E choro (Netuno e Vênus, Mercúrio e Marte)
— O meu mundo infantil
Acabou hoj
Tremei!  Desferirei dos céus ímpias setas,
Minha faixa de Arco-íris como um Rei
Que reine entre os Planeta


Ela também ao cortês ato para,
Da ofensa, do rigor, da ira esquecida;
E no valor, e gentil ser repara,
De admiração, e lástima movida:
Compassiva amor na alma lhe prepara
Uma paixão, mal dela inda entendida;
E no compasso, que ele desce o remo,
O arco afrouxa, apartando um de outro extremo,


Zu Düsseldorf am Rheine,
Da musiziert ein Haus,
Wie wirft es seine Scheine
So spät und ganz alleine
Hin über weiche Fluten
Und in die Nacht hinaus.


闪闪龙旗树五更
煌煌芝火照层城
当年奉引趋蹡地
曾听钧天广乐声


Ty, drahá Světlá, sevřena jsi v hrobě,
já – poutána jak ve vězeňské kobě;
kus žuly Tebe pod zem zavírá –
mne vetchých let mých balvan zpuchřelý
svět zahradil tak, že jsem v chorých koutku
jak pták, jenž na lep na osudném proutku
se chytiv, bezradně se tetelí.
Jsme rozloučeny. Věčnost odpírá
nám chvíle sdílnosti v té kruté době,
kde tolik třeba útěchy si dát!
A přece, přec mi bývá nastokrát,
že u Tebe jsem, že se tulím k Tobě,
že o tom, co nám v srdci nejhloub tane,
si promlouváme v důvěře tak přímé,
jak dřív, až div, jak stejné vždycky plane
v nás myšlení a jak si rozumíme.
Tak dosud v dumách, plných otázek,
nám plyne mnohá černá hodinka
v tom světě, jak bych s Tebou žila v hrobě,
kde jako těsná, šerá dolinka
nás blízkost duší družně přimkla k sobě.
I nasloucháme, co si šeptá země,
když kořen žití do ní vrůstá němě;
co vrží kolesa, když cestou drtí
i červíka i tvrdý oblázek;
co blekotají prázdné dásně smrti;
i slyšíme, jak ptáci plují vzduchem,
jak před bouří se chvěje osyka,
jak prsť se hýbe pádných kroků ruchem,
jak přes hlavy nám kráčí tragika,
své paty tisknouc v mrtvý prach a kosti,
kdež vítr klátí vraty budoucnosti – –
Však v ponurý ten šum se hlahol mísí,
jenž zvučí k harfám, písně rokotá
a sladkým hymnem spásy mrtvé křísí!
Roj slibných zvěstí k nebi kolotá
a rajsky zní jich jásot luzně skvělý,
jak barvy duhy by se rozepěly
a symfonii nových, lepších věků
by hrály plnou nadějí a vděků
o božství, o národech, o člověku,
a nejkrásnější slavobranou duhy
jak nové dějiny by v zemské luhy –
ty krví zbrocené – jíž vjíždět měly.
Zas v dálku ozvěn kouzelných to mizí,
zas v tichu jsme a v stínu spolu samy.
Mluv, drahá: jsou ty hlasy pravda ryzí,
či touhy jen a modlitby – snad klamy?
Jich sladký ohlas okřídluje duši,
však jako na rakev když hroudy buší,
tak na mé srdce zvěsti Jobovy...
Tu slyším, jak mi díš, Ty, pravdy kněžko:
„Jdi! Zanech zádumy a pohovy,
jdi v klopot žití, k návratu se vzmuž
a pravdě služ!
Lži zkoumej, odhal přeludy a modly!
I slastný klam je podlý!
Být pravdě v oběť – nebudiž Ti těžko!“
Dím chvěle: Jsem-li schopna pravdu znát?
Tvůj příkaz ctím, však nemůžeš mi dát
i Svého genia! Čím jista budu,
bych zaslepena nesloužila bludu? –
I znova slyším vznešený Tvůj hlas:
Máš v srdci světlo! Jen ho neuhas!
Jdi, vrať se v řadu, vůli svoji ztuž
a lásce služ!
Jdi za mne do díla, – mne věčné stíny zebou,
jdi vřelá, pravdivá, – mou lásku vezmi s sebou!“


mit seiner blauen Sichel (quasi läutend:
so sirrts, so sirrts!) ihr ihre fettste Mahd
abmähnd –


فاطِمُ ذاتَ المَجدِ وَاليَقينِ
يا بِنتَ خَيرِ الناسِ أَجمَعين
أَما تَرينَ البائِسَ المَسكين
قَد قامَ بِالبابِ لَهُ حَنين
يَشكو إِلَينا جائِعٌ حَزين
كُلُّ اِمرئٍ بِكَسبِهِ رَهين


V hájích onněch rozkvétají
Okotěšné květinky,
Po kvítkách se kolébají
Medoplodné včelinky;
Šípy mají, nepíchají
Hájův onněch růžinky;
O, takové jenom v ráji
Vykvétaly bylinky.


Ihr flieht mit Grauen aus dem Tempel.
Ach, aber flieht doch selbst aus euch:
Ihr seyd dem Gözenhause gleich,
Ihr seht und seyd auch ein Exempel.
Euch Heuchler fahr ich christlich an,
Euch, euch, ihr übertünchten Wände,
Euch, derer Schmincke böser Hände
Die Lauge nicht vertragen kan.


Er sprach: dauß zu Schweinau,
dahin kom man und frau,
beide knecht und hausmeit,
da findens gelt und bscheit.


Daß ich dereinst, an dem Ausgang der grimmigen Einsicht,
Jubel und Ruhm aufsinge zustimmenden Engeln.
Daß von den klar geschlagenen Hämmern des Herzens
keiner versage an weichen, zweifelnden oder
reißenden Saiten. Daß mich mein strömendes Antlitz
glänzender mache; daß das unscheinbare Weinen
blühe. O wie werdet ihr dann, Nächte, mir lieb sein,
gehärmte. Daß ich euch knieender nicht, untröstliche Schwestern,
hinnahm, nicht in euer gelöstes
Haar mich gelöster ergab. Wir, Vergeuder der Schmerzen.
Wie wir sie absehn voraus, in die traurige Dauer,
ob sie nicht enden vielleicht. Sie aber sind ja
unser winterwähriges Laub, unser dunkeles Sinngrün,
eine der Zeiten des heimlichen Jahre –, nicht nur
Zeit –, sind Stelle, Siedelung, Lager, Boden, Wohnort.


Die Lerche war's, nicht die Nachtigall:
Die kecke Gespielin der Wolke
Fliegt jauchzend hinter dem Sonnenball,
Hoch über dem staunenden Volke;
Und unter dem Scheffel bleibt auch nicht
Das Licht,
Das Licht der Freiheit verborgen;
Viel tausend Herzen sind angefacht,
Und preiset die Liebe die Sterne der Nacht:
Die Völker, sie preisen den Morgen.


Da werd' mein tiefgefühlter Dank,
Zum Jubellied', zum Hochgesang;
Für jedes Glück, das Gottes Hand
Im Freudenkranze für mich band!


Jsem veslo na jezeře zamyšleném,
lehounce pokládám se vodám v klín,
jdu po jich chladném ňadru obnaženém
a chvěním vln se nořím do hlubin.


Geheimnißvoll und zaubrisch schwebet
Der Zopf ob allen Staffelein,
Und keiner der da lebt und webet
Will dich, o freie Kunst, befrei'n.


Junges Sinngrün drängt sich dichter
An des Jünglings flachen Stein,
Öffnet blauer Blumen Trichter,
Saugt zerfloßnen Reifen ein.
Schlaff gedrückte Halme richten
Sich vom Winterschlaf empor,
Und in naher Waldung Fichten
Flötet laut ein Drosselchor.


Verfolg erzürnt die stoltzen Hertzen
Durch Grimm vnd wilden Brandt:
Wir küssen, Herr, in Rew vnd Schmertzen
Die Ruth vnd deine Handt:
Laß Dich auch wieder gnädig finden,
Wend vnsers Creutzes Last,
Ach komm die Wunden zu verbinden,
Die du geschlagen hast.


Laß andre sich mit stolzem Mut
Erfreuen über großes Gut,
Du aber nimm des Kreuzes Last
Und sei geduldig, wenn du hast,
Was Gott gefällt.


Ich murmle sie beständig
Im Pharisäermunde;
Denn sie sind nicht lebendig
Auf meiner Seelen Grunde.


El Christus en que ahora el alma empleo,
a su divina ciencia me convida:
si yo lo sé, ¿qué error habrá que impida
el camino que lleva mi deseo?


Ott künn tavaszi lomb fakad,
a nyitott ablakok alatt
új szellő bomladoz a lombban:
aludj, fiacskám, csak nyugodtan!
Álmodj a szív vörös egéről!
Gazdaggá lett rongyos szegényről!
Álmodj a fényes napsugárról,
mely proletárszivekben lángol!
Álmodj szelíden, csendesen.
Meg nem zavarhat senkisem.
Veled vagyunk mindannyian:
eljött a te időd, fiam!


Sankt Patrick, sieh, die Nacht kommt bald,
Von England weht es herüber so kalt;
O blicke auf meinen schäbigen Frack
Und auf meinen löchrigen Bettelsack!


V nebeském slzy této zjevu
Se nejlíp srdce zaručí;
I tedy nechme, žínko, hněvu,
A radší pojď v mé náručí.


V salvatorském chrámě lidu dav
lodi velkolepé délkou, šíří
jako vlnící se řeka hlav
šumně proudí, rozlévá se, víří,
pustou tísní sloupy obkličuje,
v každý záhyb ochozů se tlačí,
hlava nad hlavu se vytyčuje,
v před se napíná, kam hrdlo stačí,
ba i sloupů mocné podstavce
všetečnější nesou zvědavce.


Eres reina en la tierra y en la gloria,
por derecho adquirido y natural,
por promesa y justicia original,
por luchar junto al Rey de la victoria.


إِن كانَ قَلبُكَ فيهِ خَوفُ بارِئِهِ
فَلا تُجاوِز حِذارَ اللَهِ بِالحَسَدِ
هُما نَقيضانِ لا يَستَجمِعانِ بِهِ
وَالظَبيُ غَيرُ مُقيمٌ في ذَرا الأَسَدِ
وَالرَوحُ في حُبِّ دُنياها مُعَذَّبَةٌ
حَتّى يُقالُ لَها بِيني عَنِ الجَسَدِ
ما لا تُطيقُ هَلاكٌ حينَ تَحمِلُهُ
وَالدَرُّ يَهلِكُ دونَ النَظمِ في المَسَدِ


A tele hold pedig az égen megjelen,
S fény reszket a kövön, lombon s a csermelyen;


Ich bin in meiner Niedrigkeit
Ein Ärgernis auf Erden;
Verschmäht, gegeißelt und verspeit,
Gekreuzigt werd ich werden.
Wenn alles dies vollendet ist:
So wird des Menschen Sohn, der Christ,
Nicht die Verwesung sehen.


إنْ كنتَ يا عمرو قد أسأتَ فقد
رأيت فيك العدوَّ محتكما
في ساعةٍ لو رآك في يده
أقسى عدوٍّ لرقّ أو رحما
قُتِلتَ بالذُّلِّ والمهانةِ وال
قتلُ مريحٌ إذا أسال دما
فإن تعشْ برهةً فأنت بما
رُمِيتَ مَيْتٌ لم تسكن الرَّجَما
وإنْ تكن ناجياً من الموتِ فال
موتُ مُنى مَن يعالجُ السَّقما
لم تنجُ منه كما علمتَ ومَنْ
سلّمه الإتّفاقُ ما سلما
شُلَّتْ يدا من رمى فلم تُصمك الر
رَميةُ لمّا لم يدر كيف رمى
إنّ الأُلى في صدورهمْ حَنَقٌ
لم تعفُ آثارُهُ ولا اِنصرما
همّوا ولم يفعلوا لعائقةٍ
وفاعلٌ للأمور مَن عزما
ألَمَّ سوءٌ وما أتمَّ وكمْ
أنشبَ أظفارَه وما عدما
فاِخشَ لها عودةً فجارمُها
صَبٌّ بها ليس يعرف النّدما
إنّ الّذي أنت غُنْمُ بُغْيتِهِ
ما ظَفِرتْ كفُّهُ وما غنما
وَقد قَضى اللَّهُ أن يزيل لنا
نعمةَ من ليس يشكر النِّعما
ما شكّ قومٌ قُذِفتَ وسْطَهُمُ
أنّ جنوناً بالدّهر أو لمَمَا
أخَفْتَنِي ثمّ ما أمنتَ فلا
يأمن منّا من خاب أو نَدِما
فقل لقومٍ غُرّوا بفتنتِه
إِنّ أديماً دبغتُمُ حَلُما
ظننتُمُ أنّه ينير لكمْ
فَزادكم فَوق ظُلمةٍ ظُلَما
وَإِنْ أبَيْتُمْ إلّا عِبادَتَه
فقد رأينا من يعبد الصَّنمَا
وقلتُمُ إنّه أخو كرمٍ
وَما رَأينا فيكم لَه كَرما
وقال قومٌ أعطى فقلتُ لكمْ
إِنْ كانَ أَعطى فطالما حرما
قد ثلم الدّهرُ ما بناهُ لكُمْ
وتاب ممّا جناه واِجترما
فلا تروموا مثلَ الّذي
كان فذاك الشّبابُ قد خُرِما
بالجِدِّ نلتُ الّذي بلغتُ ولم
تعملْ إليه كفّاً ولا قدما
ولا أساسٌ لما بنيتَ فما
نُنكر منهُ أَن زال واِنهدما
فَقد سَئِمناك والمدى كَثِبٌ
ومن ثَوَى الرّيفَ جانَبَ السَّأَما
وإنْ تُصَبْ بالرّدى فليس ترى
دمعاً لعينٍ عليك مُنسَجِما
وَإِنْ تَغبْ فالّذي به غُصَصٌ
منك بواقٍ يقول لا قَدِما
فَلا سَقى اللَّهُ وادياً حلّه الس
سوءاتُ لمّا حللتَه الدِّيَما
ولا هَناك الّذي أتاك ولا
أمنتَ فيما جنيتَه النِّقَما
وَماءُ قومٍ حلَلتَ بينهُمُ
لا كان عَذْباً لهمْ ولا شَبما
فلا يَرُعني منك الوعيد فما
زلتُ أُولِّيهِ مِنّيَ الصَّمَما
ومَن ترى أنّني أهاب أذىً
فمبصرٌ في منامه حُلُما
سَلْ عَن صُخوري مَن كان يقرعها
وَعن قناتي اِمرءاً لها عَجَما
فلم أكنْ شحمةً لمُزْدَرِدٍ
كلّا ولا مضغةً لمن ضغما
قد كنتُ سيلاً وكنتمُ وَهَداً
وكنتُ ناراً وكنتمُ فحما
للَّه قَومٌ رأيتُ قبلك فو
ق العرش من هذه البِنا جُثُما
كانوا بسِلمٍ إنْ سادَ في حومة ال
حربِ أسودٌ إِفراسةً حَطما
لم يك فيهمْ ولا لهمْ أحدٌ
خالٍ بسوءِ الفِعالِ متَّهما
من كلِّ قَرْمٍ يشفي إذا شهد ال
حومةَ بالبِيض والقنا القَرَما
يرهب في عرضة الملام ولا
يرهب يوماً في جسمه الألما
كأنّني بالخيول ثائرةً
مُعجَلَةً أنْ تَقَلَّدَ اللُّجُما
مثلُ الدَّبا إذْ يقول مبصرها
شلَّ اليمانون بالقنا النَّعَما
وفوقهنّ الكماةُ حاملةٌ
سُمْراً طِوالاً وبُتَّراً خُذُما
لم ينثروا بالسّيوفِ مصلتةً
في الحربِ إلّا الأجسادَ والقِمما
فلا غَبَت منِّيَ المعارِضُ فالت
تعْريض مثلُ التّصريحِ إنْ فُهِما
وربّما ساعد اللّسان فلمْ
أحبسْ لساناً عن نطقه وفما
فطالما لم يخفْ رجالٌ من ال
أَسْيافِ كَلْماً وحاذروا الكَلِما
خذها ومن بعدها نظائرها
فلستُ للصّدق فيك مُحتشما
فأغبنُ النّاسِ كلِّهمْ رجلٌ
هاج لساناً أو نَبَّهَ القَلما


Er sandt ihr heimlich einen Brief,
Wovor es kalt sie überlief:
»Zusammen sterben!« hieß es darin,
»Getrennt zu leben, bringt keinen Gewinn,
Nach einem Dolchstoß steht mein Sinn.


