢人一问君
回首旧游千万里
澧兰沅芷不相闻


Listí opadává,
Žloutne v borku javor krásný,
Ptactvo s bohem dává,
Zpěv umírá v houští hlasný.


Buď chválen, Pane můj, i bratrem ohněm,
neb noc jím rozsvěcuješ,
jenž krásný jest a jarý, čilý a pln síly.


Pustá nyní vížka stojí,
V ní se zvonky nehoupají;
Vrány jen oblétující
V soumraku tam stonávají.


两公待我以国士
是时公亦同在门
今日江头看使节
令人泪湿汉江云


Un loco tocado de la maldición del cielo
canta humillado en una esquina
sus canciones hablan de ángeles y cosas
que cuestan la vida al ojo humano
la vida se pudre a sus pies como una rosa
y ya cerca de la tumba, pasa junto a él
una princesa.


A vlna jak by rozuměla,
tvou loďku stočí v jasný proud,
nad tebou hvězda zahořela,
je svatvečer, je sladko plout.


Der junge Graf von Hohenſtein
War ſonſt kein Waidgeſelle,
Was hält ſein Roß tagaus, tagein
Jetzt an des Förſters Schwelle?
Er trägt kein Hüfthorn um den Leib, —
Was will der Graf erjagen?
Ihr müßt des Förſters junges Weib,
Die ſchöne Gertrud fragen.


أَنتَ الفَتى وَابن الفَتى وَأَخو الفَتى
وَسَيِّدُنا لَولا خَلائِقُ أَربَعُ
نُكُولٌ عَن الجَلّى وَقُربٌ مِنَ الخَنا
وَبُخلٌ عَن الجَدوى وَأَنَّكَ تُبَّعُ


ne le notti serene
che la luna soride e nun cià un velo,
sento sempre cantà. Canzone piene


Sólo al dejar de ser, Amor es fuerte!
Y la tumba será una gran pupila,
en cuyo fondo supervive y llora
la angustia del amor, como en un cáliz
de dulce eternidad y negra aurora.
Y los labios se encrespan para el beso,
como algo lleno que desborda y muere;
y, en conjunción crispante,
cada boca renuncia para la otra
una vida de vida agonizante.
Y cuando pienso así, dulce es la tumba
donde todos al fin se compenetran
en un mismo fragor;
dulce es la sombra, donde todos se unen
en una cita universal de amor.


Szép szerencse, vak szerencse,
Mit gondoljak felőled?
Te vagy-e bolond, vagy a föld
Tesz bolonddá tégedet?
Világtalan vagy s az egész
Világ szeret tégedet,
S te szegény világtalan, a
Vak világot vezeted?


Es herrscht des Himmels schönster Sohn,
Der Friede, weit und breit;
Mit ihm geht Duldung Hand in Hand
Durch unser liebes Vaterland,
Und Treu und Redlichkeit.


لَيتَ شِعري بِأَيِّ وَجهَيكَ بِالمِص
رِ غَداً حينَ نَلتَقي تَلقاني
أَبِوَجهٍ لَهُ طَلاقَةُ ذي الإِح
سانِ أَم وَجهِ غَيرِ ذي إِحسانِ
فَلَئِن كُنتَ مُحسِناً لَيَسُرَّن
نَكَ في كُلِّ مَحضَرٍ أَن تَراني
وَلَئِن كُنتَ غَيرَ ذاكَ فَما أَن
تَ عَلَينا غَداً بِذي سُلطانِ
كُلَّ يَومٍ آتيكَ في حاجَةٍ أَب
ذُلُ وَجهي فيها مَعاً وَلِساني
ثُمَّ لَم أَحظَ مِنكَ في حاجَةٍ قَط
طُ بِغَيرِ الإِباءِ وَالحِرمانِ
خَلَفٌ أَعوَرٌ وَحَقِّ رَسولِ ال
لَهِ يا سَلمُ أَنتَ مِن عُثمانِ


Vše prohráno a lid se chystá k rebelii.
Král po atentátu má sklony k pokání.
Jsou mrtvy illuse. A noc, v níž zle se svíjí
nemocná markýza, jim hranu vyzvání.


po předcích, kteří život celý
bez bouří žili, bez hromů,
a statky zvolna utráceli –:
jsem epigonem bonhommů.


Ancor dentro dal cor vago mi sona
il dolce ritentir di quella lira;
ancor a sé me tira
la armonia disusata, e il novo canto
tanto suave ancor nel cor me spira
che me fa audace de redirne alquanto,
abenché del mio pianto
la dolce melodia nel fin ragiona.
Quando l'Aurora il suo vechio abandona
e de le stelle a sé richiama il coro,
poiché la porta vuol aprir al giorno,
veder me parve un giovenetto adorno,
che aveva facia di rose e capei d'oro,
d'oro e di rose avea la veste intorno;
cinta la chioma avea di verde aloro,
che ancor dentro amoroso il cor gli morde,
ché l'amor perso eternamente dole.
Indi movendo il plectro su le corde
sì come far si sole,
la voce sciolse poi con tal parole:


Y strhne se bitka; tu Jánošík zbraní
Svou udatně, směle a statně se brání:
Již zahání mnohé, již tiskne je zpět,
A tepe, a mlátí, až strachem mře svět;


Volver al barrio siempre es una huida
casi como enfrentarse a dos espejos
uno que ve de cerca / otro de lejos
en la torpe memoria repetida
la infancia / la que fue / sigue perdida
no eran así los patios / son reflejos /
esos niños que juegan ya son viejos
y van con más cautela por la vida
el barrio tiene encanto y lluvia mansa
rieles para un tranvía que descansa
y no irrumpe en la noche ni madruga
si uno busca trocitos de pasado
tal vez se halle a sí mismo ensimismado /
volver al barrio siempre es una fuga


II


锯沉百叠糁琼英
一日三薰更九烝
却悔香成太清绝
龙涎生妒木犀憎


Aber zum Busen
Kehrt er zurück.
Helfet, ihr Musen,
Tragen das Glück!


Hörst du dies fremde Klingen
Vom Berge durch die Rebenflur,
Fragst du: Woher dies Singen?
Singt ihren Kummer die Natur?


西南六诏山无数
多在蛮烟瘴雨间
不似故乡归去好
洞庭湖上看君山


E così detto in su 'l deserto lido
di Galatea lo sventurato amante
ferì le stelle d'un doglioso strido.


Шли на присту Прямо в грудь
Штык наточенный направлеКто-то крикнул: «Будь прославлен!»
Кто-то шепчет: «Не забудь!»
Рядом пал, всплеснув руками,
И над ним сомкнулась ратКто-то бьется под ногами,
Кто — не время вспоминать…
Только в памяти веселой
Где-то вспыхнула свечИ прошли, стопой тяжелой
Тело теплое топча…
Ведь никто не встретит старость —
Смерть летит из уст в уста…
Высоко пылает ярость,
Даль кровавая пуста…
Что же! громче будет скрежет,
Слаще боль и ярче смерть!
И потом — земля разнежит
Перепуганную тверд


清晓凝寒午郁蒸
幽居何处兴堪乘
东岩闻有栖禅侣
欲扣云关恨未能


Salía un español de unos olivos
(¡oh consonantes, qué facéis de tuertos!),
y hurtaba los piadosos donativos.


