1
يا سيدتي :
كيف أًصور هذا العصر اللامعقول ،
نسيت الوصفا
كنت أظن الكلمة بيتي
فإذا بهم  سرقوا الباب
وسرقوا السقفا
سرقوا الورق الأبيض منا ،
سرقوا الحرفا
ماذا نأكل ؟
ماذا نشرب ؟
كيف نعبر عن أنفسنا ؟
إنا نأكل ـ يا سيدتي ـ قمعاً
إنا نشرب ـ يا سيدتي ـ خوفا
أين سنذهب يا سيدتي ؟
إن عبور الشارع خطرٌ
إن ركوب المصعد خطرٌ
والسيارة خطرٌ
والدراجة خطرٌ
والطيارة خطرٌ
ليس هناك مكانٌ
يجلس فيه الكاتب ،
ليس هنالك مقهى
نصف الجملة في الجبانة
نصف الفكرة في المستشفى
2
يا سيدتي :
ماذا يبقى من إنجيل الثورة ،
حين تقرر قتل مغنيها ؟
ماذا يبقى من كلمات الثورة ،
حين ستمضغ أكباد بنيها ؟
ماذا يبقى ؟
حين تخاف الدولة من رائحة الورد ،
فتحرق كل مراعيها
ماذا يبقى من فلسفة الثورة ،
حين تخاف طلوع الشمس ،
وتنتف ريش كناريها ؟
ماذا يبقى ؟
ماذا يبقى ؟
ماذا يبقى ؟
حين تبول الثورة فوق كلام نبييه
3
يا سيدتي :
أطلب عفوك
إن لم أكتب في عينيك قصيدة شعرٍ
إن العازف نسي العزفا
كيف أحبك ، يا سيدتي ؟
إن مباحث أمن الدولة ،
تلقي القبض على الأحلام
وترسل أهل العشق إلى المنفى
4
يا سيدتي  يا سيدتي
كنت قديماً أقرأ جسمك
سطراً سطراً
حرفاً حرفا
كنت قديماً أشعل في نهديك النار
وأزرع بينهما سيفا
أما اليوم  فأصبح شكل النهد ،
يشابه أسوار المنفى
يا سيدتي  يا لؤلؤتي  يا واحدتي
كيف أمارس فعل الحب
وطعم الجنس له طعم المنفى ؟؟
5
يا سيدتي :
كيف أقاوم هذا العصر المملوكي ،
وهذا الحقد النيروني ،
وهذا القتل المجاني ،
وهذا العنفا ؟
كيف سأوقف هذا المد اللاقومي ،
وهذا الفكر التجزيئي ،
وهذا المطر الكبريتي ،
وهذا النزفا ؟
كيف نعبر عن مأزقنا ؟
كيف نعبر عما يكسر في داخلنا ؟
كيف سنتلو آي الذكر على جثتنا ؟
إن مباحث أمن الدولة تطلب منا
أن لا نضحك
أن لا نبكي
أن لا ننطق
أن لا نعشق
أن لا نلمس كف امرأةٍ
أن لا ننجب ولداً
أن لا نرسل أي خطابٍ
أن لا نقرأ أي كتابٍ
إلا عن أحوال الطقس ، وإلا عن أسرار الطبخ
فتلك قوانين المنفى
6
يا سيدتي :
ماذا أفعل لو جاءتني أمي في الأحلام ؟
ماذا أفعل لو ناداني فل دمشق
وعاتبني تفاح الشام ؟
ماذا أفعل لو عاودني طيف أبي ؟
فالتجأ القلب إلى عينيه الزرقاوين
كسرب حمام
يا سيدتي :
كيف أقولك شعراً ؟
كيف أقولك نثراً ؟
كيف أقولك ، يا سيدتي ، دون كلام ؟
7
يا سيدتي :
كيف أبشر بالحرية
حين الشمس تواجه حكماً بالإعدام ؟
كيف سآكل من غير طعام ؟
يا سيدتي :
إني رجلٌ لم يتخرج من بارات السلطة ،
في أحد الأيام
أو أشغلت وظيفة قردٍ
بين قرود وزارات الإعلام !!
يا سيدتي :
إني رجلٌ لا أتوارى خلف حروفي
أو أتخبأ تحت عباءة أي إمام
يا سيدتي : لا تهتمي
فأنا أعرف كيف أكون كبيراً
في عصر الأقزام
*
8
يا سيدتي : لا تهتمي
سوف أظل أحبك
حتى أفتح نفقاً تحت البحر
وأثقب حيطان المنفى
لا تهتمي
لا تهتمي
لا تهتمي
إن المنفى في غابات الكحل الأسود
ليس بمنفى


Kde teprve se stínů honí
přes tříšť mých strouchnivělých klasů,
oř smrti podkovou kde zvoní
mi v patách v zpěv můj bez ohlasu;


Publicado no livro Espumas: versos (1917)
In: Poesias completa São Paulo: HUCITEC: Secretaria da Cultura, Ciência e Tecnologia do Estado, 197 17 (Obras de Amadeu Amaral


Diß Grosse Wohrt von oben,
Das auch die Trohnen loben,
Ist Gott von Ewigkeit:
Diß hat auch angenommen
Das Fleisch der Welt zum Frommen
In der bestimten Zeit.


Co tam bylo slziček
jedna jako druhá,
nekonečná ode mne –
k tobě rudá stuha.


Er kan mit solcher kraft und wunderreichem schein
die forcht in unserm feind, den mut in uns vermehren,
daß ihn als eine sonn, nicht einen stern gemein
mit wunder mäniglich muß sehen, segnen, ehren.
Zuflüchtig suchen ihn reich und arm, groß und klein,
die pfleget seines rats und trosts er zu gewehren,
daß er, als der welt stirn, nein hirn und haupt zu sein,
allfähig, allein wert zu rühmen, zu begehren.
Darum verbleibet er, ein wunder aller zeit,
durch seiner gotsforcht, treu und weisheit edle thaten
der inhalt aller lehr, der probstein weiser leut;
Des fridens lehr und lieb, ein beispil der soldaten,
der spigel guter rät, sigweiser in dem streit,
der tugend ganze sum, lehrbuch der potentaten.


Sevři moje tělo v náruči své vřelé,
přitiskni svou hlavu pevně na mé skráně
v horkém toužení,
dej, ó dej, ať vášeň má tě stráví cele,
v objetí ať těsném zemřem blaženi!


Und ach, doch ist mein Schmerz so süß,
Viel süßer als die schönsten Freuden,
Und wahrlich, für kein Paradies
Möcht' ich aus diesen Fesseln scheiden.


Костюмчик полинялый
Мелькает под гороЗовет меня на скалы
Мой маленький героУж открывает где-то
Зеленый глаз маяПечально ждет ответа
Мой маленький моряУж в зеркале залива
Холодный серп блестиВздыхает терпеливо
Мой маленький бандиСердечко просит ласки, —
Тому виною марИ вытирает глазки
Мой маленький Баяр


Dise all vier gar kleglich klagten
in der hell, von dir sagten,
wie sie on billikeit und recht
von dir, du junger henkerknecht,
hie sint gewürget woren.«
Die scharf und streng antwort verdroße
Pompejum hart und große;
weil aber das die warheit was
und im die gmein trug großen haß,
verbarg er seinen zoren –
Wie das Plutarchus tut beschreiben.
hie lert man, wer ein man tut schelten,
das er wider zu ru tu bleiben,
wan man im tu mit gleich vergelten.
das sprichwort sagt: wer kugeln wöl,
der selbig auch aufsetzen söl.
ein bös wort hat nie guts geboren.


Fratelli, il senso e Belzebù v'inganna:
sotto color di crescer devozione,
voi vi trovate con messer cappone,
cantando laude a Dio, gloria ed osanna;


净几明窗尚友轩
道情诗思共悠然
春宵几度相思梦
霁月光风各一天


hikmeti ile baktığında


Ani travka na pažitu
nepohne se od vánku,
všude klid, jen ku blankytu
plna vášně, plna citu,
zvučí píseň skřivánků.


Kroky veselými, skoky křepkými
urazil jsem stezku dolů do polí,
před pšeničným lánem náhle nohy mi
samy zarazily v horkém údolí.


Ein unverschämter Naseweis,
Der, was er durch Stahlarbeitersfleiß
Auf dem Laden künstlich liegen sah,
Dacht, es wär für ihn alleine da:
So tatscht' er dem geduldigen Mann
Die blanken Waren sämtlich an
Und schätzte sie nach Dünkelsrecht,
Das Schlechte hoch, das Gute schlecht,
Getrost, zufriednen Angesichts;
Dann ging er weg und kaufte nichts.


护惜神锋逮缺残
回观败冢只潸然
只今汗血无人问
朽骨成山直几钱


Ché l´ardir suo conosco e l´antico uso,
e so come scacciato al cor s´aventa,
e dentro v´è quando ne pare excluso.


Trhá štíty jízdou ručí,
mraků houšť jím roztřepena,
v nich on nyje, vyje, hlučí.


Willst du dich so weit bemühen?
Hier ist stets Gelegenheit,
Wann du willst, so muß dir blühen
Ihre süsse Freundlichkeit,
Drum vermindere deine Last,
Und behalte, was du hast.


Et le cœur dit : « Je suis l'ivrogne furibond.
Certes, la joie est bonne, et luit couleur de gloire ;
Mais quand c'est la Douleur même qui verse à boire,
Le verre qu'elle tend nous semble si profond.


Druhého dne o tom opět dumal,
nepochopiv hádanky té smyslu,
až tu před ním opět stanul Anděl.


爱笋从嗔不出山
看成修影泛微澜
此君臭味唯风月
底事须除数百竿


Tous les loups d'outre-Rhin ont mêlé leurs espèces :
Ils sont tous là, hurlant de leurs gueules épaisses


ma da l'opra lo stil vinto si sente,
con cui sì male i vostri onor pareggio;
onde muta rimango, ed al ciel chieggio
o maggior vena o desir meno ardente.


In dem eiteln Welt-Gedränge,
Ward von der verführten Menge,
Die man allenthalben spührt,
Doris dennoch nie verführt,
Niemahls hatte sie erkohren
Einen Gifft, der Zucker hieß;
Weil ihr etwas angebohren,
Das so fort die Probe wieß.