Přitulme k sobě ji – samici jedinou
mohoucí skytnout’ nám neznámé cos,
kdy všecky extrémy najednou zahynou
v zoufalém výkřiku poslední vteřinou –
a hlavní výhru má každého los.


Tak v hloubku duše předtuch tlumy
se snují jak stín v lada,
tak v zklamaného srdce rumy
beznaděj děsná padá...


Alor con rime elette e miglior versi
Farò battaglie e amor tutto di foco;
Non seran sempre e tempi sì diversi
Che mi tragan la mente di suo loco;
Ma nel presente e canti miei son persi,
E porvi ogni pensier mi giova poco:
Sentendo Italia de lamenti piena,
Non che or canti, ma sospiro apena.


هلموا خفافا بني المكتب
فهذا الأوان إلى اللعب
سراعا صفوفا كمثل الجنود
وهاتوا السلاح من الخشب
فنحن الصغار ونحكي الكبار
وقد كان مثلي الصغير أبي
فهذا لوائي وإني الكفيل
بحمله وحدي ويحفظ بي
ألست الشجاع ولو كنت طفلا
وأصلي الكريم من العرب
إلى رفاقي نحث المسير
مع البعض بعضا على خبب
فهذا الغلام جبان فاني
رأيته مال الى الهرب
ولو كان ثلي لأقدم يسعى
كسعيي إليه على الركب
وما أنا أحببت أحمد الا
لكونه لبى إلى مطلبي
تعيش بلادي وعاش بنوها
وبلغها منتهى الأرب
وعاشت رفاقي الكرام وعشنا
جميعا إلى العلم والأدب
وما نحن إلا الكرام الأباة
ولا عاش من كان غير أبي


Ó Vittemberk! Saň apokalypse,
již viděl Jan na Pathmu pustinách,
z dna vod jak sedmihlavá noří se;
jde před ní zděšení a letí strach,
vše chvátí – poklad v srdce hlubinách!


Considerai os males, que sujeito
Em Egito sentiu de Deus o povo,
E quanto de Aureliano o duro peito
Obrou de Cristão sangue estrago novo:
E sabei que não foi menos estreito
O transe, porque a lágrimas me movo,
E da alma lastimada inda a memória
Estila, renovando a triste história.


Habt Danck, empfindet Gnüg und Ruh
An dieser schönen Liebe,
Kein Leid komm' jhren Freuden zu,
Vnd mach' jhr Wetter trübe.


Zu unsrem König, deinem Knecht,
Kann nicht des Volkes Stimme kommen;
Hätt er sie, wie er will, vernommen,
Wir hätten längst das teure Recht.


Carnicería fugaz...


Con questo grido una gran rupe al basso
spinse il fero Ciclope ebro d'orgoglio:
e 'n aventar lo smisurato scoglio
parve la voce tuon, fulmine il sasso.


宝扇重寻明月影
月边仍有女乘鸾
主家阴洞细烟雾
姑射仙姿不畏寒


Sie wähnen jede Ader
Des Baumes übervoll
Getränkt mit ihrem Hader,
Mit ihrem Zwist und Groll;


Ich weiss ein allgewaltig Wort,
Auf Meilen hörts ein Tauber,
Es wirkt geschäftig fort und fort
Mit unbegriffnem Zauber,
Ist nirgends und ist überall,
Bald lästig, bald bequem,
Es paßt auf ein und jeden Fall,
Das Wort, es heißt: System. usw.


Oh! Unerbittlich
In seiner Zukunft
Ist das Gewesene!


So lebte sie bey ihrer Mutter,
Von Harm und Liebe frey,
Für nichts besorgt, als für das Futter
Der kleinen Schäferey.


Wer nur das Kleinste thut, was recht ihm dünkt und gut,
Wird finden, daß ihm gut davon der Nachschmack thut,
Du brauchst, was dir gelang, so hoch nicht anzuschlagen,
Um doch ein freudiges Bewußtsein mitzutragen.
Vor dem, was droben ich soll thun, ist eitel Tand,
Was ich hienieden that, doch ist's ein Liebespfand,
Das ich beim Abschied froh lass' in der Nachwelt Hand.


Geh hin, und sündige nicht mehr;
Dir ward sehr viel, sehr viel vergeben.
Wird dir die Läuterung zu schwer,
So fehlt der Ernst, sie zu erstreben,
So sehr du dich dagegen bäumst,
Zum Scherz bist du hier nicht auf Erden,
Und Alles, was du jetzt versäumst,
Muß nachgeholt, gebüßt einst werden!


Sey wolgemuht / mein Herz! nun bistu wol gerüst /
weil du denselben hast / der alles ist in allen.
Dich wolt nicht nur ein Glanz des Himmels-Krafft bestrahlen:
Der Dreyheit Mittel-Punct in dir selbst wonhaffe ist.
Wo find' ich Wort genug / O süsser Jesu Christ /
daß ich kan deine Gnad' und neue Güt' abmahlen.
Das rechte Himmel-Brod herunter ist gefallen /
das so vollkommen labt / daß nichts mehr mir gebrist.
O trauter wehrter Schatz / O Bräutigam der Seelen /
du holde Herzens Lust / ruh' Ewiglich in mir!
du Zucker-süsser Safft der Gottes-dürst'gen Kehlen!
mein Weißheit / Stärk' und Krafft / bleib' allzeit meine Zier.
Du schönster Himmels-Prinz / wollst dich mit mir vermählen.
Ich gib zum Pfand mein Herz / du deinen Leib allhier.


Zas ohříváš zde starou žárlivost,
můj Betar není žádný Garizim,
by v tom chtěl Jerusalem sokem mít.
Až jednou Říman prchne z těchto krajů,
až Judy prápor jen zde bude vlát,
až volna ve všem bude celá vlast,
já první budu, který starý Sion
pozvedne z rumů – dnes to není možné;
již proto ne, že Řím si domýšlí,
že s Jerusalemem též celý národ
má v hrsti své, to, Akibo, jest klam!
Ať podrží jej, jestli takto smýšlí,
my brzy nový, větší vztýčíme
zde v Betaru. A proto pouze jen,
by Říman přiveden byl v taký omyl,
o Jerusalem, rabbi, nestojím.


Schnitter, schon ist Mittagszeit,
Liebe lädt zu ruhn,
Leg die Sense nun beiseit ...
Viel bleibt zu tun.


Soll ich von euch, ihr Kinder, hellen Lichter,
Luft, Wasser, was ihr mir vertrautet, sprechen?
Ruft ihr unmündge Waisen mich zum Dichter?


— Fale, diz o presidente.
“Eu declaro ao tribunal
Que confirmo plenamente
Toda a acusação formal.


Rózsabimbó feje hajladoz,
Meleg sugár édes álmot hoz;
Pihen a pillangó a fűben,
Csak az illat jár az erdőben.


Er weiß die trüben Erinnerungen,
Die bangen Zweifel, verlorne Sehnsucht
Allmählich der Seele zu entwenden,
Wie die Mutter dem Kind ein schneidend Gerät,
Womit es spielen möchte, verriegelt.
Undankbar hab ich ihn fortgewiesen,
Wenn er mich heilsam bestehlen wollte,
Wenn er mich freundlich wollte beschenken.
Dann ward er schüchtern und scheu zuletzt,
Und immer seltner kam er und seltner.
Verscheuchter Gefährte meiner Jugend,
O komm zurück und verzeih den Undank,
Du lieber, milder, guter Gesell! –


Jezt leider ist die böse Zeit
Auf unsre Tage kommen,
Da Menschensazung und Betrug
Die Herzen eingenommen.
Man läst die Lebensbrunnen stehn
Und gräbt nach neuen Quellen
Und läst die Bösen ungestraft
Der Warheit widerbellen.


Ohn Mann die Jungfraw schwanger ist/
Jhr Kind/ Gott Mensch/ der wahre Christ.
Emmanuel/ Gott mit vns/ klein.
Die Mutter bleibt ein Jungfraw rein. Alleluia.


Ein ungeheuerer Knäuel,
Zwölfhundert oder mehr;
Es zieht sich über den Greuel
Ein dünner Rasen her.


Dem Lichte, das den Völkern Heil gebracht!
O sprich ein Wort, das ihre Angst vermindert!
O sprich ein Wort, vor dem der Schlaf erwacht!


Ein schöns, ein schön Häuschen,
Ein schön, ein schön Bett;
Ein schöns, ein schöns Bübchen,
Sonst heirath ich nicht.


Der Berg, der sich im Licht ewig zu sonnen glaubt,
Die Schatten wachsen doch ihm abends übers Haupt.


»Ich gäb' es nicht um Ormus Perlenküste!
Doch! In der Öde hungern meine Knaben,
Und meinem Weibe dorrt der Quell der Brüste!«


Moře vůně, moře krásy
rozvlněno kolem kol,
perly mají lidské řasy,
perlu list a každý stvol.


svatební průvod z kostela,
pohřební průvod do duše –
a dávný hlas se probouzí,
že neklamal se v předtuše:


Die alle blüh'n, wie Sie und Er,
Sie blüh'n und duften um ihn her,
Und wachsen auf, ein Zedernwald,
Voll Vaterkraft und Wohlgestalt. –


V noc tichou beze slov se nad mou láskou kloníš,
rty tvoje, co dát nemohou, mi neslibují;
Jen něhu nesmírnou svým políbením roníš
a ulekaná nasloucháš, jak větve thují
na opuštěném hřbitově se pohybují.


Dafür will ich denn wiederum
Gott auf das best erhöhen;
Sein Ruhm soll in dem Heiligtum
Aus meinem Munde gehen;
Ich will ihm opfern Dank und Preis,
Ich will sein Lob, so gut ich weiß,
Vor allem Volke singen.


Das war genug zu jenen edlen Zeiten,
Als den Quintil die Wahrheit lehren hieß,
Den Ehrenmann, der, ohne zu verleiten,
Dem röm'schen Witz die rechten Wege wies.
Sein edler Geist, der aller Falschheit fluchte,
Und Redlichkeit und Wissenschaft verband,
Ersah mit Lust das Schöne, das er suchte,
Und suchte nicht die Fehler, die er fand.


Gedichte sind gemalte Fensterscheiben!
Sieht man vom Markt in die Kirche hinein,
Da ist alles dunkel und düster;
Und so sieht's auch der Herr Philister:
Der mag denn wohl verdrießlich sein
Und lebenslang verdrießlich bleiben.


Děl jsem: „Vyplňte mi přání malé,
umyjte se o sto metrů dále!“
Tu řvát na mě počala ta horda:
„Kenixmorda, morda, kenixmorda!“


Před panoramou žití Osud stál,
jak kostlivec on vypadal, však živý,
a volal: „Páni, prosím, račte dál,
za malé vstupné uzříte tu divy!“


Blaženka své lásce žije pouze;
nevidí-li svého Vladimíra,
srdéčko jí v mocné bije touze,
úzkostí a divnou bázní zmírá.
Jak se jí však zardí líčko svěží,
když se blíží milovaný muž!
Z dálky pozná jeho kroky juž,
v ústrety mu nedočkavě běží,
roztouženě v náruč jemu klesá;
a muž blažený se k dívce shýbá,
rtíky jí a čelo, vlasy líbá,
ruku v ruce jdou pak v šero lesa,
který v ráj teď láska jejich mění,
pod dubem si usedají v mech,
kde jim první sladké políbení
na chvějících zahořelo rtech.
O čem v také chvíli mluvívají,
neví píseň má, než aspoň tuší:
o lásce, jež plní jejich duši.
Chvílemi se hovor jejich ztají,
to když mužův ret se roztoužený
setká s retem milované ženy. –


Nun kommt aus dem bronnen
Alles guts geronnen:
Der wird in mir geben
Weißheit, krafft, vermögen,
Herrlichkeit und segen,
Ja das ew'ge leben!


Wie ein spielend Kind am Rücken
Einer schlummernden Hyän,
Traun, daß fast ich zu erblicken,
Orpheus, deine Wunder wähn'!


От души ль ты, господин служивый,
Песни, ходя на часах, поешь,
Вспоминаешь ли отца и матерь,
О девице ль горько слезы льешь,
Иль в забаву речи так выводишь,
Как весною соловьи пою


Вездѣ Флоризинымъ печальный видъ очамъ,
И свѣтлы кажутся подобны дни ночамъ:
Вездѣ она груститъ, лишившися ДаметЕй солнце кажется лишенно прежня свѣта,
Цвѣты своей красы и влажности луга,
И мягкой муравы зѣленыя брегУже не для нея свирѣли воззываютУже не для нея и птички воспѣваютъ,
Ни жирны яблоки висятъ на древесахъ,
Ни роза въ терніи, ни ягоды въ лѣсахНе для нея струи по камешкамъ бѣгущи,
Собаки отъ волковъ овецъ ея стрегущи;
Не мыслитъ болѣе Флориза о стадахъ:
Не моетъ ужъ лица на ключевыхъ водахъ:
Не ходитъ по лугамъ, вѣнковъ не соплетаетъ:
Нарциссъ не для нея прекрасный процвѣтаетъ:
Не ходитъ болѣе Флориза въ короводъ:
Безъ слезъ не возведетъ очей въ небесный сводНи что прянтностьми ее уже не тронетъ:
Тоскуетъ за всегда и непрестанно стонетъ;
Даметъ ее любилъ: Дамета больше нѣтъ;
Съ луговъ сошелъ на вѣкъ любезный ей Даметъ;
Что дѣлать на лугахъ, когда она упорна,
И къ роскоши любви ни мало не зговорна?
Флориза кается въ любви она горитъ:
Горя и каяся и плача говоритъ:
Сама противъ себя не злобствуетъ и львица,
И волка не грызетъ любимаго волчица;
Какъ горлица летитъ со нѣжностью къ немА я змѣя себѣ, и фурія тому,
Которому всево мила я въ жизни паче:
И ахъ! За то ево оставила во плачѣ:
Во плачѣ и себя оставила по немъ,
И сопряженныя сердца грызу и ѣмО вы печальныя очамъ моимъ долины!
Вы блата предо мной и непроходны тины;
Не ступитъ никогда по васъ моя ногКогда толико я любезному строга;
Померкни свѣтлая на паствѣ солнца риза!
Крутись нещастная и винная Флориза,
Котора чувствуя жаръ лютый во крови
Казалася еще противницей любви!
Я въ тѣ часы, когда Дамета я любила
Притворной строгостью любовника губила:
Скрывая истинну, являла я мѣчты:
Любила ль я ево, свидѣтель, ехо, ты:
И онъ ли горести Флоризиной содѣтеО ехо, таинства Флоризина свидѣтель!
Отъ возмущенія и стона моево,
Не повторяло ли ты имени ево,
Какъ я любезнѣйшимъ Дамета нарицала,
Имя здѣсь ево всечасно восклицалИ вы свидѣтели высоки древеса,
Дубровы темныя, дремучія лѣса:
И вы прохладныя при сихъ горахъ пещеры,
Что нѣтъ любви моей къ возлюбленному мѣрВырѣзывала я въ лѣсныхъ корахъ: Даметъ!
Ты милъ дуiѣ моей: люблю тебя мой свѣтъ:
И именемъ драгимъ дубровы украшала:
А васъ пещеры я слезами орошалСтыдилась я луговъ, рѣкъ, рощей и всево:
Стыдилась на конецъ и сердца своево,
Пріятенъ таковый въ отчаяньи и сонъ:
А ето на яву, упало съ сердца бремя!
О часъ прерадостный! О щастливое время!
Подобно ли сіе пріятнѣйшему сну!
Вкушайте подлинну любовники весну!
Прекрасны нимфы то съ горячностію зрѣли,
Наполнивъ горы долъ я мыслію такою,
Которою всегда лишалась я покоЧто я ни дѣлала, онъ былъ въ умѣ моемъ:
Что я ни мыслила… Все мыслила о немА нынѣ, ахъ! Когда ево на вѣки трачу,
Уже не отъ стыда, отъ жалости я плачДаметъ! Хоть разъ когда ты къ сей странѣ взгляни,
И съ прежней нѣжностью Флоризу вспомяни!
Сія единая осталася мнѣ жертвКакъ роза вяну я, и скоро булу мертвА ты то знай, что я зову тебя своимь,
И душу испущу я съ именемъ твоимИ ежели любви не премѣнила злоба,
Прийди на паство ты ко мнѣ на мѣсто гроба:
Вздохни пришедъ на гробъ подъ тѣнь густыхъ древесъ,
И вырани изъ глазъ хотя двѣ капли слезъ!
И се отчаянье упорство притупило…И мысли нѣжныя въ умѣ совокупило:
Подружку въ тотъ же часъ она къ Дамету шлетИ возвращаетіся на паство къ ней ДаметСклонившася къ нему она ево ласкаеть,
И ко всему, чево онъ хочетъ, допускаетИсполнится то все, чево желаетъ онъ:
Пріятенъ таковый въ отчаяньи и сонъ:
А ето на яьу: упало съ сердца бремя!
О часъ прерадостный! О щастливое время!
Подобно ли сіе пріятнѣйшему сну!
Вкушайте подлинну любовники весну!
Прекрасны нимфы то съ горячностію зрѣли,
Какъ жаркія сердца подъ тѣнію горѣлКипѣла зрѣніемъ сатировъ юна кровь,
И птички на кустахъ воспѣли тутъ любовЗефиры пѣнію дыханьемъ отвѣчали,
И быстрыя струи въ источникахъ журчалО вы страданія дошедшія къ концу!
Касайтеся горя любовному вѣнцу:
Насытьтеся теперь цитерскою забавой,
И наслаждайтеся побѣдою и славой!


