Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Daphnis ligt in ängsten groß:
Daphnis pein/ vnd marter leidet/
Wölt/ er läg in mutter-schoß!
Er dem felsen ligt in armen/
Ligt auff harten steinen bloß:
Ach wer dorten jhn wil warmen?
Förcht/ er da das haupt zerstoß.


Erfüll vns mit deim geist vnd worte,
das wir dir gfallen in deim Sun
Vnd nicht zu schanden werden dorte
wan jdem man vergilt sein thun.


cebrail olup yolunu bulaanka kuşu benisol k


Le frisson de mon dos fait trembler l'Océan,
Ma respiration soulève l'ouragan
Le souffle impétueux de mes larges naseaux
Fait, comme un tourbillon, couler bas les vaisseaux


A tobě, chlapče, by tě neodvedli,
dnes postupuje živnost táta sšedlý.


Ja! heraus! heraus! Husaren!
Panzerdicke deutsche Reiter!
Ziska kolbt euch eure Tage
Kürzer und die Köpfe breiter.


Der Gottesgeist befleust des Davids hertz:
Es klingt und singt um ihn in freud und schmertz.
Sein Harfe wird vom Saul geehrt:
Di doch durchaus der Saul zerstöhrt.
Er tödtet Bär und Löw und schleudert auf den Risen:
Ist jung und alt; Knab, Jüngling, Mann auf eins!
Er schlagt zehn mehr als Saul; Gott wird in ihm geprisen!
Hat Kron und thron und doch von allem Keins.
Saul weissagts selbst, was David sol besitzen:
Saul wil auch selbst den David unterblitzen.


推篷一枕看银河
秋入新凉夜更多
翻忆长安骑瘦马
尘埃两眼奈悲何


فَظَلَّ بِصَحراءِ الأَمَيشِطِ بَطنُهُ
خَميصاً يُضاهي ضِغنَ هادِيَةِ الصُهبِ


Nem hullott el csak egy is
Virágaid közűl;
Mint év előtt, szemedben
Szemem megidvezűl.


Dech’ vítr. Domek spadl. Kolem se zdvíhá smích.
Zarmoucen hněvně v kupu zřím karet ošidných...
Dětinství bije jimi v impulsu ubohém...
Jízlivým smíchem směje se vítr za rohem.


Ne neheztelj, hogy ki oly hived volt,
Rajtad most ily hirtelen kiad.
Megosztottam véled ifjuságom,
Hagyd magamnak férfikoromat.


绿树春风晓
莺啼不暂停
纱窗小儿女
学得两三声


古寺疏钟隔断烟
馆娃宫殿草芊芊
多情却有松萝月
只与当时一样圆


Mein Auge hing an deinem Angesichte,
An deines Himmels Harmonie mein Ohr-
Verzeih dem Geiste, der, von deinem Lichte
Berauscht, das Irdische verlor!«


传呼拥道使君来
寂寂柴门久不开
不是疏狂甘慢客
恐因车马乱苍苔


han reducido a la memoria el arte
y el antiguo valor italïano,
por cuya fuerza y valerosa mano
África se aterró de parte a parte.


¡Pueblos, en ambos mundos moradores,
que la que fue de América señora
con su genio y su sangre bullidora
crió, de inquietos padres sucesores;


Sie ist das wahre Paradeiß/
Von Gott gepflantzt auff Erden
Mit grossem Fleiß/
Darin Gott Mensch sol werden.
Sie Königin im Himmel ist/
Die Mutter deß Sohns Jesu Christ/
Jn Schmertzen/
Trost der Hertzen.


عَلَمانِ مِن أَعلامِ مِصـ
ـرَ عَدا الرَدى فَطَواهُما
حَسَنٌ وَزُهدي لَم يُمَتـ
ـتَع بِالشَبابِ كِلاهُما
سَلَكا سَبيلَ الحَقِّ ما
عاشا وَما أَولاهُما
داسَ الأَثيمُ حِماهُما
تَحتَ الدُجى وَدَهاهُما
فَرَمى النُهى وَالفَضلَ مُجـ
ـتَمِعينَ حينَ رَماهُما
إِن تَذكُروا هِمَمَ الرِجا
لِ فَقَدِّموا ذِكراهُما
أَو تَسأَلوني عَن شَهيـ
ـدَي مَبدَإٍ فَهُما هُما


Ja, Vater.


Zhnědly, uschly dávno růžné mládí vřesy,
smutný vnuk dnes pije, kde děd vesel pil;
darmo ptáš se, k čemu myslil jsem a žil,
když v tvou pustou dráhu neschůdnými tesy
pletou se ti stále, dřív než stihneš cíl –
opice a kozy!


Willst du aus der Fluth mich retten, frag' nicht, wo hinein ich fiel,
Wo ich jetzt zu Grunde sinke, das sei deines Auges Ziel.
Reicher, frage nicht den Armen, wie er arm geworden ist.
Willst du fragen, frag' dich selber, wie du reich geworden bist.


Und warlich allzu recht. Denn dorten blitzt der krieg/
Und läst das teutsche reich in flammen fast zerfliessen;
Hier schleußt Arminius den friedens-vollen sieg/
Und hat das vaterland der Römer macht entrissen.
Das erste haben schon die barbarn ausgedacht;
Hier aber werden viel die klugen lehren finden:
Daß/ wer den frieden will auff blosses eisen gründen/
Ihn/ wie oliven-safft in bley/ zu nichte macht/
Und fürsten rühmlicher mit schlauen crocodilen/
Durch weichen und verstand/ als scharffe waffen spielen.


Die Fürstin war der Tugend Pracht/
Der Anmuth ihr vollkommnes Wesen.
Ein Printz/ den Gott der Russen Macht
Zum Herrscher einsten auserlesen/
Kam als ein theurer Fürst der Zeit/
Dem nichts an hoher Tugend fehlet/
Mit dem hat die Glückseeligkeit
Durch die Printzeßin sich vermählet.


泰定中含一黍灵
千江明月万枝灯
自谈禅处无人会
安用山僧缠葛藤


O zürne nicht, wenn mein Begehren
aus seinen Tiefen lodernd bricht!
soll es sich selber nicht verzehren,
muß zuckend es hinaus ans Licht.


Zrak zalily mně náhle slzy blahem,
a když jsem opět prohled’ silou novou,
již růžné jitro na skalisku nahém
hrad oblévalo zoří rubínovou.


Erre a pogányság: Allah, Allah, Allah!
Nagy rivalkodással mászni kezd a falra,
Túrja a tajtékot, fogát csikorgatja,
A falak törésin nyüzsög mint a hangya.


A znaven hromnou jízdou oř bílý v trávu kles’
a znaven jezdec jeho pot utřel, dolů slez’,
pak pást se nechal koně, jej zvolna nechal jít,
kam chtěl, až všecky hvězdy zas vyšly na blankyt.


Nun Gott sei Dank, der uns den Sieg
Durch Jesum hat gegeben
Und uns den Frieden für den Krieg
Und für den Tod das Leben
Erworben, der die Sünd und Tod,
Welt, Teufel, Höll und was in Not
Uns stürzet, überwunden.


Non volse Brandimarte a quel altiero
altra risposta dar, che de la lancia
sprona Batoldo el suo gentil destriero
e verso lui con tanto ardir si lancia
che mostra che può star d animo fiero
con qual si voglia al mondo alla bilancia
el Saracin vien con la lancia in resta
e il stretto ponte a tutta briglia pesta


Rote Husaren,
Die reiten niemals, niemals Schritt;
Herzliebes Mädchen
Du kannst nicht mit.


An Burgen, die vom Felsen einsam grollen,
Aus Waldesdunkel, zwischen Rebenhügeln
Vorübergleitend in die duft'ge Ferne,


Quel amour passager des vaines créatures
Pourrait valoir le charme immuable et profond
Des célestes ferveurs et des belles peintures
Où l'idéal avec la forme se confond !


يا أَبتاه أَجابَ ربّاً دعاه
يا أَبتاهُ إِلى جنّة الفردوسِ مأواهُ
يا أَبتاهُ إِلى جبريل ننعاهُ
يا أَبتاه مَن ربّه ما أدناهُ


Reindel hieß ein Frauenswesen,
Das man ohne Federlesen
Durch den Hut und falschen Zopf
Haute auf den Hinterkopf.


»Manches können wir nicht verstehn.«
Lebt nur fort, es wird schon gehn.


Meure la race franque et ses rois détestés !
Spahis, timariots, allez, courez, jetez
Vos sabres, vos turbans, le bruit de votre cor,
Vos tranchants étriers, larges triangles d'or,


»Nahm er das Brot, und brachs, und gab es allen; – –
Nahm er den Kelch, und ließ sie alle trinken; – –«
Wunder voll Wonne! Denn er gab sich selber,
Daß er uns rette.


Jako květnatými lučinami
potok v údolí se vine ladném,
na svých březích poset pomněnkami,
jež se obrazíce v toku chladném
lahodou svou zdobí kraje břehů:
tak miň žití Tvoje v klidném běhu!
Radost nechť si v srdci Tvém stan zvolí,
květy protkáno buď Tvoje žití;
miňtež útrapy Tě, strasti, boly,
blaha zoře kéž Ti stále svítí;
mně pak, matičko má laskavá,
zůstaň, jako posud, přízeň Tvá!


Rosenzeit! wie schnell vorbei,
Schnell vorbei
Bist du doch gegangen!
Wär mein Lieb nur blieben treu,
Blieben treu,
Sollte mir nicht bangen.


Wol hoͤrt es den Geſang,
Den frohen Flug der andern,
Da ſizt es, matt und krank,
Kann ſingen nicht, noch wandern.


Remegve, bújva, lesve, lopva
Nézni egy idegen halottra.


سقوف الدور في خربرت سود
كستها النار أثواب الحداد
فلا تعجب إذا ارتفعت علينا
فللحظ اعتناء بالسواد
بياض العين يكسوها جمالا
وليس النور إلا في السواد
ونور الشيب مكروه وتهوى
سواد الشعر أصناف العباد
وطرس الخط ليس يفيد علما
وكل العلم في وشي المداد


Завидую тебе, питомец моря смелый,
Под сенью парусов и в бурях поседелый!
Спокойной пристани давно ли ты достиг —
Давно ли тишины вкусил отрадный миг —
И вновь тебя зовут заманчивые волнДай руку — в нас сердца единой страстью полнДля неба дального, для отдаленных стран
Оставим берега Европы обветшалой;
Ищу стихий других, земли жилец усталый;
Приветствую тебя, свободный океа


  - "Ali vai um homem
    Tão decentemente
    Que, naturalmente,
    Nada deve ter
    Que nos esconde"


Jakési obrození myšlenky
se v lebkách matou, třesou, bludičky...


Má skřivan píseň novou,
má novou vůni list i květ,
já krásy všecky zašlé
v plamenné touze vítám zpět.


Ein Barde weissagt's. O Zukunftwisser!
Bach in dem Hain,
Dess übriger Stamm
Dem weihenden Hufe schüttet,


Warst so schön, breitwipflichter Baum,
Als dir schwollen die Knospen,
Als du Blütendüfte verhauchtest;
Warst so schön!


Sein süßer Mund, des edle Zier
Des Höchsten Weisheit für und für
So treulich hat gelehret,
Der predigt, was kein Ohr allhier
Bei uns je hat gehöret.


FRAGMENT
La chaise ou je m'assieds, la natte ou je me couche,
La table ou je t'écris,


elimdeki


老去难禁数别离
一樽春酒为谁悲
绿杨深院花飞处
秪有东风独自知


Bis, als die Glocke zwölfe schlägt,
Aus meinem süßen Schlafe
Mich eine Geisterstimme weckt,
Die ruft »Verwegner Sklave!
Der du die Mönche Heuchler nennst
Und weder Höll noch Teufel kennst,
Hier blicke her und zittre!«


wenn dich ein Frauenschoß in Leid geboren,
wenn eine Mutter liebend dich geküßt,
so laß dich finden, sei mir nicht verloren!


Aber wie bin ich es müde, durch lauter Fratzen und Larven
Mich zu drängen; o führt, Verse, zu Menschen mich hin.


Quel che più fà, che se l inclina e cede
ogn altra gemma, è che mirando in esse
l huom sin in mezo all anima si vede,
vede suoi vitii, e sue virtudi expresse
si che a lusinghe poi di se non crede
n achi a torto dar biasmo gli volesse
fassi mirando in quel specchio lucente
se stesso connoscendose prudente


Il a fallu pourtant le quitter^ ce chemin,
Vivre dépaysé, triste, hors de ma place,
Souffrir incessamment du voisinage humain
Tel qu'en nos jours il est, en pensant que demain
J'aurais mêmes ennuis, mêmes dégoûts en face,
Sans pouvoir retourner à mon ancienne trace.


Lekonyul a búza feje;
Aratásnak van ideje.
Gazda ember kaszát penget,
Ugy vágja a sűrü rendet.


堂搆新池上
闲来放浩歌
阳春元寡和
夜月许谁过


Wi Moses ist mit Drabitz neu gestorben,
Darein sich nicht kont finden der Kotter:
So fils hir auch. Der Edoms heil geworben,
Selbst Edom, der verwundt den Edom mehr.
Comen bebt noch, wann di Christin im Zweifel;
Comen lernt noch, das dis sei selbst der Teufel.


Et toi, toi qui me crois vivant, — vivant encore,
Car je le redeviens sous tes regards si doux, —
Crains les sentiments fous des cœurs à leur aurore,
Et n'apprends pas qu'il est dans ce cœur qui t'adore


Muk duše vytrpěných není sledu
v Tvé tváři stuhlé, klidné v smrti vzhledu.
Jen slovo čtu, jež na rtech ledných těká:


Su sabor a girasoles y rosas, a olivo y a verdad,
me transplanta en un terreno más bello que el cielo,
y como si fuese poco
me invita a entrar a su corazón,
Te Amo por bella y por dulce.


Doch, wenn ich höre meine Stimme,
Ist's, als ob ich im Himmel schwimme.


Le llama; de oro un anillo,
Que el sello de sellar era
De su puridad las cartas,
Del pulgar quita, y le entrega,
Diciéndole: «Amigo, toma,
Ya no conservo otra prenda».
Después atisbó a Barrasa,
Paje del Príncipe, cerca,
Y así le habló en voz sonora:
«Dile a tu dueño que vea
De dar a los que le sirvan
Otra mejor recompensa».
Viendo el pilar y la escarpia,
«¿Para qué?» pregunta. Tiembla
El sayón, y le responde,
Hablar no osando, por señas.
Y prosiguió el Condestable
Con una sonrisa acerba:
«Después de yo degollado,
Nada son cuerpo y cabeza».
Entonces el padre Espina
Que piense sólo, le ruega,
En Dios; y él, «Padre, es mi norte
Y mi esperanza», contesta.
Se ajusta el traje, descubre
La garganta, ve que llega
El verdugo para atarle
Las manos con una cuerda,
Saca del seno una cinta
Labrada con oro y seda,
Y, «Átalas —le dice— amigo,
Si es necesario, con ésta».
De hinojos en la almohada
Se pone, el cuello presenta,
El religioso le grita:
«Dios te abre los brazos, vuela».
El hacha cae como un rayo,
Salta la insigne cabeza,
Se alza universal gemido,
Y tres campanadas suenan.


Leč rukou cizí. Přijde-li host cizí,
zda rozmlouváš s ním jenom roztržitě
neb příliš živě, jak bys mluvíc hbitě
si jakýs obraz vymlouvala z hlavy...
V tu hodinu mně srdce z těla zmizí,
zda v duši tvé můj obraz aspoň mhavý?


Also streicht die alte Geige Pan der Alte laut und leise,
Unterrichtend seine Wälder in der alten Weltenweise.


Als ich mich so von Haus und Menschen stahl
Hin, wo aus deines frommen Klosters Hallen
Gesänge auf zur nahen Waldnacht schallen,
Mit meinem Kummer hier allein zu wallen,
Geschah's, daß plötzlich hell mein Auge sah.
Und sieh! ein lichtes Wesen stand mir nah,
Das sprach, wie einer Harfe leis Verhallen:
»Ich bin, laß dir mein tröstend Wort gefallen,
Des Berges Heilige – Cäcilia.
Kleinmütiger! verzweifle länger nicht!


Balança, balança, balanç
- Ai, Adã Assim tá gostos
- Yes! Yes! Yes!
Hei! Para que serve esse negocinho aí em cima do
cavernão peludo?
- Não sei, mexe para ve
Clica! Clica! Clica!