Da poi che sotto 'l ciel cosa non vidi
stabile et ferma, tutto sbigoctito
mi volsi al cor, et dissi: – In che ti fidi? –
Rispose: – Nel Signor, che mai fallito
non à promessa a chi si fida in lui;
ma ben veggio che 'l mondo m'à schernito,
et sento quel ch'i' sono et quel ch'i' fui,
et veggio andar, anzi volare, il tempo,
et doler mi vorrei, né so di cui;
ché la colpa è pur mia, che più per tempo
deve' aprir li occhi, et non tardar al fine,
ch'a dir il vero, omai troppo m'attempo.
Ma tarde non fur mai gratie divine;
in quelle spero che 'n me anchor faranno
alte operationi et pellegrine.–
Così detto et risposto: or, se non stanno
anzi le rota il tempo, et muta, et spezza,
queste cose mortai che fine avranno?
queste cose che 'l ciel volge et governa,
dopo molto voltar, che fine avranno?
Questo pensava, et mentre più s'interna
la mente mia, veder mi parve un mondo
novo, in etate immobile et eterna,
e 'l sole et tutto 'l ciel disfar a tondo
con le sue stelle et co la terra e 'l mare,
et rifarsene un altro più giocondo.
Qual meraviglia ebb'io quando ristare
vidi in un punto quel che mai non stette,
ma discorrendo suol tucto cangiare!
Et vidi le tre parti sue ristrecte
ad una sola, et quella una esser ferma
sì che, come solea, più non s'affrette;
et quasi in terra d'erbe ignuda et herma,
né ‘fia’, né ‘fu’, né ‘inanzi’, né ‘indietro’,
né ‘fia’, né ‘fu’, né ‘indietro’ o ‘inanzi’,
ch'umana voglia fanno varia e 'nferma!
Questo fia adesso et questo fu pur dianzi
né ‘fia’, né ‘fu’, né ‘mai’, né ‘inanzi’ o ‘'ndietro’,
ch'umana vita fanno varia e 'nferma!
Passa il penser sì come sole in vetro,
anzi più assai, però che nulla il tene;
oh qual gratia mi fia, se mai l'impetro,
ch'i' veggia ivi presente il sommo bene,
non alcun mal, che 'n tempo nasce et cresce
et con lui si diparte et con lui vène!
Non avrà albergo il sol Thauro né Pesce,
per lo cui variar nostro lavoro
or nasce, or more, et ora scema, or cresce.
Beati spirti che nel sommo choro
si troveranno, o trovano, in tal grado
che sia in memoria eterna il nome loro!
Oh felice colui che trova il guado
di questo alpestro et rapido torrente
ch'à nome vita et a molti è si a grado!
Misera la volgare et cieca gente
che pon qui sue speranze, in cose tali
che 'l tempo le ne porta sì repente!
Oh veramente sordi, ignudi et frali,
poveri veramente di consiglio,
veramente egri et miseri mortali!
Quei che 'l mondo governa pur col ciglio,
et pacifica et turba gli elementi,
che conturba et acqueta gli elementi,
al cui saver non pur io non m'appiglio,
ma li angeli ne son lieti et contenti
di veder de le mille parti l'una,
et in ciò stanno desiosi e 'ntenti
................................
O mente vaga, alfin sempre digiuna,
a che tanti penseri? un'ora sgombra
quanto in molt'anni a pena si raguna.
Quel che l'anima nostra preme e 'ngombra,
‘dianzi’, ‘adesso’, ‘ier’, ‘deman’, ‘matino’ et ‘sera’,
tutti in un punto passeran com'ombra;
non avrà loco ‘fu’, ‘sarà’ ned ‘era’,
ma ‘è’ solo in presente, et ‘ora’, et ‘oggi’,
et sola eternità raccolta e 'ntera;
spianati dietro e 'nanzi valli et poggi
ch'occupavan la vista, non fia in cui
vostro sperare et rimembrar s'appoggi;
la qual varietà fa spesso altrui
vaneggiar sì, che par gioco di ciance,
vaneggiar sì, che 'l viver par un gioco,
pensando pur: – Che sarò io? che fui? –
Poi che non più diviso a poco a poco,
Non sarà più diviso a poco a poco,
ma tutto inseme, et non più state o verno,
ma morto il tempo et variato il loco;
et non avranno in man li anni il governo
de le fame mortali, anzi chi fia
chiaro una volta fia chiaro in eterno.
Oh felici quelle anime che 'n via
sono o saranno di venir al fine
di ch'io ragiono, quando che si sia!
Oh felici quelle anime che 'n via
sono o seranno di venire al fine
di ch'io ragiono, quandunque e' si sia!
Et tra l'altre leggiadre et pellegrine
beatissima lei che Morte occise
assai di qua dal natural confine!
Parranno allor l'angeliche divise
et l'oneste parole e i penser' casti
che nel cor giovenil Natura mise.
Tanti visi, che Morte e 'l Tempo à guasti,
torneranno al suo più fiorito stato,
et vedrassi ove, Amor, tu mi legasti,
ond'io a dito ne sarò mostrato:
– Ecco chi pianse sempre, et nel suo pianto
sovra 'l riso d'ogni altro fu beato! –
Et quella di ch'anchor piangendo canto
di se medesma avrà gran meraviglia,
avrà gran meraviglia di se stessa,
vedendosi fra tutte dar il vanto.
Quando ciò fia, chi 'l sa, poiché soppressa
fu tal credenza a li amici [...]sti;
ma credo pur che 'l termine s'apressa.
Quando ciò fia, nol so: se fu soppressa
tanta credenza a' più fidi compagni,
a sì caro segreto chi s'appressa?
Credo io che s'avicini, et de' guadagni
veri et de' falsi si farà ragione,
che tutti fien allor opre d'aragni;
vedrassi quanto in van cura si pone,
et quanto indarno s'affaticha et suda,
come sono inganate le persone;
nesun segreto fia chi copra o chiuda.
Fia ogni conscienza, o chiara o fosca,
dinanzi a tutto 'l mondo aperta et nuda;
et fia chi ragion giudichi et conosca.
Ciascun poi vedrem prender suo camino
Ciascun poi vedrem prender suo viaggio
come fiera scacciata si rimbosca;
et vedrassi quel poco di vantaggio
d'oro o di terra che vi fa ir superbi
et vedrassi quel poco di paraggio
che vi fa ir superbi, et terra, et oro,
esser pur danno grave, et non vantaggio;
e 'n disparte la schiera di coloro
che menar vita ignobile et mendica
et vedrassi quel poco di paraggio
che vi fa ir superbi, et oro, et terreno,
esser pur grave danno, et non vantaggio;
e 'n disparte color che tenne a freno
o fortuna o modestia, [...]
senz'altra pompa, di godersi in seno.
e 'n disparte color che sotto 'l freno
di modesta fortuna ebbero in uso,
senz'altra pompa, di godersi in seno.
Questi triumphi, i cinque in terra giuso
avem veduto, et vederemo il sexto
avem veduto, et a la fine il sexto,
Dio permettente, vederem lassuso.
E 'l Tempo, ch'a disfar tutto è sì presto,
et la Morte, al suo debito sì avara,
morti inseme seranno et quella et questo.
Et quei che Fama meritaron chiara,
che 'l Tempo spense, e i be' visi leggiadri,
che 'mpallidir fe' 'l Tempo et Morte amara,
l'oblivion, gli aspetti oscuri et adri,
più che mai bei tornando lascieranno
a morte impetuosa, a' giorni ladri;
ne l'età più fiorita et verde avranno
incorrupta bellezza, immortal fama.
Ma innanzi a tutte ch'a rifarsi vanno,
è quella che piangendo il mondo chiama
con la mia lingua et con la penna stancha;
con la mia lingua et con la stancha penna;
ma 'l ciel pur di vederla intera brama.
A riva un fiume che nasce in Gebenna
Amor mi die' per lei sì lunga guerra,
che la memoria anchora il cor accenna.
Felice sasso che 'l bel viso serra!
Poi che ripreso avrà quel suo bel velo,
se fu beato chi la vide in terra,
che porà esser a vederla in cielo?


Autores, la escena acaba
con un dogma de teatro:
En el principio era la máscara.


. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . Ich umfasse Dich,
Auch meine Mutter, meine Nährerin
Und einst mein Grab; ich fass', so weit ich kann –
Ein kleiner Raum, doch mehr als Raumes g'nug
Zu meiner Ruhestätte. – Doch mein Blick
Reicht auf Dir weiter; nur mein träger Fuß
Ist es, der an Dir klebt; mein edles Herz
Schlägt freier, und mein Geist denkt höher auf.
Gabst Du mir den, o Erde? Gabst Du ihn,
So Dank Dir des Geschenkes! Zieh ihn auf,
O gute Mutter! Du erfüllst ihn nie.
Du leitest seine Kindheitschritte, beutst
Ihm Deine Mutterbrust, gewährest ihm
Aus Deinem Vorrath nur ein Bilderhaus
Aufwachender Gedanken, weckst in ihm
Durch gut- und böses Schicksal Deiner Sturm-
Und Sonnentage, Deiner Frühlinge
Und Winter, ach, Empfindungen von Wohl
Und Weh, von Qual und von Genuß,
Von Wechsel und der Allvergänglichkeit!


Cotta liebt sein liebes Weib; aber ihre Haupt-Gebrechen
Kan er, als ein redlich Mann, dennoch ihr für gut nicht sprechen.


Wohin man sieht, spuckt einer oder verrichtet sonst eine Notdurft:


Rinaldo non arà col Veglio scampo;
or mi parrebbe la tua figlia andassi
a Monte Albano intanto a porre il campo,
e bastere' trentamila menassi,
prima che sia raffreddo questo vampo.
Orlando non v'è or, che rimediassi,
ma sol Guicciardo, Alardo e Malagigi;
e preso Montalban, preso è Parigi.


Tam s našich vínků svatebních
po lístku lístek padá,
to děje se tak na podzim,
viď, má dušenko mladá?


揽辔南乘使者轺
秋风古道不辞遥
豺狼扫迹疮痍复
须遣遗民感圣朝


Die ihr Gewissen rein und schön
Gewaschen und behalten,
Mit Zoten und mit Schandgetön
Die Lippen nicht zerspalten;
Die ihre Herzen nicht verbaun
Mit schädlichen Gedanken,
Die werden Gottes Antlitz schaun
In diesem selgen Schranken.


Vasárnap este csak én köhögök
az országúton s a kivert kutyák.
Nagykésőn ma újra holdtölte lett!
Azt ugatják meg a kivert kutyák.


Eran las 7:30 en un dia como cualquiera
Pero una leyenda nueva el cielo y la tierra dijeron
que se escribiera.
Ya eran las 7:40 cuando me bajo del camión
Mi cuerpo percibe algo extraño
Justamente es cuando voy entrando
A lo que ahora sería un milagro.
Yo te veo y tú me ves, por primera vez
Y tú al igual que yo, sientes en el fondo
Una energía cósmica que rodea nuestro cuerpo
Es amor a primera vista.
Ya son las 8:16 y aun estaba confundido
Porque en ese momento no sabía si lo que sentía era
amor o no
Pero me quite la duda al escuchar tu voz
Y descubrí que no eras nadie mas
Si no con la que qerría por siempre estar.
Si, así fue, amor a primera vista
Me enamoré de tu ojos, pero me flechó tu sonrisa
Ya estás en mi sueños y te metiste en mi vida
Ahora eres la dueña de mis fantasías.
El reloj marca las 10:54
Y Ahora tú eres la principal causa de mis pecados
En el ayer yo estaba solo y acabado
Y ahora tú eres la princesa que había soñado
Que las estrellas me habían enviado.
Tú de 27 años y yo de 16
Pero cuando se trata del corazón ya lo ves
Que este sentiminto es más fuerte de lo que tengo,
No hay edad, ni obstáculo para el verdadero amor
Dicen que no se puede amar a una persona mayor,
Ese es un viejo dicho, pero el que lo dijo
Era una persona que no conocía el amor de verdad
Aunque aquí quizás, si haya de importar.
Se detuvo el tiempo a partir de ese momento
Y todo eso fue hasta que tú te marchaste
A las 2:10 exactamente, ni rastro dejaste
Y ni siquiera te despediste y al salir ni me hablaste.
Ya van 34 días y 15 horas
Es el tiempo que he gastado solo en mi alcoba
Sin saber de ti, que has hecho o como has estado
Pero algún día ten por seguro
Que nos volveremos a encontrar
Y es ahí cuando te diré, cuanto te amé y lo que este
tiempo te extrañé.
No quiero saber que esto terminó
No quiero asimilar que esto acabó
Porque no regresas a mí, y cambiar el destino
Ya no viene al caso, si eso es lo que piensas, estás
muy equivocada cariño.
Fue fugas lo que pasó
En el cielo se escribió
Para la tierra se dio
Dios fue testigo de nuestro amor.
Ella se llamaba ... Elizabeth
La que en sueños yo gritaba
Y hasta el momento es la única que fue
Todas las mujeres en una mujer
Un sueño difícil de creer
Hecho realidad y lo dejé pasar.
PD.- Mi único amor, yo quisiera volverte a ver,
Y ver en tus ojos la luz, de un nuevo amanecer.


Entflohn sind wir der Stadt Gedränge:
Wie anders leuchtet hier der Tag!
Wie klingt in unsre Lustgesänge
Lerchensang
hier und Wachtelschlag!
Nun wandern wir und lassen gerne
Herrn Griesgram zu Haus;
Ein frischer Blick dringt in die Ferne
Nur immer hinaus!
Wir wandern bis der späte Abend taut,
Wir rasten bis der Morgen wieder graut.