Aber heut im Freundeskreise
Schaut ihr rück auf eure Reise,
Für das Ziel, das nicht mehr Schein,
Stehen Kind und Enkel ein.


Ó, kam by tato dospěla
bez drsných vazeb těla!
Snad čistým zjevem anděla
by létla, kam by chtěla...


小雨疏疏不作泥
流莺声满绿杨堤
少年莫打黄金弹
留取慈乌在上啼


„Skoro. Neboť tohle učení se
stále novým čerstvým paragrafům
zprotiví se naposled i tomu,
komu práva rozkoší jsou žití,
jak mně byla. Ostatně: co říkáš
tomu jaru? Neměli jsme zimy,
nevím, nepřijdou-li mrazy v květnu,
bývalo tak.“


creschino i fiumi al lacrimar mortale,
crollino i boschi al suspirar frequente,
e sia il dolor per tutto il mondo eguale.


O nosso mundo é este
Suado de morte
E não o das árvores
Floridas de música
A ignorarem
Que vão morre
E se soubessem, dariam flor?


峻如南岳千盘秀
洁比中峰万仞华
薶骨山中应化玉
飞魂天外亦成霞


E é como a corça ferida
Que vai, sedenta e arquejante,
Gastando uns restos de vida
Em busca da água distant
Só, perdido no deserto,
Segue empós do seu carinho:
Vai se arrastand e vai certo
Que morre pelo caminh


Zurück ihn bringen? Ach! o liebliche Cythere!


Wo drückt sein rother Mund ein Kuß,
Aufs heilige Gewand,
Und welchen Bruder grüsset er
Mit seiner frommen Hand.


I lay my Body down to Sleep;
Let Angels guard my Head,
And thro' the Hours of Darkness keep
Their Watch around my Bed.


بِأَبي سَمِيَّةَ سَيِّدِ الرَيحانِ
تَرَكَت فُؤادي دائِمَ الخَفَقانِ
قولوا لِنَرجِسَ خَلِّصي قَلبي فَقَد
غَرَّقتِه في لُجَّةِ الهِجرانِ


V mou duši dotěrně se vkrádá
myšlenka, že vše přes noc svadne,
co za dne hýčkala a měla ráda,
že do propasti padne.


Ni výčitek, ni touhy není,
jen myšlenka se jedna vrací,
nic nežádat a neptati se –
dál životem jít s resignací.


Para que poético poente
no vasto peso da solidão?


„Cha, jaký lidský, denní klam!
Slyš: Noc, byť matka Času sama,
přec sama nezná žádný čas:
Kam pud tě žene, tam jen jdeš,
Osudu svému neujdeš.


Es thut mir in der Seele wohl,
Seh ich ein grünes Thal,
Darein die Sommersonne voll
Ergießet ihren Strahl;
Und um und um der Bergeswald,
Und durch die Matten, jach,
Hinstrudelt, daß es wiederhallt,
Die wilde Well im Bach.


Bis dann in Süßigkeit und herber Kraft
Den Neid beschämte seine Meisterschaft


Den lhostejný – – – Přátelsky k duším nemluvila
mýtina vůní nahořklou, les vůní kadidlovou.
A duše pocítivše náhle marnost života a marnost všeho díla,
klesaly stížené únavou cest a neznámou, těžkou mdlobou – – –


Proč již neutichne?
Bolí od ní, tolik bolí v srdci,
mrazí v krvi, staví dech,
vraždí nervy slabých,
malé hlavy k zemi sráží...


Jak tiše padlo v zapomění háje dálné!...
Ni jeden výkřik protestu se neozval,
když černý obrys hrot svůj k jeho středu klál –
jen dole těkalo kdes mlhou Ave žalné.


„Hoj, Volho, řeko šumná, divá,
pusť k sestře na druhý nás břeh!
Chcem zvědět, zdali zdráva, živa;
nám těžký smutek v duši leh.
Ji Roman, rok již snad,
odvedl ve svůj hrad,
čarovnou jako svěží růže:
či šťastna u svého je muže?“


Perché l'è Piedro sta' sempre mie hosto
e dado s'a de registrar chaxone
quel che m'è stado da fortuna imposto.


Má-li strádať svými syny zase
v nedalekém nebezpečném čase?
Svatý Václave, Ty chraň ho sám,
nedej, nedej zahynouti nám!


谁试千金剑
犹存石上痕
仇人满天下
遗赠敢忘恩


Étendu sur un lit de mousse ensanglantée,
Sur les bras de son fils sa tête était jetée ;
Son regard seul sur lui pouvait se soulever,
Quelquefois il semblait s'endormir et rêver,
Et sur son lit, sa main échappée à la mienne
Cherchait, en tâtonnant un fil qui la retienne.
Le pauvre enfant voulait me dérober en vain
Des sanglots qui sortaient malgré lui de son sein ;
Chaque fois qu'il levait son front pâli d'alarmes,
Je voyais dans ses yeux rouler de grosses larmes,
Qui pleuvaient sur le front que son cœur appuyait,
Et qu'un baiser craintif de sa bouche essuyait ;
Puis il interrogeait mes yeux comme pour lire
L'affreuse vérité que je n'osais lui dire,
Et, quand malgré mes yeux mon trouble lui parlait,
De ses bras convulsifs l'étreinte redoublait ;
Il me jetait dans l'ombre un regard de colère,
Et, de son corps entier enveloppant son père,
Il semblait défier le ciel et le trépas
De pouvoir arracher ce mourant de ses bras ;
Alors ses blonds cheveux tombant sur son visage,
Mêlés aux cheveux blancs de ce front d'un autre âge,
Me cachaient leur figure, et je n'entendais plus
De baisers, de sanglots, qu'un murmure confus,
Deux souffles confondus dans une seule haleine,
Tantôt forte, tantôt se distinguant à peine,
Où les derniers élans de deux cœurs, de deux voix
Semblaient se ranimer et s'éteindre à la fois.
Ma torche cependant dans ces mornes ténèbres
Jetait son jour rougeâtre et ses vapeurs funèbres ;
Moi, debout dans un coin de la grotte, à l'écart,
De peur de profaner la douleur d'un regard,
Tantôt je ranimais la torche évanouie,
Tantôt, pour réveiller quelque signe de vie,
Je jetais au blessé l'eau froide du courant,
Ou soufflais la chaleur sur les pieds du mourant ;
Et, tantôt à genoux dans l'ombre la plus noire,
Cherchant les chants sacrés épars dans ma mémoire,
Le Christ entre mes mains, je murmurais tout bas
Les hymnes dont la foi berce encor le trépas,
Afin qu'une prière au moins, de cette terre,
Précédât dans le ciel cette âme solitaire !


Wann sein Gewißen Ihm die Seinen stellet hin,
Darff Andrer Fehler er nicht durch die Hechel ziehn:
Nun die Gewalt sol auch bey mir inkünfftig gelten,
Ich wil von Nacht auff Nacht mein Hertz und Leben schelten:


A karcsú villanyláng alatt
egy keskeny havas út szalad:
fehér karod - fejemhez.


Don Pedro fuese hacia él
afanoso ya y contento;
puso en comba un arco entonces,
y disparó... cuando el cuervo
como una flecha veloz
voló donde el caballero;
hincó en los hombros robustos
sus largas uñas de acero,
y con picotazos rápidos
le sacó los ojos negros...
Don Pedro dio un hondo grito,
mas mató al pájaro; y luego
le sacaron aterrados
servidores y pecheros
de aquel lugar tenebroso,
de en medio el bosque siniestro.
Fue al castillo de Violante,
con un ala entre sus dedos
del pájaro, y a la hermosa
le dijo: —Mira, estoy ciego;
por ti he perdido mis ojos
ángel de mis dulces sueños...
Yo llegué al bosque maldito
y me castigó el infierno.


Wenn deine Hand den Sarg berührt,
Dann muß der Tote sich beleben,
Dein Hauch die Wetterwolke führt,
Dann muß sie milden Manna geben.
Du der aus Felsen Labung zieht,
Dem Aarons dürrer Stab geblüht,
Des Niles Fluten sich erheben:


Dein gantzes Leben ist, o Mensch, ein hartes Joch.
Die Seele liegt verdeckt in einer Hand voll Koth.
Den Leib vor der Geburt umkerckert Gall und Gifft.
Die Sinnen knüpfft und schleust in Ketten denn die Zeit.
Der Wille wird umbschränckt durch Sünd' und eitlen Wahn.
Und alles übertrifft des Himmels fester Schluß.


水泛残香不可寻
更堪烟雨锁花心
祇知赐浴恩波重
未识和戎怨泪深


A v očích slzy měl, kdy dohovořil.
I zazněl potlesk, jak by sál se bořil
i udeřeno v sklenky plné kolem;
nebylo žádného za dlouhým stolem,
jenž neudeřil sklenkou v jeho sklenku –
v to zahučely rány střelby venku.


„Věneček hledám po boudě
Pletený z fijal milostných;
I až jenom jej najdu,
Tu vezma jej do zobáčku
A napna svá perútka,
Poletím – poletím – –
Větérkové služební
Zanesou mě k tvé rybářce,
A já věneček vypustím
Na klín rybářce krásné,
A zacukrujuť radostně:
„Já jsem živý holoubek
Ze zahrady, z té budky,
A pán mě sem posílá
S fijalovým věnečkem.“
O, pusť mě, ať nemeškám.
Poletím – poletím – –
Známť já dušičku dívčí,
A vím, co ráda mívá.
Zacukruju slovíčko,
Na raménko sednu bílé,
A kolem úst růžových budu
Hráti zobáčkem.“
Zůstaň, holoubku, u mne,
Nedám ti vínek nésti;
Ve laskavém kochání
Zapomněl bys na pána,
Anižby ses mi vrátil
Do budky mé kamenné;
Z ruky mé nechtěl bys více
Chlebové drobečky jídat;
Zůstaň, holoubku můj!


I Václav – hodný věru hoch,
i řádný, jistě má mě rád –
než, kdo by na mém místě moh
tu prostou duši milovat?


وإذا الظمآن لم يلق الروا
من زلال البارد العذب الخصر
ورأى الموت عيانا في الظما
رشفَ الحمأة والماء الكدر
ليس للمرء الذي يختاره
وله من أمره ما قد قدر


Aber wenn du nah gekommen,
Kann ich doch dich nimmer sehn,
Weil vor Freud' und Schmerz und Zagen
Mir die Augen übergehn.


Staneš náhle překvapený, jakoby to byly ony,
s kterými jsi v parku hrával, vybíhaje na záhony,
tytéž modré, černé oči – tytéž černé, plavé vlasy –
a tak se ti zdá, že stály po deset let dlouhých časy.


Nevysoká předdvoří je stěna,
Mihulka kde z půle okrouhlená
z Jeleního příkopu se zvedá,
opodál kde v keři rozložitém,
ve útulku v hojném listí skrytém,
malý ptačí žvatlal denně sedá,
nedbaje, co kolem kol se děje,
zda naň žal či radosť křídlem věje.
Ke zdi přitulený růží keř
květuplné větve přes zeď kloní,
stále bádaje, kdo v jitra šeř
tolik sladkých písní z hrdla zvoní –
v ulici se shýbá, na dvůr zas;
vždyť to není jenom ptačí hlas,
je též píseň z rudých rtíků dívky,
kvítí pěstící blíž podezdívky,
píseň, kterou v růže rosa vniká –
Jitky, dcery kmeta žalářníka.


Y entonces, como sierpe renovada,
a la puerta de Filis inclemente
resistiré a la lluvia y a los vientos.


Pár mrtvol zřít. Hlavy v zmatku
vysnily říš, kde svobodno.
Dílo je plno nedostatků.
– – Mávnutí meče nehodno –


Fille des mers, à qui l'onde africaine
Aime à donner ses baisers les plus doux,
Qui dans les cieux levant un front de reine,
Brave des airs l'orage et le courroux ;
Daigne tourner vers nous tes yeux de mère,
Nous dont la voix monte pour te bénir,
Nous qui buvons à la gloire prospère


رأيتُ الناسَ ذا جُودٍ ومَنْعٍ
فذا يُثَنى عليه وذاك يُهجَى
وفَقْدُ الثلجِ في إبَّانِ قَيْظٍ
تَذُوبُ له الصخورُ الصُّمُّ وَهْجا
فجُدْ بالقوتِ منه تَحُزْ ثَناءً
أراكَ بفضلِه أولى وأَحْجَى
ولا تتعَجَّبَنْ مِنْ بَرْدِ شِعري
فإني طالبٌ بالثَّلجِ ثَلْجَا


L'elitropio amoroso,
Occhio tenero e biondo,
Ch'osservando geloso
Va la luce del sol lieto e giocondo,
E da dolor di gelosia trafitto,
Mostra fin ne le foglie il cor descritto?


楫迎桃叶家何处
桨送莫愁人已非
独立东风今古恨
春江无语又斜晖


O Iesu paruule,
Nach dir ist mir so weh/
Tröst mir mein Gemüthe/
Tu puer optime,
Durch alle deine Güte/
O princeps gloriæ,
Ach trahe me post te,
So geht hin all mein Weh.


Da plötzlich stößt sich siedendheiß zum Herzen
Mein stürmisch Blut ...
Ich sehe dich ... im Blutlicht flackernder Kerzen
Inmitten Bubenbrut ...


Deine Berge, deine Auen
Lasse schimmern frisch belaubt,
Denn es will sich dir vertrauen
Dieses Landes teures Haupt,


Vents, qui prenez aux fleurs leurs âmes parfumées
Et les aveux d'amour aux bouches bien aimées,
Encor tout imprégné des senteurs du mélèze,
Brise de l'Océan où l'on respire à l'aise,


La sopravesta, che a quartier solea
portare in ogni parte dove andava,
una con un leone se mettea
e quella dentro al padiglion gettava.
El buon destrieri subito togliea,
che Isolier mandò e sì 'l sellava.
Su vi montò el baron di valore
con gran malinconia e gran dolore.


Wenn Füchse hin und her gehn, wühlen in der Erden,
Die schönsten Pflanzen gar verstört und schmutzig werden;
Die Eigenheit bekriegt die Lieb'
Und ist der Liebe Kinderdieb.


Quien no me entiende, como yo me entiendo,
sepa, dejando lo Aristarco aparte,
que del profano vulgo me defiendo.


莫道长松浪得名
能教覆额两眉青
便将径寸同千尺
知有奇功似茯苓


Längst hat sie sich dahin gesehnt,
Doch machte ihr die Muhme bange,
Die Raub und Mord im Walde wähnt
Und hinter Blumen selbst die Schlange.


Prázdná slova nerozezná,
jako hudba přelíbezná,
sladký jak dech první března
novou budí důvěru
dívčí smích mu v pusté hrudi,
láká, až se láska vzbudí,
strach a rozpak v dálku pudí
na pokraji krateru.


岁暮青条已见梅
馀花次第相争开
淮南无此山林胜
作意春风更一来


In diesem grünen Wald,
Wir wollen fröhlich singen,
Hört wie es wiederhallt,
Und fröhlich thut erklingen.