خَلِيفَةَ عِيسى مَع سَلِيل محمَّدٍ
ولَستُ بأَكمَهٍ ولَستُ بِأبرَصَا
لقد قالَها والقولُ مِثلُ فِعَالِه
تَربَّص فكلُّ المرءِ أَن يتَربَّصَا
سأخلُقُ في الأسبوع شخصا سِوَاكُمُ
وشَخصِيةُ الإنسَان أَن يَتَشَخَّصَا
وأبنِيكَ مَرصُوصَ البِناءِ تفضُّلاً
وها أنا بُنيَانٌ لديكَ تَرصَّصَا


Euer Leben und Gedeyen
Das bezeugt euch mehr als wol,
Das sich manches Haupt erfreuen,
Manches Hertze trösten soll,
Diese Freude kan allein
Nicht vor zwo Personen seyn.


虏廷一意向中原
言语绸缪礼亦虔
顾我何功惭陆贾
橐装聊复助归田


„Chci toho mít, jenž ved by rody země,
jenž obraz můj vždy Otce měl by ve mně!“
a stvořil člověka i přeskvělý
dvůr nebes celý – svaté anděly,
jenž v oblacích trůn Jeho měli nést;
i řekl Bůh: „to krásné jest!“


Soudruzi, bratři, ejchuchu!
Pohlavky létají ve vzduchu,
Michl je rozdává směle,
a hloupý Honza drží, to tele.


زَعموا بِأَن الواقِدي قَد اِشتَكى
مِن فاقة فَأَغاثَهُ المَأمون
وَرَوى لَهُ مَعنى الحَديث بِأَنَّهُ
قَد قالَ خَير العالمين أَمين
بِازاءِ عَرش اللَهِ جَلَّ جَلالُهُ
رزق الوَرى بِخَزائن مَخزون
فَمكثر لمكثر وَمُقلل
لِمُقلل لِلرزق وَهُوَ خَزين
فَأَبسط يَمينك بِالعَطاءِ وَلا تَخَف
فَاللَهُ رَبك كافل وَضَمين
فَعمدت لَما أَن سَمعت مَقالَهُ
لِمطيتي وَمِن العُيون عُيون
وَقَصَدت باب اللَهِ أَرجو فَضلَهُ
إِذ كُل فَضل دونَ ذَلِكَ دون
فَعَسى المَواهب أَن تَكون قَريبة
مِني وَيَسعد طالِعي وَيَعين
وَأَقول هاتوا يا بُنيَّ رِحالَكُم
وَتَمَتَعوا فَكَذا الهبات تَكون


O immer, trat ich in Dein trautes Heim,
Schrieb's mir ins Herz sich wie ein neuer Reim;
Doch war's mit seinen farbigen Gardinen
So hell und freundlich mir noch nie erschienen.


Forróbb itt a szülőföld szerelme,
Szabadabb a szívnek dobbanása,
A gyönyörrel félelem határos,
S nagyszerűbb a lélek gondolása.


Wie des unschuld'gen Lammes Blut,
Gewährt mein Tod ein neues Gut,
Befreiung von der Sklaverei;
Dankt und genießt! Ihr werdet frei.


Ó, matko! píle nezdarem
mých strastí neumnož;
svou svatou lásku mateřskou
na prázdnou mísku vlož! . . .


Und blutet da und blaßt? – An seinem Kreuze steht
Geschrieben: »Seht
Der Juden König!« Und die Schaar
Des wilden Volkes, gar
Die Priester, Richter, Väter bringen dar
Dem Sterbenden wie frechen Spott:
»Er traute Gott!
Gott rette seinen Sohn
Vom Kreuz, auf daß wir glauben!« – Hohn,
Du bittrer Labetrank
Des Sterbenden! Verruchter Trostgesang! –
Und war er Gottes Sohn?
Der traute Gott
Und stirbt in Spott!
Er betet! Hör, da ringsum Alles schmäht,
Hör sein Gebet:
»Mein Vater! ach,
Verzeih! sie wissen nicht,
Was sie beginnen!«
Und das sprach
Ein Sünder? Sieh, er traute Gott
Und hängt in Hohn
Und Spott und Schmach
Und Todesqual
Und traut ihm doch
Und flehet noch
Für seine Würger! Schau den Gottessohn
An seinem Kreuz, wie auf dem Thron
Der Majestät, da ringsum Alles schmäht!
Schau an sein Angesicht
Voll Todesqual!
Wie auf ihm Licht
Ein Sonnenstrahl
Der milden Gottheit spricht!
Himmelsruhe, selig Leben
Ist im göttlichen Vergeben;
Himmelsruh, wenn Alles schmäht,
Ist im göttlichen Gebet.
»Vater! wenn mich Brüder hassen,
Kennest Du nicht Deinen Sohn?
Vater, ich will Dich umfassen!
Sie verkennen, den sie hassen;
Du nur kennest Deinen Sohn.«
Himmelsruhe, selig Leben
Ist im göttlichen Vergeben;
Himmelsruh, wenn Alles schmäht,
Ist im göttlichen Gebet.
O Brüder, schauet, wen Ihr schmäht!
Hört an sein treu Gebet
Voll Brüdermuth!
Die Rose thauet Blut
Auf dürres Land!
Ach, aber duftet unerkannt
Zum Himmel süßen Duft,
Und ihres Blutes Stimme ruft
Auf von der Erden: »Rache!«
Kein Erdenrichter hört; es hört
Sie Gott, der jede Sache
Der Unschuld richtet, der die Thränen zählt
Und ruft, bis keine fehlt.
Er hört Geschrei
Vom Blute seines Sohns und kommt und kommt herbei
Zur Rache.


Dunkelheit! Im Hause gingen
Schon zum fünften Mal die Uhren,
Und das Zimmer fing sich an
Leise grau in grau zu malen.


Hányszor zengett ajkain
Ozman vad népének
Vert hadunk csonthalmain
Győzedelmi ének!
Hányszor támadt tenfiad
Szép hazám kebledre,
S lettél magzatod miatt
Magzatod hamvvedre!


Er krähte – sein goldiger Kamm ward bleich –
Mir der deutschen Treue geschwundene Kraft,
Die Leichengesänge vom heiligen Reich,
Von verrosteten Degen der Ritterschaft,
Von gebrochenen Türmen, geschleiften Wehren
Und des Kaiserpurpurs zerrissenen Ehren.


Es ist die Nachtigalle,
Sie blieb an diesem Ort,
Und sagt mit süßem Schalle
Mir noch ein scheidend Wort.


Bist ein Beter du gewesen,
Wirst du Gott nun selber sein,
Ganz und gar bist du genesen:
Denn du bist nicht mehr gemein.


 »Mas ¿qué digo? En la miseria
más elevado y sublime
te muestras a quien la altura
de tus pensamientos mide.
 »Tu existencia, combatiendo
a los contrapuestos diques,
suena como el océano
que asalta los arrecifes.
 »Los que observaron de cerca
la lucha, vuelven y dicen
que, inclinándose a la margen,
vieron tremenda Caribdis;
 »mas puede ser que la vista,
calando ese abismo horrible,
la perla de la inocencia
en lo más hondo divise.
 »Turba los ojos la niebla
de que pareces vestirte;
mas sobre ella un claro cielo
serenas lumbres despide.
 »¿Qué importa al cabo que el mundo
contra tu entereza lidie,
alzando nubes de polvo,
que cualquier soplo dirige?
 »Para juzgar, ¿qué derecho,
qué título nos asiste?
¿Qué objeto no es un enigma
para los ojos más linces?
 »¿La certidumbre?... ¡Insensatos,
que imagináis tierra firme,
la que celajes vistosos
en vuestro discurso fingen!
 »Así puede asirla el juicio
del hombre, como es posible
a la mano asir el agua
sin que presta se deslice.
 »Moja apenas, y al instante
huye; y al pecho que gime,
y al ardiente labio, nada
deja que la sed mitigue.
 »¿Es día? ¿Es noche? Los ojos
nada absoluto distinguen:
toda raíz lleva frutos;
y todo fruto raíces.
 »Apariencias nos fascinan,
ya sombras densas contristen
la vista, o ya luminosos
colores la regocijen.
 »Un objeto mismo a visos
diferentes llora y ríe:
por un lado, terso lustre;
por el otro, oscuro tizne.
 »La nube en que el marinero
ve rota nave irse a pique,
para el colono es un campo
que doradas mieses rinde.
 »¿Quién habrá que los misterios
del pecho humano escudriñe?
¿Quién, que las trasformaciones
varias de un alma adivine?
 »Larva informe surca el lodo;
y tal vez mañana, libre
mariposa, alas de seda
despliegue, y aromas libe.


Ein Vögelein wollte um Hilfe
Hinüber zum Städtlein Zoar,
Betäubt fiel's herab ins Geschilfe,
Es stank, daß zu fliegen nicht war.


Los casos de justicia más horribles
en público han de ser, porque escarmienten
con ver su fealdad, y se amedrenten
hasta los corazones invencibles.


Jhr wißt nicht, hie und da
Verſtreute Glieder!
Wie euch das Wort ſo nah,
Jetzt rufſt es wieder.


Die Herostrate und Freiligrathe
Sollt ihr in Zeitungen nicht nennen,
Da sie nur brennen und verbrennen,
Auf daß die Welt sie möge nennen.


独向中峰立
洪荒直到今
如何身不动
为悟石头心


历头恰恰三月小
销减欲去未行春
祖帐不知春去处
清苕拍拍柳晶晶


Hősöm fejét Katinka megzavarta,
Egy kurta-szoknyás, kék szemű leány.
A gouvernante ugyan kordába’ tartja,
De nála sem grasszál a tudomány.
Ő is amolyan romlott, régi fajta;
Még csak emanczipálást sem kiván.
Megérti sorsát és az életet,
De könyvekből tanulni nem szeret.


Apoll hält solchen Tand für schwach,
Nährt sich vier stolze Schimmel,
Und galoppieret, Tag für Tag,
Eins durch den weiten Himmel.


tím krajem, jehož ráz tak biblický,
tak přísný, tvrdý, jehož královna
jest Avila, to město epické,
bran devíti a s pasem obrovským
zdí okrových, jichž pyšné cimbuří
od věže strmí k věži z balvanů.
Z těch věží, cimbuří, zdí trčících
se zasmušile dívá středověk
do kraje, který zdá se vytesán
též ze skal žlutých. Velké zde je vše
a utěšené nic, i stromoví
se kamenné mi zdálo. Nade mnou
i nebe tvrdě z lapislazuli,
v němž zlatých plamů šleh, se klenulo.
Tu bezděky jsem myslil na velkou
tu světici, na svatou Teresu,
jež, mystická, se narodila zde,
ta duše z plamů, z bezdných blankytů,
v níž touhy měly orlí perutě
a láska sílu vichrů. V těchto zdech,
pod tímto nebem, láskou raněna
jsouc serafinskou, k Bohu sténala:
„Tak velká vášeň k Tobě pudí mne,
tak v tobě toužím žít, že umírám
nad tím, že neumírám posavád!”...
A bílý její fantóm viděl jsem,
jak v extatickou klesá mrákotu,
s tím šípem lásky v srdci trčícím,
tak jak jsem v Římě viděl mramorný
kdys její obraz sladce tajemný.
Však náhle se mi druhá mátoha,
též láskou zraněna, však pozemskou,
stín tklivý zjevil, taktéž jeptiška,
jež v těchto zdech po dlouhém trpení
vzdech poslední svůj, smutná, vydala.
Kříž těžký Bůh jí vložil na bedra,
však tíže ta, dle svaté Teresy,
jest míra, kterou měří Hospodin,
jak velké lásky člověk schopen jest.
O jeptišce té budu vyprávět,
a tedy slyš, co v oné krajině
se událo, je tomu tři sta let,
v té krajině, kde leží Madrigal,
v němž pověst moje beře začátek,
a Medina del Campo, Avila,
kde dřímají, jak v rakvi rekové,
ta Avila, jež jako Toledo,
jak Burgos chloubou byla kastilskou,
ta Avila, již nikdy zapomnít
už nelze mi! Tak mocně dotekla
se obraznosti mé, když viděl jsem
ji v svitu hvězd, jak velké zjevení
a ráno v mlhách, město vymřelé,
s tou katedrálou, barbarskou jak sluj,
a v jasný den, s okrovou nádherou
těch zdí a valů, věží, cimbuří
jak v zlatém nimbu slávy... Nuže, slyš


Nur Beile wußte man für euch zu wetzen,
Wenn wild der Hunger das Gedärm zerriß!
Nur Lumpen warf man hin und ekle Fetzen,
Wenn euch der Winter in die Schultern biß!
Mit Fabeln wußte nur der Pfaff zu letzen,
Wen rauh die Gicht aufs faule Lager schmiß!
Man folterte mit Not euch und Gesetzen,
Und nur der Tod, der Tod war euch gewiß!


Má dobrá matičko!
Proč vy to děláte,
Že vy mně ženicha
V městě namlouváte.


Kéž v dlouhých nocích za měsíčné doby
na rodičů mých letěla by hroby
a s povzdechem tam v rosnou trávu klesla
a s květů modlitbou se v nebe nesla!


Ihr Spatzen, mögt schwatzen
Und schimpfen, ihr Diebe!
Euch hat nicht zu Liebe
Der Vater den Kirschenkern gelegt
Und sorglich das Bäumchen gehegt und gepflegt.


À ce vivant je vis dappartenir!


ghiaccio ch’al foco del mio cor s’indura,
ricca mia servitù sempre mendica,
vita de la salute mia nemica,
rotta prigion che libertà mi fura,


Nuestros poemas no se pueden
publicar todavía
Circulan de mano en mano
manuscritos
O copiados en mimeografo
pero un día
se olvidará el nombre
del dictador contra quien
fueron escritos,
Y seguirán siendo leídos.


Du betest laut und viel/ kanst auch die Fasten leiden/
Papistisch lebst du so/ und plapperst wie die Heyden.
Wer aber/ denckest du/ wer kan das innre sehn.
Ja bete nur/ man hört schon Pharisäer gehn.
Und deines Betens Frucht kan man dir leicht gewehren:
Wenn dich Gott nicht erhört/ daß dich die Menschen hören.


Ein Doktor N** ich genannt, pim. pa pum.
Und männiglich als Vieh bekannt, pimp. etc.
Hab was gelernet, Gott sei Dank! pimp. Juchh.
Ich mache auch Gesunde krank. Pimp. etc. [Rep.]
Es war ein Weib im Hospital,
Die kochte gar so wenig Gall;
Als sie mich zweimal sehen muß,
Da hatt' sie Gall im Ueberfluß.


Antuskám is mondotta
esténkint a’ kapuba,
ne higygyek a’ Nénémnek,
jól tudgyák a’ Legények,
hogy férfi tsók nem tilalmas.


桄榔枝上夕阳微
寂历秋风吹葛衣
回首前溪灯火起
阴虫声里扣荆扉


Pad v souboji. Sok proťal jemu
svou šavlí tepnu na hrdle –
přáteli byli do té chvíle,
kdy srazili se ve při zlé.


Vom Himmel her in Flammen zurück, das Haupt
Der Lästerer zu treffen und riefst dem Sturm;
Daß er die Asche der Barbaren
Fort aus der Erd, aus der Heimat werfe!


Ein Spieß, ein Schwerdt, ein ſchoͤner Schild,
Der meinen Leib beſchuͤtzet,
Sind mir ein groſſer Schatz.
Denn hiedurch kann ich pfluͤgen, erndten,
Die ſuͤſſen Trauben keltern,
Und Herr in meinem Hauſe ſeyn.


Und dieses menschlich edle Streben,
Mich bis zu ihr hinanzuheben,
Wem kam es besser als dir zu?
O wer vermöchte wohl den Laien
Zum Tempeldienst der Kunst zu weihen,
Wenn nicht ihr Auserwählter, du?!