Cuanto compartimos
en la entrega de la rosa,
clavando la espina de ternura
en nuestros corazones,
el injerto de la flor no se realizó,
cuantos planes desechos,
ante tu partida inesperada
al valle de la muerte,
entrada necesaria al paraíso.
Te fuiste sin avisar,
en mis brazos te encontrabas,
en la noche fría de negro porvenir,
ahora esta por venir
el recuerdo de ese día
y cierro la razón
ante el hecho consumado
de tu muerte.
Los puños sangrantes,
golpeando el viento
del destino negro
que nos separó,
sangre y carne
ha quedado enterrados
donde lo único vivo
es mi dolor.
No quiero pensar en invierno,
Lo siento como témpano
eterno de mis lamentos,
lucho para olvidarte
pero la daga se clava
más y más,
hasta que el injerto del metal,
haga surgir
La Flor De la Muerte.
Despierto de súbito
sudando de pavor me encuentro,
levanto la vista al cielo sonriendo,
todo fue un sueño
y a mi lado te encuentras
envuelta en los brazos
de mi amor.
Abro los ojos
Desmesuradamente,
muero al saber
que a mi lado
esta la señora muerte,
besando tu frente.


»Blüthen, Gräber auszuschmücken,
Sonnenglanz, daß Deiner Brust
Tiefe Nacht den Seelenblicken
Nur noch tiefer werd' bewußt.«


(Заимствовано из «Метаморфоз» Овидия)
Над трупами милых своих сыновей
Стояла в слезах НиобеЛицо у ней мрамора было белей,
И губы шептали, бледнея:
«Насыться, Латона, печалью моей,
Умеешь ты мстить за обиду!
Не ты ли прислала мне гневных детей:
И Феба, и дочь Артемиду?
Их семеро было вчера у меня,
Могучих сынов Амфиона,
Сегодня… О, лучше б не видеть мне дня…
Насыться, насыться, Латона!
Мой первенец милый, Йемен молодой,
На бурном коне проносился
И вдруг, пораженный незримой стрелой,
С коня бездыханен свалилсТо видя, исполнился страхом Сипил,
И в бегстве искал он спасенья,
Но бог беспощадный его поразил,
Бегущего с поля мученьИ третий мой сын, незабвенный Тантал,
Могучему деду подобный
Не именем только, но силой,- он пал,
Стрелою настигнутый злобноС ним вместе погиб дорогой мой Файдим,
Напрасно ища меня взором;
Как дубы высокие, пали за ним
И Дамасихтон с АлфенороОдин оставался лишь Илионей,
Прекрасный, любимый, счастливый,
Как бог, красотою волшебной своей
Пленявший родимые ФивКак сильно хотелося отроку жить,
Как, полон неведомой муки,
Он начал богов о пощаде молить,
Он поднял бессильные руки…
Мольба его так непритворна была,
Что сжалился бог лучезарный…
Но поздно! Летит роковая стрела,
Стрелы не воротишь коварной,
И тихая смерть, словно сон среди дня,
Закрыла прелестные очи…
Их семеро было вчера у меня…
О, длиться б всегда этой ночи!
Как жадно, Латона, ждала ты зари,
Чтоб тяжкие видеть утраты…
А все же и ныне, богиня, смотри:
Меня победить не могла ты!
А все же к презренным твоим алтарям
Не придут венчанные жены,
Не будет куриться на них фимиам
Во славу богини Латоны!
Вы, боги, всесильны над нашей судьбой,
Бороться не можем мы с вами:
Вы нас побиваете камнем, стрелой,
Болезнями или громами…
Но если в беде, в униженьи тупом
Мы силу души сохранили,
Но если мы, павши, проклятья вам шлем,-
Ужель вы тогда победили?
Гордись же, Латона, победою дня,
Пируй в ликованьях напрасных!
Но семь дочерей еще есть у меня,
Семь дев молодых и прекрасных…
Для них буду жить я! Их нежно любя,
Любуясь их лаской приветной,
Я, смертная, все же счастливей тебя,
Богини едва не бездетной!»
Еще отзвучать не успели слова,
Как слышит, дрожа, Ниобея,
Что в воздухе знойном звенит тетива,
Все ближе звенит и сильнее…
И падают вдруг ее шесть дочерей
Без жизни одна за другою…
Так падают летом колосья полей,
Сраженные жадной косоСедьмая еще оставалась одна,
И с криком: «О боги, спасите!»-
На грудь Ниобеи припала она,
Моля свою мать о защитСмутилась цариц Страданье, испуг
Душой овладели сильнее,
И гордое сердце растаяло вдруг
В стесненной груди Ниобе«Латона, богиня, прости мне вину
(Лепечет жена Амфиона),
Одну хоть оставь мне, одну лишь, однО, сжалься, о, сжалься, Латона!»
И крепко прижала к груди она дочь,
Полна безотчетной надежды,
Но нет ей пощады,- и вечная ночь
Сомкнула уж юные веждСтоит Ниобея безмолвна, бледна,
Текут ее слезы ручьями…
И чудо! Глядят: каменеет она
С поднятыми к небу рукамТяжелая глыба влилась в ее грудь,
Не видит она и не слышит,
И воздух не смеет в лицо ей дохнуть,
И ветер волос не колышеЗатихли отчаянье, гордость и стыд,
Бессильно замолкли угрозы…
В красе упоительной мрамор стоит
И точит обильные слез


Vergebens mein Streben,
Die Kampfbegier!
Es zehret am Leben
Die Krankheit mir.


Geht aus des alten Adams hauß,
Folgt jener mutter nicht,
Die ihre lieb vom bräutgam aus
Zur hurerey gericht!


Hei! wie sich die Segel blähn ... und wie schön es in die Sonne hineingeht!


Bis auf des Meeres schwarzen Grund
Hinab reißt uns der Wogenschlund;
Dann wieder auf den Wellen
Wirft himmelwärts der Sturm das Schiff;
Ein Stoß nur, und am Felsenriff
Des Kaps muß es zerschellen.


Zsibbadt sokáig olvasatlanul
(Inni, vadászni sokkal könnyebb
Magyar kastélyban) s végül kidobták
Bűnöknek bűnösét: a könyvet.


山名仙掌足盘桓
未醉黄花半日闲
更上一层高著眺
此身拟可透天关


自起床头数俸钱
倩人买秫酿冰泉
牡丹开日应须到
净扫西轩待醉眠


Plötzlich fällt die Eumenide
Des Gewissens ihm ans Herz;
Und der süße Lebensfriede
Wandelt sich in wilden Schmerz.
Schrecklich rafft er ihn zusammen,
Seines Geistes letzten Schwung;
Auf dem Öta in den Flammen
Büßt er die Entgötterung.


»Ach nein,« sagte Frau Königin,
»Das Sticken, das verdreht den Sinn.


Und alsobald war da bei dem Engel
Die große Schaar himmlischen Heers,
Lobend Gott und sagend:


aşağıda iken yukarılarda yaşatan


O strenge ritterschafte
ganz teutscher nation,
Ueb ritterliche krafte
an ungerischer kron;
Beschütz witwen und weisen,
als dir dan zugehört,
der in des Türken reisen
on zal werden ermört.


Ba, když hrabě pak jel kolem
této sochy, týž lid, běda,
jak byl šťastným, že se o lem
jeho šosů chytit moh’ – –


Pur io vedrò di far che tu l'ottenga,
ch'abbi inanzi al morir questo contento;
ma mi dubito ben che te n'avenga,
tenendo il morir lungo, più tormento".
Suggiunse Elbanio: "Quando incontra io venga
a dieci armato, di tal cor mi sento,
che la vita ho speranza di salvarme,
e uccider lor, se tutti fosser arme".


A krahuj s poselstvím hned v dálce zmizel stmělé...


Oh ! que la terre en deuil retrouve son trésor !
Puisque tes vieux enfants s'éblouissent encor


Disfrutarnos mutuamente...
con besos alargados,
caricias fugaces,
las manos encendidas,
y los cuerpos temblorosos.
Despacio, lentamente,
para vivirlo todo.
Cuando hagamos el amor...
con mis manos en tu cara,
las tuyas en mi cuello,
tus labios en mis hombros,
los míos en tus pechos.
Cuando hagamos el amor...
nos olvidaremos del tiempo,
de la distancia, del mundo,
cuando hagamos el amor
te entregaré mis besos
que se entregan mordiendo,
te entregaré mis manos
que se aferran a tu cuerpo
Y el grito que se ahoga
y se muere en el pecho,
y las frases perdidas
que se escapan a gemidos,
entrecortadamente.
Te llenarás de fuego
hasta el instante en que todo
se transforme en silencio.
Cuando hagamos el amor...
es que ha llegado el momento,
sobre un lecho cualquiera.
Cuando hagamos el amor...
es que ha llegado el tiempo
de conocer el cielo.


Byla by hlasně výskala...
Na ňadra tiskla list a v nově
jen líbala a líbala...


Mag Stund auf Stunde rinnen;
Was kümmert mich die Zeit!
Ein Augenblick voll Minnen
Wiegt eine Ewigkeit.


Eres Tú la Verdad que con su muerte,
resurrección al fin, nos vivifica.
«¿Qué es la verdad?», lavándose las manos       Juan XVIII, 38.
Pilatos preguntaba al entregarte,
siendo Tú la verdad, cuanto tu sangre
nos lava del error del nacimiento.
Eres Tú la verdad, la que consuela
de la muerte; el raudal del agua pura
que nos quita la sed, no del océano
la que la vista llena. Sólo embuste
y error no más Naturaleza; engaño
del sentido, mentira lo que vemos;
una añagaza urdida por la Muerte,
que muerta de hambre sin cesar nos ronda
para tragarnos. ¡Curas el hastío
que nos meten al tuétano del ánimo
los halagos del mundo lagotero
que nos envuelve en sempiterno error!


sladkou, tklivou duši z všeho,
jak jen kvetla v Boha snech,
vydechnutou ústy jeho,
jak ji rajské Evě vdech’! –


أشكو إلى الله ما أقاسي
من شدَّة الفقر والهوان
أصبحت من ذلَّةٍ وعري
ما فيَّ دافٍ سوى لساني


تَبَلّجَ بالشّبيبةِ صُبْحُ شَيْبي
فأدْبَرَ لَيْلَها وولّى
ولمْ أسْتُرْ بُدورَ الصُّبْحِ جَهْلاً
وهلْ يَخْفى الصّباحُ إذا تجلّى
لقدْ كبَحَ المَشيبُ جُموحَ عَزْمي
بعَضِّ لِجامِ مَطيّتِهِ المُحَلّى
فَيا عهْدَ الصِّبا سِرْ في أمانِ
ويا وِرْدَ الرّدَى أهْلاً وسَهْلا


« Vents ! portez dans les cieux la voix de ma prière ;
Dieu ! versez le pardon sur l’orgueil à genoux.
Oui, l’orgueil m’a saisie, ô mon Dieu ! j’étais mère ;
Et la mère et l’enfant tendent les bras vers vous ! »


朝霞片片锦官城
负弩诸侯待长卿
见说君王爱词赋
不教消渴怨金茎


Verfall, der weich das Laub umdüstert,
Es wohnt im Wald sein weites Schweigen.
Bald scheint ein Dorf sich geisterhaft zu neigen.
Der Schwester Mund in schwarzen Zweigen flüstert.


Aus des Frühlings warmen, weichen Armen
Riß das schnelle Unglück ohn Erbarmen
Ihn hinunter in das tiefe Meer.
Über ihm und seinen Jugendträumen
Seht ihr nun die kalten Wogen schäumen;
Seine Heimat grüßt er nimmermehr.


Grad hier bi üns' oll Immenschur,
wenn'ck dor so sitt un denk
un't sümmst so dichting vör min Uhr,
dat stimmt so recht to min Natur –
dor stell man hen de Bänk!