Ó, nechť si dnes tě jiný líbá,
když měsíc vzplane večerem –
ty's byla mou!


heedless Fair, who trifle Life away,
Let either  set your Notions right:
Be, like the Daughter, innocently gay;
Or, like the Mother, prudent and polite.


Tak rod s rodem – ach Tvůj Humbert taky
odrodil se – hyne dvojnásob,
nedbá již, že černé visí mraky
nad vlastí, jež v hrozný padá hrob,
lež a křivda lačnými že draky
berou sílu za tret zlatých zdob,
který mužům ješitnosti běsi
ve spánku i bdění na krk věsí.


— Je sais bien, nous risquons dix balles dans le ventre ;
Mais c'est la guillotine, à Nantes, qui l'attend.
Le commandant est un cœur d'or. En lui contant
Une escarmouche avec les Blancs ou quelque histoire
Semblable, j'en suis sûr, il feindra de nous croire…
Ce tendron-là n'a pas trahi la nation.
Va, mon vieux, ce sera ta meilleure action.
D'ailleurs, je suis ton chef… Cette affaire est la mienne…
Je commande.
Je commande. — Ça va. Lâchons la citoyenne,
Fit le hussard, avec son petit citoyen…


In Stokau, Augs- und Lüneburg,
In Cassel und in Wesel!
Was einmal Esel durch und durch,
Das ist und bleibt ein Esel!
Was auch geschieht und was geschah,
Der Esel schreit I–a, I–a!


»Aber sie donnerte nun;
Die sieben Hügel erbebten!
Kühner, als Franklin,
Leitete Luther aus ihr
Zückenden Blitz,
Und labenden Tau!


El mascarón. ¡Mirad el mascarón!
¡Cómo escupe veneno de bosque
por la angustia imperfecta de Nueva York!


𣸣涌悬崖下
泠泠注不穷
将期挹甘冷
弱水渐难通


My Heart resolves, my Tongue obeys,
And Angels shall rejoice,
To hear their mighty Maker's Praise
Sound from a feeble Voice.


Aspan, ein Edelmann, gewohnt zum Zeitvertreib,
Verirrte dann und wann sich zu des Dieners Weib,
Denn sie war jung und schön – Wie? Was trieb denn Aspanen
Zu Weibern seiner Unterthanen?
Hat er denn selbst kein Weib? Ja, er hat eine Frau;
Doch welcher Mensch wird alt und grau,
Ohn' mehr als einerlei von Speise zu genießen?
Wer kann denn ewig nur auf Einem Munde küssen?
Zum wenigsten kann dieses nicht Aspan.
Einst trift sein Diener ihn bei seinem Weibe an:
Herr! spricht er, sagt mir doch, was euch zu Andern treibet,
Warum ihr mit dem Kuß bei eurer Frau nicht bleibet?
Der Edelmann lacht laut und spricht: du bist ein Thor,
Ein neuer Kuß kommt uns wie neue Speise vor,
Der Wechsel ist gewiß das schönste Ding auf Erden,
Denn immer einerlei muß uns zum Ekel werden.
Hans hört es an und schüttelt mit dem Kopf,
Denn Hanns der war ein dummer Tropf.
Sein Herr war listig und verschlagen,
Er heißt dem Koch, zu Hannsens Mittagsmahl
Die besten Aalpasteten tragen.
Das Essen war für Hannsens Wahl,
Er aß sein Tage nicht vom Aal;
Das Ding war ihm so neu, wie alle neue Dinger.
Genug er ißt und leckt die Finger 1 .
Der Koch trägts wieder auf den andern, dritten Tag.
So lange bis es Hanns gar nicht mehr essen mag.
Er sitzt und stochert mit dem Messer:
Wo blieb nun der Pastetenesser?
Sein Herr tritt hinter ihn und spricht
Und frägt: wie ists, Hanns! schmeckt die Aalpastete nicht?
O! spricht der gute Hans mit ziemlichem Erröthen,
Wer Henker ißt denn gern nur immer Aalpasteten?
Man sehnt sich auch einmal nach Fleisch und Zugemüß!
Ho ho! spricht Hannsens Herr, Veränderung ist süß;
Wie du nicht jeden Tag magst Aalpastet genießen,
So mag auch ich mein Weib nicht alle Tage küssen.
Hanns hängt den Kopf, schämt sich und schweigt,
Und krazt sich hinter beiden Ohren,
Ganz von der Wahrheit überzeugt,
Daß wir zum Wechsel sind geboren!


Herodesherzen, Diplomaten,
Ihr scheut noch heute diesen Stern,
Und unsers Volkes schönsten Thaten
Steht ihr mit Leib und Seele fern!


intihar etmiş kötümser yapraklar


Kanst du glückseliger wol sein,
o du gesegnet schöner garten?
du darfest auf den sonnenschein
nicht wie sunst andre gärten warten,
dan deiner eignen sonnen glanz
kan dich und die gewächs erlaben,
und deine gäng, stöck und bäum ganz
mit gnug bequemer zeit begaben.


Ja das große Welt-Gewölbe
liebet diesen edlen Schwan/
und der Delphin in der Elbe/
strandt nach seinen Liedern an;
Auch der Wind legt sich zur Ruh
wann er singt/ und hört Ihm zu.


ed appena credetti quel che sposto
mi fu di te, ch'avevi nuova amica
presa in Colcòs e mutato proposto.


Šleh každý geniální vždy v něm zradí
i básníka i myslitele světu
a jeho žahadlo vždy uštkne hadí.


هذي الأرضُ امتلئتْ موتَى فدعنا نرتحلُ


Erhalt uns Herr bey deinem Wort
Und steur des Bapsts und Türcken Mord,
Die Jhesum Christum deinen Son
Wolten stürtzen von deinem Thron.


Questa rosa ti dono,
Lilla, ma non è rosa, ella è il mio core:
Reso in tal guisa l'ha spietato Amore.
Com'è aperto e sanguigno or tu nol guardi?
Spine non ha, ma gli amorosi dardi.


Und was ich bin, dir schuld ich es nur,
Dein bin ich, deine Kreatur;
Ich sag es laut, ich bekenn es frei; –
Du zweifelst, ob ich erkenntlich sei?


Dies, was dein Nahme giebt und deine Sitten lehren,
Das kan man auch an dir aus Strich und Fingern hören;
Trifstu das Räthsel nicht, so frage deinen Fuß,
Der von der Artigkeit nothwendig sprechen muß.


紫禁风光早
深仁夺化工
试看澄碧殿
池冻已全融


A když pak na něm utkvělo
to oko jeho věstí,
radostí až se rozplakal,
když viděl vše to štěstí.