يا عاذراً لامرئٍ قد هام في الحضر
وعاذلاً لمحبّ البدو والقفر
لا تذممنّ بيوتاً خفّ محملها
وتمدحنّ بيوت الطين والحجر
لو كنت تعلم ما في البدو تعذرني
لكن جهلت وكم في الجهل من ضرر
أو كنتَ أصبحت في الصحراء مرتقياً
بساط رملٍ به الحصباء كالدرر
أو جلتَ في روضةٍ قد راق منظرها
بكل لونٍ جميل شيّق عطر
تستنشقنّ نسيماً طاب منتشقاً
يزيد في الروح لم يمرر على قذَر
أو كنت في صبح ليل هاج هاتنه
علوت في مرقبٍ أو جلت بالنظر
رأيت في كلّ وجهٍ من بسائطها
سرباً من الوحش يرعى أطيب الشجر
فيا لها وقفة لم تبق من حزن
في قلب مضنى ولا كدّا لذي ضجر
نباكرُ الصيد أحيانا فنبغته
فالصيد منّا مدى الأوقات في ذعر
فكم ظلمنا ظليما في نعامته
وإن يكن طائراً في الجو كالصقر
يوم الرحيل إذا شدّت هوادجنا
شقائق عمّها مزنٌ من المطر
فيها العذارى وفيها قد جعلن كوىً
مرقعاتٍ بأحداقٍ من الحور
تمشي الحداة لها من خلفها زجلٌ
أشهى من الناي والسنطير والوتر
ونحن فوقَ جياد الخيل نركضها
شليلها زينة الأكفال والخصر
نطارد الوحش والغزلان نلحقها
على البعاد وما تنجو من الضمر
نروح للحيّليلا بعدما نزلوا
منازلاً ما بها لطخٌ من الوضر
ترابها المسك بل أنقى وجاد بها
صوب الغمائم بالآصال والبكر
نلقى الخيام وقد صفّت بها فغدت
مثل السماء زهت بالأنجم الزهر
قال الألى قد مضوا قولا يصدّقه
نقلٌ وعقلٌ وما للحق من غير
الحسن يظهر في بيتين رونقه
بيتٌ من الشعرِ أو بيتٌ من الشعَر
أنعامنا إن أتت عند العشيّ تخل
أصواتها كدويّ الرعد بالسحر
سفائن البرّ بل أنجى لراكبها
سفائن البحر كم فيها من الخطر
لنا المهارى وما للريم سرعتها
بها وبالخيل نلنا كل مفتخر
فخيلنا دائما للحرب مسرجةٌ
من استغاث بنا بشّره بالظفر
نحن الملوك فلا تعدل بنا أحداً
وأيّ عيشٍ لمن قد بات في خفر
لا نحمل الضيم ممن جار نتركه
وأرضه وجيمع العزّ في السفر
وإن أساء علينا الجار عشرته
نبين عنه بلا ضرٍّ ولا ضرَر
نبيت نار القرى تبدو لطارقتنا
فيها المداواة من جوع ومن خصر
عدوّنا ما له ملجا ولا وزرٌ
وعندنا عاديات السبق والظفر
شرابها من حليبٍ ما يخالطه
ماء وليس حليب النوق كالبقر
أموال أعدائنا في كلّ آونة
نقضي بقسمتها بالعدل والقدر
ما في البداوة من عيب تذمّ به
إلّا المروءة والإحسان بالبدرِ
وصحّة الجسم فيها غير خافيةٍ
والعيب والداء مقصورٌ على الحضَر
من لم يمت عندنا بالطعن عاش مدى
فنحن أطول خلق اللَه في العمر


H.
F.
I.
H.F.I.H.I.F.H.
I.
F.
H.


Leider, daß beim heut'gen Feste
Seine Kinder sind zerstreut,
Und sich in der Zahl der Gäste
Nur ein Einzig's mit uns freut.
Ach! die vielen Andern wohnen,
In Paris, in Buffalo,
Stuttgart, Sasbach – solchen Zonen,
Die wo ganz wo-anderswo!


Máš své sydlo, jak vím, v Ousti nad Orlicý.
Slušně! neb se vznášíš vzhůru nad orlicy.


Na návrší tam v kruhu důstojníků je sbor,
a všecko přísně hledí, jako ten černý bor.
V jich středu muž tam stojí, z hlavy mu řine krev
a z tmavých jeho očí mu sálá hrůzný hněv.
Ruce mu pouta derou, jež třímaly dřív zbraň,
a velitel naň zařve: „Zde lháti se nám chraň!“
On mlčí však a mlčí, jen hněvem plane zrak
a vůdce v zlobě krčí rameny, mluví pak:
„Tys zradil tvoje kníže, tys zradil svoji vlasť,
k nimž přísahá tě víže, v nichž tvá má býti slasť.
Tys zapomněl, žes vojín, jsi horší nežli pes
a proto, hoši, pryč s ním, a na nejbližší mez,
tam, co ta štíhlá jedle, a nechť třebas i smrk,
nechť bídák skončí hnedle, provaz buď jeho smrť!“
A za jásotu, hrozeb, jej vede běsný tlum,
a pohřební mu písní, je háje tichý šum.
A líc jeho se jasní a jasní se mu zrak
a místo vzdechu šepce poslední pozdrav pak:
„Buď zdráva, ženo drahá, můj platí slední vzdech
jen Tobě, mému hochu i bratřím zemí všech.
Já měl se vrahem státi, však zmařil jsem ten boj
a proto rád teď zemru, když pryč ten bídy zdroj.
Buď zdráva, ženo drahá dítě – i bratři vy,
a podejte si ruce pro život snaživý!“
A zahoukala sova a ztichl žoldců tlum,
a ženě pozdrav nese ten tichý lesa šum.


Siento pasar los barcos por dentro
de la noche. Viene de un taciturno
distrito del invierno y van a otra interina
estación de argonautas,
                  esas rutas
quiméricas que rondan
los fascinantes puertos de la imaginación.
Invisibles a veces, surcan
las cóncavas comarcas de la niebla,
pertenecen a un mundo despoblado,
a alguna procelosa tradición
de vidrieras marchitas, se parecen
a la emoción que queda detrás de algunos sueños.
Llega hasta aquí el empuje
respiratorio de las máquinas, el empellón
del agua en las amuras,
                  y a veces
una sirena desenrosca
la disonante cinta de su melancolía
por los opacos círculos del aire.
La cifra de esos barcos es la mía.
Con ellos cada noche se va también mi alma.


Nicht feig erliegen, selbstbewußt es tragen,
Wie eine Freude nach der andern weicht,
Kann er's, der nie geübt sich im Entsagen,
Dem Blüthen nur das Glück stets dargereicht?
Ein hoher Segen aber ruht auf Schmerzen,
Und, wie die Perl' im dunklen Meeresschacht
Sich formt und bildet, wächst im Menschenherzen
Ein edler Schatz aus finstrer Leidensnacht.


نَجْلُ شَمْسِ الدِّينِ مِن أَنعامهِ
وَهْوَ في المَهْدِ بهِ جِيدِي مُقَلَّدْ
فَمتَى خِفْتُ الأَذَى من زَمَني
قُلْتُ في وَقْعِ الأَذَى يَالَمُحمَّدْ


Im Leben mag's zum Schwersten wohl gehören,
Aus Glanz und Reichtum plötzlich arm zu werden.
Wie muß es unser Innerstes empören,
Wenn Hinz und Kunz wir sehn auf unsern Pferden,
Wenn Hinz und Kunz uns unser Heim zerstören,
Den Rest uns nehmen, was uns lieb auf Erden.
Und dann, wenn Alles auseinander stiebt,
Den anzuflehen, den wir einst geliebt.


Noch dennoch will ich nimmermehr
Zur Kreatur mich kehren
Und, fiel es mir auch noch so schwer,
Nicht fremden Trost begehren.
Dies ist mein Wille, wie du weißt,
Doch wo du mir nicht Hilfe leist',
Kann ich ihn ja nicht halten.


pôs


Snad bude čísti, co čtu já,
a zrosí se mu zrak,
snad uzří na tom kameni
též velké básně znak.


V květnu jde s každým člověkem
paprsek po ulici,
a všecka srdce pod sluncem
jsou velcí uličníci.


Ta tíže dálek zastřených
a němá síla hvězd
beztvárným ulehla smutkem
do našich očí.


Nós lá no Brasil
A nossa ternura
A açúcar nos sabe,
Tem muita doçura,
Oh! se tem! te
Tem um mel mui saboroso,
É bem bom, é bem gostos
As ternuras desta terra
Sabem sempre a pão e queijo
Não são como no Brasil
Que até é doce o desej
Gentes et
Ah nhanhá, venha escutar
Amor puro e verdadeiro,
Com preguiçosa doçura
Que é Amor de Brasileir
Gentes et
Os respeitos cá do Reino
Dão a Amor muita nobreza,
Porém tiram-lhe a doçura
Que lhe deu a Naturez
Gentes et
Quando a gente tem nhanhá
Que lhe seja bem fiel,
É como no Reino dizem
Caiu a sopa no me
Gentes et
Se tu queres queu te adore,
A Brasileira hei de amar-te,
Eu sou teu, e tu és minha,
Não há mais tir-te nem guar-t
Gentes et


Es gescheh' mit Wachs entweder,
Oder mit der holen Hand,
Folglich muß der Paucken Leder,
Das darinnen ausgespannt,
Von der Luft nicht seyn getroffen,
Sondern, wenn das Ohr nicht offen,
Müssen Theilchen rückwärts gehn,
Die von innen stets entstehn.


Slova nemůž vypraviti,
místo řeči, samé vzdechy,
za ruku jej uchopil Cid
a děl k němu slova těchy:


Wer blind ist, geht geführet,
Nicht so in Nacht allein! –
Da schlägt er auf sein Auge,
Funkelnd wie Sonnenschein.


Komín štíhlý v kouři stojí
jako věž,
v dům, k němuž se dole pojí,
jít se střež!


Der Amtmann, der im Weine floß,
Die Bauren schlug halbkrum,
Trabt nun, auf einem glühnden Roß,
In jenem Wald herum.
Der Pfarrer, der aufs Tanzen schalt,
Und Filz und Wuchrer war,
Steht nun, als schwarze Spukgestalt,
Am nächtlichen Altar.


És látja, látja, hogy iszonyodom! a szívem görcsösen gubbaszt, s ha
fel-felriad a halál megsemmisülése: szédülök s ez a szédület semmihez
se hasonlit: rémitő. És nem vigasztal, hogy ha én s te is: ő is meghal
s talán elébb mint mi és hogy kacagni fogjuk, hogy mohó, falánk
húsbálvány testét a férgek habzsolják fel, mikor mi még itt a fehér
asztalnál sertéshúst eszünk: zsírban párolt káposztával...


Et viver di Lambrusco, et di ricotta,
O d'herba, et d'acqua in ben remota villa,
O in monte alpestro, o in solitaria grotta:


Dormiré en sus senderos
y perseguiré sus huellas
por caminos y praderas
Descansaré en sus valles
y andaré por sus llanuras
atravesaré sus montes
y vadearé sus ríos
Me extasiaré mirando
el verdor de sus valles
y el lejano gris de sus montañas
Recorreré, descalzo, sus simétricos prados
y gozaré del ruido del viento
en los profundos barrancos
donde sólo se escucha la nostalgia
Habitaré en su casa
dormiré en su cama
miraré desde sus claras ventanas
el resplandor rojizo del Ocaso
Cuando, fugazmente, la tengo frente a mí
comprendo lo que siempre ignoré
y cuando, de nuevo, se borra su rostro
desdibujándose como la niebla del otoño
en la soledad... ¡lloro en silencio!
Será como ella...
y la persigo desde siempre
¡al final! confío en encontrarla
pues su presencia me dará la paz
y sólo su nombre
iluminará mi vida
¡Oh blanca Sabiduría!
a ti nunca podrán reconocerte los soberbios
y los poderosos se morirán sin ver tu rostro
Amiga Sabiduría
quiero ¡para siempre!
tenerte cerca
comprender tu esencia
saber que el amor, la paz,
la felicidad
no son pura entelequia


Wie das Weib dem Mann gegeben
Als die schönste Hälfte war,
Ist die Nacht das halbe Leben,
Und die schönste Hälfte zwar.


Die chronica sagen fürwar,
als man zelet neunhundert jar
und vier und neunzig on gefer,
da regieret bapst Sylvester,
der ander dises namens da.
der war bürtig aus Gallia
und vormals Gilbertus genant,
kam in seiner jugent zuhant
in ein kloster, zu werden frum,
im aurelianischen bistum,
doch wider aus dem kloster sprung
und ergab sich noch also jung
dem teufel und auf schwarze kunst,
dardurch zu erlangen die gunst,
zu herschen das römisch bapsttum.
der teufel das mit im aufnum,
doch das er sein wer nach seim tot.
das verschrib er mit seim blut rot.
doch fraget in Gilbertus eben,
wie lang er würt auf erden leben.
der teufel sprach: du stirbst nach dem,
wenn du berürst Jerusalem.
Gilbertus dacht in seim gemüt;
vor Jerusalem ich mich hüt,
das ich kom nimmermer dahin.
nach dem so zug Gilbertus hin
frölich in Hispanier lant,
in die stat, Hispalim genant,
und studiert auf der hohen schul.
da er besaß der künsten stul
für all doctores kurzer zeit
und wurt berümet weit und breit,
das er den keiser Ottonem,
darzu auch Robertum nach dem,
welcher künig wurt in Frankreich,
zu schulern het und auch dergleich
ander vil hoch berümte mender
allerlei nation und lender.
nach dem durch ergeiz er annum
das groß remensisch erzbistum
und auch darzu das ravenisch
aus teufelischer hülf ganz frisch.
da er ein zeitlang bischof was,
ganz begierig über die maß,
das römisch bapsttum zu erwerben.
als nun bapst Johannes tet sterben,
der sibenzehent dises namen,
die cardinel zusamen kamen,
einen anderen bapst zu stellen,
und teten den Gilbertum welen,
aus eingab des satans anfengnus
und aus der götlichen verhengnus,
tetens in für ein bapst erkennen
und Sylvester den andern nennen.
als er nun saß in dem bapsttum,
hielt er sich andechtig und frum;
als er aber im fünften jar
seines bapsttums auf eim altar
in der kirchen des heiling kreuz
mess hielt mit vil prenks und geleuz,
samt cardinelen und hofgsint,
das im alles zu altar dint,
als er gleich wolt sacrificieren
und das sacrament elevieren,
da fieng es an dunkel zu weren,
und vor der kirchen nach und feren
da flug es als vol schwarzer raben,
die zun kirchfenstern gstochen haben
mit einem ser großen geschrei,
und stachen lenger mer herbei,
sam woltens die fenster ausstoßen.
darob het alles volk ein großen
schrecken und forcht ob disem wunder,
und Sylvester der bapst besunder
der fraget sein hofgsint zuhant,
wie diser altar wer genant.
da gaben sie zu antwort dem,
der altar hieß Jerusalem.
der bapst erschrak, gedacht wol, das
seins sterbens zeit vorhanden was,
fiel auf sein knie in reu und leid
und bekennet on underscheid
sein irrtum und sündiges leben,
und wie er sich auch het ergeben
dem teufl in seiner jugent zeit,
begert von got barmherzigkeit,
sein schwere sünt im zu vergeben,
und warnet alles volk darneben,
zu meiden die ergeizigkeit,
die wurzel aller grundbosheit;
warnet auch alles volk darbei
vor teufels gspenst und triegerei,
der durch sein tück und hinderlist
allen christen aufsetzig ist.
nach dem bat er sie allesam,
das man nach dem tot seim leichnam
solt abschneiden all sein gelider,
auf ein wagen zsam legen nider
und vier ross darnach daran spannen,
die ungeleit in zugen dannen;
wo die stünden, solt man acht haben,
an der stat solt man in begraben.
nach dem und als der bapst verschiet,
auf gut hoffnung sein ent erliet,
darnach zerschnitten auf ein wagen
legtens sein leib nach seim ansagen.
da in die pfert gezogen haben
in sanct Johanns kirchen, begraben
wurt er; das war ein gutes zeichen,
das er gots gnad het tun erreichen
durch sein warhafte reu und buß.


Ajhle, ženo, to je čest!
Sáhni, jak mi srdce klepe.
Šlaka mi to platno jest,
Tím o mák nemám se lépe.
Zde máš listy, na mne básně
Od západu, od východu.
Smějí se ti jednohlasně,
Sobě děláš holou škodu.
Zde můj obraz, zde diplomy!
Kýž do toho bijí hromy!
A což toto – a což toto!
Dost jsi dlouho žebral o to.
Na Kamčatce sloup mi strojí,
Slyš, co tuto o mně stojí.
Sloup nesloup – to všecko málo –
Kýž by to jen jinde stálo!
Já se zblázním samou slávou,
Ajhle, ženo, to je čest!
Šlaka mi to platno jest!


Dnes i tam pusto, chladný jejich svit
víc nepoví... kde můžeš, těchu beř.
Co lepší, umírati nebo žít?
Vždy tentýž úděl člověk má i zvěř.


Ma costei, più volubile che foglia
quando l'autunno è più priva d'umore,
che 'l freddo vento gli arbori ne spoglia,
e le soffia dinanzi al suo furore;
verso il marito cangiò tosto voglia,
che fisso qualche tempo ebbe nel core;
e volse ogni pensiero, ogni disio
d'acquistar per amante il fratel mio.