Ten, jenž slovem všechny tvory šatí
ve své lásce, ve své dobrotě,
tenť sám šatu prázen, v nahotě
postaven jest zběsilostí katí.


L'année en s'enfuyant par l'année est suivie.
Encore une qui meurt! encore un pas du temps ;
Encore une limite atteinte dans la vie !
Encore un sombre hiver jeté sur nos printemps !


Herr Seyler, dieser Sachen
Seyd ihr nun gantz befreyt;
Ihr dörfft alleine wachen
Nach Lust und Fröligkeit
Und fahrt in guten Stande
Am sichern Hafen an.
Wol dem, der so zu Lande
Mit Glücke kommen kan.


Ben è infelice amante chi tanto ama
e con vane speranze in pianti e doglia
mor mille volte el dì, né nulla el preme,


Und stände vom freien Gedanken Nichts
In der langen Herrschergeschichte;
Wär's finster gewesen vom Tage des Lichts,
Ihr dummen, gelehrten Wichte:
Wir wollten doch den Gedanken frei!
Wir wollen's, die Herren auf Erden!
Mit den alten Freiheiten ist's vorbei;
Die Freiheit! die muß uns werden.


يا هِلالاً يا قَضيباً يا رَشا
إنْ تبَدّى أو تثنّى أو مشَى
يا غَزالاً وِرْدُهُ في أدمُعي
كلّما شاءَ ومرْعاهُ الحَشا
قد فَشا فيكَ هُيامي في الوَرى
وهْوَ لوْلا دمْعُ عَيْني ما فَشا
ولَكَمْ آثرْتُ كِتْمانَ الهَوى
غيْرَ أنّ الدّمْعَ بالسِّرِّ وشَى
كيفَ بالكِتْمانِ يوْماً لامرئٍ
سرّهُ في خدّهِ قدْ نُقِشا
أو بسُلْوانٍ لمَنْ في رِيّةٍ
جِسْمُهُ والقلْبُ في وادِي الأشا
خُذْ فؤدي لكَ منّي هِبَةً
حُرّةً وافْعَلْ بقَلْبي ما تَشا
بعْتُ فيكَ النّومَ بالسُهْدِ فلا
فَرْقَ عنْدي بيْنَ صُبْحٍ وعِشا
كمْ لَيالٍ بتُّ في ظَلْمائِها
أمْتَطي منْ نارِ شوْقِي فُرُشا
كلّما صِحْتُ بها وا كَبِدي
مادَتِ الأرضُ لِما بي دَهَشا
وكأنّ النّجْمَ شرْبٌ ثمِلٌ
واصلَ الثّمْلَةَ حتّى ارتَعشا
وكأنّ الصُبْحَ في الليلِ وقدْ
ملأَ الأرْجاءَ ممّا جيّشا
مُلِئَتْ منْ جوْهَرِ الدّمْعِ يَدي
عجَباً أقْبَلُ في قَلْبي الرّشا
وجَرى من ماءِ عيني نهَرٌ
حينَ أرْسَلْتُ دُموعي مُجْهِشا
فاعْجَبوا منْ جوْهرٍ لا يُقْتَنى
ولنَهْرٍ ليس يَرْوي عطَشا
يا نَديمَيّ فؤادي كلّما
نفحَتْ ريحُ النُّعامَى انْتَشا
أنِّسا قلبي بتَذْكارِ الحِمى
فالحِمى منْ أهلِهِ قد أوْحَشا
ضاعَ يومَ البيْنِ قلْبي فابْحَثا
بيْنَ أخْفافِ المَطايا وانْبِشا
وامْزُجاها قهْوَة عِطرِيّةً
كرُمَتْ كرَماً وطابَتْ عُرُشا
فإذا أبْصَرَها ذو قِرّةٍ
ظنّها بالبُعْدِ ناراً فَعَشا
وإذا قبّلَها شارِبُها
قطّبَ الوجْهَ لَها وانْكَمشا
فسلا السّاقي الذي أترَعَها
حيّةً أوْدَعَها أو حنَشا
ثائِرٌ راقبَ منْهُ فُرصَةً
ثمّ لمّا أمْكَنَتْهُ بطَشا
وتَخالُ الأفْقَ ثغْراً قاصِياً
غلَبَ الرّومُ عليْهِ الحَبَشا


tal ch' or (la sua mercé) lieta e sicura
girà la pace con l' oliva in mano,
spargendo ovunque andrà gioia e diletto;


Las tres partes del mundo sujetadas,
por su valor, por su saber profundo,
por túmulo la Parca les destina.


V knize, co jsem otevřel,
Vítr listy obrací.
Na knihu-li zanevřel
Či si tropí regraci?


野水平田稻正青
肩舆轧轧趁新晴
髼头奴子无拘束
牛背醉眠歌太平


Bald locket uns zur Linde
Kein kühler Schatten mehr;
Bald streifen rauhe Winde
Die Zweige blätterleer;
Die jungen Blumen sinken
Bald unter Reif und Schnee,
Und Perlentropfen blinken
Nicht mehr am weißen Klee.


A touha po Něm,
maličkém,
v mé duši zpívá ztajená...


Jen jak západ dohořívá,
v dáli obraz zlacený
ostrůvek jak ztracený
na východní stráni zbývá.


A zaklepal též u nás ve předsíni:
Nuž, starý mušketýre, jak se vede?
„Aj tak, můj pane, časové jsou jiní; –
však bývalo to! – pán-li vzpomnít svolí –“
A teď to bleskem šlehlo v oko šedé,
jak vzpřímil se co prut – a seknul holí!


Hier starben sie; die schönen Leichen blieben
Bewacht von Elfen auf umblühter Bahre,
Bis neue Kolonieen spätrer Jahre
Den Hain der Liebenden in Trümmer hieben.


Klonilť se mu, lichotil,
v bláto dal se šlápnout,
chtělť od krále lotříka
kde co drápem lapnout.


Pequeño Samurai, también me faltas,
me faltas cuando todo está contento,
contento por la guerra en retirada.
Y viene tu recuerdo con las altas,
las altas despedidas que entre el viento,
el viento me recuerda en tu mirada...
A mi padre, en la vida...


Ihr Fürsten, die von Ketzern stammen,
Ihr wollt nicht hören, wollt nicht sehn –
Ihr laßt euch von dem Mann verdammen,
Mit dem ihr wollt in Freundschaft stehn?


Ton amant est parti sans dague, sans épée,
Léger, et méditant un prompt retour vers toi,
Et voici qu'il n'a point reparu. C'est pourquoi
Tu veilles si dolente et de larmes trempée.


¡Luna! ¡Corona de una testa inmensa,
que te vas deshojando en sombras gualdas!
¡Roja corona de un Jesús que piensa
trágicamente dulce de esmeraldas!
¡Luna! Alocado corazón celeste
¿porqué bogas así, dentro la copa
llena de vino azul, hacia el oeste,
cual derrotada y dolorida popa?
¡Luna! Y a fuerza de volar en vano,
te holocaustas en ópalos dispersos:
tú eres tal vez mi corazón gitano
que vaga en el azul llorando versos!...


daß sie mir gab ihren Mund
der mich tötlich machet wund;
da mein' arme Seele webt,
da sie wohnt und allzeit lebt.


Porque a Beleza, gêmea da Verdade,
Arte pura, inimiga do artifício,
É a força e a graça na simplicidad


四十年前识若翁
闻歌桃叶比花红
而今老作城东母
亲见如来十指中


Er sieht und hört der Engel Mund,
Sein Mündlein hilft selbst singen;
Weiß alle Weisheit aus dem Grund
Und redt von solchen Dingen,
Die unser keiner noch nicht weiß,
Die auch durch unsern Fleiß und Schweiß
Wir, weil wir sind auf Erden,
Nicht ausstudieren werden.


Der Meineyd iſt dir angebohren
die Schaam und Zuchthaſtu verſchworen
Nur Schminke ſchoͤnet dein Geſicht.
Die Runzeln koͤntſtu nicht bedekken/
haͤttſtu die falſche Kreyde nicht
den Dekkel deiner ſchwarzen Flekken.


To také psáno jest mezi tím, co od staletí předkové vyznávali;
to také řečeno jest mezi tím, co před trůnem Beránka tolik let slavnostně šeptám i zpívám;
to také vtěleno jest v pravidlo víry, a já dle něho, ne ono podle mne se řídí:
Věřím v jednu, svatou, katolickou a apoštolskou církev.
Věřím v církev věřících; těch, kteří vyznávají Syna Božího, soupodstatného s Otcem, jenž přijde soudit.
Věřím v církev královskou, která je bohata jako ženich její, jemuž za podnoží jsou dáni národové; a budu věřiti i tam, kde jako On nemá, kam by hlavy sklonila.
Věřím v církev zpívající žalmy jásavé a lkavé; církev, jíž není ku posměchu děvek David před archou tancující.
Věřím v církev těch, jimž spílají žráčů a pijanů vína; tak spílali i Mistru jejímu.
Věřím v církev podezřívaných a povržených; neboť učeník nemá být nad Mistra, jenž byl povrhelem chátry.
Věřím v církev vykřikovanou jako nepřítelkyni státu; neboť i Zakladatel její zemřel jako buřič na popravišti.
Věřím v církev, jež každodenně vychází z některého zálesáckého Nazareta, aby v úžas a nelibost přivedla některý otrávený a třeštící Jerusalem.
Věřím v církev korunovanou věncem, jenž občas růžově kvete, ale vždycky zraňuje.
Věřím v církev potem úzkosti smáčenou a na dřevo potupy přibíjenou.
Věřím v církev unikající z hrobů každodenně zazdívaných a spečeťovaných.
Věřím v pomocnici nového Adama, v nevěstu jeho, která mu vyšla z proraženého boku, když usnul těžkým snem a duch jeho stoupal až do pekel.
Věřím v církev, pokřtěnou o Letnicích, kdy Duch jako hukot bouře jarní strhával starou úzkou stodolu, a ohnivé srpy žaly již prvotiny národů a ženci, jako opojení, mluvili jazyky rovnoprávnými.
Věřím v církev argumentací tak klikatých jako epištola Pavlova, a zřejmých, jako jeho blesk před Damaškem.
Věřím v církev požadavků maximálních a minimálních; nikdo nemůže chtít míň a nikdo víc než ona.
Věřím v církev, kterou si jako děťátko na srdce tiskne svatá Panna.
Věřím v církev, která je jako sukně nesešívaná, ale celá naveskrze setkaná; váhali ji roztrhat i pacholci pod křížem.
Věřím v církev Petrovu, který zapřel, ale nezradil; a dřív než se vzpamatoval, urazil jakémusi pacholkovi ucho, třebas se ani nečte, že bylo vyzývavě veliké.
Věřím v církev bojující.
A věřím v církev hojící, jako byl Samaritán, jenž slezl s osla, a jako byla útulná hospoda, v níž zanechal zraněného a zaplatil za něho.
Věřím v církev, která je jako síť; vynáší z hlubin vše, co popadne, a v lodičce rybáka Petra pleskají sebou ryby stříbrné a perleťové – až andělé, sedící na březích Věčna, roztřídí cenné a bezcenné.
Věřím v církev, v níž rozsévá se plnými hrstmi: a mnoho semene hyne na cestě, na skále i v trní; ale část přináší užitek, a nikdo ani neví, jak vzchází a jak vzrůstá.
Nevěřím v koukol, ale věřím v pšenici, mezi níž rdí se koukol.
Věřím v církev znavených a dekadendů, neboť ty přišel hledat dobrý Pastýř.
Věřím v církev děťátek a Zulů; a také v církev velikánů; neboť jeden vyroste a druhý rád se trochu pokoří.
Věřím v církev takových, z nichž nikdo neříká: Děkuji Ti, že jsem lepší a mravnější než ti a oni.
Věřím v církev zpátečníků, neboť jest třeba vracet se ke ztraceným branám ráje.
A poněvadž pro svaté nebylo třeba zakládat církve, věřím ve svatou církev nesvatých.
Věřím v církev, v niž uvěřit je zásluhou.
Věřím v církev, v niž věřit nemůže nikdo bez pomoci milosti Boží.