„Zpívej, zpívej, skřivánku,
když procitnou milující!“
„Je z polibků nebo z červánků
růžový nach na mém líci?“


Já zřím ten drahý, přepůvabný vděk,
jak v sychrovském jsem parku tebe vídal,
v tom sladkém přítmí jeho procházek
se často s tebou maně rozpovídal.


Giungemmo al campo della fama, e a un tempo
Scese notte dai monti: io dal suo masso
Una quercia divelsi, e in su quel tronco
Ersi una fiamma; con quest'atto invito
Feci a' miei padri a risguardar dall'alto
Delle nebbiose sale, ed alla fama
De' loro figli isfavillar sul vento.
Fra l'armoniche note io dal torrente
Trassi una pietra; vi pendea rappreso
Sul verde musco de' nemici il sangue.
Sotto tre cerchi de' brocchieri ostili
Posi, seguendo con misure e tempi
L'alzarsi alterno e l'abbassar del suono
Della voce d'Ullin: Toscar sotterra
Pose un pugnale, e una forbita maglia
Di risonante acciar: di terra un monte
Femmo intorno alla pietra, e ai dì futuri
Di parlar le imponemmo. O tu, diss'io,
Tu del torrente pantanosa figlia,
Ch'or qui sei ritta, ah tu favella, o pietra,
Alla schiatta dei fiacchi, allor che spenta
Fia la di Selma gloriosa stirpe.
Verrà qui stanco in tempestosa notte
Il peregrino, e 'l travagliato fianco
Qui presso adagerà: ne' sogni suoi
Forse avverrà che zufolare ascolti
Scosso al vento il tuo musco. Entro il suo spirto
Sorgeran gli anni che passar; battaglie
Vedrà, spade brandirsi, e scagliarsi aste,
Ferir, cader feroci re. La Luna
Manda frattanto in sul turbato campo
Pallido raggio; ei sul mattin dai sogni
Scuotesi in foco, il guardo gira, e scorge
Le tombe dei guerrier: che pietra è quella?
Fia che domandi: ed uom di chioma antica
Risponderà: stranier, l'onora, ah questa
È d'eroi ricordanza: Ossian l'eresse,
Ossian, guerrier della passata etade.


"Oh stay, dear youth!" the hapless maiden cries,
"My best-lov'd Arthur, but one moment stay!
" And close not yet those all-enlivening eyes,
"So lately lighted at the torch of day.


سؤالٌ كهذا يثير فُضُولَ الروائيِّ
في مكتبٍ من زجاج يُطلُّ على
زنبق في الحديق حيث تكونُ
يَدُ الفرصيّة بيضاءَ مثل ضمير
الروائيّ, حين يُصَفِّي الحساب
مع النزعة البشرية: لا غَدَ
في الأمس، فلنتقدَّمْ إذاً! /


Ob du deiner Mutter Gaben,
Ihrer Zucht Vollkommenheit,
Ihr Gemüthe suchst zu haben,
Wenn du wächsest mit der Zeit,
Wie beliebet wirst du seyn,
Wegen Ihrer, uns allein.


Es riß der Hieb hinabe
Den Reiter und sein Roß,
Und lagen sie im Grabe,
Das wieder schnell sich schloß.


Já tehdy dlel u lůžka Tvého,
když vzkázala Jsi pro mne v spěchu,
v lesk oka hleděl chorobného


晓山初霁雪峰高
渔钓牛蓑且遁逃
昼梦不成吟有兴
便攀龙眼醉香醪


Nelle tue lode io era el buono e 'l bello,
teco sortivi omne mio caso amaro;
o mondo rio, ch'a le mie spese imparo
ch'ora mi scacce, miser taupinello.


Slovo vyřknul, a jakoby mečem
usek’, děva zaražena stane,
vší pak mocí koněm trhne nazpět,
staví se a nehnouc dál se s místa,
„Tcháne,“ praví, „odpusť tobě pán bůh!
Jiného jsi zetěm činil na čas,
blaho svého syna zničil na vždy!
A proč, tcháne, proč to, nešťastníku?
Chrásta že mu pokazila líce?
Pamětliv kdo boha jest a světa
pozoruje běh, ten ví, že před zlem
bezpečen a škodou není nikdo.
Chrástou-li mu pokaženo líce,
zdrávy přec jsou oči, zdravé srdce!
Svárů že ses obával? Vždyť Maksim
ještě mlád! A čekala-li já ho,
čekala-li do devíti roků,
ještě devět v otcově bych dvoře
bývala já čekala ho roků,
aniž proto vás nezahanbila!
Pročež, tcháne, ženichem mým Miloš
není-li – tož zaklínám se tobě,
Miloši-li neodejmeš dary,
Maksimovi nevrátíš-li zase,
s místa toho k předu že se nehnu!
Nebo kde jsou dary, tam i děva,
a kde děva, tam ať také dary!“


Du meine trunkne Sonne, Wald und Tal,
ihr blauen Höhn und silberhellen Weiher,
ihr Bäume, Blumen, Gräser ohne Zahl –
o meine lichtdurchströmte Morgenfeier!
Ich schwebe über euch, ein Riesengeyer,
und schwöre mir den souveränen Schwur:
ich schuf euch! o bei meiner goldnen Leyer!
ich schuf die Welt, ich weckte die Natur,
und außer mir ist nichts! – Und doch – was will ich nur?


A teď ouží cesta se klikatá,
vine do hor výše a výš,
okolo úžlabí,
zrovna jak vedla by
v pekla hrůznou tajemnou říš.


Mussolini! Řidiči Italie,
tak Tě vidím, bezmocné době ve tvář
kterak patříš poutaje chaos její
kovovým zrakem.


NOTA: Poema composto de 5 canto


Ich sah ein Volk von Immen,
Das ohne Weisel fuhr
Und mit verworrnen Stimmen
Hinschwärmte durch die Flur.
Nach allen Winden zogen
Sie ziellos kreuz und quer
Und hatten sich bald verflogen
Und fanden sich nimmermehr.


Scharf vorüber an Laternen, Frauenmoden,
Bild an Bild, Ladenschild, Pferdetritt, Menschenschritt –
Schütternd walzt und wiegt der Wagenboden,
Meine Sinne walzen, wiegen mit!:
Voller Strom! Voller Strom!


Multos multa ligant: celerî venus alma sagittâ
Conjungit duro mollia colla jugo:
Dulcia vina ligant, faciunt qui sacra Lyæo
Grata: viget dulci bellica turba mero:
Sunt, quos fœdus idem; sunt, quos honor omnibus idem
Conjungit; sunt quos indubitata fides:
Docta Minerva alios; alios Caducifer ales
Consociat; sunt, quos Martia ferra juvant.
Hos lepidi mores capiunt; hos læta juventus:
Nos mutûs jungit sanguine sanctus amor.


Ein Kinderpaar an der Leiche, 1 das weinenden Engeln glich,
Beugt zärtlich über die bleiche, entseelte Mutter sich;
So neigen zwei Rosenknospen, an einem Stamm erglüht,
Sich über die Mutterrose, die sturmentblättert verblüht.