Byl strašný císař v okamžiku tom,
krev zalila mu oči, pozdvihl,
jak udeřiti kdyby syna chtěl,
své mocné ruce, nastal velký ruch
a Lovis zbledl, náhle odvaha
mu klesala, jak před příšerou couv’
před otcem svým, jenž zdál se zuřivým,
a odvrátil svou od oltáře tvář.
Tu naposled v svém žití propukl
v hněv slepý, zhoubný jako živlů hněv,
na trůnu vzpřímen, Karel Veliký
a zařval jako divý pouště lev:
„To není syn můj, tento zbabělec!
Přec nevěrná mi byla Sibyla!
Ni krůpěj nemá v žilách krve mé
ten bledý hoch! On couvá, bojí se
té požárové, rudé koruny,
jež boj mu připomíná krvavý!
Hoj, odveďte ho! Rychle, oblečte
jej v mnicha háv a vlasy stříhejte
mu dlouhé, plavé! Ať je zvoníkem
kdes v klášteře, kde hanbu pochová
svou neslýchanou a svou zbabělost.“


Non si fe' mai di bestie sì gran guasto,
come di que' Pagan si fecie allotta:
sarebbe stato alla Tessaglia basto.
Avendogli e Cristiani messi in rotta,
facien per corvi e per avoltoi pasto.
Nessun del ben ferir se finge o dotta.
Fugendo per le fosse e per le valle,
chi ha ferito il capo e chi le spalle.


Chegou diante da imensa Majestade,
Que é nas pessoas Trina, Uma na essência,
Onde unidos estão numa vontade
Iguais em tudo Amor, Poder, Ciência:
Trono ocupa de rica variedade,
Donde estão em gloriosa competência
A obra com a matéria, sem vitória;
Que iguais são no valor, iguais na glória.


Im Schatten einer alten Eiche
Saß Daphne, da die Sonne wich:
Als in dem einsamen Gesträuche
Myrtill sich ihr zur Seite schlich.


Mentre Glauco e i Tritoni
Pur con le braccia lo spingean più forte;
E da le conche torte
Lusingavano i buoni
Augurj intorno a lui con alti suoni.


A kétes csillag mily sorsot küld le hazánkra,
Nincs bölcs a földön jóslatot adni tudó;
De ha erős akarat fűz láncot honfi szivekből,
És soha nem fordúlt arccal az ügyre tekint,
Aggodalom nélkűl mehetünk a sorsnak elébe:
Élni fog a nemzet s állni szilárdan a hon.


Jsem jako všichni, musím říci předem,
již líbí se ti totiž nejvíce,
žár výbojný mým stále šlehá hledem
jak z temných mračen blesků dvojice.


S'io potesse esser forte al mio martìre,

Et tranquillar il tempestoso core;

S'io potesse patir, senza morire,

Tanti guai, tanti affanni, et tanto ardore;

Forse ch'io prenderei d'amore ardire,

Sperando haver remedio al mio dolore;

Ma, nanci il mio soccorso, io serò morto:

Ché la speranza è longa, e 'l viver corto


Tak v tváři muže toho bylo čísti
minulost plnou bojů odříkání.
Jak na podzim ten vichr smutně svistí
v sežloutlých stromech, jako v naříkání
kdy z šedivého duby zrývá listí:
Tak osamělost bez dětí a choti
značila tvář šedého bojovníka.
Jen v boji meč mu šeptem pozdrav říká
a bitvy bouř kdy vzduchem zarachotí.


y el cadáver sin forma de mi espíritu, hiende
con el negro dolabro de su pico lardoso,
eternamente impío y eternamente odioso


For closing round, a band of fiends
Full fiercely with him deal,
And force him o'er the bier to bend,
With their fangs of red-hot steel.


quell'occhio vago, che d'innamorare
mi fu cagione e de' mie gran dolori,
or l'ho con meco, e aver non mel pare.


Pasife, un toro amó, con infinito
deshonor, que las fábulas le dieron,
no porque fue verdad, pero quisieron
decir que amar indignos es delito.


Una dulce pasión de agua de muerte no me engaña. No me
jures que el mar está lejos, que todas las cabrillas de
estaño y los boquetes de tierra que se abren entre los dedos
servirán para ocultar tu sonrisa. No puedo admitir el
engaño. Ocultándome de las formas y aves, de la blancura
de un futuro premioso, puedo extender mi brazo hasta tocar la delicia.
Pero si te ríes, si te incautas de la brevedad que no falla, no
me sentiré bastante fuerte. Fracasaré como una cintura
que se dobla. Mis ojos saben que la insistencia no da luz, pero que
puede ser una solución indolora. Despojándome las sienes
de unas paredes de nieve, de un reguero de sangre que me hiciera la
tarde más caída, lograré explicarte mi inocencia.
Si yo quiero la vida no es para repartirla. Ni para malgastarla. Es
solo para tener en orden los labios. Para no mirarme las manos de cera,
aunque irrumpa su caudal descifrable. Para dormirme a mi hora sobre una
conciencia sin funda. Sabré percibir los colores. Y los olores.
Y la pura anatomía de los sonidos. Y si me llamas no
buscaré un agua muy tibia para enjuagarme los dientes. No, no;
afrontaré la limpieza del brillo, el tornasol y la
estéril herida de los crepúsculos. No me ahorraré
ni una sola palabra. Sabré vestirme rindiendo tributo a la
materia fingida. A la carnosa bóveda de la espera. A todo lo que
amenace mi libertad sin historia. Desnudo irrumpiré en los
azules caídos para parecer de nieve, o de cobre, o de río
enturbiado sin lágrimas. Todo menos no nacer. Menos tener que
sonreír ocultándome. Menos saber que las cejas existen
como ramas de sueño bien alerta.
Por eso estoy aquí ya formándome. Cuento uno a uno los
centímetros de mi lucha. Por eso me nace una risa del
talón que no es humo. Por ti, que no explicas la
geografía más profunda.
Si me vuelvo loco, que no me encierren. Que me permitan soñar
con las nubes. Con la firmeza de mi voluntad yo levantaré vagos
techos y luego los alzaré como tapas. Mis ojos os traerán
los columpios. Os gobernaré con polvillo de santos.
Sabréis adorar otros paños, y la elegancia de su
caída hará que acerquéis vuestras bocas.
Dejadme que nazca a la pura insumisa creación de mi nombre.


Was hab ich doch vernommen
Für große Traurigkeit!
Es ist ins Land gekommen
Gar eine schlimme Zeit!
Der Wein ist nicht geraten
An Mosel, Rhein und Lahn,
Und was die Winzer taten,
Das ist umsonst getan!


Je voulais sous le feuillage
De ce fabuleux été
Écraser sur chaque page
L'ombre chaude et la clarté,


Nun mag mir reifen
Des Lebens Saat,
Die Blitz und Hagel
Doch nicht zerstört.
Ich darf erwarten
Der Ernte Tag:
Bin vor der Zeit nicht verdorben.


Dem
Hochwohlgebohrnen Herrn,
Herrn
August von Häseler,
Erb und Gerichtsherrn auf Hesler
und Gestinz,
Sr. Königl. Majestät in Preussen und
Churfürstl. Durchl. zu Brandenburg hochbestalltem
Kriegs- und Domainenrathe, auch Oberempfängern
in dem Herzogthume
Magdeburg,
Meinem gnädigen Herrn;


Tu y já denně v stínu odpočívám,
Na přirozenost rozkošnou se dívám,
Básně skládaje, na fletně sy pískám,
Radostí výskám.


Ich stehe tief in deiner Schuld,
und weiss es wohl und fühl es schwer –
doch habe Mitleid, hab Geduld,
bald trag ich keine Wunden mehr.


Znám ženu, tichou ovečku,
se tváří ustaranou.
Má oči stále zarudlé,
ač pláče jenom stranou.


Tu la bella Sirena in tutto il mondo
facesti nota con sì altera tomba:
quel fu 'l primo dolor, quest'è 'l secondo.


Et je tiens ma perche de jonc,
Patient comme un séraphin.
Mon liège fait plus d'un plongeon
Dans l'onde au lit de sable fin ;


Laß ab! Gehör ich zu den Schwachen,
Die, schmeichelnd, man mit einem Wort
Auf immer kann vergessen machen,
Daß man ihr Herz gequält, durchbohrt?


Die Freyheit ist der Strick, damit man Freyheit fängt;
Ie mehr man sie verdrückt, ie mehr man ihrer denckt.


Bleib, Genius, damit uns nicht die Hoffnung schwinde,
Die über der Ruine schwebt,
Daß bald die Menschheit sich aus der Geburtsangst winde,
In der sie jetzo bebt.


Mit felelne rá felséged, ha kérdené valaki,
Hogy a többit átaljában miért nem hányatja ki?


Így ...ségesen, mint a régi költők,
......lógiával, ahogy már nem divat,
Isten, bús szivem téged idézget,
Isten, bús szivem téged hivat...


De las fuentes el mumurio,
La, lejana gritería,
Que de la ciudad, del río,
De la alameda, contigua
De Trina y de la puente
Confusa llega perdida,
Con el son de las campanas
Que en la alta Giralda vibran,
Forman un todo encantado,
Que nunca jamás se olvida,
Y que, al recordarlo, siempre
Mi alma, y corazón palpitan.
    * * *
Muchas de1iciosas noches,
Cuando aun ardiente latía
Mi ya helado pecho, alegres,
De concurrencia escogida,
Vi aquellos salones llenas,
Y a la juventud, cuadrillas
O contradanzas bailando
Al son de orquestas festivas.
En !as doradas techumbres
Los pasos, la charla y risas
De las parejas gallardas,
Por amor tal vez unidas,
Con el son de los violines
Confundidos se extendían,
Acordes ecos hallando
Por las esmaltadas cimbrias.
Mas ¡ay! aquellos pensiles
No he pisado un solo día,
Sin ver (¡sueños de mi mente!)
La sombra, de la Padilla,
Lanzando un hondo gemido,
Cruzar leve ante mi vista,
Como un vapor, como un humo,
Que entre los árboles gira;
Ni entré en aquellos salones,
Sin figurárseme erguida,
Del fundador la fantasma
En helada sangre tinta
Ni en el vestíbulo obscuro,
El que tiene en la cornisa
De los reyes los retratos,
El que en columnas estriba,
Al que adornan azulejos
Abajo, y esmalte arriba,
El que muestra en cada muro
Un rico balcón, y encima
El hondo artesón dorado,
Que lo corona y atrista,
Sin ver en tierra un cadáver.
Aun en las losas se mira
Una tenaz mancha obscura...
¡Ni las edades la limpian!...
¡Sangre! ¡Sangre!... ¡Oh cielos, cuántos
Sin saber lo que es la pisan!


Noch ist alles, was das Weib geboren,
Nicht so grundlos schlimm, nicht so verrucht;
Und die meisten Menschen sind nur Thoren,
Denen man als Bösewichtern flucht.


古寺钟残夜已分
三人同卧一床云
他时此地闻钟夜
未必连床又是君


Über die Zypressenwipfel wandert der Mond.
Die Blätter des Ölbaums glänzen von seinem Lichte:
Sanftes Silber.


To jedno chtělo v sebe Nekonečno vzít,
Vše obejmout, neb splynout s Vším, Vše žít –
a ještě toto Vše ve vlastní změnit dílo;
a že to nemožností smrtelníku bylo,
já cítil bolest zlou. – Oh, musit ustoupit!


To man superior reason's light was giv'n,
Reason, the noblest gift of bounteous heav'n;
Unfailing beam, bright intellectual ray
Thou steady guide through errors devious way;
Say, wert thou first by gracious heav'n design'd,
To stamp injustice on the human kind;
Forbid it truth, forbid it ev'ry breast
That heaves in pity for the wretch oppress'd;
Yet reason, jutice, mercy, plead in vain,
Still the sad victim drags his galling chain;
Still bows submissive to the tyrant hand,
That tore the suff'rer from his native land;
Yet, e'er the arts of lux'ry began,
They boasted liberty, the right of man;
Serene, they saw each peaceful morning smile,
Joy led their hours and plenty bless'd their toil;
Their pleading sighs, their suppliant moving pray'r,
Daughter of Virtue! Royal Charlotte, hear!
Sovereign, yet parent, of this happy isle,
O'er whose gay plains fair Plenty deigns to smile;
Where spotless peace extends her azure wing,
And liberty's enchanting blossoms spring;
Thine is compassion's sympathetic sigh,
The melting tear that beams in pity's eye;
The heart like thine, that feels another's pain,
Hears not distress'd misfortune plead in vain;
Be't thine to heal pale sorrow's wounded breast,
And lull each raging passion into rest;
Let not the wretched slave in vain deplore
The long-lost joys he must behold no more;
Then, while Britannia hails thy sacred name,
A deed like this shall swell the trump of fame;
Virtues like thine shall wake the sounding lyre,
Each bosom glow with emulative fire;
And, swell'd with themes like this, the poet's page
Remain admir'd through each succeeding age.


Květ nachu obrovský
jsem v šerech lesů vzplál.
V snách z listů tmavých dum
svůj kalich nádherný
pnu v jásot azurů,
v zář slunce, mračen let
a šílím vůněmi;
v dál píseň mohutnou
lkám touhou po rose
a vadnu květů král.


Beklommen muß ich tags zur Sonne schauen
Und sitze wie im Blutdampf, blind benommen.
Und immer wiederholt es sich, das Grauen.
Des Himmels Pracht, die blaue, seh' ich wundenrot.
Es liegt bei mir und schreit des großen Krieges Not.


na seda sob spot de lençol
a sereia denise pisca um seio e cobre o outro com mãos de virgem
[maria


Sind dir vier Wolkenstunden
Zu langsam verronnen,
Hast du die Erde nun wieder gefunden,
Sie neu liebgewonnen.


Ich wil mich mit Macht bemühen
Zu erlangen deine Gunst/
Wil mit meinem singen zihen
Dich/ zu leschen meine Brunst:
Wenn ich dieses werd' erlangen/
Wil ich gerne seyn gefangen.


Tuvo una azafata doña Margarita
fue era la primera de sus azafatas,
por mares lejanos anduvo proscrita,
rehén de sultanes, mujer de piratas.
El rey Don Enrique le brindó una cita,
llena de sonetos y de serenatas,
donde retozaba con una cabrita
Sileno florido, de las cuatro patas.
Y cuando la noche se cuajó de estrellas,
amiguones pulidos, alegres doncellas
entraron al bosque desnudo de luz,
y vieron ocultos en la encrucijada,
a una dama joven de hinojos plegada
y al rey hugonote besando una cruz.


y aún no puedo abarcarte, sigues creciendo como
un fuego, y me destruyes, me construyes, eres oscura como
la luz.


庐山突兀上霄汉
使君豪气与相酬
庐山虽好不足恋
归矣当为苍生谋


Ye Wretches ingrate! to find Fault with your Wives,
The Comfort, the Solace, and Joy of your Lives!
Don't SOLOMON speak of such Women with Rapture
In Verse his Eleventh and thirty-first Chapter?
He says, "If you find out a virtuous Wife,
" She will do a Man good all the Days of her Life;
"She deals like a Merchant, she sitteth up late."
And you'll find it is written in Verse Twenty-Eight,
"Her Husband is sure to be known at the Gate:
" He never hath Need or Occasion for Spoil
"When his Wife is much better employ'd all the while;
" She seeketh fine Wool and fine Linen she buys,
"And is clothed in Purple and Scarlet likewise. —"
Now pray don't your Wives do the very same thing,
And follow th' Advice of this worthy old King?
Do they spare for Expences themselves in adorning?
Don't they go about buying fine Things all the Morning?
And at Cards all the Night take the Trouble to play,
To get back the Money they spent in the Day?
And sure there's no Sort of Occasion to shew,
Ye are known at the Gate, or wherever ye go.
Pray are not your Ladies at  better plac'd
Than the Wife of a King who herself so disgrac'd,
And at  liv'd in
Poor Soul! while her husband thought proper to leave her,
She slav'd all the Day like a Spitalfields Weaver,
And then, like a Fool, when her Web was half spun,
Pull'd to-pieces at Night all the Work she had done:
But these to their Husbands more Profit can yield,
And are much like a Lilly that grows in the Field;
They toil not indeed, nor indeed do they spin,
Yet they never are idle when once they begin,
But are very intent on encreasing their Store,
And always keep shuffling and cutting for more:
Industrious Creatures! that make it a Rule
To secure half the Fish while they  the Pool:
So they win to be sure; yet I very much wonder
Why they put so much Money the Candlestick under,
For up comes a Man on a sudden, Slapdash,
Snuffs the Candles, and carries away all the Cash:
And as Nobody troubles their Heads any more,
I'm in very great Hopes that it goes to the Poor. —
Methinks I should like to excel in a Trade,
By which such a Number their Fortunes have made.
I've heard of a wise philosophical Jew
That shuffles the Cards in a Manner that's new,
One JONAS, I think: — And cou'd wish for the future
To have that illustrious Sage for my Tutor;
And the Captain, whose Kindness I ne'er can forget,
Will teach me a Game that he calls Lansquenet;
So I soon shall acquaint you what Money I've won;
In the mean Time I rest, Your most dutiful Son,


Ein Ding – ein Ding – wie Grau in Grau,
Die Formen schwanken – sonderbar! –
Doch, ob der Blick sich schärft? den Bau
Von Gliedern nimmt er mählich wahr.
Wie überm Eisenhammer, schwer
Und schwarz, des Rauches Säule wallt;
Ein Zucken flattert drüben her,
Doch – hat es menschliche Gestalt!