My jdeme stále k lesům vzhůru
dle Desné šumící,
kol nás padají domky v chmůru
a nepotkáme než tu můru
do noci ticho letící.


Ihr Brüder! hört ein grosses Wort:
Der König Salomo, der ruhet,
Nachdem Er durch den Höllen-Port
Gerissen, und sich ausgeschuhet.
Dem durch Sein Blut erkauften Geist
Des Menschen, welcher an Ihn glaubet,
Der Christi Lieb in Wollust heißt,
Dem ist sein Ruhe-Bett erlaubet.
Daß aber Satanas,
Nach seinem alten Haß,
Den Gott aus tiefer Weisheit schonet,
Die Ruhe nicht verstör,
So wacht ein Helden-Heer
Ums Zelt, darinn die Liebe wohnet.


- Re Manfredonio e la sua compagnia
contento è di lasciar Merediana -
diceva Orlando - e tornarsi in Soria. -
Morgante allora il battaglio giù spiana,
e disse: - Orlando, questa era tra via -
e dètte a uno una picchiata strana;
un altro ammacca che parve di cera,
ed anco questo ne' patti non era.


Als von den vier Todeskranken
Zwei nun aus den Bettchen stiegen
Und durchs Zimmer wieder wanken,
Kehren erst mir die Gedanken,
Daß zwei andre draußen liegen.


Dímelo por piedad; que, si no asoma
la pacífica oliva, no me atrevo
a presentarme a tus divinos ojos


Nun sind es lange, stumme, stille Wochen.
Die Stunden kommen einförmig gekrochen.
Denn nun ist's tot hier draußen auf dem Meer.
Der »Emden« Wrack kreist auf dem Meergrund leer.
Die Geister kehrten heim aus hoher Luft,
Die immer noch den Namen »Emden« ruft.


Und wie uns oft, wenn ferne Töne schallen,
Vergangenheit ihr dämmernd Reich erschließt,
Und freundlich uns mit ihren Träumen allen,
Mit jedem Wort verblühter Liebe grüßt,
So scheint der Duft um seine Brust zu wallen,
Der um den Hain auf lauen Lüften fließt,
Und hold entblühn in ahnungsvoller Ferne
Das alte Glück, die längst erloschnen Sterne.


A již vedl všecko množství
v tiché šero hradních stěn...


Mir aber war ein andres beschert:
Lieblichste Blumengehänge,
Farbenglanz und – übergäng,
Wie Natur den Künstler belehrt.
Ein allerliebstes Frühlingsgelände,
Mit Nadeln zierlich schattiert und gebrochen,
Daß, wäre selbst das Herz durchstochen,
Man es gewiß gar wohl empfände;
Und werd es nur zu Feiertagen Süßer
Namen und lieber Geburten tragen.


In solcher Stunde senkt mich ein,
Viel Müh ist nicht vonnöten,
Es wird die Erde hinterdrein
Mir rasch den Sarg verlöten.


غَنَّى فكُلُّ حاضرٍ
إِصْبَعُهُ في أُذْنِهِ
شِعْراً كَبرْدِ فَكَّهِ
لفظاً وطُولِ قَرْنِهِ
فالحمدُ لله الذي
غَنَّى ولم يُثَنِّهِ


Zlé vády zahostily se
do vědátorské obce –
král na ty pány doktory
již ráčil míti s kopce.


Do samot vždy jdou s písní mladí básníci
k jezerům temným, cypřiše jež stíny kryjí,
jich delikátní city, srdce nyjící
se tichým echem věčna k exaltaci spíjí.


أَلا أَبلِغا وَهمَ بنَ عَمروٍ رِسالَةً
فَإِنَّكَ أَنتَ المَرءُ بِالخَيرِ أَجدَرُ
رَأَيتُكَ أَدنى الناسِ مِنّا قَرابَةً
وَغَيرَكَ مِنهُم كُنتُ أَحبو وَأَنصُرُ
إِذا ما أَتى يَومٌ يُفَرِّقُ بَينَن
بِمَوتٍ فَكُن يا وَهمُ ذو يَتَأَخَّرُ


Tak mu – jindy k omrzení –
přešla zima v samém snění,
až se v první jarní den
vskutku začal vyplňovat
jeho krásný zimní sen.


Fermato sopra loro, il bel vasello
più che 'l sanguigno marmo si spandeva
sopra 'l fiorito e verde prato quello.


'Tis true the man of verse, tho' born to ills,
Too oft deserves the very fate he feels.
When, vainly frequent at the great man's board,
He shares in ev'ry vice with ev'ry lord:
Makes to their taste his sober sense submit,
And 'gainst his reason madly arms his wit;
Heav'n but in justice turns their serious heart
To scorn the wretch, whose life belies his art.


görüyorsak


Cizinec však rovněž cítil, že jest poznán hajným.
– „Jste mi stále tvrdým lidem, vzpurným, nepoddajným.


Drum schweiget stille und haltet die Ränder,
Bis daß es wieder kommt zur Wahl,
Als Kandidat macht man natürlich
Ein ganz klein wenig in Skandal.


Ich fühle ihres Busens Wallen,
Ich hör' das Atmen ihrer Brust,
Und meines Auges Tränen fallen
Heiß auf ihr Herz, ihr unbewußt.


Tak jim třidcet sluncí v letu
Zaminulo tajno světu
U blahosti rájové,
Jako svatebníků slasti
Záviděné v bohů vlasti,
Věčně mladé, májové.
Nikdá štěstí neokusil,
Darů kdo, jež nebe dá,
Kradmo na pekelné řeky
Kraji hrozném netrhá.


Ins Wort fiel ihm der zweite,
Der mit dem Federhut:
»Ei Bursch, bist du gescheite?
Dein Märlein ist nicht gut.


Ist, sing ich, Schmitner auch gestorben,
Der Redligheit vnd Vnschuld Pfandt,
Der hie so schönes Lob erworben
Durch seine Trew vnd milde Handt?


أَما وَالَّذي أَرسى ثَبيراً مَكانَهُ
عَلَيهِ السَحابُ فَوقَهُ يَتَنَصَّبُ
وَما سَلَكَ الموماةَ مِن كُلِّ حَسرَةٍ
طَليحٍ كَجَفنِ السَيفِ تَهوي فَتُركَبُ
لَقَد عِشتُ مِن لَيلى زَماناً أُحِبُّها
أَخا المَوتَ إِذ بَعضُ المُحِبّينَ يَكذُبُ


Zapsat půjdu raděj obsah jména svého
V nejoutlejší blánku srdce panenského.


Die Fenster auf, die Herzen auf!
Geschwinde! Geschwinde!
Es kömmt der Junker Morgenwind,
Ein bausebackig rotes Kind,
Und bläst, das Alles klingt und klirrt,
Bis seinem Herrn geöffnet wird,
Geschwinde, geschwinde.


Голубоокая, младая,
Мой чернобровый ангел рая!
Ты, мной воспетая давно,
Еще в те дни, как пел я радость,
И жизни праздничную сладость,
Искрокипучее вино,-
Тебе привет мой издалеча,
От москворецких берегов —
Туда, где звонких звоном веча
Моих пугалась ты стихов;
Где странно юность мной играла,
Где в одинокий мой приют
То заходил бессонный труд,
То ночь с гремушкой забегала!
Пестро, неправильно я жил!
Там все, чем бог добра и света
Благословляет многи лета
Тот край, все: бодрость чувств и сил,
Ученье, дружбу, вольность нашу,
Гульбу, шум, праздность, лень — я слил
В одну торжественную чашу,
И пил да пел… я долго пил!
Голубоокая, младая,
Мой чернобровый ангел рая!
Тебя, звезду мою, найдет
Поэта вестник расторопный,
Мой бойкий ямб четверостопный,
Мой говорливый скороход:
Тебе он скажет весть благуДа, я покинул наконец
Пиры, беспечность кочевую,
Я, голосистый их певец!
Святых восторгов просит лира —
Она чужда тех буйных лет,
И вновь из прелести сует
Не сотворит себе кумира!
Я здесь! — Да здравствует Москва!
Вот небеса мои родные!
Здесь наша матушка-Россия
Семисотлетняя жива!
Здесь все бывало: плен, свобода,
Орда, и Польша, и Литва,
Французы, лавр и хмель народа,
Все, все! Да здравствует Москва!
Какими думами украшен
Сей холм давнишних стен и башен,
Бойниц, соборов и палат!
Здесь наших бед и нашей славы
Хранится повесть! Эти главы
Святым сиянием горят!
О! проклят будь, кто потревожит
Великолепье старины;
Кто на нее печать наложит
Мимоходящей новизны!
Сюда! на дело песнопений,
Поэты наши! Для стихов
В Москве ищите русских слов,
Своенародных вдохновений!
Как много мне судьба дала!
Денницей ярко-пурпуровой
Как ясно, тихо, жизни новой
Она восток мне убрала!
Не пьян полет моих желаний;
Свобода сердца весела;
И стихотворческие длани
К струнам — и лира ожила!
Мой чернобровый ангел рая!
Моли судьбу, да всеблагая
Не отнимает у меня:
Ни одиночества дневного,
Ни одиночества ночного,
Ни дум деятельного дня,
Ни тихих снов ленивой ночи!
И скромной песнию любви
Я воспою лазурны очи,
Ланиты свежие твои,
Уста сахарны, груди полны,
И белизну твоих грудей,
И черных, девственных кудрей
На ней блистающие волнТвоя мольба всегда верна!
И мой обет — он совершится!
Мечта любовью раскипится,
И в звуки выльется она!
И будут звуки те прекрасны,
И будет сладость их нежна,
Как сон пленительный и ясный,
Тебя поднявший с ложа сна!


团扇初辞暑
虚檐恰受风
帘花孤月冷
秋在不声中


S férfi karján a meggondolásnak
Kél a halvány hölgy, a méla bú,
S újra látjuk vészeit Mohácsnak,
Újra dúl a honfiháború,
S míg könyekbe vész a szem sugára,
Enyh jön a szív késő bánatára.


Wie schön hast du durch deine Macht,
Du wilder Feind des Lebens,
Den Lebensfürsten umgebracht:
Dein Stachel ist vergebens
Durch ihn geschossen, schnöder Feind,
Du hättest wahrlich wohl gemeint,
Er würd im Staube bleiben.


醉饮寒窗惯击鲜
扶头岌岌似乘船
赓酬磊落成佳致
糠秕谁令辄在前


Wie lieblich ruht es sich in Sommernächten,
Wenn durch das Laub, wo träumend Vögel singen,
Der Westwind rauscht, als ob auf Mondlichtschwingen
Von fernen Welten Geister Grüße brächten.


Nachdem als Herr den Inhalt des Billetes
Pflichtschuldigst ich der Dienerin erklärt,
Rief ich mit wahrhaft königlicher Würde:
»Die Bitte dieser Dame sei gewährt!«


Již složil štětec z ruky umělé
i tvůrčí žár mu doplál na čele.


汉兵飞度下朝鲜
十万旌旗鸭绿悬
烽戍祗今寒月色
可闻杨仆将楼船


待伴未消窗外雪
宜人偏爱竹间风
斋居已自心如洗
况与寒宵此景同


O terror d'ogni rete e d'ogni nassa,
pesce guerrier, che la lucente spada
vibri per l'acque, e de l'algosa strada
cerchi la parte più riposta e bassa:


kadrini bilmek lâzım artık her açan gülün


老原原上卜年翁
感天功业地天聪
流言未信成王悟
悟成全得起禾风


际晓晴开一叶舟
故人高谊共悠悠
回头却忆沙头别
寒菽模糊烟树稠


¿Qué prendas de orador en ti se ven?
Zazoso acento, gesto pastoril,
el metal de la voz cual de sartén,


Bez záře štěstí každá chvíle bolí –
již růže odkvetly, jež chtěly zítra kvést’,
v horách zima, zima ve údolí
a zaváty jsou cesty do příbuzných měst...


Daß stets, vom Frühlingssturm erfaßt,
Mein Herz noch schwärmt und dichtet,
Daß mir des Herbsttags goldne Rast
Noch stets die Brust beschwichtet.


授业韩门岁月深
文章有法笔千钧
三缣一字非邀价
赏识如裴复几人


Minula bouře. Svítá již den
po mračné noci vyjasněn.
Na východě, hle, již záplava
do růžova zlata měňavá
v šípy ohnivé se rozhořívá.
Slunce vzplálo, a pták zpívá. –


春山琪树绿交加
蜀帝残魂怨月斜
啼血满枝无着处
春风吹作艳阳花


Gott ist der Herr, und seinen Segen
Verteilt er stets mit weiser Hand;
Nicht so, wie wir's zu wünschen pflegen,
Doch so, wie er's uns heilsam fand.


Blieb' uns doch der Schmuck der Köpfe,
jene zarten, jene langen,
blieben uns ja doch die Zöpfe,
selber uns dran aufzuhangen!


oprar tu dèi che sol di te la scorza
seco ne porti, ma quel che v'è dentro
ritorni ad abitar là dove uscìo.


骏马骄行踏落花
垂鞭直拂五云车
美人一笑褰珠箔
遥指红楼是妾家


She next the stately bull implor'd;
And thus reply'd the mighty lord.
Since ev'ry beast alive can tell
That I sincerely wish you well,
I may, without offence, pretend
To take the freedom of a friend;
Love calls me hence; a fav'rite cow
Expects me near yon barley mow:
And when a lady's in the case,
You know, all other things give place.
To leave you thus might seem unkind;
But see, the goat is just behind.


Ať mluví soudná pravda Golgaty,
tré křížů vypiavší si na znamení;
z nich dvěma – spravedlnost odplaty
a jedním hlásá milost odpuštění.


Teď zíráme okem slzícím
Za andělem smrti vraždícím.
Tobě českých paní perlo skvoucí
Kanou na hrob naše slzy vroucí;
Tyť jsi byla strážným andělem
Nad tvým strážícím nás manželem!
Protož tebe Čechů slzy slaví,
Proto plynou slzy manžela;
Pohled zhůru ale ten Mu praví:
Neplačiž! hlas lásky anděla
K blažšímu ji zvolal živobytí,
Kde s ní nebude již rozejití;
Tam po boku Antonie3 svojí
Choť tvá s tebou se též někdy spojí!


Il foco che nel cor m'accese Amore,
traendo l'esca dal leggiadro aspetto,
arso m'ha l'alma e vòlto il cor in fiamma:
il che veggendo il mio signor diletto
da sì cocente ed immortal ardore
a quella che l'accresce e sempre infiamma,
su la sinestra mamma
nel ballo, fe' stillar viva favilla.
Ma, lasso, quella stilla
che puote sopra avorio, ghiaccio e neve?
Ché 'n spazio molto breve
l'extinse il freddo umor del cor gelato.
Onde assai mi ritrovo in peggior stato!


Paraíba, 1909


Ils ont beau, ces traîtres,
Bénis des faux dieux
Et chers aux faux prêtres,
Être monstrueux ;


В центре мира
       стоит Гиз —
оправдывает штаты служебный раЧтоб книгу
     народ
        зубами грыз,
наворачивается
        миллионный тираЛицо
   тысячеглазого треста
            блестит
электричеством ровныВшивают
     в Маркса
         Аверченковы листы,
выписывают гонорары ЦицеронаГотов    А зав
       упрется назавтра
в заглавие,
     как в забор дышлоВоедино
    сброшировано
           12 авторов!
— Как же это, родимые, вышло?? —
Темь
  подвалов
       тиражом беля,
залегает знание —
         и лишь
бегает
   по книжным штабеля́м
жирная провинциалка —
           мышА читатели
     сидят
        в своей уездной яме,
иностранным упиваются,
           мозги щадВ Африки
     вослед за Бенуя́ми
улетают
    на своих жилплощадяЗванье
    — «пролетарские» —
             нося как эполеты,
без ошибок
     с Пушкина
          списав про вёсны,
выступают
     пролетарские поэты,
развернув
     рулоны строф повёрстныЧем вы — пролетарий,
          уважаемый поэт?
Вы
  с богемой слились
          9 лет назаНу, скажите,
      уважаемый пролет, —
вы давно
    динаму
        видели в глаза?
— Извините
      нас,
        сермяжных,
             за стишонок неудачненькиНе хотите
     под гармошку поплясать ли? —
Это,
  в лапти нарядившись,
            выступают дачники
под заглавием
       — крестьянские писателО, сколько нуди такой городимо,
от которой
     мухи падают замертво!
Чего только стоит
         один Радимов
с греко-рязанским своим гекзаметром!
Разлунивши
      лысины лачки́,
убежденно
     взявши
        ручку в ручки,
бороденок
     теребя пучки,
честно
    пишут про Октябрь
            попутчикРаньше
    маленьким казался и Лесков —
рядышком с Толстым
          почти не видеНу, скажите мне,
        в какой же телескоп
в те недели
      был бы виден Лидин?!
— На Руси
     одно веселье —
             пити… —
А к питью
     подай краюху
           и кусочек сырИ орут писатели
        до хрипоты
             о быте,
увлекаясь
     бытом
        госиздатовских кассироВарят чепуху
      под клубы
          трубочного дыма —
всякую уху
      сожрет
         читатель-ФокА неписанная жизнь
         проходит
             мимо
улицею фыркающих о́коА вокруг
    скачут критики
           в мыле и пене:
— Здорово пишут писатели, братцы!
— Гений-Казин,
        Санников-гений…
Все замечательно!
        Рады стараться! —
С молотка
     литература пущенГде вы,
      сеятели правды
          или звезд сиятели?
Лишь в четыре этажа халтурщина:
Гиза,
   критика,
       читаки
          и писателНынче
   стала
      зелень веток в редкость,
гол
  литературы ствоЧтобы стать
      поэту крепкой веткой —
выкрепите мастерство!