Křížem se poznamenal, poděšen ostatky svaté sevřel v pěst.
Hlas konejšivý uslyšel a před ním otevřela světlo dálka daleká –
a v ní bílého jak svíce spatřil člověka,
měl oči jako plamen ohně mimosvětské krásy
a v pravé ruce držel sedm zlatých hvězd.
A zase rozplynulo se vše vzduchem, jenž se mírně modral.
A Milič hleděl zdiven v prázdno.


Cuando se me alborotan los espermios,
qué veo, qué veo, digo yo:
veo a mis pescaditos navegar por los úteros,
enamorados de cuanto óvulo cae.
Toma este matamoscas y extermina a los ángeles,
después con grandes uñas arráncales las alas.
Ya veo sus muñones, ya los veo arrastrarse:
desesperadamente tratan de alzar el vuelo.
Toma este insecticida. Oigo sus toses blancas
prenderse y apagarse. Una puesta de sol
o una puesta de ángeles es lo mismo sin duda
porque la noche ahora levanta su joroba
y ellos se van hundiendo lentamente en el suelo.
Levanta el pie despacio. Así mismo. Tritúralos
Que le saquen las plumas con agua hirviendo y pongan
esos cuerpos desnudos en las fiambrerías.
Ahora me van pasando sudarios de juguete
y ataúdes con cuerda. Ahora me van pasando
las cruces más pequeñas, para que se entretengan
los infantes difuntos. Pásame el insectario,
los alfileres negros. Toma este matamoscas
y extermina a los ángeles.


Dan die halsstarrig Gotlos Herd
hat auch wie Thir vil plagen,
Dadurch sie wird bezäumt, beschwärt,
sich nicht zu hoch zutragen:
Wer aber auf den HERREN hoft,
den würd die Güt vmfahen oft,
wird willig zu GOT nahen.‹


Willkommen mir im jungen Jahr,
Du schönster Schmuck der Erde!
Schließ auf die Augen fromm und klar,
Daß mir es Morgen werde.


Fassung? – Ich bin gefaßt. – Geduld? – Ich dulde
Aufbäumen wider das gewalt'ge Muß
Ist eine Torheit, die ich nicht verschulde.
Ich weiß, in strenger Kette, Schluß an Schluß,
Reiht sich der Wandel aller ird'schen Dinge,
Und unaufhaltsam rinnt des Werdens Fluß.
Nur daß zum Danken ich die Lippen zwinge,
Wenn ich beraubt ward, daß ich, wenn der Geier
An meiner Leber zehrt, Tedeum singe,
Daß hinter jenem niegehobnen Schleier
Ich eine Macht mir träumte liebevoll
Und Huldigung ihr stamml' in frommer Feier:
Das fordre niemand. Weder Haß noch Groll,
Noch minder Liebe trag' ich jenem Einen,
Der alles ist und wirket, was er soll.
Ich bin ein Teil von ihm, samt allem Meinen.
Wie winzig ihm, der auf das Ganze denkt,
Muß des Atoms, des Stäubchens Weh erscheinen!
Äonenlang hat er das Sein gelenkt
An seiner Brauen Wink. Soll er's nun achten,
Wenn eine Mücke sich am Licht versengt?
Urew'ger Ziele Bahn muß er betrachten,
Vielleicht unselig selbst, unfroh gewiß;
Denn wo sind Freuden, die ihn jauchzen machten?
Und darum hüllt er sich in Finsternis,
Als scheu' er sich, sein Angesicht zu zeigen
Elenden, die er in das Sein verstieß,
Unwissend, nur gewissem Tod zu eigen.
Und ihm, dem Unerforschlichen, der nie
Mir brechen will sein unnahbares Schweigen,
Ihm sollt' ich kindlich liebewarm das Knie
Umfassen, gut' und böse Gabe danken,
Im Wahn, daß er sie väterlich verlieh?
Niemals! Uns trennen himmelhohe Schranken.
Muß er mich leiden lassen, sei's darum!
Dem Weltall dient vielleicht des Wurmes Kranken.
Doch eh' mir seine Weisheit das Warum
Nicht offenbart, schweigt mir von Vatergüte!
Wo blieb' ein Vater seinem Kinde stumm,
Wenn schon aus einem Wort ihm Trost erblühte?


Pero no te esclavizan a su lado
sus muslos, su cabello o sus palomas,
sino la languidez de su mirada.


Při těch slovech vzdychla Běla,
zbledla v sličné tváři,
za to oko doktorovo
stopilo se v září;
odkašlal si, zapil vínem,
záda na lenochu:
„Pijte, co s tím dělať budem,
pijte ještě trochu,
lok jen, pokud bublinkuje,
v korálky se sbírá,
zaplašte jím, co vás hněte,
uduste, co týrá.“


Mohutný světe, mějž ty vůli svoji!
Za povelem tvým půjdu beze slov,
jen přej, až umru čestně ve tvém boji –
ach přej mi růži bílou na můj rov!


Za kurfirstskou čepici,
za tisíců tři sta
Sigmundovi po vůli
porobu Čech chystá.


رَمَيتُ بِها عَلى هَذا التَبابِ
وَما أَورَدتُها غَيرَ السَرابِ
وَما حَمَّلتُها إِلّا شَقاءً
تُقاضيني بِهِ يَومَ الحِسابِ
جَنَيتُ عَلَيكِ يا نَفسي وَقَبلي
عَلَيكِ جَنى أَبي فَدَعي عِتابي
فَلَولا أَنَّهُم وَأَدوا بَياني
بَلَغتُ بِكِ المُنى وَشَفَيتُ ما بي
سَعَيتُ وَكَم سَعى قَبلي أَديبٌ
فَآبَ بِخَيبَةٍ بَعدَ اِغتِرابِ
وَما أَعذَرتُ حَتّى كانَ نَعلي
دَماً وَوِسادَتي وَجهَ التُرابِ
وَحَتّى صَيَّرَتني الشَمسُ عَبداً
صَبيغاً بَعدَ ما دَبَغَت إِهابي
وَحَتّى قَلَّمَ الإِملاقُ ظُفري
وَحَتّى حَطَّمَ المِقدارُ نابي
مَتى أَنا بالِغٌ يا مِصرُ أَرضاً
أَشُمُّ بِتُربِها ريحَ المَلابِ
رَأَيتُ اِبنَ البُخارِ عَلى رُباها
يَمُرُّ كَأَنَّهُ شَرخُ الشَبابِ
كَأَنَّ بِجَوفِهِ أَحشاءَ صَبٍّ
يُؤَجِّجُ نارَها شَوقُ الإِيابِ
إِذا ما لاحَ ساءَلنا الدَياجي
أَبَرقُ الأَرضِ أَم بَرقُ السَحابِ


Hou, hou, houpy hou...


És megriadt szemeim
Felpattantak: a hegyek
Csúcsain már pirosan
Búsultak a fellegek.