Novamente una donna asai pietosa
com atti belij et angelica forma
per gratia soa dignata è de por l'orma
nel mio picol albergo et lì riposa.


Myslím na Tvé měkké oko,
na Tvé oko jasné,
na Tvé milé dívčí ruce,
na rty Tvoje krásné!


Mühsam ist es, erst zu kauen,
Leicht ist auch das Schlürfen nicht;
Mühsam ist es, zu verdauen:
Doch ich halt' auf meine Pflicht.


Der auff dem Stuel sitzt liebe sie,
Sey ihre Hut und Pflege,
Daß kein Verdruß und keine Müh
Sich irgends ümb sie rege.


Nedostal je v Praze,
an se tvářil nevinně.
V Praze mu bylo blaze.
Napohlavkovali mu až v Londýně.


In Ohnmacht scheint ihr Blick verschwommen;
Sie athmet matt nur, tief beklommen.
Besorgte Schwestern, eilt hinzu!
Erweckt sie aus der starren Ruh!


e porre ogni arte, diligenza e stile
in purgar l'aque e in trovar vaso degno
di quella bocca placida e gentile.


Aquelas que exaltadas e secretas À janela espreitaram inquietas O rumor do poente nas estradas, Julgaram vir de ti essa passagem Contida na beleza da paisage Solitárias mordendo a sua fome Percorrem o silêncio dos jardins E vão gritando às sombras o teu nom Sophia de Mello Breyner Andresen | "Poesia", 1944


Die welt verwundert sich/ warum der Saracen
An Franckreich bündniß sucht/ und Franckreich es beliebet:
Noch mehr/ daß Ludewig ihm selber lehren giebet/
Wie er den Christen recht soll in die flancken gehn.
Verwundert euch nur nicht/ und lebet ohne sorgen;
Ihr wißt/ daß Ludewig will eine sonne seyn/
Die Türcken sind der mond; drum trifft es billig ein:
Ein monde muß sein licht ja von der sonne borgen.


« Tandis que des humains le troupeau méprisable,
Sous l'empire des sens indignement vaincu,
De ses jours indolents traînant le fil coupable,


Ade, ade! Ich ziehe von dir fort,
Kenn nicht das Ziel, kenn weder Zeit noch Ort.
Das Auge weint; es thut das Herz mir weh,
Doch zag ich nicht. Ade, ade, ade!


Crïábase el Albanés
en la corte de Amurates,
no como prendas captivas
en rehenes de su padre,
sino como se crïara
el mayor de los sultanes,
del Gran Señor, regalado,
querido de los bajaes,
mancebo de altos principios
y de pensamientos graves,
de esperanzas vinculadas
con su generosa sangre,
gran capitán en las guerras,
gran cortesano en las paces,
de los soldados escudo,
espejo de los galanes.
Recién venido era entonces
de vencer, y de ganalles
al Húngaro dos banderas,
y al Sofí cuatro estandartes.
Mas ¿qué aprovecha domar
invencibles capitanes
y contraponer el pecho
a mil peligros mortales,
si un niño ciego lo vence,
no más armado que en carnes,
y en el corazón le deja
dos arpones penetrantes?
Dos penetrantes arpones,
que son los ojos süaves
de las dos más bellas turcas
que tiene todo el Levante;
que no hay turquesas tan finas
que a sus ojos se comparen,
discretas en todo extremo
y de gracias singulares.
No lo defendió el escudo,
hecho de finos diamantes,
porque el amoroso fuego
es al rayo semejante,
que el duro hierro en sus manos
lo disminuye y deshace:
no para en el hierro Amor,
que, sin errar tiro, sabe
poner en el alma el hierro,
y en la cara las señales.
Fue tan desdichado en paz,
cuanto, en la guerra, triunfante,
rendido, en paz, de mujeres,
siendo en guerra un fiero Marte;
bien conoció su valor
Amor, pues para enlazalle
(por tener sujeto, Amor,
al que sujetó al dios Marte),
un lazo vio que era poco,
y quiso con dos vendalle.


Mučenníci, apoštolé,
vyznavači idejí,
rozsevači v holé pole,
děti sladkých nadějí!


Manches Menschen Frühlingszeit
Gleicht dem kahlen, kalten Tage.
Über seine Öde fort
Rollt des Lebens schwere Plage.


Das schrecklich' Eigen bringt dem Geist so viel Beschwerden;
Ach, könnt' ich gar mir selbst entsinken und entwerden
Mit Christus in den Tod, daß ich in Unschuld rein
Aus Gott, in Gott, vor Gott nur leben möcht' allein!


Jsem doktorem, jenž střelhbitě
všech dvacet pět prošel grádů:
sním žábu, zažehnám úbytě,
bez břitvy oholím bradu.


Pak přešlo mnoho, mnoho let,
a z muže byl už bílý kmet,
však dosud čilý, vážný, tich
se skláněl k svazkům starých knih.


A já se díval udivení pln
profanním zrakem ve vír těchto vln,
nad nimiž Lásky krásná, světlá hlava
zářila v kráse, která jako duha
se pnula nejvýš, zářící a smavá.
Teď kynula a premovaný sluha
kol zmrzlinu na zlatém tácku nosil.


A zmítáni jsme stejným přáním,
z nás každý bahnem smyslů břed,
a stejné vášně stejným ržáním
jsme všickni stejně hnáni vpřed.


Увидевши быка лягушка на лугу,
Сказала, такъ толста сама я быть могу,
И чтобъ товарищамъ въ семъ виде показаться,
Влюбяся въ толщину вдругъ стала раздуваться,
И спрашиваетъ ихъ надувшися она,
Подобна ли ее быковой толщинОтветствовали ей товарищи, ни малОтветствіе ей то весьма досадно стало,
Вздувалася еще услыша те слова,
Конечно быть толста хотела таковДо самыхъ техъ она поръ дуться научалась,
Покаместь треснула, и спесь ее скончалас


Bestraf' ein ieder sein Gemüth,
Das auch bey nahen Qvellen schmachtet.
Vergnügen beut sich an: umsonst, es wird verachtet;
Wir wollen nichts, als was uns flieht.


Doch nein/ dann auch was Dunckel 4
Scheint ihm/ gleich wie Carfunckel/
Die Nacht gläntzt/ wie der Tag/
Die Schatten ihme scheinen/ 5
Wie Gold/ in finstern heinen
Sich niemand bergen mag.


Ich spräche nur den Wellen zu,
Wenn sie so grausahm wühten,
Daß sie sich legen schnel zur Ruh;
Ich kan der Fluht gebiehten.
Drum fürchte dich kein Hährlein mehr,
Betrübte Seel', ob noch so sehr
Itz Wind und Wasser rasen;
Bedenk' es nur in deinem Sinn',
Ob Ich der grosse Gott nicht bin.
Für dem kein Wind darf blasen?


Bäder auch, weichsandiger Wellengrund ist,
Wo die Steinwand Lasten erträgt von Efeu,
Grotten sind hier, kühler als San Giovannis
Höhlenvertiefung,


Nachtigall und Lerche flöten
Minnelieder über euch,
Und in euren Balsambeeten
Gattet sich das Fliegenreich.
Schuf nicht für die süßen Triebe
Euren Kelch zum Thron der Liebe
So wollüstig die Natur?
Sanfte Frühlingskinder, weinet,
Liebe hat sie euch verneinet,
Trauert, Blümchen auf der Flur!


Léta jsme spolu šli a kolem hořely
v dálce i nablízku záhony růží.


Rágondola Terek János dolgára,
Írnak vala ezörhatodfélszázba,
Vala huszonegy esztendős korába,
Álla János királné udvarába.


Ich wollt' sie erst mit diesem Wunsch geleiten,
Ich wollte sagen: »Liebster, laß Dir scheinen
Bittere Stunden jene, die uns scheiden,
Und süße Stunden, solche, die uns einen.«


Es gläntzt die Rosmarin und kräntzt die Trachten dort.


„Můj příteli,“ tak oslovil jej král,
„ve službě vědy vlas tvůj zšedivěl,
dnes naposledy žádám službu tvou
a odměním ji darem královským,
jen pravdu pověz, pravdu jedinou!
Dnes, ejhle, kniha nebes zlacená
svůj otevírá smrtelníkům klín.
Ó vylož run těch hlubné tajemství,
jímž předurčen jest osud člověka!
Rci pravdu, čím to dítě toužené,
ten dědic vlády, nebi urvaný
mé choti pláčem, země modlitbou,
své zemi bude v letech budoucích!
Snad v chvíli této juž se narodil
a chvíle ta snad rozsoudila juž
nad blahem věků, štěstím národů.“


Mé choré vidiny se trápí v noci divné
a černou hladinou mé duše tiše plovou,
jak spících na vodách když labutí sníh živne,
jsa oblit měsíce tou září fosforovou.


karty míchal beze slova.
Znovu hráli, trumfy bili,
chechtali se, láteřili.


Как страшно-радостный и близкий мне пример,
Ты все мне чудишься, о, царственный Бодлер,
Любовник ужасов, обрывов, и химер!
Ты, павший в пропасти, но жаждавший вершин,
Ты, видевший лазурь сквозь тяжкий желтый сплин,
Ты, между варваров заложник-властелин!
Ты, знавший Женщину, как демона мечты,
Ты, знавший Демона, как духа красоты,
Сам с женскою душой, сам властный демон ты!
Познавший таинства мистических ядов,
Понявший образность гигантских городов,
Поток бурлящийся, рожденный царством льдов!
Ты, в чей богатый дух навек перелита
В одну симфонию трикратная мечта:
Благоухания, и звуки, и цвета!
Ты, дух блуждающий в разрушенных мирах,
Где привидения Друг в друге будят страх,
Ты, черный, призрачный, отверженный монах!
Пребудь же призраком навек в душе моей,
С тобой дай слиться мне, о, маг и чародей,
Чтоб я без ужаса мог быть среди людей!


Oui, c'est l'automne incantatoire et permanent
Sans thermomètre, embaumant mers et continents,
Étangs aveugles, lacs ophtalmiques, fontaines
De Léthé, cendres d'air, déserts de porcelaine,
Oasis, solfatares, cratères éteints,
Arctiques sierras, cataractes l'air en zinc,
Hauts-plateaux crayeux, carrières abandonnées,
Nécropoles moins vieilles que leurs graminées,
Et des dolmens par caravanes, — et tout très
Ravi d'avoir fait son temps, de rêver au frais.


Ten dávno slibuji si – nevím dnes,
kde najdu jej, zda v žití nebo v hrobě,
jen cítím, jej jsem dlouho dlužen sobě,
tak na dva věky aspoň bych jej snes’.


Il fallut qu’elle vît dans ce commun dommage
Plier la discipline où nous nous contraignons,
Et qu’elle vît l’astreinte où nous nous restreignons
Se détendre et crever comme un mauvais bordage;


»Wirklich fühl' ich mich so schwach,
Will von euch dann nichts mehr fordern!«
Und der Rath läßt dies beordern,
Weil die Schuld erlischt danach.


Wie in ihren grünen Häusern
Sich das Federvölklein part,
Vnd sich freyet Art zu Art,
Macht die Brautbett' auf den Reisern;
Sonderlich die Ringeltaube
Dringt sich selbst zur Weiberhaube.


Verfolgung hilft der Weißheit auf
Wie Last den Palmenzweigen,
Und wer zuerst in Gruben liegt,
Kan bald den Thron ersteigen.
Die Brüder Josephs dachten ihn
Aus Misgunst hinzurücken
Und musten sich hernach mit Angst
Vor seiner Wohlthat bücken.


Si el demonio tan mal su bulto guisa,
el moharrache advierta, mendicante,
que pretende dar miedo, y que da risa.


Nincs, ahova hazatérjek,
ténfergek, mint a kísértet
éjszaka.


Aber horch!
Von der Glock' ein Ton,
Hörst du nichts, mein Sohn?


不用菱歌发楚倡
岩前急舸即三湘
离情何但千丝缕
映向云浮江水长


Dann ein Geräusch, wie wenn Raketen steigen.
Auf Eisenschienen. Angst und langes Schweigen.


Möchtest du beglückt und weise
Endigen des Lebens Reise,
Nimm die Zögernde zum Rat,
Nicht zum Werkzeug deiner Tat.
Wähle nicht die Fliehende zum Freund,
Nicht die Bleibende zum Feind.


Fárad a nap, már alant jár,
Egyre nyargal még a betyár
És előtte a paripák,
Csattog-pattog a karikás.


Gosse Herren bringen Gaben.
Was wird mangeln mir forthin,
Wann ich Gott zum Gast werd haben
Und wann sein Palast ich bin?
Weiche, Welt! weich, Höll und Sünde!
Fleisches-Lüste, weicht von mir,
Daß der Geist des Himmels hier
Nicht, was ihm zuwider, finde.
Nun so komm zu mir, mein Hort,
Bis ich zu dir komme dort.


Imagem - 00310001


Ach Teutschland nicht mehr Teutsches Land/
wie bistu zugerichtet/
der Völcker Scheusall/ Spott vnd Schand/
zergliedert/ gantz vernichtet.
Der Feind darzu dich hönisch hält/
er fragt: ist das die Zier der Welt/
ist das die Lust der Erden?
Heh! heh/ wir haben sie verheert/
diß ist der Tag den wir begehrt/
sie muß geschleiffet werden.


Will ich mein Kränzlein brechen
Von deinem dunkeln Grün,
Und zu dem Liebsten sprechen,
Herr laß mir diesen blühn.


cresce depressa e sem caráter brasileiro
e vende a mata
pra ganhar
vintém


Alle sind sie entwichen des Lebens Schatten, verschwunden
Sind mir die Menschen, und klar stehet der Mensch nur vor mir


Vergiß die Welt, die uns Unkraut schilt!
Versenke die Seele versöhnt und mild
In meine barmherzige Blüte!
Laß heimlich uns trinken die duldsame Güte
Des Mondes/ und rings vom weiten Gefild
Unendlich heilige Ruhe!«


A grande uopo gli fia lesser prudente
e di valor assimigliarsi al padre
che se ritrovera con poca gente
da un lato haver le Venetiane squadre
colei da laltro che piu giustamente
non so se devra dir matrigna o madre
ma se pur madre: a lui poco piu pia
che Medea a figli o Progne stata sia


Vajdáknak Havaselföldében, Moldvában,
Béköknek, basáknak itt Magyarországban,
Melléd süessenek ez Erdélyországban,
Parancsolatod szerént hatta szolgálatba.”


Jovis sprach: das ist war,
Pluto, nim dein reichtum,
goldes ein große sum,
die fürsten zu begaben,
auf das sie fride haben,
freuntschaft und einigkeit.


Vág vize mentében nagy csapat emberre
Talált, kik üvöltve és magokat verve,
Viszik - mint madarak költözve ha szállnak, -
Fekete hírét a fekete halálnak.
Hirdetik a gyónást, töredelmet, böjtöt,
Mert a világ vége, büneinkért, eljött,
Verik önmagokat rengeteg ostorral:
Toldi közéjök állt, s megyen a táborral.


essa lágrima que dói
esse sufoco
essa boca seca


Schlecht und Recht, wo find ich dich? Unter keinem hohen Giebel,
Manchmal unter Leim und Stroh, zum gewisten in der Biebel.