— Vague du spleen, en vain contre moi tu déferles
Sous l'arceau de verdure où passent des frissons,
J'ai pour me divertir le bruit que font les merles,
Avec leur voix aiguë égreneuse de perles !
Et de même qu'ils sont les rires des buissons,
La petite grenouille est l'âme des cressons.


Und sagte: »Bruder! Friedrich ist
Ein rechter Schweizerheld,
Ein Tell, Gott hilft ihm wider List
Und Macht der ganzen Welt!«


Szemed nap. Kebled vakitó haván
Sötéten borong fürtid éjjele,
Hogy a fénytől ellankadt pillanat
Meg-megpihenni sűlyedjen bele.


Itt minden rombolásra lázít
És lázadásra ingerel:
Mintsem tovább hordozza láncit,
A szellem inkább égjen el!


Basta, musa, pare aí
Esse montão inimigo
De mentiras, que te ouvi;
Tu sempre andaste comigo.
Mas eu nada d’ isso vi;


Du bist es schon gewohnt mit mir,
Daß ich mich gern nachdenk' in dir;
Ich halt' ohn' dich mir Nichts geschehen,
Noch wen'ger mag ich was angehen,
Es sei denn, daß mein Herze Rath
Vorher mit dir gehalten hat.


Mit Rechte kan sie sich im Staube niederlegen,
Um den Entschlafenen mit Thränen übergehn,
Es sey an ihrer Stirn das tiefste Leid zu sehn,
Mit ihres Jammers Last den Unfall abzuwägen:
Bricht uns, Gebeugete, das Brüderliche Herz
Und ihr entsinkt das Haupt; wie tiefer dringt ihr Schmerz?


Was zu des Leibes Notdurft frommt,
Lädt jeder auf, zur langen Reise;
»Von Jakob's fernem Volke kommt
Der Herr der Herren!« sprach der Weise.
Dorthin zieht sie das Sterngebild,
Doch weiß es keiner von dem andern:
Einöde voll Gewürm und Wild
Trennt ihre Pfade, die sie wandern.


„Nem adta Hadúr, nem! egynek ajándékul,
Se hiu asszonynak gyermeki játékul:
Adta egész ország fényére, javára:
S én vagyok az ország elsője, királya.


Tam mladost, a zde zem mou lásku kryje;
Jen jedna nad hrobami ještě slast,
V níž mladost věčná, láska věrná žije:
Mně procitnulá v zoři kyne vlast!


I' volli, donna, già contarvi a pieno
come per voi m'ancide e avviva Amore,
com'ei mi ruba e poi mi rende il core,
ed altre cose assai ch'io porto in seno.


Was sol ich thun? mein Gott, gib deine lehr!
Wi lange sol man lästern deine ehr?
Hir ist dein Wurm! Las mich, nicht dich, vertreten!
Vernihm, vernihm, mein feurigernstes Beten.


梅花宜寒更宜阴
摩挲拄杖过溪寻
幽香著人索管领
不信如今铁石心


„Synáčku můj, netušíš,
co je bolest, posud,
já se třesu, blíž a blíž
jde tvůj krutý osud.“


Ja, die Vernunft bewaffnet mich:
Nun Amor, streit ich wider dich;
Du magst ein Gott, ich sterblich seyn:
Nur komm, und kämpf, wie ich, allein!


Der Himmel stückweis auf der Erd' einzieht
Und grünende Ähren über ihm summen,
Und eine Kornblum' der andern wie Aug' ins Auge sieht.


Cuando pensé que mi tormento esquivo
hiciera fin, comienza mi tormento,
y allí donde pensé tener contento,
allí sin él desesperado vivo.


Ručka, co sypala drobty mi,
nevlídně kyne mi: káč, káč!
Bloudím sám vodami němými – –


yeni koparılmış bir demet karanfilim ben


Tu týž král mocný, v oddechu a prázdni,
sám klečíval a zachvíval se bázní
u nohou Lásky, světa panovnice.


„Slyšel Hospodin to naše lkání,
viděl velký počet našich muk,
proto s výsosti se k nám teď sklání,
aby splnil našich proseb zvuk.“


Tu vánek najednou sem zalét’ ve chlad rosy,
vířil a kolébal se chvíli po rákosí,
a vlny zlehýnka se jako prsa vzdmuly...
To jak by oddechli si na dně utonulí!


Emez járt a csaták bús mezején, - ahol
Az ember jól, nem jól, vért, éltet pazarol; -
Dicsőséget szomjaz, csak hirnév kell neki,
Zászlaját magasabb szellő nem lengeti.


Unser Antrit in die Zeit, unsre Thür ins erste Jahr
Setzt in Eiß, Schnee, Frost uns auß: unter Falschheit, Trug, Gefahr.


老却眉山长帽翁
茶烟轻飏鬓丝风
锦囊旧赐龙团在
谁为分泉落月中


白玉镌成十六牌
禁宫方响古无偕
非唯韵出箫竽上
仍是音参律吕谐


“Di lagrimar non finirem già mai”.
“Deh ditemi, perché?”. “Perché temiamo
Ch'altro la fronte, altro il suo petto prema,
E per quest'ancor trema
In amorosa fiamma il nostro core”.


DEr Waͤlder Zier die hohen Linden/
Der Nymfen Luſt- und Sommer-Hauß/
Die ſich ſo herrlich breiten aus
Daß man kan kuͤhlen Schatten finden/
Wenn alles faſt fuͤr Hitze ſchmacht/
So webt der Blaͤtter gruͤne Nacht
Den Fuͤrhang/ drein die Weſten ſpielen/
Daß man wirdſuͤſſ’ Erfriſchung fuͤhlen.


عفتهمْ إذ أصبحوا
مطعماً غيرَ مريءْ
فادعوا ان خنتهم
وأنا منهم بريءْ
يشتهي الجيِّدَ من
لا يرى إلا الرديءْ


Es stehet bey uns unser Gott/
wann sich die Unglück' häuffen:
daß uns die Ströme/ Noht und Tod/
auf einmal nicht ersäuffen.
Er reisst uns aus der Flut heraus/
und bringet uns getrost nach Haus:
wann wir ihm nur vertrauen/
und warten gläubig auf die Zeit/
so Gott zur Rettung hat bereit:
Wir werden Hülffe schauen.


All dieses Singen, das so müde macht ...
Kommt nicht der Himmel wie ein Mutterlied
Zur Stirn des Kindes hin und hin zu uns –


Mit dem Vaterland und allen Freien
Ging er stets dem goldnen Licht entgegen;
Freiheit, Licht und Wohlklang, diesen dreien
Galt der Takt von seines Herzens Schlägen.
Was er tat, das tat er recht mit Fleiß,
Und beim Schmieden war sein Eisen heiß.


Thus said the Nymph, and  thus reply'd,
, who gives the Herbs their various Pride.
She Nature aids, and is the Sylvan Pow'r,
That shapes the Leaf, and paints the woody Flow'r.
She blanches Lillies to their lovely'st White,
Whose Skin-like Beauty pleases human Sight.
Hence the blue Vervains grace the humble Shade,
And drowzy Poppies are in Scarlet clad:
Unerring Forms the growing Plant receives,
She rounds the Stem, and points th'indented Leaves.


Du offnes Feld des süssen Wesen /
der Erzgab von des höchsten Hand /
der Freyheit / die ohn' alle Band
in dir / weil du sie aufzulösen
begunst durch deine Eygenschafft /
die nit mit Forcht und Scheu behafft.


Arról zeng, hogy mi az élet:
«Árnyék, amely játszik véled,
Egy kis szerelem, egy kis bor,
Sok nagyravágyás, végre por.»


Der verdickten Düfte Söhne,
Der geschwoll'nen Wolcken Frucht
Trieft mit rauchendem Getöne,
Und vertreibt die heisse Sucht
Der vor Durst geborst'nen Felder;
Nährt die Wiesen, tränckt die Wälder;
Schwängert den sonst dürren Sand,
Und erfrischet Laub und Land.


Jedoch du liebst die Schrift: wohlan ich geh es ein,
Sie soll in unserm Streit der letzte Richter seyn.
Gesteht nicht David dort: Es sey auf seiner Zungen
Kein Wort, das Gott nicht kennt, eh es hervor gedrungen;
Es habe Gottes Hand die Tage seiner Zeit
Schon in sein Buch gebracht, eh noch die Sterblichkeit
Ein Recht an ihm gehabt; Gott seh auch die Gedanken
Von ferne schon vorher. Wer kann also die Schranken
Der Vorsicht übergehn, die alles schafft und thut?
Wer macht sonst in der Stadt Glück, Unglück, Bös und Gut?
Fällt ohne Gottes Wink ein Sperling wohl zur Erden?
Kann uns, wenn er nicht will, ein Haar geraubet werden?
Der Heiland selbst spricht nein! Wer zweifelt denn daran?
Sonst niemand, als wer Gott nur menschlich richten kann:
Nach Leuten, die fast stets das Künftige nicht wissen,
Nach Schwachen, die sich oft nach andern richten müssen.


Thus consecrate to , in ages flown, —
Long ages fled Din's-Branna's ruins show,
Bleak as they stand upon their steepy cone,
The crown and contrast of the  below,
That, screen'd by mural rocks, with pride displays
Beauty's romantic pomp in every sylvan maze.


方诸台耸日边云
望拜青童上相君
侍女百千皆绛服
恰如檐外树纷纷


Věnečku můj z rozmarýnu,
vila jsem tě v lípy stínu,
vila jsem tě helekajíc,
rozvíjím tě naříkajíc.


E tão banhadas de afagos
Como a alma estelar dos três Reis Magos.


il lucido vivaio onde il giardino
si cinge intorno, il fresco rio che corre,
rigando l’erbe, ove poi fa il molino;


Y soñó largamente su estatua
frente al bloque de mármol.
Antes de dar el primer golpe, se detuvo cien veces.
Cuando empuñó el martillo se perfumó su mano.
Durante veinte años ardió en aquella nieve.
Nadie lo vio sonreír en veinte años.
En sus ojos morían extraños crepúsculos.
Sus negros cabellos se quedaron blancos.
Lo olvidó la mujer que no lo olvidaría.
Hasta sus enemigos lo olvidaron.
Y, al fin, surgió la estatua,
mitad de ensueño y mitad de mármol
y él miró largamente su obra, largamente.
Resplancediendo el sol como un milagro.
Y murrmuró feliz, «sí, es perfecta... perfecta».
Y la aplastó de un martillazo.
Poque ya para siempre pertecenes al mar.
Yo volveré algún día vivo o muerto.
Pero ese día de cualquier manera
será mi corazón como un desierto
que repentinamente floreciera.


半夜逾城往雪山
龙楼凤阁绝跻攀
如今辊出草窠里
一个闲人天地间


Weiß doch Gott, mit welchem Hirten
Sie aufs neue sich ergeht!
Muß ich in das Meer mich gürten,
Wie es sauset, wie es weht.
Wenn mich oft im Netze jammert
Das Gewimmel groß und klein;
Immer möcht ich noch umklammert
Noch von ihren Armen sein!


وتنتشرين أمامي
صفوفاً من الكائنات التي لا تُسمى
وما وطني غير هذي العيون التي
تجعل الأرضَ جسموأسهر فيك على خنجر
واقفٍ في جبين الطفولهْ
هو الموت مفتتح الليلة الحلوة القادمهْ
وأنتِ جميلهْ
كعصفورة نادمهْ
 وحين أحدِّقُ فيكِ
أرى كربلاء
ويوتوبيا
والطفولهْ
وأقرأ لائحة الأنبياء
وسفر الرضا والرذيلهْأرى الأرض تلعب
فوق رمال السماءْ
من البحر
والشرفات البخيلهْ!


Moc staré Zvěsti velebiž písni má,
tu sílu Zkazky, která i za tisíc
let z hrobů stíny vyvolává,
pohledem na velkost učíc vnuky.


Shipwreck'd, in vain to Land I make;
While Love and Fate still drive Me back:
Forc'd to doat on Thee thy own Way,
I chide Thee first, and then obey:
Wretched when from Thee, vex'd when nigh,
I with Thee, or without Thee, die.


A mon tour parer votre fête ;
Il est trop tard ! — Mais ces couplets,
Couplets, hélas, bien incomplets,
Vous portent les vœux du poète.


Moviéronse los brutos más impíos
y los ásperos troncos a mi llanto;
y no la que causó los males míos.


Die Stirn, der Hals, drum leichten Falles
Sich schlingt das schwarze Lockenhaar,
Allgegenwärtig lebt das alles
Vor meiner Seele immerdar.


ومهفهف عبث الدلال بعقله
فمشى كمن للخمر راح يخامر
كشف النسيم عن الخدود لثامه
لكن عليه من الذوائب ساتر
حيا بامراط الحياء وزارني
فتقول قد قصر الصلاة مسافر
سجت ذوائبه على لجج الدجا
هي تلك ظالمة وهذا كافر
القى السلام مودعا ومسامراً
فمع السلام مودع ومسامر
وعجبت اذ نقش الخياء خدوده
فالروض محتبك الازاهر عاطر
رشت بدمع العاشقين وروده
وعليه قلبي دون صحبي طائر


Selige Kyria, tochter des Abi-Ja, Ve Ruach Elohah, schwester des Jehovah.


Und heut fühlt sie Herzschwäche,
Ein Mühlrad könnt man drehn.
Die Tränen wie Sturzbäche
An Heinzens Sarg hingehn.


Meinst du Cleantes sey dein Freund,
Dass er zu Hofe dich so hoch sucht zu erheben;
Und ein so hohes Ambt vor andern dir lässt geben,
Das über dein Vermögen scheint?
Ein Adler hebt darum die Schildkröt' Himmel an,
Damit er sie zerschmettern kan.


Un do ich nu erwachte,
Do wär es aber nich,
So wärens rutha Ruselä,
Die blühta über mich.


Leb wol in solchen Wonnen
In solchem hellen Pracht,
Für dem der Glantz der Sonnen
Ist eine finstre Nacht!
Dein Grab müss' ewig grünen,
Die Nymfen müssen dir
Asch' und Gebein bedienen
Mit allzeit-stiller Zier:


Pourtant des flammes vives
S'égarent fugitives,
Dans leurs anneaux épars


Sem dvě číše podejte! Dvojím ohněm
krev ať vzplane severní v žilách líná,
révou prožit, Hellado, když lze tvoje
půvaby všecky!


登高迎送远
春恨并依依
不得沧洲信
空看白鹤归


Mit so vertauschten Waffen zogen,
Und ziehn noch, beide durch das Land.
Wenn jener Wucher sucht mit Pfeil und Bogen,
Entzündet dieser Herzen durch das Pfand.


A prchal z Říma divou bázní jatý,
opouštěl obec věřícího lidu,
to stádce bludné, jež mu pastýř svatý
v ochranu svěřil v nebeském kdys klidu,
vlídnými k němu slovy promlouvaje:
„Pas ovečky mé; byť mé bědné tělo
upjala na kříž zaslepená láje,
ty od nich bdělé neodvracuj čelo,
věz, já že povždy, v radosti i trudu,
nad církví svojí do skonání světa
svou mocnou ruku pevně držet budu,
by nezmohla ji brána pekel kletá!“


Srdce se v nich chvělo, srdce se chvělo všude,
znělo, vřelo, pělo, nadouvalo se, plakalo,
srdce stalo se ohniskem klubka, klubko se zdálo že hude,
že se náhle rozpomnělo na vše, co je zklamalo,
ale přece bylo to jen srdce člověka.