As minhas palavras, por
vezes, quando amealhadas,
os amigos chamam de poesi
As minhas emoções, quando
se refletem em expressão, alguns
dizem: é poeta ou é homem de paixã
Mas, na realidade, é com palavras
e emoção que, de inspiração em
inspiração, faço da vida uma cançã


What arts the wild disorder shall controul,
And render peace with virtue to the soul?
Out-reason interest, ballance prejudice;
Give passion ears, and blinded error eyes?
Arm the weak hand with conquest, and protect
From guile, the heart too honest to suspect?
For this, mankind, by sad experience taught,
Again their safety in dependence sought:
Press'd to the standard, sued before the throne;
And durst rely on wisdom not their own.
Hence Saturn rul'd in peace th' Ausonian plains,
While Salian songs to virtue won the swains,


Honza mlčel, umíral,
v tom však náhle, slyš –
nota písně venkovské
padla v jizby tiš.


Jak se to houpáš, starý poťouchlíku,
na lehátku svém podle taktu hudby!
A hlav máš stále, páv co v ocase ok –
neboj se o ně... ztuchlé makovice!...
A věnec z růží na nich na všech sedí!
Nu, jen se dívej... z Korinthu to pištci...
Ty tanečnice... to jsou dívky nilské...
A pij, pij... Arguse ty vyšeptalý...
A děkuj bohům, že na bedrách tvojich
neleží starost... o svět... o Řím vzpurný.


Host přepodivný kráčel po schodišti
přicházející z přešlých století,
a přece jdoucí ještě v dobu příští.
Stín, který nutí živé mlčeti.


Ein Vogel mit müdem Flügelschlag
irrt durch den blühenden Brombeerhag –


„Chci Neubach mít!“ – „Aj, snad ne hned?“
„Ba hned!“ – „Máš věru chvat,
nuž pojď jen blíž...“ „Jdu, dalť jsem spíš
tu věž tvou podkopat.


O Lorbeerzweige!
Ihr wachst auf einem himmelnahen Gipfel,
Zu dem ich nun schon zwanzig Jahre steige.


či farář, tukem požehnaný,
jenž silen v tajích dogmatiky
i v sofismatech svatých otců,
jde robotníkům kázat vodu
i úctu k pánům bohem daným
a zkrotiv takto duše jejich
po panských schodech stoupá v salon
mne ruce, ohýbá se, září
a hoduje a víno pije –


Slyš, kořen ke kořenu dí,
že život nikdy neumdlí,
slyš, větev k větvi šelestí,
že v smrti není bolesti.


أَجابَ دَمعي وَما الداعي سِوى طَلَلِ
دَعا فَلَبّاهُ قَبلَ الرَكبِ وَالإِبِلِ
ظَلِلتُ بَينَ أُصَيحابي أُكَفكِفُهُ
وَظَلَّ يَسفَحُ بَينَ العُذرِ وَالعَذَلِ
أَشكو النَوى وَلَهُم مِن عَبرَتي عَجَبٌ
كَذاكَ كُنتُ وَما أَشكو سِوى الكَلَلِ
وَما صَبابَةُ مُشتاقٍ عَلى أَمَلٍ
مِنَ اللِقاءِ كَمُشتاقٍ بِلا أَمَلِ
مَتى تَزُر قَومَ مَن تَهوى زِيارَتَها
لا يُتحِفوكَ بِغَيرِ البيضِ وَالأَسَلِ
وَالهَجرُ أَقتَلُ لي مِمّا أُراقِبُهُ
أَنا الغَريقُ فَما خَوفي مِنَ البَلَلِ
ما بالُ كُلِّ فُؤادٍ في عَشيرَتِها
بِهِ الَّذي بي وَما بي غَيرُ مُنتَقِلِ
مُطاعَةُ اللَحظِ في الأَلحاظِ مالِكَةٌ
لِمُقلَتَيها عَظيمُ المُلكِ في المُقَلِ
تَشَبَّهُ الخَفِراتُ الآنِساتُ بِها
في مَشيِها فَيَنَلنَ الحُسنَ بِالحِيَلِ
قَد ذُقتُ شِدَّةَ أَيّامي وَلَذَّتَها
فَما حَصَلتُ عَلى صابٍ وَلا عَسَلِ
وَقَد أَراني الشَبابُ الروحَ في بَدَني
وَقَد أَراني المَشيبُ الروحَ في بَدَلي
وَقَد طَرَقتُ فَتاةَ الحَيِّ مُرتَدِياً
بِصاحِبٍ غَيرِ عِزهاةٍ وَلا غَزِلٍ
فَباتَ بَينَ تَراقينا نُدَفِّعُهُ
وَلَيسَ يَعلَمُ بِالشَكوى وَلا القُبَلِ
ثُمَّ اِغتَدى وَبِهِ مِن رَدعِها أَثَرٌ
عَلى ذُؤابَتِهِ وَالجَفنِ وَالخِلَلِ
لا أَكسِبُ الذِكرَ إِلّا مِن مَضارِبِهِ
أَو مِن سِنانٍ أَصَمِّ الكَعبِ مُعتَدِلِ
جادَ الأَميرُ بِهِ لي في مَواهِبِهِ
فَزانَها وَكَساني الدِرعَ في الحُلَلِ
وَمِن عَلِيِّ بنِ عَبدِ اللَهِ مَعرِفَتي
بِحَملِهِ مَن كَعَبدِ اللَهِ أَو كَعَلي
مُعطي الكَواعِبِ وَالجُردِ السَلاهِبِ وَال
بيضِ القَواضِبِ وَالعَسّالَةِ الذَبُلِ
ضاقَ الزَمانُ وَوَجهُ الأَرضِ عَن مَلِكٍ
مِلءِ الزَمانِ وَمِلءِ السَهلِ وَالجَبَلِ
فَنَحنُ في جَذَلٍ وَالرومُ في وَجَلٍ
وَالبَرُّ في شُغُلٍ وَالبَحرُ في خَجَلِ
مِن تَغلِبَ الغالِبينَ الناسَ مَنصِبُهُ
وَمِن عَدِيٍّ أَعادي الجُبنِ وَالبَخَلِ
وَالمَدحُ لِاِبنِ أَبي الهَيجاءِ تُنجِدُهُ
بِالجاهِلِيَّةِ عَينُ العِيِّ وَالخَطَلِ
لَيتَ المَدائِحَ تَستَوفي مَناقِبَهُ
فَما كُلَيبٌ وَأَهلُ الأَعصُرِ الأُوَلِ
خُذ ما تَراهُ وَدَع شَيئاً سَمِعتَ بِهِ
في طَلعَةِ الشَمسِ ما يُغنيكَ عَن زُحَلِ
وَقَد وَجَدتَ مَجالَ القَولِ ذا سَعَةٍ
فَإِن وَجَدتَ لِساناً قائِلاً فَقُلِ
إِنَّ الهُمامَ الَّذي فَخرُ الأَنامِ بِهِ
خَيرُ السُيوفِ بِكَفَّي خَيرَةِ الدُوَلِ
تُمسي الأَمانِيُّ صَرعى دونَ مَبلَغِهِ
فَما يَقولُ لِشَيءٍ لَيتَ ذَلِكَ لي
أُنظُر إِذا اِجتَمَعَ السَيفانِ في رَهَجٍ
إِلى اِختِلافِهِما في الخَلقِ وَالعَمَلِ
هَذا المُعَدُّ لِرَيبِ الدَهرِ مُنصَلِتاً
أَعَدَّ هَذا لِرَأسِ الفارِسِ البَطَلِ
فَالعُربُ مِنهُ مَعَ الكُدرِيِّ طائِرَةٌ
وَالرومُ طائِرَةٌ مِنهُ مَعَ الحَجَلِ
وَما الفِرارُ إِلى الأَجبالِ مِن أَسَدٍ
تَمشي النَعامُ بِهِ في مَعقِلِ الوَعَلِ
جازَ الدُروبَ إِلى ما خَلفَ خَرشَنَةٍ
وَزالَ عَنها وَذاكَ الرَوعُ لَم يَزُلِ
فَكُلَّما حَلَمَت عَذراءُ عِندَهُمُ
فَإِنَّما حَلَمَت بِالسَبيِ وَالجَمَلِ
إِن كُنتَ تَرضى بِأَن يُعطو الجِزى بَذَلوا
مِنها رِضاكَ وَمَن لِلعورِ بِالحَوَلِ
نادَيتُ مَجدَكَ في شِعري وَقَد صَدَرا
يا غَيرَ مُنتَحِلٍ في غَيرِ مُنتَحِلِ
بِالشَرقِ وَالغَربِ أَقوامٌ نُحِبُّهُمُ
فَطالِعاهُم وَكونا أَبلَغَ الرُسُلِ
وَعَرِّفاهُم بِأَنّي في مَكارِمِهِ
أُقَلِّبُ الطَرفَ بَينَ الخَيلِ وَالخَوَلِ
يا أَيُّها المُحسِنُ المَشكورُ مِن جِهَتي
وَالشُكرُ مِن قِبَلِ الإِحسانِ لا قِبَلي
ما كانَ نَومِيَ إِلّا فَوقَ مَعرِفَتي
بِأَنَّ رَأيَكَ لا يُؤتى مِنَ الزَلَلِ
أَقِل أَنِل أَقطِعِ اِحمِل عَلِّ سَلِّ أَعِد
زِد هَشَّ بَشَّ تَفَضَّل أَدنِ سُرَّ صِلِ
لَعَلَّ عَتبَكَ مَحمودٌ عَواقِبُهُ
فَرُبَّما صَحَّتِ الأَجسامُ بِالعِلَلِ
وَما سَمِعتُ وَلا غَيري بِمُقتَدِرٍ
أَذَبَّ مِنكَ لِزورِ القَولِ عَن رَجُلِ
لِأَنَّ حِلمَكَ حِلمٌ لا تَكَلَّفُهُ
لَيسَ التَكَحُّلُ في العَينَينِ كَالكَحَلِ
وَما ثَناكَ كَلامُ الناسِ عَن كَرَمٍ
وَمَن يَسُدُّ طَريقَ العارِضِ الهَطِلِ
أَنتَ الجَوادُ بِلا مَنٍّ وَلا كَدَرٍ
وَلا مِطالٍ وَلا وَعدٍ وَلا مَذَلِ
أَنتَ الشُجاعُ إِذا ما لَم يَطَأ فَرَسٌ
غَيرَ السَنَوَّرِ وَالأَشلاءِ وَالقُلَلِ
وَرَدَّ بَعضُ القَنا بَعضاً مُقارَعَةً
كَأَنَّهُ مِن نُفوسِ القَومِ في جَدَلِ
لا زِلتَ تَضرِبُ مَن عاداكَ عَن عُرُضٍ
بِعاجِلِ النَصرِ في مُستَأخِرِ الأَجَلِ


Es mi flor, mi flor hermosa
A la que quizás no le hablaré
Nombre y flor son rosa
Pero no sabrá que me enamoré


de mi propia existencia.


Nur Liebe ist es, die uns trägt,
Die uns nach Leib und Seele pflegt,
Von ihr kommt's, was uns je begegnet.
Es wird kein Härlein uns gekränkt,
Nur Liebe ist, die es lenkt,
Es muß uns sein zum Ziel gesegnet;
Wenngleich die Schale bitter schmeckt,
Der Liebeskern inwendig steckt.