Hätt ich dich im Schatten der Platanen,
Wo durch Blumen der Cephissus rann,
Wo die Jünglinge sich Ruhm ersannen,
Wo die Herzen Sokrates gewann,
Wo Aspasia durch Myrten wallte,
Wo der brüderlichen Freude Ruf
Aus der lärmenden Agora schallte,
Wo mein Plato Paradiese schuf,


Den boltz wer je gefühlet/
Geschmidt in süssem brand:
Im brand/ so wärmt/ vnd kület/
Mags greiffen mit verstand.
Allein/ allein mags wissen/
Vnd jhm recht bilden ein/
Wem je die lieb durchrissen
Leib/ Seel/ vnd marck/ vnd bein.


نفحة الغيب حرزنا
وبها صح رمزنا
شدة لا تهزنا
نحن بالله عزنا
لا بجاه ومنصب
ربنا قد اجلنا
وبأمن احلنا
صاح اعظم محلنا
كل من رام ذلنا
خصمه الله والنبي


¿Quién nos guarda, compañeros,
Siempre alegres y en salud?
¿Quién velándonos de noche,
Nos trae salvos a la luz?
Sólo Dios, el que en su sueño
Cuida al niño con amor
El que a todos nos ampara
Con su brazo protector.
A Él debemos padre y madre,
Y vestido, y casa, y pan;
Y maestros y amiguitos,
Y alma y libros Él nos da.
Cuanto somos y tenemos
Es un don de su bondad.
Todo, todo, lo debemos
Al buen Padre universal.


Die sich mühen in Tiefen,
Die da frei
Wirken im Licht, sie riefen:
Not geht vorbei!


Za trpělivost, jak jste nesla
tu každou tíž
a tiskla nás – a nezahlesla, –
jen k srdci blíž!


Da stand das Mädchen unschuldsvoll
Und schaut' mit Wonne die Blüten;
Und höher ihr der Busen schwoll,
Die Augen heller ihr glühten.
So sah ich das liebliche Mädchen dort,
Doch ewig blühen die Rosen nicht fort.
Des Mädchens Freud
Währt' kurze Zeit.


Jerusalem du schöne Statt,
Wann ich zu dir gedencke;
Zur stund in tieffen zähren bad
Beid augen ich versencke:
Ach Sonnen-liecht: mehr scheine nicht,
Lösch ab die fewrig strolen,
All glantz vnd schein: all flammen dein
Acht ich wie schwartze kolen.


Du bist ja huldreich, gut und mild,
Barmherzig und gelinde.
Du wirst ja deiner Gottheit Bild
Nicht lassen in der Sünde!
Wer wird dich loben in dem Pfuhl,
Wer in dem Abgrund preisen?
Wer Opfer bringen deinem Stuhl
Und eingen Dienst erweisen?


Hier wechseln sich die gleichen Hertzen/
Und so vermählt sich Blut und Blut.
Wo gleiche Lust/ und gleiche Schmertzen/
Da findet man ein edles Gut.
Ja mein Gemüthe soll die Freundschafft treuer Seelen
Zu seiner beständigen Losung erwehlen.


此洞当年本祀雷
栋梁见我忽倾摧
寺僧为报山灵说
不用惊疑俗客来


Quoi ! c’est là ton berceau, poétique Louise !
Mélodieux enfant, fait d’amour et d’amour,
Et d’âme, et d’âme encore, et de mollesse exquise ;
Quoi ! c’est là que ta vie a pris l’air et le jour !


Y recuerdo que en época lejana,
por tus raras virtudes milagrosas
y tu amable modestia provinciana,


Mädchen kommen auch herein
Und der Hahn zum letzten kräht.
Sacht ein morsches Gitter geht
Und in Rosen Kranz und Reihn,
Rosenreihn
Ruht Maria weiß und fein.


Esser quella non pò più de una volta,
però vogli fruirla pria che pèra;
e chi per te si strugge et in te spera,
mentre che pòi, benignamente ascolta.


Ale fagot, Hospodine,
nástroj velmi nákladný je;
chce-li člověk fagot pískat,
dvě stě korun musí mít!


»Ich liebe« ist ein Gotteswort;
»Ich liebe« dringt ins Herz hinein.
»Ich liebe« will an jedem Ort
Gegeben, nur gegeben sein.


Em casa em dando uma hora,
Se acaso n’isto assentarmos,
Te espero para jantarmos
Mesmo de barrete fora:
Aquela certa senhora
Creio que esta vez não vem;
Podes ir mesmo sem trem.
Não cuides em te acear,
Pois lá havemos estar.
Só eu, só tu, mais ninguém.


Jesus liegt im Grabe,
Im Grabe liegt mein Gott!
Was ich von Gedanken habe,
Ist doch dagegen nur ein Spott.
Kennt in Ewigkeit
Kein Jesus mehr die Welt?
Keiner der verzeiht,
Und keiner der erhält?
O Herr, errett' uns!


Jetzt gehn wir geputzt nach der neuesten Mode
Mit schneeweißem Kragen und blitzblankem Hut,
Wir kommen vor Höflichkeit fast noch zu Tode
Und tuen getreu, was ein jedermann tut.


Dort kommen Drave, Sau und Theiß
Und bringen ihr viel starcke Fluthen,
Hier wächst sie durch des Sieges Schweiß
Und durch der Janitscharen Bluten;
Damit so fleucht ihr schneller Lauf
Und hält die Wellen nirgends auf,
Als wo sie sich mit Fleiß verweilen,
Um, wo ich also reden mag,
Dem Ister einigen Geschmack
Von unsrer Freyheit mitzutheilen.


To není zmar, to není umírání!
To pouze klid jest bojem zasloužený...
a vlhký zrak můj padl na tvář ženy,
jež k mému boku sedla s vážnou skrání.


Jóvoltodból tégy jól az Sionnal,
Hogy kőfalaji az Jeruzsálemnek
Nagy dicsőségessen megépüljenek,
Ékesüljenek magas tornyokkal.
Akkoron áldoznak igazságot,
Azmelly kedves lészen te fölségednek,
És készítnek égőáldozatot,
Az te oltárodra tulkokat tésznek.


Kein süßes Lied berührt sein Ohr,
Durch das die Sorge gellt,
Kein Dichter öffnet ihm das Tor
Zu einer schönern Welt.


El cisne ya no tiene un lago.
Hoy se ha muerto el hombre.
Hoy se ha muerto el hombre.


Dort liegt in sengender Sonne,
Der Stolz des blühenden Thals,
Auf der sich Bienen verweilten:
Sie tritt im Winter der Stier


Csak én tudom, hogy fekete
Szálakból szőve szövete.


„Ó, ženo, slyš, co trápí duši mou:
Po celý dlouhý měsíc Ramadan
já v sluji pouště klečel v modlitbě
a uchvácena proudem myšlének
ku samé nebes výši nesla se
ve vírné bouři duše nadšená...
Tu uzřel jsem, co žádný smrtelník
na širém světě posud neuzřel:
že všehomírem vládne jeden bůh,
že není bohův mimo něj, jsem shléd.
Na trůnu sedí slunce jasnějším
a myriady duchův slouží mu...
Kol jeho hlavy jako vodopád
u věčném hromu hučí vichřice,
a hukot ten je pouze křídel šum
těch andělů, již vůli plní mu.
A meteóry, nocí letící,
ty ohnivými jsou jen kameny,
jež ruce jeho sluhů metají,
by roj nečistých duchů zahnali,
již plouží se kol trůnu jako psi.
A hle, můj lid ve tupé slepotě,
své čelo bije v chrámě nesvatém
před modlou urobenou z agátu,
rtem černý kámen Kaaby líbaje,
a nezná jsoucnost boha živého!


Ungeküßte Küsse leben
In getrennten Herzen fort,
Und die Lippe fühlt noch beben
Das zu früh verstummte Wort.


Und drüben an der schmerlegrausen Säul',
Hohlhüstelnd ragt die schwimmelnde Matrone,
Der Blick des Auges schwärmt dahin, ein Pfeil,
Ausschwirrend durch des Lebens Nachtschablone.
Hi! Still! na! o, ich bin verloren,
Zerrückt, zerknistert, gluthig angeschmoren,
Was ist das, die Laterne spritzt und kocht –
Auch sie zupft, zirpst am eignen Lebensdocht.


Wie langsam nur die goldne Pomeranze,
Dein Pflegekind, zur saft'gen Reife schwillt.
Seit fünfmal schon der Baum im Blüthenglanze
Dein still Gemach mit süßem Duft gefüllt,
So, Herrin, keimt an unsres Lebens Kranze
Manch Hoffen auf und schwindet ungestillt.
Wohl können wir von gutem Glück schon sagen,
Will uns der Herbst auch eine Frucht nur tragen.


na vlnách hore kveteš v horské trávě
a ze šťav svobody máš ruměnec.
život se tváří dobrácky a hravě,
by za čtvrt roku vrh’ tě podnikavě
zas v bídu sela, starý kravěnec.


ما للقريض تعاصى
جهرا عليّ وسرا
وكنت أنثر فيكم
من بحره العذب درا
وكان شعري كجيش
يساق بحرا وبرا
لا غرو والله لما
على الفرار أصرا
ما فر مني قريني
بل من سليمان فرا
لم يغد منه طليقا
إلا لكونه حرا
في ليلة الأمس أسرى
به الفؤاد فرا
وجساء يسأل عفوا
من جمعنا الفذ طرا
عشتم وعاشت بلادي
ومن بها قد أبرا


A külföldön nyomorogva,
A világot futosom,
S tétovázva, csavarogva
A vadságot bújdosom.
Midőn ébred a természet,
Korán én már tévelygek;
S ott lel s tart a napenyészet,
Későn is még szédelgek.
De oly helyre, haszontalan,
Nem juthatok, boldogtalan!
A hová a szerelem
Ne bujdosnék én velem.


Ein Bach, mit Namen Elster, rinnt
durch Nacht und Nebel und besinnt
inmitten dieser stillen Handlung
sich seiner einstigen Verwandlung,
die ihm vor mehr als tausend Jahren
von einem Magier widerfahren.


se quella man che viva arrestò i fiumi
sol per toccarli, è ancor como esser suole,
scio che Vener ne piange e a Iuno dòle,
gelose di tal forma e bei costumi.


我诗水清浅
只鹄浴不烦
君才正豪迈
霜足拥华轩


„Sestry mé to pozdrav z dáli
mně i tobě, hle, můj králi!“
Cizinec děl, co již has’
zářných liter čarojas.
„Co jí vzkážeš, která touží
v osudů svých předzvěsti
po tobě a po štěstí?
Zpráva tvá ať neprodlouží
muk jí tiché bolesti.
Hle, bych přímý k tobě byl,
proto šel jsem míle mil,
proroctví jak rodu mého
ukládalo z pradávna:
– V prostřed ráje půvabného
malá říš a neslavna,
král jí vládne, dobrý vládce,
v širém světě jediný
v chatrči své bez paláce
v klínu volné roviny.
Ale slavná bude záhy,
vzejdeť slunce v její dráhy
z našich končin, vzejde skvělé,
lásky touha povede je
dálavami k cíli směle
k slavným činům v slavné děje.
Jen Duch země může osud
onen zvrátit v úporu,
ale nezrodil se dosud
Duch ten silný ke vzdoru – –


Glaube an den Herrn Jesum, so wirst du und dein Haus selig.


老子堂前花万树
先生曾见几回春
夜煎白石平明吃
不拟教人哭此身


Wenn der Bauer wird ein Edelmann,
So guckt er den Pflug mit Brillen an.


Umlklo již zvonů znění,
času není ku prodlení –
dívky zašly v háj...
Pouze jedna z jejich řadu
zpozdila se chvíli vzadu –
líbezná, jak máj!


So when from reeking Vales Autumnal Days
Sulphureous Steams, and ranker Vapours raise,
With circling Tail, and wild distorted Eyes
Thro' rustling Brakes the madded Heifer flies,
With sounding Hoof the heathy Common beats,
While far behind the hollowing Peasant sweats.
Driv'n by the Pain, when the fierce Gad-Bee strikes,
Nor Fence of twisted Hedge, nor slimy Dikes
Retain the Beast; but o'er the shelving Steep
And clotty Ridge she takes the doubtful Leap.
Nor breezy Caves, nor Meads invite her Stay,
Tho' Banks obstruct, and Rivers cross the Way.
She fords the Stream, and climbs the rising Mound;
While distant Hills with bellowing Kine resound.


Bald hören, durch den Birkenhain,
Das Tutti froher Vögelein,
Und, an des Bächleins Murmelfall,
Das Solo einer Nachtigall.


Pasa. Con hachas de cera,
Pobres, vestidos de negro,
Van de dos en dos; los siguen
Las cofradías; a lento
Paso un féretro se acerca,
De un blanco paño cubierto,
Con una palma, y corona
De blancas flores... ¡Agüero
Terrible! que es de doncella
Principal y de respeto
El funeral le parece
Hierve taciturno el pueblo
En derredor. Manda Vargas,
Turbado con tal encuentro,
Que tome por otra calle,
Al postillón. Revolviendo
Este los caballos, torna
Por un callejón estrecho,
Y a la calle ansiada llega
Después de corto rodeo.
Mucha gente en los balcones
Está, mostrando en sus gestos
Sorpresa de que en tal día
Llegue a la casa un viajero.
Párase la carretela;
La puerta está abierta, yermos
El ancho portal y el patio;
Reina en la casa el silencio.
De un salto Vargas se apea,
Corre a la escalera presto,
De ella por un lado y otro
De cera advierte un reguero
Reciente. Veloz la sube,
Abre la mampara...¡Cielos!
Colgada está la antesala
Enreedor Con paños negros
Enlutada una gran mesa
Mira colocada en medio,
Y en sus cuatro ángulos arden,
Sobre cuatro candeleros
De plata, cándidas velas
Consumidas casi: el suelo
Cubren deshojadas flores,
Siemprevivas y romero.
¡Dios!... ¡Pobre Vargas! Absorto,
Sin voz, sin alma, y en hielo
Convertido, ni respira.
Ojos cual los de un espectro
Gira en derredor; se ahoga
Sin respiración su pecho.
Volviendo en sí un corto instante,
Oye llorar allá dentro;
Cuando se abre lentamente
Una puerta, que al momento
Se cierra, y un sacerdote
Que por ella sale, lleno
De lágrimas el semblante
(De dar en vano consuelo
Viene a una madre infelice),
Queda inmoble a Vargas viendo.
Vargas lo mira, y no alienta;
Mas tras de breve silencio
Rompe al cabo, y le pregunta
Con un angustiado esfuerzo,
«¿Dónde está?»... Quedóse helada
Su lengua. Fáltale aliento
Al turbado sacerdote,
Y con agitado aspecto
Alza el rostro, y levantando
La diestra, señala al cielo.
Vargas le comprende; arroja
Un alarido de infierno;
Huye veloz, la escalera
Baja delirante, ciego,
Nada ve, corre cual loco
Por las calles, y muy presto
Desaparece. En Sevilla
La noticia cunde luego
De su llegada: le buscan
Sus amigos y sus deudos.
Todo, todo en vano: algunos
Dan señas de que le vieron
Junto a la Torre del Oro,
Cuando el sol ya estaba puesto.
    * * *
En un remanso, que forma
El Guadalquivir, no lejos
De Gelves, a las dos noches
Unos pescadores vieron,
A la luz de escasa luna,
De un joven ahogado el cuerpo,
Vestido aun. Procuraron,
Compasivos, recogerlo;
Pero al llegar con la barca,
Y al agitar con los remos
El agua, veloz corriente
Llevó el cadáver. Suspensos
Siguiéronlo un corto rato
Con los ojos, y muy presto
Fué leve punto en las aguas,
Y de vista lo perdieron.


Ob Frohes er, ob Schlimmes darbring', errieth man nicht,
Er trug der Trauer Farbe, doch lächelt sein Angesicht,
Er glich dem Todesengel, der schwarz und düster naht,
Doch lächelnd den Dulder küsset und führt zu ros'gem Pfad.


Und in deines keuschen Schoßes Hut,
Sollst du dein Kindlein schaukeln,
Daß deine Worte so mild und gut
Wie Träume um es gaukeln.


Endlich baut ich eine Hütte.
Still nun zwischen ihren Wänden
Sitz ich in der Welten Mitte,
Unbekümmert um die Enden.