浩荡园林风雨声
鹁鸠撩乱亦悲鸣
作毬刺芥风吹尽
薝卜林中特地清


»Die Menschen sind Hunde
Und sie müßten uns ›Menschen‹ nennen«,
Sagte einer der Windhunde
Nach dem ersten Rennen.
»Wenn man Menschen falschen Hasen vorsetzt,
Endet der dann auch in ihrem Magen.
Aber was haben wir von dem Hasen zuletzt,
Den sie vor uns herjagen?«


Je noc a hvězdy svítí
na bludných dráhách svých,
jak bílé zlaté kvítí
rozsáhlých po lesích.


Pryč s katafalkem! – Růže sem,
a věnec kolem skrání,
Pochodně vzhůru! Prápor v pěst,
a slavme z mrtvých vstání! – –
Čas vzešel: Tisiciletou
nechť skoučíme již muku,
my synové jsme života –
jen boj nám ssíli ruku. – –


In ciò contrario a le donne si voglie
più ch'agli uomini 'l ciel; ch'amano senza
sentir quasi in Amor altro che doglie.


úgy rohan nejének Mátyás nagy lármával,
s jól termett derekát átkapván jobbjával,
úgy kezdi forgatni mind a két karjával,
hogy csak allig éri a földet lábával.


Vai, adormece logo, quantas vezes será
preciso dizer-te não sairei mais estou feliz
vigiarei ainda a porta a tranca não foi esquecida
desaconselho, qualquer, rancores, dorme, anos
gastei esperando, reuniu meus papéis velho
Vai, onde puseste as mãos nasceu logo
um segredo indócil quantas tardes lerás
essas bobagens boa literatura aqui no
canto da estante deves tentar o mundo
se vinga a gratidão teu prazer não é o me
Vai, ver-se doido é um despropósito e
não chegaremos a nos divertir sempre alguém
aparece sem dúvida cansaço homenagens constantes
ao mesmo deus assíduo irei só mas espero
concluir algo nem que seja fim nem que durm
Não há noite que não acabe em
um final nada impede os finais a
escuridão é prévia mas não interessa
povoamos, cálculo puro, de civilizadas estrelas
os olhos desse pássaro morto em viage
(1989)


Und ehren kannst du's nur durch immer gleiche Huld
Für Jenen, dem es galt, wie groß auch seine Schuld.


Most száll. A sápadt falakra suhan;
orozva testünk lázán átszűrődik,
mint hárfahúron rezdülő futam.


Mag die Sonne nun bislang
Andern Zonen scheinen:
Hier fühl ich Zusammenhang
Mit dem All und Einen!


Nicht drängen Blätter sich im Wald so dicht,
Die vom Geäst der Herbstwind wehte,
Wie drunten, Trümmerschicht auf Trümmerschicht,
Verschollene Hellenenstädte;
Hinweggeschwemmt hat der Barbaren Flut
Das Volk der Griechen von der Erde;
Ein neu Geschlecht entfacht die Opferglut
Auf eines neuen Gottes Herde.


Die leiter des menschen leben bedeut,
alter und jugent,
das zu den eren ist geneigt,
über sich zu der tugent steigt,
ist die küngin, die ir diener bekrönt,
im leben, tot ir nam herlich erhaben wirt;
Aber die vier person am strick zerstreut,
welche abzugent,
die erst person ist die armut,
die den menschen abfüren tut
in vil laster, darmit er sich beschönt:
für tugent in geiz, falsch und der betrug regirt.
Zum andern: schmerz
zeucht auch abwerz
von tugent das menschliche herz,
ist, so der mensch im selber nicht gebeut,
aus lieb der tugent
durch gedult all ding überwint,
sunder in rach und zoren brint,
das neit und haß in ungestümiklich vexirt.


吴刚运斧惟修月
轮扁挥斤妙斲轮
好句何须劳斧凿
无痕无迹自天真


Kommt, ihr Nymphen! sinnt auf Tänze,
Flora, komm und winde Kränze,
Bunte Kränze für die Braut.
Schmücke Haupt und Brust nicht minder
Durch den Glanz der Frühlingskinder,
Als man Tellus prangen schaut.


Gestützt auf Seine Treue
Hab' ich das Werk gethan,
Und wie, nun fiele Reue
Die schwache Seele an?
Jetzt kehrte sich mein Sehnen
Zur eiteln Welt zurück?
Nun flössen meine Thränen
Der Erde kurzem Glück?


Denk stets an dich! Nie darfst du dich vergessen.
Wer sich vergißt, denkt immer nur an sich.
Es wurde deine Welt dir zugemessen
Niemals für dich und dennoch nur für dich.
Nimm sie nur hin! Sie ist ja ganz dein Eigen,
Und dennoch soll sie nicht dein Eigen sein.
Nie darf sie dir sich unterthänig zeigen,
Und trotzdem ist sie dein, nur immer dein.
Wer an sich denkt und seine Welt bezwingt,
Macht sich zur Gabe, die der Welt er bringt.


Pustý lán – jen mechovitá pole,
prostřed úvoz; nad ním při výmole
jako babky v kole
– každá v týle hrb –
krčí se šest vetchých vrb.


Denn das Wort, es läßt sich fangen,
Deuten läßt sich die Gestalt,
Unter Ketten, Riegeln, Stangen
Hält sie menschliche Gewalt.


Hned reků dvacet spělo, kde v záři skvěl se dvůr.
Tu stáli, oheň v zracích, jak blesky ze dvou chmur.


Sie gehen in der Welt
Und suchen Gut und Geld,
Der Schatten einen Schemen!
Und können nichts mitnehmen,
Wenn nach der Menschen Weise
Sie tun des Todes Reise.


Stín ležel ještě pod lesem
a lukou mlha válela se.
Však stráň! Jen slunce vlítlo sem,
již září v berylovém jase,
již silicemi zavoněl
i vzrostlý les i mladič hustý,
zajiskřil rosou, hmyzem zněl
keř ostružin, mech kyprý, tlustý,
růžovost veškeru své řízy
na odiv prostřel sličný vřes,
bělostné v slunci blýskly břízy,
zadýmal starý, vlídný les.
Hoch, objav smrku teplý kmen
a opřev hlavu, odpočíval.


Když Madle dobře je,
i rybě dopřeje
na louce vzduch.
Kočky jí mňoukají,
psi na ni štěkají:
„Zaplať Pán Bůh!“


Os amo, os amo, campos, montañas, terco empeño
de mi vivir, sabiendo que es vano mi latido
de amor. Mas te amo, patria, vapor, fantasma, sueño.


濯缨人去水空寒
事属明时欲问难
日暮客归园馆闭
鹭鸶飞上石棋盘


Nun ist es wohl auch einmahl Zeit,
Ein Zeugnüß frommer Redligkeit
Mit schlechten Worten darzubringen
Und, da ich weiter doch nichts kan,
Dir jezo, wohlerfahrner Mann,
Ein kurzes Dancklied abzusingen.


诗社飘零二十年
春官老子复登仙
豫章幸有横枝在
好觅鸾胶续断弦


Auff/ auff so rufft der Drache
jetzt ist es zeit zur Rache!


Már ha rajta arcodon a felhő,
S fúvalom, mely elröpítse, nem jő:
Tedd szelíddé, aranyozd meg, kérlek,
Mosolyodnak hajnalával azt. -


Zwar zum Königsdiadem geboren,
Und erzogen unter Lust und Pracht,
Hätt' ich doch, statt meiner stolzen Tracht,
Einer Sklavin Hülle mir erkoren:
Jenem Weibe, das dein Herz besitzt,
Hätten diese Hände wohl genützt,
Hätten, ihren schönen Leib zu pflegen,
Ihr Gewänder sticken mögen.


鹅儿成队草成茵
来往驯鸦喜趁人
却恐城中无此况
莫辞辛苦且逡巡


Drolí se deštík; v smutný den
i myšlenky jsou smutné.
Na světě není veselo jen,
a deště také jsou nutné.


Nel cocchio d'oro folgorando ascese
l'Eroe; nell'ombra lontanò tra un gaio
ridere di berilli e di turchese.


山中毛颖不中书
颂祷惭来一字无
太酌径须从沈老
苦吟时复见黄初


tal como a laranja do lago
estagnado
é a lua do lago ao meio dia
quando o sol dos ombros está
rasgado


Jönnek, haj, jönnek már az oroszlánok,
de gladiátor sohasem remeg, –
megrebbenetlen, dacos szempillával
csak Ave Caesart énekeljetek.


Ein starker Trost ist unser Gott
Im letzten Todeskampfe,
Wenn Satan dann noch Flammenblick
In meine Seele schießet!
Die längst schon schlummerten,
Die Sünden wachen auf;
Wie Nattern stechen sie,
Das bange Herz verzagt –
Dann wird mein Gott mich trösten!


Item Sova – ač on raděj
Horace prý než mě čítal –
dobrá, nasypme mu takto
na leb uhlí řeřavé!


Fahl schaun beide Klapperköpfe,
Sind wie vielgeflickte Töpfe.
Eine stiert die Andre an:
Daß man so sich ändern kann!


Und Gott, wie oft sind unsre besten Triebe
Nicht Frömmigkeit, nicht Früchte deiner Liebe,
Nur Früchte der Natur und Zeit!
Wenn fühlen wir der Tugend ganze Würde?
Wenn ist dein Joch uns eine leichte Bürde,
Und dein Gebot Zufriedenheit?


Úgy nézzetek szét, hogy ma még semmi sincs,
Csak majmolás, ál-úrság és gaz bírság
S mégis, lám, ti vagytok a fiatalok
S mégis, sír-mélyről látom sikeretek:
Holnap talán könnyebb lesz a mártirság.


诗人性癖爱看山
晓坐堂中夕懒还
只对月山无限好
月山外面八双鬟


Da wo die Musen und Weisheit
Dir lächeln, stelle sie hin;
Und nenn' einst deiner Geliebten,
Die auf der Schulter dir liegt,


Z všeho víru, kolotání,
kde je všecko shon a chvat,
kde jak ptáka zatikání
mře tvůj kvil, hleď vždy si brát
jedno vážné vzpomínání:
Co je tvým, to vezmi rád.


Nem lehet kimondanom,
Bárha éltemet;
Tiltja eskü, kárhozat
Szenvedélyemet.
Oltsd el, oh hatalmas ész,
Oltsd el lángomat,
Vagy szakadjatok le rám
Oltár! boltozat!


Oh, tú que me subyugas. ¿Por qué has llegado tarde?
¿Por qué has venido ahora cuando el alma no arde,
Cuando rosas no tengo para hacerte con ellas
Una alegre guirnalda salpicada de estrellas?
Oh tú, de la palabra dulce como el murmullo
Del agua de la fuente; dulce como el arrullo
De la torcaza; dulce como besos dormidos
Sobre dos manos pálidas protectoras de nidos.
Oh tú, que con tus manos puedes tomar mi testa
Y hacerle brotar flores como un árbol en fiesta
Y hacer que entre mis labios se arquee la sonrisa
Como un cielo nublado que de pronto se irisa.
¿Por qué has llegado tarde? ¿Por qué has venido ahora
Cuando he sido vencida por llama destructora,
Cuando he sido arrasada por el fuego divino
Y voy, cegada y triste, por un negro camino?
Yo quiero, Dios de dioses, que me hagan nueva toda.
Que me tejan con lirios; me sometan a poda
Las manos del Misterio; que me resten maleza.
Tus labios no se hicieron para curar tristeza.
Para tus labios, agua de una pureza suma.
Para tus labios, copas de cristal y la espuma
Blanquísima de un alma que no sepa de abejas,
Ni de mieles, ni sepa de las flores bermejas.
Para tus manos, esas que nunca amortajaron;
Para tus ojos, esos, los que nunca lloraron;
Para tus sueños, sueños como cisnes de oro;
Para que tus pupilas persiguieran mis rastros,
Oh si luego mis pétalos que estrujaran tus manos,
Adquirieran por magia poderes sobrehumanos
Y hechos luz se aferraran a la luz de los astros
Para que tus pupilas persiguieran mis rastros.
Bienvenida la muerte que al sorberme me dieras;
Bienvenido tu fuego que agosta primavera;
Bienvenido tu fuego que mata los rosales:
Que todas las corolas se acerquen a tus males.
Oh tú, a quien idolatro por sobre la existencia,
Oh tú, por quien deseo renovada mi esencia,
¿Por qué has llegado ahora cuando no he de lograr
El divino suplicio de verme deshojar?...


Mère, tenant de toi l'orgueil essentiel,
Ta fille, (tu l'aurais entre toutes choisie !)
Belle enfant dont le cœur ingénu s'extasie,
N'aime rien de vulgaire et d'artificiel.


aunque jamás pensé que ser pudiera
más dichosa mi muerte que mi vida,
si a vuestro sol, en fénix convertida,
con nuevas plumas renacer espera.


Warum, ihr herren diser welt
seid ihr den lastern so ergeben?
wird euch ohn tugend euer geld,
nachdem ihr tot, wider beleben?
Euch mag villeicht ein lüginmund
um ein erbetteltes almosen
mit liederlichem lied, ohn grund,
ohn leben und geschmack, liebkosen:
Doch kan ihr lied, wie eure ehr,
die zugleich kriechend auf der erden
seind allen ehrliebhabern schwer
(recht euerm taback gleich) nicht mehr
dan rauch, gestank und aschen werden.


وَلَئِيمٍ جِئْتُهُ في حَاجَةٍ
فَتْأَمَّى وَتَأَبَّى وَتَمَرْدَكْ
وَدَعَالي أَنَا جَهْراً وَهُوَ لَوْ
كانَ سِرَّاً قُلْتُ سِرّاً أَنتَ وَحْدَكْ
قَالَ لا أَحْوَجَكَ اللَّهُ إلى
سِفْلَةٍ قُلْتُ لهُ آمِينَ بَعْدَكْ


Der Blume gleich, die sich zur Sonne wendet,
Erhebt das schöne Haupt, so sanft gebogen,
Von seidner Locken Heil'genglanz umflogen,
Das Auge, das zum Himmel Strahlen sendet.


Csúfolódol? tán meleg van,
Hogy kacajt ütsz kínaidban?
Gyáva szellem, vessz magadban!
Egy meg kettő három a szám,
Nélküled megy végre munkám. El.


o Vergin benedetta sempre tu,
ora per nui, che Dio sì ce perdoni,
e diace grazia a viver sì quaggiù


Friß Kosaken!


几载诗盟两见心
自从别后可曾寻
夜来梦见匆匆散
杜宇西窗月未沈


A ty, drahá, o jeseni,
až se moje bědy změní,
a já s tebou spojen budu,
jediná mi zrosíš půdu!...


Hat Gott uns seinen Sohn geschenkt;
(So laß mich noch im Tode denken!)
Wie sollt uns der, der ihn geschenkt,
Mit ihm nicht alles schenken!


Jsou vánoce, ta doba krásná,
jí všecko hledí s touhou vstříc.
Kéž nese štěstí, pokoj svatý,
a zjasní každou, každou líc!


Fragt jeden Sommerwind, der hier
Die Blumenau erfriſchet:
Ob je ein Seufzer ſich von mir
In ſeinen Hauch gemiſchet?


Osupí se Marko malý
hněvnými na Lázu slovy:
„Aj což jsi ty křesťan dobrý,
chceš pomoci Turku psovi?


Così son nato e resterò tal quale.


Wenn Därme voller Blähung sind,
Was wird? Ihr sprecht: Prophetenwind.


V bezedné moře láska naše zmizí,
Ty jistě přežiješ ten zlatý stín –:
děj se co děj, nechť všecko na ní ryzí
a žádná skvrna našich trpkých vin.


Mir war wie ein Gedankenstrich,
Je länger dieser Tag entwich.


kesmiştin


Allein erblikke ich der Menschen Trauer-Hauffen,
Die von der Finsternis so hart geblendet sind,
Daß keins an Christi Kraft was Wesentliches findt,
Die an den Fels des Heils gewohnt sind anzulauffen;
So wird in meiner Brust ein Jammer-Ton gespürt.
Was! denk ich, hat der Herr die Leute nie gerührt:


Snad hlavu nyní kloní,
a přes bledou jí pleť
se řinou slzy – pro ni,
ó, pro ni ještě teď!
Nač vlhnout mají ty oči?
Ó, věř, že ke mně skočí
a – pak si tedy jeď!


Sie stießen es und traten es
und rupften es gescheit;
und in dem wilden Drängen
blieb bald sein schönes Schimmerkleid
an Busch und Dornen hängen.