Jak je vyřknu, při spatření tebe
Bělehrade, město slavenské,
Jak je vyřknu tyto vlastenské
City, které matou samy sebe?


TRVÁ to dlouho, nežli vykrvácí
se srdce z toužení v tom žití ději; –
ba: Ještě krůpěj! – naše rty se chvějí,
když štěstí, mladost, naděj’, vše se ztrácí.


Doch drüben auf dem Ackerland
Da flattert des Toten Rock,
Schüttelt die schlaffen Arme grimm
Und zerrt an seinem Stock;
Er möchte würgelustig
Zum Hals des Feindes zappeln ...
Der Lenzwind aber wächst und heult
Bedrohlich in den Pappeln.


Dove passato era il piccol drapello
di chiara fama eternamente degno
per lunga riga era rimaso quello
al mondo sempre memorabil segno
Carlo mirando va il crudel macello
maraviglioso, e pien d ira e di sdegno
come alcuno in cui danno il fulgor venne
cerca per casa ogni sentier che tenne


Levántate, olivo cano,
dijeron al pie del viento.
Y el olivo alzó una mano
poderosa de cimiento.


五月五日坐东篱
忽有黄花抽数枝
呼杯恐失醒累意
不饮生教醉令嗤


Ond'io stimo che sia da mutar verso,
pur ch'Amor mel consenta, e biasimare
ciò che io scioccamente già lodai.


Wo bellet dann das Hündlein dein: Säub. usw.
Ruf den Wächter leise ein: Schweig usw.


Za viny tvé to buď tvým trestem!
A Švanda chodí vsí a městem
ve chvíli ranní, večerní,
tu popěvkem, tu dud svých stiskem
a teď i tiskem
(háv na sebe vzal moderní!)


Jak vyleštěn když lesklé na zrcadlo
je černý mramor, blýská voda místy,
kde neskrývají stulíků ji listy,
jichž květ jak zlatých hvězd pár v tůň by padlo.


Du wirst, wenn meine Blicke
Am dunkeln Staube kleben,
Mit deinem Blick von oben
Berührend sie erheben.


Genie tvůrčí!
jenž nad mým čelem křídly chvíš,
ty jistě víš,
co komu osud určí –
zda propasť či snad hvězdnou výš;
zda cesta na zemi
je trním vystlána či růžemi.
Ty jistě víš!


Geblufft, bezahlt, Majorität
Ins Auge Popularität.


Y también el buen Dios así me explico,
pues si Adán siendo un mono es su figura,
Dios será otro que tal ¡Valiente mico!


Appena tace il tuono,
che quando al fin già pare,
fa tremare ogni vetro,


Nehmet Fett aus dem Gefäße,
Doch recht tüchtig salbt die Hand;
Sanft und schonend, wie sich ziemet,
Forschet nach des Kopfes Stand.
Langsam in die Rund'
Um den Muttermund,
Ob er etwas mehr schon offen
Und ein Ende bald zn hoffen.


Vítám, Bratře, Tvého stromu květ,
barevný a krásný na pohled;
v řadě spolupěvců chrabře stojíš,
touhu po básních nám zvučně kojíš;
se soudruhy bohatýrsky stůj,
národ Svůj a Církev opěvuj!


Jehož víra, naděje a láska
Leží v blaženostech břichopáska,
Jemuž v labužnických závodech
Nejlépe se daří při hodech.


Eram bastantes bons
aqueles tempos de ódio,
em que planejávamos nossos assassinatos,
pelo simples prazer de nos vingarmos:
eu te via com os dedos na tomada,
tu me vias sufocada pelo gá
Tempos em que sorrias ao atravessar a rua,
e eu achava graça em ser atropelada;
tempos em que queríamos fazer um filho
para espancarmos juntos,
nos dias de ócio;
em que eu te servia de escarradeira,
em vez de cozinheira e passadeir
Depois, veio o Amor,
que é como um lenço em que se assoa,
ou mãe que chicoteia e nos perdo
Hoje afago-te as corcovas
e lustro-te as botas nova


Vom Segen Gottes triefet dein Thal,
Und Freude reift am Rebengebirg;
Singenden Schnittern entgegen
Rauscht die wankende Halmensaat.


وَالأَمرُ يُدرَكُ عَن قَدرٍ فَكَم خَطِئَت
نَبلُ المَكيثِ وَصابَ الأَخرَقُ العَجِلُ
وَأَمنُ دُنياكَ مِن جَهلٍ تَوَلُّدُهُ
وَصاحِبُ العَقلِ فيها خائِفٌ وَجِلُ
وَالدَهرُ شاعِرٌ آفاتٍ يَفوهُ بِها
لِلناسِ يُفَكِرُ تاراتٍ وَيَرتَجِلُ
الشَرُّ طَبَعٌ وَدُنيا المَرءِ قائِدَةٌ
إِلى دُناياهُ وَالأَهواءُ أَهوالُ


Pro žurnály, pro čestné občany,
pro moudrou mládež, pro sport, chantány!


Froh unter Scherzen schlossen wir den Bund –
funkelt dein Auge noch, und lacht dein Mund?


Sie fragt den Hirten auf dem Feld,
Ob er sich nicht besinnt?
»Ja nach dem Berge wandelt' es,
Nicht kam zurück dein Kind!«


Ich geh nit aufs Bergle,
Ich geh nit ins Thal,
Ich leih ihm nits Dirnel,
Der Weg ist zu schmal.


Mitleidsvoll aus ihrer Höhe
Schaun sie oft auf unser Wehe;
Eine goldne Träne fällt
Dann herab auf diese Welt.


قد أَغتدي قبلَ وُجوبِ الفَرضِ
والجَفْنُ قد وَدَّعَ طيبَ الغُمْضِ
وبارقُ الأُفْقِ كليلُ الوَمْضِ
كأنَّه عِرْقٌ ضَعيفُ النَّبْضِ
بكلِّ وافي الطَّرَفَينِ مَحْضِ
مُبْتَذَلِ الوَفْرِ مَصونِ العِرْضِ
قد نَصَبوا للحائنِ المُنقَضِّ
قِدّاً يَعَضُّ السَّاقَ أيَّ عَضِّ
ضُعْفَ عُيونٍ لم تُشَنْ بِغَضِّ
لها مَآقٍ رَسَبَتْ في الأرضِ
طارِقُها في قَلَقٍ ونَفْضِ
يَضْرِبُ بعضَ ريشِهِ ببَعْضِ
بينَ عُلُوٍّ مُوبقٍ وخَفْضِ
ونَهْضِ لا مُنتَفعٍِ بِنَهْضِ
فكم رَمَتْ ذا بَسْطَةٍ ِبقَبْضِ
وأمسكَتْ بِكراً على مُفتَضِّ
معاجِلٍ سِوارَها بِفَضِّ
يا لَكِ من آلةِ رِزْقٍ غَضِّ
تملأُ كفَّيْ رائدٍ وتُرضي