Sein Schloß kann keine Macht zerstören,
Sein Reich vergeht nicht mit der Zeit.
Sein Thron bleibt stets in gleichen Ehren
Von nun an bis in Ewigkeit.
Ein jeder liebe, was er will,


Nad chrámy, domy stojí měsíc bílý
a v jizbě mojí kreslí oken rám,
a vítr venku bolestněj’ vždy kvílí,
já v loži svém jej tiše poslouchám.


هتف الدّاعي فلبَّى واعتزمْ
ومضَى يَلقَى العِدَى في المُزدَحَمْ
بطلٌ ما اضطرمت نارُ الوغَى
وتَرامَى هَوْلُها إلا اضطَرمْ
هيّجْتهُ نَزوةٌ من مُعْتَدٍ
جاهليِّ النّفسِ وحشيِّ الشِّيَمْ
كلُّ نفسٍ دُونه فيما ادَّعى
كلُّ حقٍّ باطلٌ فيما زَعمْ
مُولعٌ بالشرِّ مفتونُ المنى
مُستبِدٌّ ما قَضى إلا ظلَمْ
راعه في الحربِ من أبطالِها
مُستطيرُ البأسِ ما شاء اقتَحمْ
غاص من أهوالها في غَمرةٍ
عَبَستْ فيها المنايا فابتسَمْ
يضربُ الطّغيانَ في مَقتَلِهِ
ويُعيد الحقَّ خفّاقَ العلَمْ
شَرفُ الأوطانِ في ذِمَّتهِ
إن دعا الداعي وأعراضُ الأُممْ
عَلَمُ الدّولةِ لولاه انطوت
وعِمادُ الملكِ لولاه انهدَمْ
بُورِكَ الباني وعزّت أمّةٌ
بقواهُ في العوادي تَعتصِمْ
ينظرُ الأسوارَ تهوِي حوله
فَيُقِيمُ السُّورَ من نارٍ ودَمْ
ليس للأُّمةِ إلا ما بنى
بين أنيابِ المنايا وَدَعَمْ
ما لها إن لم يَذُد عن حوضها
من وجودٍ يُتَّقَى أو يُحتَرمْ
ما وجودُ الشّعبِ مغلوباً على
أمرِه إلا شَبيهٌ بالعَدمْ
خَلقَ الإنسانَ من حُرّيَّةٍ
خالقُ النَّخوَةِ فيه الشَّمَمْ
وقَضى الأمرَ له فيما ارتضَى
من دساتيرٍ حِسانٍ ونُظُمْ
إنّما النّاسُ جميعاً أُخوةٌ
ليس فيهم من عَبيدٍ أو خدمْ
هم سواءٌ ولكلٍّ حقُّه
ذاك حكمُ اللهِ لا حكمُ الصَّنَمْ
ما على القادرِ من بأسٍ إذا
ما جَنى الباغي عليه فانتقَمْ
إنّها الحربُ وعُقباها فما
أحسنَ العُقبى لمن يرعى الذّمَمْ
أطفأ الجنديُّ في ميدانها
جُذوةَ البَغْيِ ببأسٍ مُحْتَدِمْ
هبَّ في إعصارها مُستبسِلاً
فهو كالبركانِ يرمي بالحِمَمْ
لا يُبالي حين يقضِي أمرَهُ
نام عنه حتفُه أم لم يَنَمْ
هو إن مات شهيداً خالدٌ
في حياةٍ من جلالٍ وعِظَمْ
باذلُ النّفسِ إذا رِيعَ الحمى
كاشفُ الخطبِ إذا الخطبُ ادلهمّ
مَشهدٌ لو غاب عنّا عِلمُه
غاب معنى الجُودِ عنّا والكرَمْ
إنّها الحربُ وهذا حكمُها
ليس للحقِّ سواها من حَرَمْ
أعظمُ الآثامِ في شِرعتها
وطنٌ يُغزَى وشعبٌ يُلتَهمْ
يلتوِي الأمرُ فما من رحمةٍ
لذوي الطغيانِ إن لم يستقِمْ
لا يَرُعْكَ الجندُ يُرْجَى للأذى
أيُّ جندٍ للأذى لم ينهزِمْ


Uns wendend oft zurücke,
Betreten wir die Brücke,
Die uns von Polen trennt.
Bei trübem Fackelbrande
Grüßt uns das Volk am Strande,
Das unsre Leiden kennt.


Vše hlídá: Skříň, stůl a kámen brusu,
stůl truhlářský, pod ním hoblin pár
a několik čerstvě páchnoucích kusů
dřev rozestavených a mnohý cár
visících hadrů na šňůrečkách,
pár pestrých kytek na stonečkách,
pár pružin, močících se v bečkách...


Ich mußte tiefen Atem holen,
Als würde wieder was gestohlen.


Am Fenster lehne ich und danke dir,
Dein Geist kam segnend heute her zu mir,
Geliebte. Wie das Fenster vor dem Abend hier,
So warten wir, so warten beide wir.


A tam trůnu na úpatí
U mramorového stolce
Sedí a píše, bedlivě píše
Říšský kancléř Jozafat,
Kancléř říšský, šelma veliký.


Man lobt dich in der Stille,
Du hocherhabner Zions-Gott;
Des Rühmens ist die Fülle,
Für dir, du starker Zebaoth.
Du bist doch, Herr, auff Erden
Der Frommen Zuversicht,
In Trübsahl und Beschwehrden
Läst du die Deinen nicht.
Drüm sol dich stündlich ehren
Mein Mund für jederman
Und deinen Ruhm vermehren,
So lang' er lallen kan.


Nač máme v odvěké se ukrývati masky,
a starý lidstva boj začínat poznovu?
Já dím ti naposled, že já jsem duchem lásky,
ty zloby duch a okovů!


Der, als die Laus ihn biß in seinem Schopf,
Sich gegen solche Plage zu verteidigen,
Mit Ingrimm kratzte an des Nachbars Kopf.


Somos um povo de saltadores/poeta
O salto/assalto é a nossa vocaçã
De salto passámos as barreiras, as metas
Que vão desde as Berlengas, para além de Ceilã
De salto vencemos Cabos,
Ultrapassámos Esperança
De salto perdemos Montes Pirinéus
E o alto mar!
De salto conquistámos Franças e Aranganças
E enfrentámos Deus
Com as mãos a abana
De salto voámos
Nas rotas do sonh
De salto rastejámos
À procura do pã
De salto chegamos,
De salto partimos os cornos
E ardemos nos fornos
Da St Inquisiçã
Foi o salto, o assalto,
Foi a estrada, o asfalto,
O carreiro, o mar alto
Que nos abriu a porta;


Mein Fräulein liegt in großer Noth,
Fürcht, wenn wir kommen, sei sie schon todt;
Mein Fräulein liegt in Ehren
Ein Kind soll sie gebähren.


Lei sol vagheggio, e se pur l'altre io miro
vo cercando in altrui quel c'ha di vago,
e ne gl'idoli suoi vien ch'io l'adore;


Ne, hlas bez ozvěny pouhý,
jenom pláč má marné touhy.


Basti fin qui le pene e i duri affanni
in tante carte e le mie gravi some
aver mostrato, e come
Amore i suoi seguaci alfin governa.
Or mi vorrei levar con altri vanni,
per potermi di lauro ornar le chiome
e con più saldo nome
lassar di me qua giù memoria eterna.
Ma il dolor, che ne l'anima si interna,
la confonde per forza e volge altrove,
tal che con mille prove
far non poss'io che di se stessa pensi
né che ritorni al suo vero camino.
Misera, che, fra i sensi
summersa già, non vede il suo destino!


志学已多三岁矣
成童又过二年来
文章莫与而翁似
一代聪明要自开


Der Luna Horn muß ihn bethaut,
Apollo huldreich angeschaut,
Vertumnus Spate selbst umgraben,
Und für den Staaren und den Raben
Der Speer Priaps beschützet haben.


击蒙凿帝窍
躐等尊玄经
混沌死七日
童乌夭九龄


Ist's möglich? So zu Ende,
Was kaum noch so begann?
Kein Wort? kein Druck der Hände?


分从幽显隔
岂谓有佳期
宁辞重重别
所叹去何之


Itt a múzsák magok vezetnek,
Nektárjaikból részeltetnek:
Apolló maga énekelget;
Az ekhó rá visszafelelget.
Ott hallik a víg muzsika, ott zengedez,
Hol a szagos bokrok között Aganippe csergedez.


الحَمدُ لِلَّهِ لا شَريكَ لَهُ
من لم يَقلها فَنَفسَهُ ظَلَما


Nem! nem ezt ígérte nekem
az első márciusi szél az ablaküvegen!
S az első álmodozás a réten, a zöld füveken!
Nem, nem ezt ígérte nekem!


De fogy ez asztal már, oszlanak vendégi, -
Csak úrnője maradt a kegyes, a régi;
Bánatos arcára fénysugarat vetnek
Alkonyi felhői szép emlékezetnek.


Ihr lebet in der Zeit und kennt doch keine Zeit;
so wißt, ihr Menschen, nicht von und in was ihr seid.
Diß wißt ihr, daß ihr seid in einer Zeit geboren
und daß ihr werdet auch in einer Zeit verloren.
Was aber war die Zeit, die euch in sich gebracht?
Und was wird diese sein, die euch zu nichts mehr macht?
Die Zeit ist was und nichts, der Mensch in gleichem Falle,
doch was dasselbe was und nichts sei, zweifeln alle.
Die Zeit, die stirbt in sich und zeugt sich auch aus sich.
Diß kömmt aus mir und dir, von dem du bist und ich.
Der Mensch ist in der Zeit; sie ist in ihm ingleichen,
doch aber muß der Mensch, wenn sie noch bleibet, weichen.
Die Zeit ist, was ihr seid, und ihr seid, was die Zeit,
nur daß ihr wenger noch, als was die Zeit ist, seid.
Ach daß doch jene Zeit, die ohne Zeit ist, käme
und uns aus dieser Zeit in ihre Zeiten nähme,
und aus uns selbsten uns, daß wir gleich könten sein,
wie der itzt jener Zeit, die keine Zeit geht ein!


Estos aromas son mi tienda de campaña, dije
A partir de la página 521 conoceré a mi verdadero
amor   En el segundo volumen pensaba recuperar
el tiempo perdido   Una vaga idea de las Galias
Herejías   Apuntes de Turmeda   El mar ciñendo
suavemente a las islas   Un idioma y una renta
balear   Apenas el roce de las piernas
en la llamada postura del perro   La verga
como un inyector   Se clava con fuerza y sale
Inmóvil entre los labios   Tanto tiempo
Estos aromas, estos árboles, este montón
de sacos de dormir abandonados detrás de la casa
Esta hora en blanco y negro


Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Muß ich einst allein auch sterben,
Lass' ich doch nicht viel zu erben,
Will mein Lebelang den Becher
Schwingen in dem Kreis der Zecher.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.


Fort eilt er. – Baumkircher blickt ihm nach,
Verwirrt, mit sich selbst im Streite.
Den Blick gesenkt, durchmißt das Gemach
Er sinnend die Läng' und Breite.
Der Argwohn faßt ihn, mit gift'gem Blick
Das fromme Vertrauen lähmend,
Allein der Ritter weist ihn zurück,
Im Herzen sich seiner schämend.


Hält unzerrissen deine Hand,
Das heilige Verlobungsband?
Reicht sie dem Nächsten in der Not
Von deinem Trank, von deinem Brot?
Und seinen nackenden Gebeinen
Von deiner Wolle, deinem Leinen? –


露华仙掌入三秋
翠幄重开拜冕旒
称制诸儒真陋汉
乞言尚父未论周


Noch breitet ihre dunklen Schwingen
die Nacht auf alle Gassen aus;
des Jahres erste Glocken klingen,
ein Grüßen geht von Haus zu Haus!
versinken soll, was schwach und trübe,
gesunden soll, was elend war –
viel fromme Wünsche bringt die Liebe,
viel frischen Mut die Hoffnung dar.


Jak celá centurie naše, Rufe. –


„Poslouchej, stroj dá se zřídit –
můžeš šlapat sama –“
„Ano? – Ach, to bude hezké –
hrát i noženkama!


	E' non fu al mondo mai più sventurato
amante o più di me tristo e scontento,
ch'io porto penitenzia del peccato
ch'altri ha commesso con mio detrimento.
Ècci chi crede di farsi beato
con tener me in infernal tormento,
né sa ben quanto a Dio dispiace forte
colui che cagion è dell'altrui morte.


Na pohled jsy ovšem statný Goliáš,
Aspoň jak ten tlamu plnou schlouby máš.
Rejpáš do mne schválně, nerad s kým se vadím,
Strašpytel však nejsem, pročež tobě radím:
Nech mne na pokoji! syc se uhlídá,
Že y ve mně vězý kousek Davida.


„Jó uram, tisztelt úr,
Ételed jó, de egy híja van.
Az az egy a híja, hogy
Nagyon sótalan.


Einsam muß ich heim nun gehen
Und mein Herz brach in der Mitte,
Stern, du hast mich angesehen,
Hast gefesselt meine Schritte,
Mußt doch einsam untergehen
Wie dies Jahr zur zwölften Stunde.


Das reif dem Fluche war! und Europa sah
Es saufen! und – o Schmach! – es gelüstete
Des Tranks auch Deutsche! Seine Düfte
Dunsten umher wie des Sumpfes Pesthauch.


Die Arme gekreuzt, gewaltig und stumm,
So wird er vor Euch stehen,
Ihr aber ziehet den Buckel krumm
Und traget seine Livreen.
Und schlachten laßt Ihr Euch gern und froh
Mit dienstergebener Miene
Und denket: besser in Waterloo,
Als unter der Guillotine! –


Arenditi prigion, sanza dir forse. —
Disse il Danese: — Sì, in fede mia, —
e poi Cortana, sua spada, gli porse:
e Ferraù al ponte il menò via.
Allor suo gente a menarlo là corse.
Ferraù disse: — Menatelo via; —
e poi ritornò al campo e suonò il corno,
facendo de' Cristiani beffe e scorno.


Ó Mladvaňku, ó Mladvaňku,
ký junák jsi to byl,
že pod Neubachem Rakušan
tě oklamal a zbil?


百尺高台起凤凰
郊原草木尽文章
东皇幻出千端绮
散作中天紫翠光


رَأَيتُكَ تَبْري للصَّديقِ نَوافِذاً
عَدُوُّكَ من أوصابِها الدهرَ آمنُ
وتَكْشِفُ أسرارَ الأخِلاَّءِ مازِحاً
ويا رُبَّ مَزْحٍ عادَ وهو ضَغائِنُ
سأخفَظُ ما بيني وبينَك صائناً
عهودَكَ إنَّ الحُرَّ للعَهْدِ صائِنُ
وألقاكَ بالبِشْرِ الجميلِ مُداهِناً
فَلي منكَ خُلٌّ ما عَلِمْتُ مُداهِنُ
أَنَمُّ بما اسْتَوْدَعْتُهُ من زُجاجَةٍ
تَرَى الشئَ فيها ظاهِراً وهو باطنُ


Wenn sie der Lenker mit dem Stachel stach,
Die Elefanten brüllen allzuhauf,
Und stampfen blinden Wütens alles brach.


Smutnou zprávu mi přinesla,
Že má milá umřela;
Umřela – ach! smrt ukrutná
Do rakve ji zavřela.


Любо мне в комнате ночью стоять у окошка в потемках,
Если луна с высоты прямо глядит на меня
И, проникая стекло, нарисует квадраты лучами
По полу, комнату всю дымом прозрачным поя,
А за окошком в саду, между листьев сирени и липы,
Черные группы деля, зыбким проходит лучом
Между ветвями — и вниз ее золоченые стрелы
Ярким стремятся дождем, иль одинокий листок
Лунному свету мешает рассыпаться по земи, сам же,
Светом осыпанный весь, черен дрожит на тенЯ восклицаю: блажен, трижды блажен, о Диана,
Кто всемогущей судьбой в тайны твои посвящен!


"Is not the Field, with lively Culture green,
" A Sight more joyous than the dead Morass?
"Do not the Skies, with active Ether clean,
" And fan'd by sprightly Zephirs, far surpass
"The foul November-Fogs, and slumbrous Mass,
" With which sad Nature veils her drooping Face?
"Does not the Mountain-Stream, as clear as Glass,
" Gay-dancing on, the putrid Pool disgrace?
"The same in All holds true, but chief in Human Race.


Willst du verglühen ohne heitre Flamme?
Du unternimmst, was dir verhaßt?
Gleichgültigkeit hat solches Thun zur Amme,
Du spürest wie dich Irrsinn faßt.