جميع الورى كل أحوالهم
من الخير جود لهم يمنحُ
وفضل من الله لو أنهم
يكون له عندهم ملمح
لشكرانهم أو لكفرانهم
هو الإمتحان لهم يصلح
فلا يفرحوا بالذي جاءهم
ونالوه منه ولا يمرحوا
وأما بفضل إله الورى
نعم فبذلك فليفرحوا


Liest, was eines Menschenkindes
Todgeweihte Hand noch schrieb,
Als der Sturm das Fahrzeug näher –
Näher stets dem Abgrund trieb ....


Begegn' also
Der Becher seinem Becher,
Und trinke froh
Und leer' ihn jeder Zecher!
Jeglichem edlen Herzen Heil,
Das im beeiseten Norden,
Warmes Gefühles, ein warmer Theil
Unserer Kette geworden!


Una canción de luz
nace del multicolor
ensueño fugaz


Und Erich zuckt, sein Auge rollt, –
Starr blickt er vor sich hin, –
»Was ist's, das Ihr vom Wiking wollt,
König Kanuts Königin?«


西来蕃使换毡裘
渡海风帆入帝州
醉里宫花红压帽
千年今日记千秋


Hát még ama nyilas Bocskai-oroszlány!
A Majtényi teve, a Viczai sas szárny!
Büdi bújdosója, a Csetneki halak!
Kisvárdai kígyó, mely farkába harap!
Mondjam-e Szentgyörgyi zászlaját, csillagját?
Apafi szőlőjét, kardra szúrt sisakját?
A Derzsfi-oroszlánt, a Szirmai-rákot?
A Rajcsányi medvét? az egész világot?...


Und denken deiner , der, auf Tage nur,
Uns grüßend ansprach, im Vorüberschweben,
Doch dieser neunundneunzig Tage Spur
Ist uns als ewig Erbe nun gegeben,
Wie Balder, blond und leuchtend am Azur,
So kamst du, gingst du, Freiheit war dein Leben,
Im Reich des Lichtes der Erwählten einer-
Ja, Kaiser Friedrich, wir gedenken deiner.


„Nem hazug álom volt” felel a másik: „maradásnak
Ördögi szelleme volt a lyány, ki varázserejével
Vonza, előbb véred fölforralván buja tűzzel,
Majd e varázs-völgyben megrontani téged örökre.
Ellenséged e lény, üldözni fog ennek utána
Elveidért: de ne félj, nincs rajtad semmi hatalma,
Míg hű vagy szabadelvedhez, míg ingadozással
Tenmagad alkalmat nem nyújtsz neki, győzni fölötted!
Mert, tudd meg, noha ő bír ritka varázs-hatalommal,
Van szellem, ki előtt hiuvá lesz minden erője;
E szellem szemeit rólad nem szokta levenni,
Csak te haladj kezdett utadon: csak, bármi nagy áron,
Víj diadalt a szent haladás üdvteljes ügyének.
A cél megnemesít bármilly alacsony nemü eszközt:
Nem használnak okok: pénzzel neki, vesztegetéssel,
Borral, ijesztéssel, hazudással, néha csalással;
Vagy ha e szép módok sükeretlenek, akkor az olmost
Vesszük elő, s viadalra kelünk, életre, halálra.
Mért hagynók a botot sorjából fegyvereinknek?
Hisz mi az ellentől tanulunk, és víni hasonló
Fegyverrel mi okon nem volna szabad minekünk is?
Küzdjél hát magyarul, bennem védődre találtál.
Fúdd meg e bájsípot: Hábor, védangyalod, ott lesz.
Emlékül, fiam, e táskát vedd, s jusson eszedbe
Az, ki veszélyedben villámot bűvöle s azzal
Szerteüzé a sötét tábort, mely veszted akarta.
Most pedig, íme, tekints föl az ég boltjára: ni hol van
Egy sárkány alakú felhőcske, kövessed e felhő
Útját, az kivezérl e vadonnak tömkelegéből.”


Leis im feuchten Tau der Nacht
Kam der Lenz geschlichen,
Wo er schritt, ist Grün erwacht
Und das Eis gewichen.


Mir scheint da mancherlei nicht klar,
Man fragt doch, wenn man Logik hat,
Was sucht ein Suahelihaar
Denn nachts um drei am Kattegatt?


Proč, lide, chceš se jenom plazit stále,
jed loyálnosti střebe síly tvé;
svou svobodu zříš v synů ideále,
jenž vzpruhou být má, k činnosti tě zve!


Man will bemerken, daß die Stummen
Nicht deutlich sprechen, sondern brummen.


Sie war von ihrer Jugend an
Der Andacht also zugethan,
Mit Beten, Singen allezeit
Lobt sie die heilig' Dreifaltigkeit.


El coraçón generoso
nunca cura de parar
donde se puede passar
sino en más difficultoso
nada le causa hartura
y sube tanto su fee
que gusta de un no sé qué
que se halla por ventura.
     III
El que de amor adolesce
de el divino ser tocado
tiene el gusto tan trocado
que a los gustos desfallece
como el que con calentura
fastidia el manjar que ve
y apetece un no sé qué
que se halla por ventura.
     IV
No os maravilléis de aquesto
que el gusto se quede tal
porque es la causa del mal
ajena de todo el resto
y assí toda criatura
enajenada se vee
y gusta de un no sé qué
que se halla por ventura.
     V
Que estando la voluntad
de divinidad tocada
no puede quedar pagada
sino con divinidad
mas, por ser tal su hermosura
que sólo se vee por fee,
gústala en un no sé qué
que se halla por ventura.
     VI
Pues, de tal enamorado
dezidme si abréis dolor
pues que no tiene sabor
entre todo lo criado
solo sin forma y figura
sin hallar arrimo y pie
gustando allá un no sé qué
que se halla por ventura.
     VII
No penséis que el interior
que es de mucha más valía
halla gozo y alegría
en lo que acá da sabor
mas sobre toda hermosura
y lo que es y será y fue
gusta de allá un no sé qué
que se halla por ventura.
     VIII
Más emplea su cuydado
quien se quiere aventajar
en lo que está por ganar
que en lo que tiene ganado
y assí, para más altura
yo siempre me inclinaré
sobre todo a un no sé qué
que se halla por ventura.
     IX
Por lo que por el sentido
puede acá comprehenderse
y todo lo que entenderse
aunque sea muy subido
ni por gracia y hermosura
yo nunca me perderé
sino por un no sé qué
que se halla por ventura.


sonuçtan haber almadıkça


绣衣无已久
石榻尚依然
不识寻山客
几人能爱贤


Valahol valami eltörött,
valahol valami nincsen rendjén.
...Künn a határban Kain zokog
a holt Ábel fölött.


Auf Flanderns Fluren liegt noch des Winters Mantel von Schnee
Drauf glänzen wie Silberverbrämung Kanäle, Weiher und See.
Und Brügge's Thürme und Zinnen erschimmern in blauer Fern',
Wie auf dem weißen Mantel ein goldgestickter Stern.


Stav těžké mrákoty když dominuje v duši
nad všemi živými sny, zdáním, pocity,
když v prázdném bezmezí tvar určitý se ruší,
rys hmotných rozměrů je temnem ubitý.


وَدارٍ يَظعَنُ العاهونَ عَنها
لِنِيَّتِهِم وَيَنسَونَ الذِماما


Co člověk stvořil, člověk tupě ničil Caesar nebo dav.
Co velkým rytmem horkých k výši zvedalo se hlav,
a ze všeho a ze všech jsou jen pohádky a stíny.
Mně zdá se – ještě včera v slávě viděla jsem Jerusalem,
a zatím tmí se v dálce truchlivé
mým zrakům vstříc jen jeho zříceniny.


Mia Donna 'l vede e pur pietosa 'n viso
la scorgo 'n me girar gl'ardenti raggi,
quasi che del mio mal se stessa accuse.


Kdo by snášel nesčíslná muka,
bídu světa, lidstva porobu,
kdo by nekles, když mu srdce puká,
zoufající záhy do hrobu,
kdyby víra v lepších časů zóru
nepudila naše síly k vzdoru?


A komu bude pak té krve líto,
jež tekla mořem právě před sto lety,
kdy Smrt pozvedla obrovské své síto
v něm trůny krušíc jako marné trety
je zpodsívajíc v stínu guillotiny?
Co počne si, až budou řídit světy
sny Sokratův i Aristidův činy?


Damit ich gar nicht stinken tu,
Wenn ich in des Bräut'gams Armen ruh.


Chudoba k zarmutku není
Bídnému uložená,
Když z vlastního provinění
Nebyla zasloužená.
Kdo stratil chléb v zlým čase,
Tomu ho Bůh dá zase.


Uralte Riesenzeiten,
Der Helden Wunderstreiten,
Schlang all' die Öd' hinab.
Verschollen ist die Klage,
Verstummt die graue Sage,
Es deckt uns all' ein Grab.


Dort öffnet sich das schwartze Teufelhaus!
Abscheulich Ort! Ich werde Asch und graus!
Welch schwermen hegt di grause Höllenschaar?
Komm, Jesus, komm! Es nahet di Gefahr!


يا سائلي عن حظ خطي وقد
أهملت في كتاب هذي البقاع
معلومي الثلث ويا ليته
ورسميَ النسخ وثوبي الرقاع


Sah Könige, Fürsten, Ritter stehn –
So bleich, wie Tod nur bleich sein kann –
Sie schrien: La belle dame sans merci
Hat dich im Bann!


Laß vor den Wundern dieser offnen Hallen,
In heil'ger Ruhe laß uns niederfallen!
Anbeten, tief anbeten laß uns ihn!
Die Stufe seines Throns, die Erde, wo wir knien,
Umschwebt die Nacht mit ihren Schauern;
Und sie ergreifen uns, wie das erhabne Trauern
Der Sehnsucht: heiliger ihn anzubeten, ihn,
Den Weltengeist, der, sich zum Wurme neigend,
Den Wurm, wie seine Welten, zählt,
Den Unerschaffenen, den jede Schöpfung schweigend
Dem Herzen nennet, dem er fehlt.


Wie das ernste Gericht furchtbar die Wage nimt,
Und die Könige wägt, wenn sie gestorben sind,
Also wägt er sich selbst jede der Thaten vor,
Die sein Leben bezeichnen soll!


Moses hat diß auch erfahren
Und sein Bruder Aaron.
Noah und die mit jhm waren,
Sahen nicht die Gnaden-Sonn.
David, Joseph und Elias,
Petrus, Paulus und Tobias
Trugen auch jhr Theil davon.


Frisch zur Arbeit, frisch zum Streiten
Gehen wir aus Trauerzeiten,
All' in einer Lieb' vereint,
Wenn die Sonne wieder scheint.


Genio errante, vagando de clima en clima,
Sigue el rastro fulgente de un espejismo,
Con el ansia de alzarse siempre a la cima,
Mas también con el vértigo que da el abismo.
Cada vez que en él pienso la calma pierdo,
Palidecen los tintes de mi semblante,
Y en mi alma se arraiga su fiel recuerdo
Como en fosa sombría cardo punzante.
Doblegado en la tierra, luego de hinojos,
Miro cuanto a mi lado gozoso existe;
Y pregunto, con lágrimas en los ojos,
¿Por qué has hecho, ¡oh, Dios mío!, mi alma tan triste?


Parvemi l'accidente orrendo e strano,
e ritirando il piè, gittai un grido,
qual uom che per dolor diventa insano.


Gelobt sei Gott! die Stund ist da!
Den Wanderstab in die Hand!
Zu dir hin gehts, Italia,
Du hochgelobtes Land!


مؤللة الآذان عقد كأنها
يعاسيبُ لا يأدو الضرار اختيالُها


És néha úgy beszélek már magamról:
Ő szenved itten és Ő elmegy innen;
és néha látok még egy régi képet,
egy idegen arcot a szemeimben.
És néha látom: hogy megy Ő az utcán
lógó karokkal, s mondom: vége, vége.
És néha látom: hogy búsul magában
egy kiskávéház piszkos éjjelébe.
És néha megsiratom özvegy ágyát -
hajnalban az ágy, mint egy pihenő sír. -
És néha szólok: Ő nyugodni tért már,
és mondom: Ő bánt engem s mondom: Ő sír.


Se ha de considerar la calidad de la obra y no el tiempo que se ha tardado en hacerla.


Severák mně v tváře fičí.
Sekvanu již kryje led.
Možná, že mne zítřek zničí
a že jsem tu naposled.
Stěží z bastilly kdo vyjde.
Zatykač je hrozný list.
Zda si pro mne stráže přijde,
lettre de cachet bude číst?
Velký mráz je. Sníh se množí.
Kéž bych zase na jaře
u kamene na nároží
pěl vám ke své guitaře!


冰襟玉袖几交游
尽自风流胜子猷
有兴可乘应不尽
定无门外便回舟


أأبكاك بالعُرُفِ المنزلُ
وما أنت والطلل المُحْوِلُ
وما أنت ويك ورسم الديار
وسِنُّك قد قاربت تكملُ


Wahr ist es, doch ich bin nicht du, und du nicht ich:
Wer Lachens werth mich schätzt, der denckt nicht einst auf dich. 1


Quem dera
Que sintas
As dores
De amores
Que louco
Senti!


A vida é trist O céu é sempre o mesm A hora
Passa segundo nossa estéril, tímida maneir
Ah não haver terraços sobre o impossíve


A v stesku strojeném a žalu mnohém
a v slzách, které v srdci nepálí,
dá jeden druhému z nás pěkně s bohem
a proč to všecko – nebudeme znát...


Auch Josef saß in einem Wagen
Und fühlte, wie an ihn sich preßt',
Was hier nicht unbefangen sagen,
Doch sich sehr einfach denken läßt.


诸部匈奴晓扣关
穹庐千里过青山
隔河拍手呼儿女
来见东巡大朵颜


Mně řekli, že mé nadšení je omyl,
že to, co krví psal jsem, nemá ceny –
a třtinu sám už nad sebou jsem zlomil.


仙篆元非世俗书
笔端会把鬼神驱
当年笔迹今何在
洞客争传竹叶符


أراني اللهُ وجهَكَ كُلَّ يَومٍ
لأسُعَدَ بالأمانِ وبالأماني
فوجُهكَ حين ألحظُهُ بطَرْفي
يُريني البِشْرَ في وَجهِ الزَّمانِ


Nun denk ich an die stille Stunde,
Wo zuerst er aus dem Walde trat,
Wie er mich drüben im Wiesengrunde
Um meine blaßblaue Schleife bat;
Wie er mich in die Dorfesschenke
An seinem Arm geführt zum Tanz,
Und wie wir getanzt – ach Gott, ich denke,
Ich denke nur immer an meinen Franz.


Ich sehe, wie die Fäden sich bereiten,
Wie sie sich knüpfen, kreuzen und verschlingen –
Und so die Tage immer näher bringen,
Die zu den uns'ren ernst herüberleiten.


Me fabulosae ... Texere.
Mich fabelhafte Berg' auf der Appuler,
Der Nährerin an Grenzen Apulia,
Vom Spiele müden, eingeschlafnen
Laube mit frischerem Jüngling Tauben
Bedeckten.


A jiné zase s fráčkem v zadu
lokajských hňupů po příkladu
vše přímé nenávidí proudy
jak hříšník spravedlivé soudy;
a proto raděj’ vězí v díře,
když krok učiní, jedou zpátky
a zadními jen lezou vrátky;
a víte kdo ti a pak jací? –
toť zpátečničtí raci.


防危新径辟
凿石乱滩平
难妄仁者意
千载诵西亭


So sprach der Zweifel, hohen Hauptes
Ging er durch unsre Straßen hin;
Den Geiz erfreut's, die Schwäche glaubt es,
Der kalten Bosheit däucht's Gewinn:
Jetzt ist die letzte Glut verglommen,
Ja, bleiern wird die Nacht jetzt kommen!


Das wollen diese Säulen sagen,
Die himmelwärts die Blicke ziehn,
Dazwischen, wie in grauen Tagen
Im Eichenhain, die Beter knie'n.


Bald suchst du in der Wunder-Uhr,
Dem Meister-Stücke der Natur,
Bewegt von selbst-gespannten Federn;
Du siehst des Herzens Unruh gehn,
Du kennst ihr eilen und ihr stehn
Und die Vernutzung an den Rädern.


Ogni luce, ogni lampo prende luce
da una luce pura,
per la reflessïon che la conduce.
Splendida or son, ed in pria turba e scura
ero; ma tua clarezza
che 'n me riflette, ogni macchia ne fura.
Vivo colma di speme e di dolcezza,
perch'io non ho paura
d'alcun nocivo sotto tua altezza;
ma quel che l'alma e 'l senso più apprezza
è se 'n me si riduce:
bene o piacer da te sol si produce.