Als, rings bepflanzt mit wolkennahen Thürmen,
Das stolze Wien mir aus den Augen kam,
Und, vor der Glut der Sonne mich zu schirmen,
Der Brühl mich drauf in seine Schatten nahm,
Verband ich mich bey mehr als zwanzig Göttern
Mit einem Eid: die Sonne sollte nicht
Zum zweytenmal den Berg herüberklettern,
Es läge denn das stattlichste Gedicht,
So elegant, wie meines Wissens keiner
Im deutschen Reich, als etwan Unsereiner,
Zu schreiben pflegt, an dich, o Freund! bereit.
Doch da nun schon wir Dichter jederzeit
Beym Layenvolk für Lügenschmiede galten,
So liess es denn auch meine Wenigkeit,
So sehr ich sonst der Mann bin, Wort zu halten,
Dem Handwerksbrauch zu Liebe, hübsch beym alten;
Denn wirklich hat bereits zum viertenmal
Die kühle Nacht nun Flächen, Berg und Thal
Und Feld und Wald mit Dunkel rings umhüllet.
Und doch ist noch mein Eidschwur unerfüllet,
Und blieb' es auch, hätt' ein Gewitter hier
In's Gartenhaus mich nicht hereingeschrecket,
Und hätte nicht der Donner über mir
Mein schlafendes Gewissen aufgewecket.
So höre denn, was meine Neubegier
Von Ort zu Ort auf meiner Fahrt entdecket.


VI


Und wenn's genug gefressen hat
Und will nicht weiter grasen,
So lagert's sich am Erlenstrauch
Wohl auf dem kühlen Rasen.


O'er her transparent tender skin
An icy polish spread;
A nerveless torpor crept within,
As she ev'n then were dead.


لفُقْدانِ عبد الواحد الدَّمع قد جرى
وأَجرى نجيعاً لمدامع أحمرا
تذكَّرته من بعد حول فأَذْرَفَتْ
عليه جفوني حسرةً وتذكّرا
فكفكفْتُ من عيني بوادر عبرة
وما خِلْتُها لولاه أنْ تتحدَّرا
أَقامَ عليَّ العيدُ في النَّحر مأتماً
وأَظهرَ ما قد كانَ في القلبِ مضمرا
لئنْ غيَّبوهُ في التُّراب وأَظلَمَتْ
معالم كانت تفضح الصبح مسفرا
فما أَغمدوا في الترب إلاَّ مهنَّداً
ولا حملوا في النَّعش إلاَّ غضنفرا
أُصِبنا وأيم الله كلّ مصيبة
بأَروع أبكى الأَجنبين ولا مِرا
فيا لك من رزءٍ أصاب وحادث
ألمَّ وخطب في الجلاميد أثَّرا
تفقَّدْتُ منه وابل القطر ممطراً
وفارقتُ منه طلعة البدر نيّرا
وما كانَ أبهى منه في النَّاس منظراً
ولا كانَ أزكى منه في النَّاس مخبرا
أفي كلّ يومٍ للمنايا رزيَّةٌ
تكاد لها الأَكبادُ أن تتفطَّرا
تهيِّجُ أحزاناً وتبعثُ زفرةً
وتُرسلُ في فقد الأَحبَّة منذرا
تكدّر أخوان الصَّفا في انبعاثها
وأيّ صفاءٍ لامرئٍ ما تكدَّرا
أجلُّ مصاب الدَّهر فَقْدُكَ ماجداً
ودفْنُكَ أجداث الأَكارم في الثَّرى
وقولكَ مات الأَكرمون فلم نَجِدْ
زعيماً إذا ما أورد الأَمر أصدرا
وما حيلة الإِنسان فيما ينوبه
إذا كانَ أمر الله فيه مقدَّرا
وهبكَ اتَّقيتَ الرِّزءَ حيث أريته
فكيف بمن يأتيك من حيث لا ترى
ونحنُ مع المقدور نجري إلى مدًى
وليس لنا في الأَمر أن نتخيَّرا
إذا لم تُمَتَّع بالبقاء حياتنا
فلا خيرَ في هذي الحياة الَّتي نرى
على ذاهبٍ منَّا يرغم أُنوفِنا
نُعالِجُ حُزْناً أو نموت فنُعذرا
وما أنا بالناسي صنائعه الَّتي
تذكّرنيه كلّ آنٍ تذكّرا
فأُثني عليه الخير حيًّا وميّتاً
وأشكره ما دمتُ حيًّا مذكرا
وإنِّي متى ضَوَّعْتُ طيب ثنائه
فتَقْتُ به مِسكاً وأَشممْتُ عنبرا
تبارك من أنشاكَ يا ابن مبارك
جميلاً من المعروف لن يتنكَّرا
وما زلت حتَّى اختاركَ الله طاهراً
فكُنتَ ماء المُزن عذباً مطهَّرا
إلى رحمة الرَّحمن والفوز بالرّضا
سبَقت وما أسبقت فينا التَّصبّرا
وما كانَ بالصَّبرِ الجميل تمسُّكي
ألا إنَّ ذاك الصَّبر منفصم العُرى
كفى المرء في الأَيَّام موعظةً بها
وتبصرة فيها لمن قد تبصَّرا
ولا بدَّ أنْ تلقى المنون نفوسَنا
ولو أنَّنا عشْنا زماناً وأَعصرا
وإنَّ اللَّيالي لم تزلْ بمرورها
تسلُّ علينا بالأهلَّة خنجرا
أتُطْمِعُنا آمالُنا ببقائنا
بكلّ حديثٍ ما هنالك مفترى
وإنَّ المنايا لا أبا لك لم تَدَعْ
من النَّاس سرباً ما أُريع وأذعرا
أغارت على الأَقيال من آل حميرٍ
وجاءتْ على كسرى الملوك وقيصرا
فما منعت عنها حصون منيعة
ولا كشفتْ من فادح الخطب ما عرا
لئنْ غابَ عن أبصارنا بوفاتِه
فما زالَ في الأَفكار منَّا مفوَّرا
فقدناك فقدان الزُّلال على الظّما
فلا منهل إلاَّ ومورده جرى
ألا في سبيل الله ما كنت صانعاً
من البرّ والمعروف في سائر الورى
وكنتَ لوجه الله تشبعُ جائعاً
وتُطعم مسكيناً وتكسو لمن عرى
وإنِّي لأستسقي لك الله وابلاً
متى استمطر الصَّادي عزاليه أمطرا
يصوب على قبر يضمّك لَحْدُهُ
ويَسْطَعُ مسكاً من أريجك أذفرا
سقاك الحيا المنهلُّ كلّ عشيَّةٍ
وروَّاك من قطر الغمام مبكرا
فقد كنتَ للظمآن أعذبَ منهلٍ
وقد كنتَ غيثاً بالمكارم ممطرا
وقد كانَ فيك الشّعر ينفُقُ سوقه
لديك ويبتاع الثناء ويشترا
وقد ساءني أن أصبح الفضل كاسداً
وأصبح مغنى الجود بعدك مقفرا
وقد خمدتْ نار القِرى دون طارق
فلا جود للجدوى ولا نار للقرى
وغُدر ساري الحمد في كلِّ مهمهٍ
من الأرض مصروف العنان عن السّرى
فلا أُخْصِبَتْ أرض الخصيب ولا زهى
بها الرّبع مأنوساً ولا الرَّوض مزهرا
لقد كانَ صُبحي من جبينك واضحاً
وقد كانَ ليلي من محيَّاك مقمرا
فيا ليتَ شعري والحوادث جمَّةٌ
ويا ليتني أدري ومن ذا الَّذي درى
محاسن ذاك العصر كيف تبَدَّلتْ
ورونق ذاك الحُسن كيفَ تغيَّرا
وكانتْ لك الأَيدي طوالاً إلى العُلى
تناول مجداً في المعالي ومفخرا
فكم راغب فيها وكم طامع بها
أمدَّ لها الباعَ الطويلَ فقصَّرا
ومن مكرمات تملكُ الحرَّ رقَّةً
تطوّق من أيديك يداً ومنحرا
ومن حسنات تخلق الدهر جدَّةً
كتبتُ بها في جبهته المجد أسطرا
وكم مُعسرٍ بدَّلت بالعُسْر يُسْرَه
وما زلت للفعل الجميل ميسّرا
ولو كانت الأَنصار تُنجي من الرَّدى
نصرناكَ إذ وافاك نصراً مؤزّرا
فكم مقلةٍ أذْرَتْ عليك دموعها
ومُهجة صادٍ أوشكَتْ أن تسعّرا
وكم كبدٍ حرَّى يحرّقها الأَسى
تكادُ على ذكراك أنْ تتَفَطَّرا
وليلة تُذكيني بذكرك زفرةً
حرامٌ على عيني بها سنة الكرى
عليك سلام الله ما حجَّ محرمٌ
وهلَّلَ في تلك البقاع وكبَّرا