سلامٌ كماءِ الوردِ ديف بعنبرِ
وكالمسكِ مسحوقا بخدٍّ مُعَصفَرِ
أخصُّ به الشيخ الولى أخا الرضى
فتَى الجودِ والجدوى وأهل التفكرِ
فمذْ مدةٍ من دَهْرنا لم نقفْ على
رسائلَ منكم لا ولا عِلم مُخبِرِ
فلا تحسَبوا أنى نسيتُ عُهودكم
فما ولَهى إلا بكم وتَذَكُّرِى
أتحسبُ أنَّ البعدَ يسلى قلوبنا
وننساكم لا والإلهِ المصوِّرِ
وحقك يا مسعودُ حِلْفَةُ صادقٍ
لما راق عينى بَعدكم مِن مُصوّرِ
وأنتَ عِليمٌ بالذي أنا مضمرٌ
مِن الحق في إنصافكم والتَّدبُّرِ
رضينا بما يَرْضى لنا اللهُ فيكمُ
فما يجدُ الإنسانُ غير المُقدّرِ
لئن قصرتْ باعُ الزيارة عنكُم
فإنى لباعِ الوُدّ غير مُقصّرِ
عَسى ولعلَّ اللهَ يجمعُ شملَنا
فلا تكُن ممن قال ذَا لم يُقدَّرِ
فكلّ بأمر الله يجرى وقدرةٍ
مِن الخالق الربّ العظيم المقدِّرِ
فكنْ فِطماً في كل أمرٍ تريدُه
فما المرءُ في تدبيره بالمخيَّرِ
وإن قُلتَ قلْ إن شاءَ ربِّي مدبِّرا
فإِنّك في أشياءَ غيرُ مظفرِ


Der Esel spricht von dir nicht gut;
Er sagt: was ich an dir zu loben fände,
Das wiss' er nicht; dein Heldenmut
Sei zweifelhaft; du gäbst ihm keine Proben
Von Großmut und Gerechtigkeit;
Du würgetest die Unschuld, suchtest Streit;
Er könne dich nicht lieben und nicht loben.


Der Du in dem Sturm des Unglücks
Mastlos und entsegelt fährst,
Zage nicht! noch ist zu hoffen;
Plötzlich steht der Hafen offen,
Wo Du Dich dem Sturm entwehrst.


Má-li tvá duše rozkvést úrodou:
Světlem a úsměvem, láskou a blahem,
vždy musíš sejít dřív, ó Persefoné,
nevinná, nevědomá – slabá, neplodná,
do temné říše podzemních tajných sil,
kde Bohy Světlými vězněná Bytost Světa
svůj zašlý žije věk.
Bůh hrubší citem, starší myšlenkou,
vždy dřív té unést musí z kruhu družek tvých
násilím paže své, rozhodné vůle.
Nevinné, dětské tvoje útroby,
zkad do nedávna zněla ještě píseň,
veselá, hravá, jak zvuk studánky,
vždy jablka temného poznání
dřív musí okusit a strávit, v krev svou přetvořit!


Los de Roque, alfandoque
   ¡Triqui, triqui, triqui, tran!
Mañana cuando duerma la Anciana, yerta y muda,
lejos del mundo vivo, bajo la oscura tierra,
donde otros, en la sombra, desde hace tiempo están,
del nieto a la memoria, con grave son que encierra
todo el poema triste de la remota infancia
cruzando por las sombras del tiempo y la distancia,
¡de aquella voz querida las notas vibrarán!
   Los de Rique, alfeñique
   ¡Triqui, triqui, triqui, tran!
Y en tanto en las rodillas cansadas de la Abuela
con movimiento rítmico se balancea el niño
y ambos conmovidos y trémulos están,
la Abuela se sonríe con maternal cariño
mas cruza por su espíritu como un temor extraño
por lo que en lo futuro, de angustia y desengaño
los días ignorados del nieto guardarán.
    ¡Aserrín!
    ¡Aserrán!
   Los maderos de San Juan
   piden queso, piden pan,
    los de Roque
    alfandoque
    los de Rique
    alfeñique
   ¡triqui, triqui, triqui, tran!
   ¡triqui, triqui, triqui, tran!


Vždy stafáž lidí krajině tak sluší,
tam oráč, babka, která klestí nese,
zde kluk, jenž psa za dlouhé tahá uši,
neb žnečka, tulák, jenž se zimou třese.


Wen weet, wat dor all vör een'n liggt,
ihr't wedder geiht to Enn;
wu got dat mit een'n ward, wu slicht –
wen hadd vörut dat kennt!


S Bohem, matko, jmenem Páně.
Jdu již Tebou požehnán!
S Bohem, vy Trenčínské stráně!
Uvidím vás, dá to Pán!““


de az hol áll,
hogy nézze, mint dobál halál
s még egyedül kelljen szenvednem?


Porém apelo
Do teu rigor
Para a sentença
Do teu amor.


Abys je na koráb posadil mezi nebem a vodou,
kde zaplesati mohli by pospolu nad pohodou.


Zu Füßen auf des Thrones Schwell
Knien dreimal tausend Knaben,
Die sich bis auf die Stund und Stell
Mit nichts bemakelt haben.
Er hat sie selbst vom Erbfall rein
Gewaschn und eingekreidet
Und in Livrei von Mondenschein
Zu seinen Ehrn gekleidet.


Waß du dan bist/ Sohn/ Vatter ist/
Das wesen aller beyden:
Wer du doch bist/ jhr keiner ist/
Personen seind verscheiden.
Von dem/ was eben selber bist/
Ein Gott von Gott sich rühret:
Von denen/ deren keiner bist/
Dein Vrsprung sich entführet.


病嗟酒户年年减
老觉尘机渐渐深
饮罢醒馀更惆怅
不如闲事不经心


dicendo: — Be' signor, per certo io veggio
che a Carlo converrammi esser sugetto,
che ciò che per adietro signoreggio,
città e castella, contado e distretto,
di mio ha preso e temo anco di peggio:
tanto s'è Carlo contra me ristretto!
Città né villa, rocca né castella
non m'è rimasta e ho perduto la Stella.


昔岁登临未衰飒
不知何事爱伤情
今来揽镜翻堪喜
乱后霜须长几茎


So weit der liebe Himmel blau,
So weit voll Menschen die Städte,
So weit voll Blumen die grüne Au,
So weit frei des Stromes Bette!


Most nagyon, nagyon kell a csók
mert este el szoktam búcsúzni...
Gyertek közelebb! talán féltek
hogy a két szemem szomorú?


Jak to možná, vám, že, pane,
jejž se každý bojí v boji,
pohana se taká stane,
proti vám že dva tu stojí,
zhanobí vás, nepřátel
co se nezdařilo roji?
Jen si rozmyslete sám,
bez otce jsem k vůli vám,
pro tu vaši žízeň pomsty
tenkrát byla, je dnes klam?
Na své dcery pomyslete,
které jsem vám porodila,
vydlužil jste si je někde,
či já si je vypůjčila?
Uvaž rozum to i cit,
ztrestejte ty chlapce, smělý,
kteří odvahu tu měli,
dokažte jim, že jste Cid!
Vytáčky ti najdou sobě,
pro svou mrzkou zbabělost,
cit když pro krev svou nemáte,
mějte stud! Já řekla dost.


Let me (tho' Dignity, by nature proud,
Retires from view, and  behind a cloud,
As if the Sun shone with less pow'rful ray,
Less Grace, less Glory, shining ev'ry day;
Tho' when she comes forth into public sight,
Unbending as a Ghost, she stalks upright,
With such an air as we have often seen,
And often laugh'd at in a tragic queen,
Nor, at her presence, tho' base Myriads crook
The supple knee, vouchsafes a single look.
Let me (all vain parade, all empty pride,
All terrors of Dominion laid aside,
All ornament, and needless helps of art,
All those big looks, which speak a little Heart)
Know (which few Kings alas! have ever known)
How Affability becomes a Throne,
Destroys all fear, bids Love with Rev'rence live,
And gives those Graces Pride can never give.
Let the stern Tyrant keep a distant state,
And, hating all Men, fear return of Hate,
Conscious of Guilt, retreat behind his throne,
Secure from all upbraidings but his own,
Let all my Subjects have access to Me,
Be my ears open as my heart is free;
In full, fair tide, let Information flow,
That evil is half cur'd, whose cause we know.


Auf eines Felsen steiler Höh',
Die weder Gras noch fetten Klee
Dem Hungrigen zur Speise gab,
Stand eine Ziege.
Komm herab,
Du Kleine, Schmale, Liebliche!
Rief Räuber Wolf zu ihr hinauf;
Was stehst du doch da oben drauf?
Dort triffst du keinen guten Fraß
Für deinen lieben Magen an!
Hier unten wächst so schönes Gras,
Daß man sich artig mästen kann;
Auch stehn an kleinen Wasserfällen,
Viel junge Bäumchen abzuschälen,
Die, glaub' ich, schmeckten dir so süß,
Wie Zuckerrohr! es ist gewiß!
Du Liebliche! –
Herr Wolf, sie sind
Sehr gütig, wahrlich! Geben Sie
Sich aber doch nur keine Müh
Um meinen Magen! denn ich bin
In Wahrheit keine Schmauserin!
Ich halt' es mit gesunden Kräutern,
Und mag mit fettem Gras und Klee
Nicht eben meinen Leib erweitern;
Ich klettre gern! Herr Wolf, Adieu!


Я покинул кладбище унылое,
Но я мысль мою там позабыл, —
Под землею в гробу приютилася
И глядит на тебя, мертвый друг!
Ты схоронен в морозы трескучие,
Жадный червь не коснулся тебя,
На лицо через щели гробовые
Проступить не успела вода;
Ты лежишь, как сейчас похороненный,
Только словно длинней и белей
Пальцы рук, на груди твоей сложенных,
Да сквозь землю проникнувшим инеем
Убелил твои кудри мороз,
Да следы наложили чуть видные
Поцелуи суровой зимы
На уста твои плотно сомкнутые
И на впалые очи твои…


Leta jsem tam prožil,
chmurná, dlouhá leta...
Tělo se mi hrbí,
vlas mi jíním vzkvétá,
hrudí proudí touha,
srdce v dálku letí:
Co dělá můj otec
a co moje děti?


Ó dívej se jen, dívej k nebes výši,
dej ruku k srdci, ať se v touze stiší –
juž mizí Syn Tvůj v mlžných výšinách,
jen ještě záři zříť a skvoucí nach;


青灯寒焰弄微明
灯与幽人一样清
案上黄庭浑懒看
时闻败叶打窗声


Ein jeder Ort, wo ich dich finde,
Wird mir ein Heiligthum: die Linde,
Der Hayn, die Au, das Ufer hier:
Da hör ich Philomelen schlagen,
Gerührt sing ich in ihre Klagen,
Weist dus, so sag, was fehlet mir?


Ich jauchze dir, ich jauchze dir;
Dein Odem wehet über mir:
Du hörest, Vater, meinen Dank
Durch deiner Sphären Lobgesang.


Me despierto asustado por la mañana.
Siento las palpitaciones de mi pecho sobresaltado.
¡Todo ha sido una ilusión, un ensueño, una ficción
entre un ladrón despiadado y un corazón palpitante
en el fondo de un zurrón.


Und solich ding, so schlagen die gotlosen an
und felen dran,
sie sint blint und entwichte;
gottes heimlich gerichte
erkennens noch gelaubens nit;
haben der hofnung nichte,
das ein ewiges leben dort
die seligen entpfangen;
Und achten nicht der er, so die gelaubig sel
dort hat on quel,
got hat dem menschen geben
gschaffen zum ewing leben
und hat in gmacht nach seinem bilt,
zu sein im gleich und eben;
aber durchs teufels neide fort
so ist der tot eingangen.«
Also fint man zu tag noch heut
auch rohe und gotlose leut
im geist zerstreut, die irdisch freut;
o her, solchen irsal ausreut,
dein genedige hant uns beut,
das wir gelauben deinem wort,
dardurch das heil erlangen.


Nedbám, ať ta krásy kouzla dvojí
v ohnivý se příval rázem spojí,
bez rozvahy letmo duši vženu
v dešť těch krás a lásky do plamenu.