Ne, směru mysli Vaší nelichotím,
s dob dávných pouhou chválou nesouhlase.
Ó sofrosyne Hellady, též touhou
jen byla duchů šlechetných, ne skutkem
a životem – ta svatá úcta toho,
co v zákonu jest posvátné a božské
i v onom již, co člověk sám si dává,
ta bázeň toho hluboká, co nízké
a nestvůrné je pohledu pravd jasných,
ten mravní řád, zla žádosti jenž vládne,
a pravidlem jest mysli zdravých rozvah!
Ne, bych tím hlušil svědomí své doby!
Jde lidstvo vpřed – jdi vpřed a výš i mrav náš!
My hrabeme-li v antiky se rumech
– váš strýc už káral její přecenění –
již v úlomku kde zříme vzory krásy,
nám kroky života jas vediž Kristův
– dní světlo nové; vpřed a výše kyne –
než přijde smrt, ať záhada neb nutnost.


Dein adel/ deine trew/ vndt vnverletzt gewissen
Vndt tugendt vndt verstandt die blume deiner jahr
O blume deiner zeitt ruht auff der schwartzen bahr
Kan dieser enge sarg so grossen schatz beschlissen?
Ach nein! der wehrte Geist wardt von vns weg-gerissen/
Zu dehm/ der seine lust auff dieser Erden war.
Der Feber schnelle macht/ der rawen seuchen schar.
Hat dir den engen weg/ zum Himmel bahnen müssen.
Du scheidest von der welt; die welt war dein nicht wehrt!
Sehr jung/ die ewikeit ist dir nuhmehr beschert!
Von vns! wir werden dich dort vol von wolust küssen.
Von mir: ich folge nach/ geschwinde: doch bereit
Durch schmertzen: die nuhmer verkehrt in frölikeit/
Jtzt gibstu gutte nacht/ doch baldt wil ich dich grüssen.


Ne me sois pas marâtre, ô nature chérie,
Redonne un peu de sève à la plante flétrie
Les torrents de mes yeux ont noyé sous leur pluie
Son bouton tout rongé que nul soleil n'essuie,


Doch, hätte schon um diese Zeit
Von derlei Blössen Würdigkeit
Präputius 1 geschrieben,
Es wäre, das versichr' ich euch,
Der unverschämte Fingerzeig
Gewißlich unterblieben.


Vyštvali babici
Hafanem z domu:
Od těch čas neškodí
Stavení tomu.


Illum ego non memorem, quem doctum dixit Apollo,
Qui sanctas leges, qui pia iura tulit?


Když dál ještě přes jednu sme hůrku
V levo od břehů šli plaveckých,
Napadne nás hlůza německých
Loupežníků z města Merseburku;


记得先人手自栽
森然千尺尽成材
翠丝结作思人树
它日儿孙岂忍摧


»Ihr Kinder, kommt, kommt schnell herein,
Das Irrlicht zündet seinen Schein,
Die Kröte schwillt, die Schlang' im Ried;
Jetzt ist's unheimlich draußen sein,
Der Heidemann zieht!« –


Nella camera sua l'ebbe menato
e recogli da bere e da mangiare.
Quando Carlo ebbe a suo voler mangiato,
disse: — Io vorre' alla reina parlare. —
Ghïone alla sua zambra ne fu andato
e fortemente cominciò a picchiare.
E quella dama, che il picchiare intese,
subito il fatto si pensò palese.


Yo soy el que camino tan sin freno,
herido, preso, ciego, en nave rota,
a vistas de quien puede y no me ayuda


Ne, volám, ne, a ještě jednou ne!
Nechci, bych z nova
Byl zchvácen vírem,
Jenž strašlivě mnou zmítal,
Až vyvrhnul mne na břeh holopustý.
Jsme rozloučeni na ten marný život:
Opusťte mne,
Vzdalujte se,
Pryč od mého boku!
Na této zemi štěstí nenaleznu,
Pročež k jiným já hvězdám poplavu!


És ,kardra, kardra!’ felrivalt a nép;
De egy rakás öreg úr közbeszólt:
Nem, nem! Az ezredes urhoz elébb
Küldjünk tisztelgő deputációt.


Oft die wölf um mich gingen,
ser zu heulen anfingen;
als ich sie höret singen
mit ir wölfischen stim,
Hoft ich, hult zu erlange,
und sang, das es erklange,
gut scharf meistergesange;
erst wurden die wölf grim:
Da ich nit heulen wolt als sie,
da bleckten sie die zen
und wolten aus mich sprengen ie,
mein har gen berg wurt sten.
vor angst ließ ich ein lauten schal,
das es im wilden walt erhal;
in dem da kam der jeger,
diser wolfsgrub ein pfleger,
fant mich in dem geleger,
zog mich hinauf zu im.


سمعت صوت الله
يأتي مع الغبار
الماء والغبار
يقول لي وضعت سر القول
في حجر الفعل وماء الفعل
سمعته وقال لي
وكنت في انتظار
بدأت من ماء ومن غبار


Amor, bilde dir nicht ein,
Daß ich würde zinßbar seyn.
Wird dein Altar, du stummes Götzen-Bild,
Von andern gleich mit Opfern angefüllt,
So soll er doch von mir kein Körngen Weyrauch schmecken,
Ich kan ohnmöglich mich mit kleinen Kindern zecken.


Sie gönne mir die Lust
Und lasse mich hinein.


gli ordini rompe: e la tempesta e 'l vento
più tardi atterra la matura messe:
non cento lingue adamantine e cento,
con le voci d'acciar sonanti e spesse,
narrar potrian l'orrore e lo spavento,
e 'l fèro scempio de le genti oppresse:
o come il vincitor, ch'orno e celèbro,
sparso di sangue, e d'ossa, e di cerèbro,


Que nunca el alto Etna con espanto
los grandes miembros y el rebelde busto
del impío que cayó con rayo justo,
puede encender ni nunca encendió tanto.


E nunca vimo Sempre há um morto


Nézte a hölgy, hosszan nézte szív-dobogva...
Most egy nádbokréta hullván a habokba:
Összerezzent a viz... eltünt a jelenet,
De már az ábrándos tündérhölgy szeretett.


الْيَوْمَ أَبْهَجَتِ المُنى إِبْهَاجَهَا
وَتَوسَّطَتْ شَمْسُ الضُّحى أَبْرَاجَهَا
ما لِلْوزارَةِ لا تضِيءُ لَنَا وَقَدْ
أَضْحى سِرَاجُ العَالَمِينَ سِرَاجَهَا
شَمْسٌ تبدَّتْ فِي ذَوَائِبِ يَعْرُبٍ
رَكِبَتْ إِلَى الرُّتَبِ العُلى مِعْرَاجَهَا
لَمْ تَنْتَقِلْ قِدْماً لأَوَّلِ مَنْزِلٍ
فِي المجْدِ حَتَّى اسْتَقْبَلَتْ مِنْهَاجَهَا
أَنْجَبْتَهُ ذُخْرَ الخِلافَةِ إِنْ شَكَتْ
أَلَماً تَضَمَّنَ بُرْءَهَا وَعِلاجَهَا
وَسَلَلْتَهُ سيفاً لكلِّ مُلِمَّةٍ
يَفْرِي بِأَوَّلِ ضَرْبَةٍ أَوْدَاجَهَا
فَنَظَمْتَ فِي صَدرِ الوزارة عِقْدَها
وَعَقَدْتَ فِي رأسِ الرِّيَاسَةِ تاجَهَا
والخيلُ جَانِحَةٌ إِلَيْهِ كُلَّما
رُفِعَ اللِّوَاءُ وأَوْجَسَتْ إِسْرَاجَها
وكَأَنَّنِي بِجَبِينِهِ فِي لُجَّةٍ
للحَرْبِ يَخْرِقُ بالقَنَا أَموَاجَهَا
حَتَّى يُغيّبَ فِي النُّجُومِ دِماءَهَا
دَفْناً وَيَرْفَعَ فِي السَّمَاءِ عَجَاجهَا
ويَؤُوبَ بالفتحِ المُبِينِ وَقَدْ كَسَا
نَفَلُ العُداةِ شِعَابَها وَفِجاجَهَا
يا قِبْلَةً لِلآمِلينَ وَكَعْبَةً
تَدْعُو بِحَيّ عَلَى النَّدَى حُجَّاجَها
ومُبارِزَ الأُسْدِ الغِضابِ وَقَدْ غَلَتْ
حربٌ تُوَكِّلُ بالحتوفِ هِياجَهَا
أَنتَ الَّذِي فَرَّجْتَ عَنِّي كُرْبَةً
للدهر قَدْ سَدَّتْ عَلَيَّ رِتَاجَها
وجلوتَ لي فَلَقَ المُنى من ليلة
طاوَلْتَ فِي ظُلَمِ الأَسى إِدلاجَها
وسقيتَنِي من جودِ كَفِّكَ مُنعِماً
كأْساً وجدتُ من الحياةِ مِزاجَهَا
فَلأُلْبِسَنَّ الدهر فيك مَلابِساً
للحَمْدِ أحكمَ مَنْطِقي دِيباجَها
جُدُداً عَلَى طولِ الزمانِ أبى لَهُ
حُرُّ التيقُّظِ والنُّهى إِنْهاجَها
ما عاقَبَ الليلُ النهارَ ورَجَّعَتْ
وُرْقُ الحمائِمِ بالضُّحَى أَهْزاجَها


A vítr zvedne se, vše očistí a schvátí,
blesk temna rozdělí jak fosforečný had,
trůn duhy v obzoru kdes bledý bude státi,
mír vážný, pověčný nad duší panovat.


Греет солнце, как прежде
В бестревожные годВсюду вешние всходы
В изумрудной одеждШумно бегают дети,
Реют птицы в лазури,
Будто не было бури,
Будто мирно на светТолько то стало ново
В каждый миг этой жизни,
Что к небесной отчизне
Потянулись мы снов


Roi des âmes, Vicaire infaillible de Dieu,
Toi qui gardes les clefs de la Béatitude,
Si l'expiation soufferte est assez rude,
Grâce ! sauve ma chair et mon âme du feu ! —


Wilst du bey meinem Schmerz, willst du bey meiner Pein,
Noch ferner grausam thun, und unempfindlich seyn?
Wie lange treibst du schon mit meinen Flammen Spott?
Ich schwere heilig dir bey unserm Hirtengott,
Und deiner Schönheit selbst, daß auf der ganzen Erden
Kein Schäfer mir an Treu kann vorgezogen werden.
Du bist, Annehmliche, mir Sonne, Licht und Stern,
Dein Damon liebt und ehrt dich in der Näh und Fern,
Belohne meine Treu, bekröne meine Liebe,
Du kennst mein redlich Herz, die ungefärbten Triebe,
Und auch – – – drauf schwieg er still, die Lippen wurden bleich;
Ihr aber auch dabey das Herz in etwas weich,
Drum ließ, indem die Dämmerung,
Mit ihrer Lämmer Heer befahl nun aufzubrechen,
Ihr Beyleid sie so viel zu Trost und Linderung
Noch gegen ihren Schäfer sprechen.


Bastar debiera, ¡ay, Dios!, bastar debiera,
señora, el ser cruel, áspera y dura,
sin que por adornar la hermosura
que al mundo es hoy un sol, tal nombre os diera.
Bastar debiera, ¡ay, Dios!, mostraros fiera
siempre a la obstinación de mi locura,
sin que por el color mi desventura
de nueva crueldad temor tuviera.
Si queréis que a entender me dé el vestido
cuál es la condición esquiva y dura,
volverlo del revés y será cierto:
lo encarnado cruel quede escondido,
mostrad lo blanco que es limpieza pura;
será el engaño así más encubierto.


Geht mich vorbey
und fragt nicht wer ich sey/
doch/ wird mich wer erkennen:
Der werde stumm.
ich wil mich hier kurz um
nicht lassen nennen.


Nie gehen meine Taler aus,
Stets liegt ein neuer früh im Haus.«


Doch schon beginnt die Lippe zu erblassen,
versagt das Blut den weitern tollen Lauf –:
Sie müssen schaudernd von einander lassen ...


Aus Quellen steigen blaue Nymphen auf,
der Esche Leib erschwillt von dunklen Faunen,
im Flimmerlaub raschelt des Windes Raunen,
wie hastige Schritte schlürft der Bäche Lauf –
und schallend tief erwacht der Wald mit Staunen.


شمس لها قلب الموحد مطلعُ
ولها النواظر مغرب والمسمعُ
ظهرت علي ولات حين تأمل
فالبرق يلمع والحوادث يلمع
يا ساكن الغيب المقدس نظرة
لأسير شوق بالمطامع يخدع
هو ميْتُ هجرٍ بالبعاد مكفَّنٌ
صَلِيَت بنار الحب منه الأضلع
وجه له كتمته ظلمة كونه
وعليه من نسج العناكب برقع
فإذا التفتَّ إليه يا قمر الحمى
عمرت ببهجتك الديار البلقع
وبنورك الأكوان مشرقة فلا
يخلو مكان من سناك وموضع
والسر أنت ونحن عنك إشارة
لا زال منك بكل قلب أصبع
وعيوننا بك ناظرات والحشى
أبدا بعشقك في الملاح مولع
ووجودنا هو أنت لا أشخاصنا
جسماً وروحاً إننا نتقطع
بالفرق والجمع اللذين هما لنا
لا زلت أفرق في الوجود وأجمع
الله أكبر هذه حلل البَها
وجهُ المليحةِ ظاهرٌ يتشعشع
ما نالها إلا الذي هو محرمٌ
والأجنبيُّ على التباعد يطمع
إياك تقنع بالسوى عن حسنها
إن السوى ما فيه عنها مقنع
هي رامة هي لعلعٌ ولأجل ذا
ناديتها يا رامة يا لعلع
وهي الحوادث باعتبار وجودها
وسوى الوجود عن التحقق يمنع
والكل محتاج إليه لأنهم
بسواه للعدم المحقق أسرع
والنور تلك وما سواها ظلمة
فإذا أرادت أن ترى تتقشع
كثرت لكثرة ما ترى بشئونها
وعن الجميع لها المقام الأرفع
وهي الوحيدة ما لها من مشية
والوتر والشفع الذي لا يشفع
لا تحتجب عنها بكثرة فعلها
فعل المليحة للمليحة يرجع
ولنا إشارات وتلك لها بها
هي إن تشا فهمت وفاض المنبع
أهدت إلى عبد الغني غناءها
عما سواه وهو فقر مدقع
ومتى يحاول ذكرها هو بلبل
بالنطق منها في رباها يسجع
وهي الأمان له فما هو خائف
في النشأتين بها ولا هو يفزع


Obloha se v mrak oděla,
Zanáší se prach létavý,
Vítr břehem když zahvízdá;
Děva pak ku větru praví:
„Větře, větře, od severu
K jihu duj v milostném vění,
A milenci dones mému
Poslední mé políbení!“


Soy el tigre.
Te acecho entre las hojas
anchas como lingotes
de mineral mojado.
El río blanco crece
bajo la niebla. Llegas.
Desnuda te sumerges.
Espero.
Entonces en un salto
de fuego, sangre, dientes,
de un zarpazo derribo
tu pecho, tus caderas.
Bebo tu sangre, rompo
tus miembros uno a uno.
Y me quedo velando
por años en la selva
tus huesos, tu ceniza,
inmóvil, lejos
del odio y de la cólera,
desarmado en tu muerte,
cruzado por las lianas,
inmóvil en la lluvia,
centinela implacable
de mi amor asesino.


Daß ich dir folgen möchte, ach!
Es ist doch wahr! ich darf es sonder Trug
Mir selber sagen!
Was schleicht mir denn gespenstig nach
Und hält wie an den Fittigen den Flug,
Der, ach, zu dir, zu dir mich sollte tragen?


钟宝深藏悍妇刀
纵拳更合罪谁曹
若非平勃交欢力
汉业真如燎毳毛


Z poslechu slov nadšených
úmyslů květ pučí:
Vyhni zlu, miň svod a hřích!
Cnosti do područí!
Viz, jdou od oltáře děti
bílých rouch! Jim strážný letí
anděl po boku!
Tajemnou je mannou
poprvé dnes Ježíš hostí!
Hleď, tu Boha na blízkosti
v čistých očí hluboku
co za hvězdy jim planou!


"La Grazia che mi dà ch'io mi confessi",
comincia' io, "da l'alto primipilo,
faccia li miei concetti bene espressi".


Dein Bild, von treuer Hand
Geschmückt mit frischem Kranz,
Sah von der dunkeln Wand
Mich an im Dämmerglanz.