Bože náš!
V nejjasnější velebnosti
Ty přebýváš na výsosti,
Svět okem svým přehlídáš,
Bože náš!


Als er morgens kehrt' zurücke,
War's so stille im Gestein,
Konnt den Baum nicht wiederfinden,
Aber weit, vom Walde weit
Sah er ziehn ein Fähnlein Reiter,
Führten fort das Waldfräulein;
Und er stürzt zu Boden nieder
In der grünen Einsamkeit:
»Schwer Gericht verdient der Ritter,
Der verloren solche Maid!
Ich will selbst den Stab mir brechen,
Ich will selbst mein Richter sein,
Abhaun soll man mir die Rechte
Und mich schleifen durch die Heid!«


Endre király nagy gondokkal jár büszke lakában.
Eskü szerint már Béláé országa, ha meghal,
S Béla dicső, bajnok, kül - s belföld tiszteli hírét.
Ah de királyfi mosolyg pólyából Endre szemébe,
A csecsemő Salamon, s az atyának szíve megindúl.
„Ez ne legyen, gondolja, király? s én hagyjam el őtet?
Hah! akkor minek is mosolyogsz! sírj, gyermek, örökké,
És alacsony fejedet siralomnak tengere nyelje.”
És a kis gyermek mégis mosolyogva tekint rá.
Győz a szív, elhallgat az ész, elhallgat az eskü.


Ma, per la fede mia,
da poi ch'i' ho questa fortuna corsa,
farò per non tornarvi a calci e morsa.


Svět nepozná juž slávy větší záře!
A žádal kdy ten autor honoráře? –


Gedencke deiner Gütigkeit/
Nicht meiner schwären Sünden/
Sey länger nicht mit mir entzweyt/
Laß' mich Gnad bey dir finden/
Was hilfft es dich/ wann du schon mich
Zur Höll hinunter plitzest?
Schlagst du schon zu/ im Himmel du
Nicht desto höher sitzest.


Les anciens possesseurs défendent qu'on y touche.
Depuis des milliers d'ans ils y vivent en paix ;
Ils sont faits à la nuit de ses fourrés épais ;
Leurs aïeux en ont vu la plus antique souche ;


Das wort sie sollen lassen stan
und kein danck dazu haben,
Er ist bey uns wol auff dem plan
mit seinem geist und gaben.
Nemen sie den leib,
gut, ehr, kind und weib,
las faren dahin,
sie habens kein gewin,
das reich mus uns doch bleiben.


Der Ketzerheld, zu Boden. »Wie? sein Wagen
Verzeucht noch stets? Es weilet lang'
In Rom sein Siegesräderrasseln!« So mit Zagen
Sah Mutter Köln und bang


Takto matka dětem bajku spřádá;
předouc niť i mysl souká ráda.
Zatím venku Antoš v okno hledí,
zří, jak po stropě se stíny mihnou
od toho, když uvnitř do popředí
někdo vstoupí; nebo se to líhnou
z oné pohádky i živé zjevy.
Podepřel se Antoš – ani neví –
v nízké okénko, až po pás celý.
Děti rázem odskočily všecky,
za oknem když lidskou hlavu zřely.
Zmizela však ve tmu na křik dětský,
a hned slyšeti, jak někdo buší
venku na dvéře. Vstal ode stola,
kde čet’ bibli, tkadlec a ven volá:
„Kdo to je, co noční poklid ruší?“
Ale poutník temně ozval se mu,
poznali se, vyšel tkadlec k němu,
stáli spolu sami na záhrobni.
S nebe létli chumáčkové drobní
jako peří, ptáček pelichá-li;
vidět je, však padnout slyšet není.
Pro kabát šel tkadlec do stavení,
dětem řekl, jež se ještě bály,
že to Antoš přišel ze Hlohova.
Odešli pak muži beze slova.


Der König Hakon Borkenbart
Hat Roß und Ruhm, hat Waff' und Wehr
Und hat allzeit zu Krieg und Fahrt
Viel hohe Schiff' auf hohem Meer;
Es prangt sein Feld in Garben,
Er aber prangt in Narben,
In Narben von den Dänen her.


止酒愁无那
哦诗意已阑
镊髭非急务
也遣半时闲


 Giù dagl'infimi legami
fino al mezzo della fronda
spicca in alto, stende i rami
e di frutti si feconda,
che, di verdi, a poco a poco
s'incolorano di croco.


I já jsem zrozen básníkem,
i mně jest lýra dána –
jen škoda, že ten nástroj můj
nemá lepšího pána.


Dna oceánů zvedají se a stoupají až k hladinám!
My všichni zhynem’, já však zvěděl, co dneska zítřek radí nám –
nuž, slyšte mne! Sem ke mně, ke mně! Sem ke mně, lidstvo zděšené,
a slyšte mne, než konec hrozný se s řevem zkázy přižene!


Zalehne ti chaos v světy,
hvězdy svrhá do propasti –
hymnus velký, divý, kletý
vesmírem ti bude třásti.
Na mohylu zbude dosti,
z kolosů si sklenem hroby,
věků hlod tu rakev kostí
nerozkruší, nerozdrobí!