Kdož s mou zdělovati má to duší?
Nebo vyjasnit tvář zatmělou,
Neb mne těšit vida zardělou,
Bez úlevy cítím osud tužší!


Ces loups, fuyant nos paris,
Ne viennent pas à Paris.
Mais dans ce Paris, qui m'aime
Et qui, malgré les méchants,
Écoute parfois nos chants,
Nous en avons tout de même.


A felszikrázó márványereken
Sivár, kietlen dac vonaglik át,
A kő, s a lélek perbeszállni kész:
Vajjon ki nyeri meg ezt a csatát?


Szegény, szegény nép, árva nemzetem te,
Mit vétettél, hogy így elhagytanak,
Hogy isten, ördög, minden ellened van,
És életed fáján pusztítanak?
S dühös kezekkel kik tépik leginkább
Gazúl, őrülten a zöld ágakat?
Azok, kik eddig e fa árnyékában
Pihentek hosszu századok alatt.


Nun? Was gibts? –
Ward, seit die Welt steht, so etwas erlebt!
Fritz ists, so schau doch her, der junge Jäger,
Der morgen dich, du weißt, zur Kirche führet! –
Umsonst! Sie geht schon wieder in den Grund!
Wenn wiederum die Nacht sinkt, kenn ich sie
Auswendig, bis zur Sohl herab, daß ichs
Ihr, mit geschlossnem Aug, beschreiben werde:
Und heut, von ohngefähr belauscht im Bade,
Tut sie, als wollte sie den Schleier nehmen,
Und nie erschaut von Männeraugen sein!


Segue quei la vittoria, e la trafitta
vergine minacciando incalza e preme.
Ella, mentre cadea, la voce afflitta
movendo, disse le parole estreme;
parole ch'a lei novo un spirto ditta,
spirto di fè, di carità, di speme:
fede ch'or Dio le infonde, e se rubella
vivendo fu, la vuole in morte ancella.


Doch was frommt dem Sterblichen
ewiger Liebe maßlos Recht?
Aus seines Schicksals engem Becher
wirft sie dem Schwachen bald Wonne, bald Schmerz!


Der Sonnenstrahl, ein goldner Spieß,
Prallt von des Sees kristallnen Flächen
Und fahrend gen den Marmorflies
Palastes Mauern will durchstechen.
Auf seidnen Polstern windet sich,
Die magern Ärmchen ringt das Kind;
Und eine Träne bitterlich
Noch möchte aus dem Auge lind,
Dem halberstarrten, brechen.


For hard the task, O Villiers, to sustain
Th' important burthen of an early fame;
Each added day some added worth to gain,
Prevent each wish, and answer every claim.


has que, en acabando,
dijo la puta: «Bien está lo hecho;
que no cabe en un saco honra y provecho.»


Die Gotlich gnad von hymel gros
sich ynn die keusche mutter gos,
Eyn meydlin trug eyn heymlich pfand,
das der natur war unbekand.


Sok kísértet éri, gyakorta ijegeti,
Tőled rettegteti, kétségre sietteti,
Ki miatt majd elvész, ha véle jól nem téssz,
magát Pokolra ejti.


No forum colossal da sempiterna Roma
De Cícero a figura apaixonada assoma
E de novo retumba o verbo atroado
Tem hoje por tribuna imensa — a eternidade,
Por Forum o universo! é plebe — a humanidade!
A seus pés as nações! os séculos — em redor!


Lám, ha hallá asszony hamar szököllék,
Drága öltözetben hamar öltözék,
Asztalához az királnak bélépék,
Nagy jó víg kedv asszontúl jelönteték.


Soll mir mit Lanzetten
Leberflecken impfen,
Von den braunen netten.«


Tonleiterähnlich steiget dein Klaggesang
Vollschwellend auf, wie wenn man Bouteillen füllt:
Es steigt und steigt im Hals der Flasche –
Sieh, und das liebliche Naß schäumt über.


Und was noch Trübes fehlt, der Stein mag's künden:
Wie er gen Sion zog, sich zu entsünden,
Wie er die Fasten hielt und sich kasteite
Und keine Mess' versäumt' und niemals freite.


Erstumme heut', o Klage! Des Wiedersehns,
Des oft erneuten Bilder, umschwebet mich,
Wenn nun der Wonne Stunde hertanzt,
Wir in die offenen Arm' uns stürzen.


Wohl mancher leuchtende Frühling grünte,
Und mancher Sturmwind hat getobt,
Seit jugendlich sich der Mut erkühnte,
Und wir den hohen Bund gelobt;
Es brach die Welt, sich wandelnd, schwankte,
Daß irrend alles abwärts wankte,
Doch unsre Freundschaft blieb erprobt.


A tuby, pozouny zní ve fanfáře břeskné,
jak plamen praskavý, jímž zbičován je vzduch,
zář všude záhubná se rozlévá a leskne,
jak byl by hořící vše, nekonečný luh.


Fou de sa mine finette
Et de son grand œil mignard,
Jean fait la cour à Jeannette


Mámo! Zticha buď! Mě bolí bříško.


Lauscht dem Worte hoher Meister,
Tiefer Seelen, klarer Geister,
Ehrt des Genius' goldne Saat!
Vor dem Rohen scheu und scheuer,
Nährt der Sitte reines Feuer,
Das euch stählt zur höchsten Tat:


O Bruder glaub's, denn Gott hat's ausgesprochen!
Unmenschlichkeit ist mehr, als meine Schuld;
Mit Donnern hat er oft den Bruderhaß gerochen,
Und Leichtsinn trug er meist mit schonender Geduld.


Im Erkerhäuschen den Dechant
Sieht man, den Römer in der Hand,
Und über ihm sehr stille steht
Das Fähnlein, da kein Lüftchen geht.


Tartóztatta lélekzetét,
Vélvén, mennynek angyala
S nem más, kinek a magasról
Ily gyönyörűn zeng dala.
Dicső, kegyes, gyönyörű hölgy!
Százszor boldog a földön,
Kinek, téged szerelmével
Átfoghatni szabad lőn!


K svým starým zločinům ty navrátíš se znovu,
a v boha bez víry dík vznesou rtové tví,
ty zbavíš domova toužící po domovu,
a po bratrovraždách své smýšlíš bratrství.


Was unser Glaube Gutes thut,
So viel als nur an ihm ist gut,
Das müssen wir von oben haben:
Deß Liechtes Vatter, der uns liebt,
Der Athem, Krafft und Leben giebt,
Von dem sind alle rechte Gaben.
Er wechselt und verkehrt sich nicht,
Deß liechtes Herr, ja selbst das Liecht.


Chi salirà per me, madonna, in cielo
a riportarne il mio perduto ingegno?
che, poi ch'uscì da' bei vostri occhi il telo
che 'l cor mi fisse, ognior perdendo vegno.
Né di tanta iattura mi querelo,
pur che non cresca, ma stia a questo segno;
ch'io dubito, se più si va sciemando,
di venir tal, qual ho descritto Orlando.


Und jener spricht, von Furcht beweget:
»Von allem, was die Insel heget,
Ist dieser Ring mein höchstes Gut.
Ihn will ich den Erinnen weihen,
Ob sie mein Glück mir dann verzeihen.«
Und wirft das Kleinod in die Flut.


Vive su planta los estivos meses;
mas el honor de los purpúreos senos
(mísera edad) la madurez de un día.


Deines Vatern liebster Sohn,
den dein Ton
oft und oft rühmbt' umb die Wette,
unser Beider Last und Gunst,
Kuß und Brunst,
wird selbander, gehn zu Bette.


Tempo sarebbe, ed è passato omai,
ch'al mio dolore, e a la mia angoscia antica
porgesse in parte Amor qualche conforto.


Ó kéžby srdce v upomínek šeru
jak v mlhách měsíc zdřímlo na chvíli!
vždyť i ten vánek usnul na jezeru
a jenom časem rákos zakvílí.


Jak výš a výše stoupal ku vrcholi,
tak temnější vždy mračen bouřné hávy
se tříštily o hory vrchol holý.
Pak z české strany přilít vichor dravý,
jenž jako hromem zazněl po okolí;
on ze propasti vyvřel oblak tmavý,
že když se oko Alše do ní smeklo,
on s hrůzou mněl, že zírá v samé peklo.


Wie war sie deinen Blicken,
O wie so himmlisch schön,
Du wolltest, voll Entzücken,
Nach ihr noch sterbend sehn;


Paul, un athlète blond aux pectoraux superbes
Poitrine blanche, aux durs boutons sucés ainsi
Que le bon bout ; François, souple comme des gerbes
Ses jambes de danseur, et beau, son chibre aussi !


Ruka se třese, slzy v papír kanou.
Královnu naši smutnou milovanou
já viděla dnes... Bože, naposledy!...
Na bídné káře jako přízrak bledý
tou cestou jela, kam teď všichni jedou,
zrak zmučený a hlavu časně šedou,
na zádech ruce jako zlosyn spjaté,
zástupem jela luzy vztekem jaté
za deště nadávek a kleteb, lání
ba, holemi i sápali se na ni,
co ona jenom pohled povržení
hodila chvilkou v ono pusté vření –
a jinak zřela k Tuileriím dlouze,
na okna svoje – tu jí zakmit pouze
po lících smutek, jistě vzpomínala,
co bylo kdys, a všemu s bohem dala – –
Já nesnesla víc; oči uplakané,
jsem běžela jak zvíře honci štvané
a dopadla na lůžko svoje chudé.


Schlag alle trübe Furcht auß deinen Sinnen/
Du kleine Schaar! wer seinem Christo traut/
Dem ist die feste Wohnung auffgebaut/
In Gottes Haus/ die keine Schwefel rinnen/
Vnd hellen Sturm/ vnd Teuffel brechen können/
Als bald dir von den Donner-Wolcken graut/
Vnd dein Gesicht der Feinde Rüstung schaut:
So fleuch vnd halt dich steiff zu diesen Zinnen.
Dein Jesus ist der Weg/ du kanst nicht irren:
Er ist die Warheit/ die dich nimmermehr
Mit falsch ertichten Worten kan verwirren.
Drumb glaube fest/ dein Jesus ist das Leben/
Ob gleich der Tod raubt dieser Glieder Ehr/
Er wird sie dir dort schöner wiedergeben.


Wie in dem Busen aufgeknospter Rosen
Der Morgenthau, der an den Blättern hieng,
Zusammenfließt, und dann im rothen Schooße
Geschmolznen Perlen gleich ihr Roth erhöht:


La mia allegrezz' è la maninconia,
e 'l mio riposo son questi disagi:
che chi cerca il malanno, Dio gliel dia.


Wie rein, wie schön ist solche Liebe nicht,
Die ohne Trost im Kreuz den Liebsten ehret,
Die Gott nur meint und auf sich selbst nicht sicht,
Die auch noch liebt, wenn Leib und Seel' verzehret!


La base del hongo
se recostó
en la carne del último niño.
Se abrieron las cercas
y se hicieron cuchillos
que humean neblina.
Hay murciélagos
de volar eterno
y casas sin acústica al futuro.
No existen pozas
en la tierra que todo devora.
Muere el olvido
y el recuerdo,
en una fogata ciega,
donde el pasado es combustible.
El fin llama al principio,
   firman la nada
 y salto en mi sueño,
   junto a la vida,
      a tu lado.


Noch dacht' ich bey der Fluth und dem erblickten Strand:
Bestehet nicht das feste Land
Aus lauter kleinen Körnchen Sand?
So wie das tief' und weite Meer,
Aus einem grossen Tropfen-Heer?
Mir fällt bey diesem Dencken bey:
Ob nicht vor Gott die gantze Erde
Zum Sand-Korn, und das Meer zu einem Tropfen werde;
Ob beydes, gegen Gott, wohl mehr zu rechnen sey?


Szentségem a keserv, s miként a
Katona rongyos zászlaját:
Szivemet annál jobban őrzöm,
Minél több bánat járja át.
S ha eltipor a szenvedélyek
Bősz méne a harcz mezején:
Ne gázoljon szivembe senki;
Maradjon a zászló enyém!