Dizem que a vida é um favo bem pequeno
Que às vezes tem dulçor e às vezes, trav
Se assim é, sorve o teu com espírito sereno,
Sim, o teu, que é de mel,
Sem ao menos pensar que desse favo
Possa a última gota ter veneno
E amargar com fe
A vida é triste, minha amiga!  A vida,
Em sendo, como é, uma noite comprida,
E também a assassina da ilusã
Não há quem, no melhor dos seus caminhos
Não encontre o pior de todos os espinho
Mas, não te importes, não!
Goza-a, sem procurares, todavia,
Tenta saber se, porventura, um dia,
Ela venha sangrar teu coraçã
Goza-a, crendo no amor!  E se em teu peito
Um sonho, pálido e desfeito,
Cair ferido pelo sofrimento,
Reage com o fulgor da tua graça,
Sê forte para que não se desfaça
O belo encantament
Encara a vida como se ela fosse
Eternamente doce,
Como um beijo do Céu que te bendiz;
A vida tem odor?  Aspira-o se puderes,
Sê a mais otimista das mulheres
E serás sempre feli


Piernas
eternas
que decís
de Luisa La Vallière
y de Thaís...
Piernas de rana,
de ondina
y de aldeana;
en su vocabulario
se fascina
la caravana.
Piernas
en las cuales
danza la Teología
funerales
y epifanía.
Piernas:
alborozo y lutos
y parodias de los Atributos.
Piernas
en que exordia
la Misericordia
en la derecha,
y se inicia
en la otra la Justicia.
Piernas
que llevan del muslo al talón
los recados del corazón.
Piernas
del reloj humano,
certeras como manecillas
dudosas como lo arcano,
sobresaltadas
con la coquetería de las hadas.
Piernas
para que circuyas
el espíritu, que se desarma
entre tus aleluyas;
si la violeta de Parma
tuviese piernas,
serían las tuyas.
Mística integral,
melómano alfiler sin fe de erratas,
que yendo de puntillas por el globo
las libélulas atas y desatas.
¡Te fuiste con mi rapto y con mi arrobo,
agitando las ánimas eternas
en los modismos de tus piernas!


E dissemi: «Tu·ssaï veramente
Che·ttu mi se' intra·lle man caduto
Per le saette di ch'i' t'ò feruto,
Sì ch'e' convien che·ttu mi sie ubidente».


A naše tuhé šíje
jsou jako kleče pluhu;
čím hloub’ v zem přitlačí je,
tím víc to setbě k duhu.


Jej zapřísahat věčným blahem budou
rty její, věčným klidem zaklínati.
Čest velí zůstati, kde žalář nudou
jej strašnou rozumu co nejdřív zbaví,
neb hladomorny pojme jícen tmavý,
neb záhy přijdou nelitostní kati


Rorate, rorate, ach, rorate!
Jak plakala by duše ve mně;
nebesa, jež se otevíráte,
proč nezrosíte naší země?!


Meine Lust ist bei den Bächen
um manch stummes Wasserkind,
wo die tollen Frösche zechen
und in stetem Jauchzen sind,
wo die freierischen Westen
bulen mit den schwanken Ästen
und weh'n einen Hall darein,
als es solten Küsse sein.


Daß Aesculap und die Natur verbunden,
Ihn rissen aus des Charons Kahn,
Und seinen Blick die Parce selbst empfunden,
Die an dem goldnen Faden spann.


Fák sudarán zápor s szélvész harcolnak időnként,
Mégis fenn a sas tartja királyi lakát.
Aki napot keres, a vésszel megvíni ne féljen,
Vagy köz lélekként tűrje, ha porba szegik.


Ночною темнотою
Покрылись небеса,
Все люди для покою
Сомкнули уж глазВнезапно постучался
У двери Купидон,
Приятный перервался
В начале самом со«Кто так стучится смело?» —
Со гневом я вскрича«Согрей обмерзло тело, —
Сквозь дверь он отвеча —
Чего ты устрашился?
Я мальчик, чуть дышу,
Я ночью заблудился,
Обмок и весь дрожу»Тогда мне жалко стало,
Я свечку засветил,
Не медливши нимало,
К себе его пустиУвидел, что крилами
Он машет за спиной,
Колчан набит стрелами,
Лук стянут тетивоЖалея о несчастье,
Огонь я разложил
И при таком ненастье
К камину посадиЯ теплыми руками
Холодны руки мял,
Я крылья и с кудрями
Дос_у_ха выжимаОн чуть лишь ободрился,
«Каков-то, — молвил, — лук,
В дожже, чать, повредился»И с словом стр_е_лил вдруТут грудь мою пронзила
Преострая стрела
И сильно уязвила,
Как злобная пчелОн громко засмеялся
И тотчас запляса«Чего ты испугался? —
С насмешкою сказа —
Мой лук еще годится,
И цел и с тетивой;
Ты будешь век крушиться
Отнынь, хозяин мой»


Als ich matt und fieberkrank
In dem Chane niedersank
Und es in mir Nacht ward,
An der harten Blätterstreu,
Drauf ich ruhte, o wie treu
Ich von dir bewacht ward!


So lang des Daseins bunte Schatten
Des Malers weise Hand belebt,
So lang auf blüthenreichen Matten
Des Dichters Auge trunken schwebt
Und in des Herzens dunklem Grunde
Gestalten seelenvoll erschaut –
Ist über diesem Erdenrunde
Ein Tempel ewig neu erbaut. –


Kunze ist dein Name, sprichst du?
Ruft erschreckend aus der Junge;
Der ist todt, so sagt mein Vater,
Und begraben längst, der Gute.


Fuyons ensemble, n’importe où,
Près de la mer, à la campagne,
En Gascogne, en Suisse, en Poitou.
Fuyons ensemble, n’importe où,
Aux pays où l’on parle indou,
Dans la très romantique Espagne.
Fuyons ensemble, n’importe où,
Près de la mer, à la campagne.


Ba je tu v světě radostí,
Pusť jen se do toho.
Krásných zde květů na tisíc
A lásky přemnoho.


Mělo by léto hřát a zatím podzim čiší,
mou smutnou modlitbu dnes bůh už neuslyší,
ji nikdy neslyšel, ač kleče jsem ho prosil,
mou líhu vyprahlou v dnech vzrůstu neporosil,
vždy s každým večerem jen stíny napršely,
a k hvězdám neviděl jsem pro zrak slzou stmělý.


Seht, es steigt aus mir hernieder
Lucifer, der lang verbannt,
Er und Bachus sind zwei Brüder,
Es erscheint ein neues Land
Weingelaubt der Jünger Schaaren,
Flammen in des Waldes Haaren
Leuchten durch die Dämmerung
Alle in erhabnen Schwung.


Lucas nennet ſeine Liebſte/ ſeine Flammen/ ſeinen Blitz
Seine Sonne/ ſeinen Monden (mercket!) ſeinen Ritter-
Sitz.


Ta dílna byla jedna šeř.
On pravil ke mně: Dítě, věř,
ty nejsi pro tu práci,
buď mou! A v ret mne líbal, v tvář,
a dílna byla jedna zář,
a zpívali v ní ptáci.


Sapete pur che, quando avvien ch'io miri
gli occhi infiammati di celeste ardore,
non sostenete voi l'alto splendore
né 'l fiammeggiar di que' cortesi giri,


K paláci ze mhy most se pne,
ze křišťálu jsou stěny
a okna jako duhy zář,
park ze stříbrné pěny.


sì che meglio è che le tue parte excelse
non sian da te vedute, se non quanto
haristi del mio mal magior cordoglio.


Nun wirkt Erinnerung, Schmerz und will uns sagen,
Daß wir wie Kinder nur die Zeit verspielt,
Wir sehn zurück nach den verlohrnen Tagen,
Wo Frohsinn uns und Ernst zusammenhielt;
Dir Trennung, dünkt uns, sey nicht zu ertragen,
Die Stunde, die sich nah und näher stiehlt,
Man fragt sich: kannten wir uns schon seit Jahren?
Jetzt möchten wir mit Wochen, Tagen sparen.


Jemehr die sonne scheint/ ie härter wird der koth/
Hingegen schmeltzt das wachs von den geringsten flammen.
Ein richter/ der nicht kan zu rechter zeit verdammen/
Tritt nur die frömmigkeit/ und keine laster todt;
Allein dein eifer weiß gar wohl zu unterscheiden/
Daß man nicht iedes pferd an harte zügel legt/
Die schafe selten läst die strenge peitschen leiden/
Murenen aber nur mit linden ruthen schlägt.
Und die gerechtigkeit zwar die gedrückten schützen/
Doch nicht/ wie Draco/ muß mit lauter donner blitzen.


Ó, érettsorsú, árva férfi,
ki lápok lángjait űzted rohanva
s már-már elérvén, húnyni láttad
s kezedre csöppent lucskos, éji hamva!
Te harmincéves férfiarc,
sokat tudó, öregedő,
leheld vakká tükreidet, ne lássék
titkod: a sok finom redő.


Also brechen wir auf!
Ach nein, bleiben wir noch,
Bis an ein Loch.
Schließlich löst sich alles doch
In Papier auf.


Vidí s hrůzou princ, jak k zemi klesá
zrovna pod koně a pod kolesa. –
Koně pádí, jak by pustil běsa,
princka s pláčem na mrtvolu klesá,
z blízké studny džbánek s vodou chopí
a krvavé rány, bledá, kropí.
Rány se hned celí, princ už dýchá,
vstává – za koni však nepospíchá,
na princeznu patří jen a vzdychá:
„Zjeve luzný, zlatá pampeliško. –


Ihr edlen Schläfer unterm Sand, o laßt den Kampf euch nicht gereun.
Es wird der spätste Pilger einst auf eure Hügel Rosen streun.
Und auch der Dichter eilt herbei, von keiner ird'schen Furcht besiegt,
Wo rings um Warschau hingestreckt die große Hekatombe liegt!
Denn kenntlich traun ist euer Grab, und keiner sucht's vergebens auf;
Es sitzt die hohe Nemesis, ein riesengroßer Geist darauf!


Róllad emlékezek
reggeli
első elmélkedésimben -
róllad gyűlnek ezek
estveli
vég elcsendesedésimben! - -
Te, kivel a Schillereket
csodálván, a hét egeket
befogni erőlködék. -
Emlékezel-e te
felőllem?
ha néha szemeidbe tűn
a szép Nap kelete:
oh, ha nem,
ébredj fel ez egy-két betűn!
Nekem minden Napnyugot
Zephire igy susogott:
a Lélek nem változik.


Vergönne mir, Najade, nachzulallen,
Was mein erſtauntes Ohr durchdrang,
Und was dein Göttermund den Faunen ſang, und allen
Hamadryaden ſang. — —


月下谈深睡去迟
满身凉露夜何其
鸡声未断钟声起
又是江头欲别时


die ich dir streun will, an mich her zu betten,
daß alle meine Mächte an des Weibes
enthüllten Göttlichkeiten sich entketten,
versink'ich – in den Teppich – deines – Leibes!


Mir auch schwände wohl die Last
Und das Bangen im Gemüthe,
Fänd' ich nur bei dir die Rast,
Die mich scheuchet sonder Güte!
Ach, du wußtest mit Bedacht
Mich zu höhnen, mich zu strafen!
Aber du kannst ruhn und schlafen,
Da mir endlos ist die Nacht!


Anda, escarba el brasero
que aprieta el frío,
¡qué poco dura el sol en estos días!
Y pensar, hijo mío,
que el sol se hará ceniza
y en el cielo, de Dios la frente inmensa
será un memento!


	Ecco, chi vide mai tal pentolino?
Destro, galante, leggiadretto e snello:
natura il sa, che n'ha perduta l'arte;


Na zahradě vadne růže,
nejkrásnější růžička,
hořce pro ni matka pláče,
sladká matka miličká.


I vstal tak klidně, k všemu hotový,
jak s něj by spadly světské okovy.
Šel opět sám tou cestou pustou zpět.
A mimovolně Aleš porovnával
s tou cestou žití svého truchlý květ,
tak osamělý, že se často ptával,
proč žije on? Proč vlastně stojí svět?


O fangt nur einmal wieder an den Lauf,
Gott führt euch weiter, – auf, wacht auf, wacht auf. –


يا قَلبُ يا خائِنَ الحَبيبِ
ما أَنتَ إِلّا مِنَ القُلوبِ
قُرَّةُ عَيني وَبَردُ عَيشي
بانَ وَرَيحانَتي وَطيبي
وَلَم تُقَطِّع وَلَم تُضَمِّن
أَثوابَكَ البيضَ في الجَنوبِ
غَدَرتَ لا شَكُّ بِالحَبيبِ
أَحلِفُ بِالسامِعِ المُجيبِ
فَقالَ ذَنبٌ عَزايَ عَنهُ
فَقُلتُ مِن أَعظَمِ الذُنوبِ
أَو يُقرَنُ القَلبُ بِالوَجيبِ
وَتُغمَرَ الأُذنُ بِالنَحيبِ
وَتُرسِلُ العَينُ ماقِيَيها
بِالفَيضِ مِن مائِها السَكوبِ
فَثَمَّ أَدري أَشَرَّ قَلبٍ
أَنَّكَ تَأسى عَلى الحَبيبِ


Töchter, streuet Blumen, bringet Opfergaben
Um die goldne Wiege; kleine muntre Knaben
Macht ein Singechor, und sprecht:
O! du sollst zum Opfer unsre Herzen haben,
Kind vom göttlichen Geschlecht!


Nem tetszett ez Görgeinek, Kossuthnak,
Meg azoknak a kis honvéd fiuknak:
Élet-halál! Szuronyt szegezz! előre!
Rendre dőlt a granatéros előtte.


And oft as Ease and Health retire
To breezy lawn, or forest deep,
The friend shall view yon whitening spire,
And mid the varied landscape weep.


Treulieb bei mir im Zelte lag,
Das Pulfer hat sie gerochen
Die ganze Nacht, doch früh am Tag
Da ist sie aufgebrochen.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Ty květe ráje ze všech nejkrásnější,
ty svatý proude věčné přerody,
jenž šumem svým svět v pokoj ukonejší,
v nebeské krásy věčné pohody,
kdo před tebou by rád as neuklonil
svou šiji tvrdou, z ruky nepustil
meč pomsty, s nímž se za svým vrahem honil?
Kdo odpustit by nechtěl ze všech sil
a z celé duše tam, kde v prach jej stlápli,
a v jeho pohár, blahem vzkypělý,
mu třeba sterou krůpěj jedu kapli?
Ty nejpřednější v nebi anděli,
až hlava má, již věnčí trní zkázy
své v čelo vtlačivši jí ostny zlé,
vše se světem již zruší blahé vzkazy
a v hrob své tady skryje pobledlé,
já z rakve ještě volat budu:
„Ty svaté spásy slunný paprsku,
mé požehnání prostřed věčných trudů
ti z šíré tmy smutného okrsku
na věky zníti bude jako hymna,
a každý duch má slova uslyše
ta vroucí, čistá, ryzí, přeupřímná,
je zlatým pérem v hruď si vepíše!“


Z vnitř města však zní zbožný zpěv:
„Ó, Pane, v hrůze vstaň
a zahlaď šípem krvavým
msty sedmihlavou saň!“


Kdož tam se pode skalou
Před bouří ukrývá?
Odtamtud divý dvouzpěv
Slyš! v bouři zaznívá.


Abu-Johl.


Ah! what avails, he cried, the blood
Shed by each patriot band of yore,
When Freedom's unpaid legions stood
Protectors of this sea-girt shore,
When antient Wisdom deem'd each British sword
From hostile power could guard its valiant lord.


O umění, jež v klínu nosí
do šera žití hvězdný svit,
do vedra jeho kapku rosy
a jež nás učí šťastně žít.


Hei-de confessar-te
um dia
o meu desejo:


Dívka leká se, a panstvo
Plésá; v hlučné slávě kníže
Šťastný rozkoš svou a krásu
Milé vlasti k Praze vede.


夜合朝开秋露新
幽庭雅称画屏清
果然蠲得人间忿
何必当年宠太真


pero tan cierto vi luego el perderme,
que esto sólo excusó mi perdimiento,
y fue el primer afecto tan sin tiento,
que al segundo fue fuerza rehacerme.


A přece jen, ó Sladká vonných dlaní,
proč nejprudčí
jsem touhou mřít byl zajat z nenadání
v tvé náruči?