¡Por cuántas horas puesto yo de hinojos,
En íntimo, tenaz enlazamiento,
El néctar puro de sus labios rojos
Saboreaba en ósculo sediento;
Y ella cerraba plácida los ojos,
Y oprimía mi seno temulento;
Y eran nuestros acordes corazones
Reloj de eternidades de emociones!


Aj! jaké na kopečku Parnásku
Čilé rojení a hemžení!
Jedni božskou Musu básnění
Za prodajnou považují krásku;
Druzí život celý dají v sázku,
Bohorovné krásné umění
Cílem drahých jejich snažení,
Ryzí nesou k vědám v srdci lásku.
Jiných na vrcholi drahná léta
Zakoupená drží kritika,
Pustí-li je, již po nich je veta.
Tu novelky plést vidím, tam zase
Překlady se živit mladíka;
Ejhle! život čilý na Parnase!


Wen dies braune Kind gerühret,
Der wird nimmermehr genesen,
Amor ist, der zu ihr führet,
Amor bin ich dir gewesen.


Wie aber? welch ein Schimmer blendet,
Welch grosser Anblick schrecket mich?
So weit als sich mein Auge wendet,
Erblick ich nur, o Schöpfer! dich.
Du schöner Bau gewölbter Lüfte,
Durch dessen unerforschte Klüfte
Ein ganzes Heer von Welten blickt:
O welche Pracht! Welch eine Stärke
Hat alle diese Wunderwerke
Mit solchem Reichtum ausgeschmückt!


O Torheit zu beweinen,
Daß, blinden Wahns, will meinen
Der Mensch, er sei nun frei;
Und doch in tiefem Herzen
Die rettungslosen Schmerzen,
Der schöne Bund entzwei.
Es riß des Lebens Band,
Daß alles los nun schwebet,
Im Sturme zagt und bebet,
Findt keiner Hoffnung Land.


懊恨饶家军
常年掠江北
谁遣渡江来
相呼打兴国


Když pískal jsem kdys v Hammelnách
s krysami zástup dětí táh,
šli za mnou hezká děvčátka,
tak sladinká jak cukrátka.
Jeť hlavní věcí, bratříčku,
jim pískat vábnou písničku!


تعوَّدتُ الهَوَى والخيرُ عادهْ
ولا سِيمَا لأَغيَدَ لا لِغَادَهْ
ضَلالي في تعشُّقِه رشادٌ
وقَتْلي في محبَّته شهادَه
وإِنَّ العشقَ لو فَطِنُوا ذكاءٌ
وتَرْكُ العشق لو فَطِنُوا بَلاَدَهْ
فنارُ القلبِ تخبرُ عن شهابٍ
ودمعُ العين يَرْوي عن قتادَهْ
وقالوا ما لِعَاذله هُوُوٌّ
فقلتُ ولا لهُ عنْدي هواده
سأَخلعُ لا لَبِسْتُ له عِذَارِي
وأَقطعُ لا وَصلْتُ له القِلاَدَهْ
وبي من لا أُريدُ سوى رضاهُ
ويا بُعْدَ المرادِ من الإِرَادَهْ
سعدت وليس لي حزمٌ وغيْري
له حزمٌ وليس له سَعادَهْ


Der Mey ist do! Der Mey!
O süsser Jubel-Schrey!
Der Himmel hängkt so tieff alß blau/
die Welt ist wie auß Morgen-Thau.
Aurora kömbt gegangen/
mit Rohsen gantz behangen/
der West lässt ohngesehn
blohß Amber-Lüfftgens wehn!
Von den Hühten
nikken Blühten/
alles jubelt/ dantzt und springt/
seit im Walde/
nach der Halde/
wihderümb der Gukguk singt!


Oui, tu tressaillis toute ! Une vapeur de soufre
Voltigea sur les murs déjetés et croulants.
Comme s'agite en rêve un malade qui souffre,
Les vieux arbres craquaient, de sueurs ruisselants.
La rivière aux flots noirs s'agita dans son gouffre
Et voulut par ses cris répondre aux chiens hurlants.


Povstaneť hned šnoření,
Krásná krásnější se lekne;
Tváli huba slovo cekne,
Bude hledat koření,
Aby došla dívečka
Tvého srdéčka.“


l'alte harmonie, angeliche e divine,
a l'egre membra e di virtute prive
resero i spirti e le sembianze vive
e da l'aere scacciar l'empie ruine.


Há quanto tempo, Portugal, há quanto
Vivemos separados! Ah, mas a alma,
Esta alma incerta, nunca forte ou calma,
Não se distrai de ti, nem bem nem tant
Sonho, histérico oculto, um vão recant
O rio Furness, que é o que aqui banha,
Só ironicamente me acompanha,
Que estou parado e ele correndo tant
Tanto? Sim, tanto relativament
Arre, acabemos com as distinções,
As subtilezas, o interstício, o entre,
A metafísica das sensações —


Gebt mir frische Lorbeern um die Leyer,
Denn ich glühe von der Helden Feuer,
Braunschweigs jüngster Sieger sey mein Lied!
Friedrich, seines Bruders tapfrer Rächer,
Kam geflogen, schlug die Mauerbrecher;
Zorn des Löwen hat in ihm geglüht!


Drum schweig' ich gern. Ihr denkt dabei,
Daß ich dem Hahne ähnlich sei?
Stets hat sich gern der falsche Hahn
In fremden Nestern umgetan.


Porque me sabe a boca
o teu gosto, por dentro e fora
revelado,
em nuvens meus sentidos
se desfaz, enquanto sacralizo o vinho
amanhecido na tua concha pérola


Auch der Esel kommt zu Ehren
Und yaht uns weise Lehren.
Das, was Buffon nur begonnen,
Kommt durch Tischbein an die Sonnen.


Die Sonne kommt heran
In unsern Himmelsplan!
Ich seh schon ihre Strahlen
Auf allen Höhen prahlen.
Wo bleibt denn meine Sonne,
Mein allerliebstes Licht?
Mein Jesus, meine Wonne,
Daß ich ihn sehe nicht.


Hast du noch Lebensodem,
O Erde grün und schön,
Um die aus schwarzem Brodem
Nur finstre Nebel wehn,
Auf der blutwilde Horden
Brand, Mord und Zeter schrein
Und frech in Meuchelmorden
Der Freiheit Glanz entweihn?


Stehts nicht bey mir daß ich vmb Schutz
Den Vater ietzt anspreche/
Daß Er der Feinde grimmen Trutz
Durch Tausend Engel breche?
Es ligt an mir/ sonst würden hier
Zwölff Legionen stehen/
Doch nein. Die Schrifft/ was mich betrifft
Sol richtig vor sich gehen.


闲堂看尽燕双飞
终日劳劳为哺雏
父母此心谁不有
生儿几个似慈乌


A Moravan rád bratru Čechu
přátelské nese pozdravy,
pohostinnou mu skýtá střechu
a milé strojí zábavy.