IV


	Che val più tardi che più tosto andare
dove infinito è il tempo e·loco?
Quanti son folli, che pur credon stare
e trovansi inganati da tal gioco,
usando assai del male, e del ben poco,
tanto che vien la non saputa morte!


Domluviv, se usměje
s nebeského prahu
a zamyká veřeje
ku věčnému blahu.
Dívky, rozesmanou líc,
domů pospíchají,
mládenci jim běží vstříc,
muziky jim hrají.


On viděl ve snu řeku velkou, rozzuřenou,
pokrytou lednou tříští a zažloutlou pěnou,
zřel v zakalené vlny, které temně řvaly
a vztekle břeh, kde stanul, kácely a rvaly.
Ten břeh byl jeho půdou, svým ho bránil tělem,
však vlny dorážely v boji lstném a smělém.
On viděl, kterak břeh se ve hlubinu ztrácí
a velké, pěkné štěpy s třeskotem se kácí,
proud odnáší je vírem, – hle, besídka tone,
s ní záhonečky květů i jasmíny vonné.
A dále proud se vtírá! sad už propad’ celý! –
Již do statku se vedral! – zdi se pozachvěly.
Ha! výstavný dvůr pěkný do proudů se řítí!
Vše utonulo ke dnu, – na povrchu zříti
jen strýce poručníka, – ten po proudu plove –
ó, ten se neutopí! – – Reka přemoh’ žal
a ve snu zoufale se nahlas rozplakal.
Však běda! běda! běda! Jaké hrůzy nové!
Shled’ mladou, sličnou Floru státi nad řekou
a vlny pod nohou jí půdu rvou a rvou, –
již břeh je podemletý – nad vodu se kloní
a marně rek náš ruce v dálku vztáhl pro ni, –
již klesá milka v proudy. Bože! výkřik divý, –
rek do proudu se řítí, – nevyvázne živý! – –
Na štěstí pro nás ale v tom se probudil. –


Noch sind wir ungetrennt, ob du mir auch entrannst,
Da du in Ewigkeit mich nicht vergessen kannst!


Abych z dluhů vyrval chatku rodnou,
z bídy děti své a ženu hodnou.“


За каждую строку, написанную кровью,
За каждую улыбку обо мне, —
Тебе ответствую спокойною любовью
И образ твой храню в душевной глубинНе видимся ли миг, не видимся ль столетье —
Не все ли мне равно, не все ль равно тебе,
Раз примагничены к бессмертью цветоплетью
Сердца углубные в медузовой алчбе?…
О, да: нам все равно, что мы с тобой в разлуке,
Что у тебя есть муж, а у меня — женИщи забвения в искусстве и в наукИ в сновидениях, и в грезности винРаботай и мечтай! читай, переживая!
Живи себе вовсю, отчаянно греша!
Ведь ты же человек! Ты — женщина живая!
Ведь не без тела же — она, твоя душа!
Я тоже не святой… Но со святой любовью
— Благодарю тебя, отвоенный вполне,
За каждую мечту, проникнутую кровью,
За каждую твою слезинку обо мне!


Du bist mein Augentrost, mein ewiger Gewinn,
Mein bester Aufenthalt, wo ich am liebsten bin.
Bist englisch an Geberden,
Huldselig von Gesicht,
Das schönste Kind auf Erden,
Dem nie sein Glanz gebricht.


Gott Jehovah soll hier thronen!


内外期无患
兢兢理万几
延英勤讲论
遑恤汗沾衣


Zní to, zní to, temně hučí...
přitom cítím, jak to pučí,
jak to raší v země ňadrech,
sílí, houstne v jádrech.


Tys v obrazech Vecellia kolorit
a humorem v Giustiho zpěvu
a v „barbarských odách“ jsi nadšením
a v Mazzinim touhou jsi ztéci Řím
a vášní jsi v povstalců hněvu.


Ich bin ein Mensch, mein Geist umspannt das All,
Durch meine Seele rauscht der Sphären Hall.


Ach in Trauren muß ich schlafen gehn,
Ach in Trauren muß ich früh aufstehn,
In Trauren muß ich leben meine Zeit,
Dieweil ich nicht kann haben, die mein Herz erfreut.


te idolatro,


Ventanas que cierro para no ver
Que adentro hay tanto egoísmo.
No soporto saber que puedo ser así
Pensamientos en sí mismos.
Saber que hay gente que hace por mí
Lo que yo nunca hice por ellas.
Pensando en caprichos se esfuma,
Y casi no lo puedo evitar,
En los más oscuros pasillos,
Se esconden cobardes pensamientos en sí mismos.
Cretinos y egoístas sentimientos que me decepcionan.


»Das Herz an einer Schnalle
Thut keinen Schlag,
Der allerjüngste Tag
Hat keine Nacht.«


Gib, GOTT, daß ich auf meines Lebens Wege
Im Tugend-Glantze sanft vorüber fliessen möge,
Und auf der nimmer stillen Reise
Zum seel'gen Meer der Ewigkeit,
Von aller Laster Ruß befreyt,
In reinem Wiederschein des Schöpfers Allmacht weise!


No es gusto de la vida que entretengo
sino saber, mi bien, que es gusto tuyo,
pues viendo que el honor te restituyo
en medio del camino me detengo.


Ta zítra vstane novým dnem.
Já radost mám, že v tobě jsem,
že z tebe mohu čerpat zas
dál k žití sílu, chuť a jas!


So still in den Feldern allen,
Der Garten ist lange verblüht,
Man hört nur flüsternd die Blätter fallen,
Die Erde schläfert – ich bin so müd.


诏令敷宣每自书
朝廷遵禀不迂疏
禁垣历岁多收得
高阁珍藏倚碧虚


Kmet se modlí. Ctností tré
v duši jemu plane:
„Vrať mi ho! však ne dle mé,
vůle Tvá buď, pane.
Vlasti jen, již hroutí,
nedej zahynouti!“
Duní a zvoní to, zahučí měch,
rudý žár zašlehne po černých zděch.


للمرءِ مالان إِحسانٌ وسيئةٌ
كلاهُما من أولي الألباب مقبولُ
ينيل هذا وذا من أهلِه كرماً
وغيره في كلا الحالين معذولُ


إِلا دَعني وَشَأني يابن وِدي
وَمَحوى كُل شَخص مِن خَيالي


أحبُّ البحار التي سأحبُّ
أحبُّ الحقول التي سأحبُّ
و لكنَّ قطرةَ ماءِ على ريش قُبَّرّة في حجارة حيفا
تعادل كل البحار
و تغلسني من ذنوبي التي سوف أرتكبُ


Ach Jesu hilf, daß ich auch aufersteh
In deiner Kraft
Und in die ewge Freude geh.
Bleibend bei Gott
Sicher fürm Tod,
Dich und ihn
Lobe wie ein Seraphin.


Im Creutz bleibt nicht verborgen/
Wo Feindschafft steckt verdeckt/
Auch wird in Noth und Sorgen/
Getrew Freundschafft erweckt/
Im Glück kan mans nicht lernen
Gleich wie man nicht erkennt
Bey Sonnenschein die Sternen
Am hohen Firmament.


A myslím někdy, lásky slova
snad vyřknou ústa hedvábná...
či hlava moje, vyhnancova,
klid najde moře až u dna?


De nincs a nő, kit el lehetne érni!
S kit el lehetne kérni: nincs a nő!
Nincs kezdet: újra vissza-visszatérni
s nincs nő, akinek lengessem: agyő!...


Wir alten Donauberge
Stehn trauerschwer und bang:
Wir schaun den Sieg der Zwerge: –
Wie lange noch – wie lang?«


Ungültig sei das Band der Ehe,
Kein Recht sei, kein Gesetz und Schwur;
Die Lende deiner Männer säe
Bastarde nur!


Dann drängt ein Jeder sich zum Bade,
Daß Jeder sich der Schuld entlade:
Die Väter sind versöhnt;
Wie wird's euch sein, ihr deutschen Lande,
Wenn dann das Heer, in Karls Gewande,
Den Kaiser wieder krönt?


كَبِرتَ فَأَصبَحتَ لِلراشِدينَ
كَبُرتٍ يُعَدُّ لِهَديٍ دَليلا
كَبُرتَ فَما زالَ هَذا الزَمانُ
كَبَرتٍ يَجُذُّ قَليلاً قَليلا
وَسَيفُ المَنِيَّةِ أَمضى السُيوفِ
وَما سَمِعتُ مِنهُ أُذنٌ صَليلا


Ach höchster Gott, verleyhe mir,
Daß ich nur dich begehre
Vnd daß ich Christlich für uff für
Durch dich mich neu gebäre,
Daß ich, dein Kind,
Dich such uff find
In allem Creutz uff Leiden,
Damit noch Todt
Noch Hellennoth
Mich nimmer von dir scheiden.


S'il s'était fort évertué
A tramer des récits féeriques,
Graf, en somme, n'avait tué
Que des Prussiens chimériques.


زمان المصيف ووقت الشتا
فتاة الحمى تنجلي والفتى
وهذا الحبيب لنا قد أتى
إلامَ يا قلب وحتى متى
يكفيك من أمرك ما قد جرى
لقد وقف الكل إلا أنا
فسيري هو القصد وهو المنى
ويا صب مهلاً ملأت الإنا
وأنتِ يا نوقُ براك الونا
وخالف الأجفان طيب الكرى
لمن لام في الحب طرفٌ عمي
ونفس المحب به ترتمي
كَمِ الكدُّ حادي المطايا كمِ
فخفف السير ولا تسأم
لا بد أن يحمد هذا السرى


Una perspectiva
en un ámbito de hojas
Potro, látigo, sudor
el adalid cabalga perezoso
entre desiertos y desiertos
No hay lunas en este lienzo
¡sólo silencios de acuarelas!


Kein Stern, der farbig durch die Wolken bricht,
Kein Traum, der kühlend um die Schläfen weht,
Kein Lied, das Wunder thut wie ein Gebet,
Kein Herz, das heimlich mit sich selber spricht!


je marno, tobě chybí smysl
pro vzlet a verše. Chtěl bych jednou
se zeptat, zda ses podívala
do knížek mých, leč tuším jasně –“


Sein' Reichtum kann man nicht ergründen,
Sein allerschönstes Angesicht
Und was von Schmuck um ihn zu finden,
Verbleichet und veraltet nicht.
Ein jeder liebe, was er will,
Ich liebe Jesum, der mein Ziel.


Умолкни навсегд Тоску и сердца жар
Не выставляй врагам для утешенья…
Проклятье вам, минуты вдохновенья,
Проклятие тебе, ненужный песен дар!
Мой голос прозвучит в пустыне одиноко,
Участья не найдет души изнывшей крик…
О смерть, иди теперь! Без жалоб, без упрека
Я встречу твой суровый лиТы все-таки теплей, чем эти люди-братья:
Не жжешь изменой ты, не дышишь клеветой…
Раскрой же мне свои железные объятья,
Пошли мне наконец забвенье и покой!


Utýráni jdem a ztrmáceni,
plápol pohas, noha je tak líná,
srdce bije zvolna, bez nadšení,
proč jsme vyšli, již se zapomíná.


Ó, muži neblahý! že’s ku posledu
opustil věrnou sobě družku – vědu!
Že’s, nechav péra, po krutém sáh’ meči
a v mnohé darmo krev proléval seči!
Že – dříve velduch – teď jsi dělal sluhu,
tož králi vetřelci a dobrodruhu;
a zaslepen že’s účastnil se s Thurnem,
ješitným sobcem, u zápasu spurném,
ba v samé Vídni páchal velezrádu,
děl jícny řídě k císařskému hradu!
Za odboj ten, ač věren svému mnění,
ty tak jsi jednal k vlasti uvolnění,
co vlastivrah máš býti popraven;
k výkonu díla kat, hle, připraven!