أَلا لَيتَ شِعري هَل أَتى مَكَّةَ الَّذي
قَتَلنا مِنَ الكُفّارِ في ساعَةِ العُسرِ
قَتَلنا سَراةَ القَومِ عِندَ رِحالِهِم
فَلَم يَرجِعوا إِلّا بِقاصِمَةِ الظَهرِ
قَتَلنا أَبا جَهلِ وَعُتبَةَ بَعدَهُ
وَشَيبَةَ أَيضاً عِندَ نائِرَةِ الصَبرِ
وَكَم قَد قَتَلنا مِن كَريمٍ مُرَزَّءٍ
لَهُ حَسَبٌ في قَومِهِ نابِهِ الذِكرِ
تَرَكناهُمُ لِلخامِعاتِ تَنوبُهُم
وَيَصلَونَ ناراً ثُمَّ نائِيَةَ القَعرِ
بِكُفرِهِمُ بِاللَهِ وَالدينُ قائِمٌ
وَما طَلَبوا فينا بِطائِلَةِ الوِترِ
لَعَمري لَقَد قَلَّت كَتائِبُ غالِبٍ
وَما ظَفِرَت يَومَ اِلتَقَينا عَلى بَدرِ


Im Wald, im Meer und in der Luft
Soll manches deutsche Lied noch klingen.
Und ob ihr Tod und Teufel ruft, –
Heil, Deutschland ist nicht umzubringen.


Guarda tu perfume, rosa;
guarda tus rayos, lucero,
para decir a mi hermosa,
cuando sane, que la quiero.


Venian d intorno all ignobil quadriga
vecchie sfacciate et dishoneste putte
di che n era una, et hor un altra auriga
et con gran biasmo lo mordeano tutte
poneanlo li fanciulli in maggior briga
che, oltra le parole infami et brutte
l harian con sassi insino a morte offeso
se da i piu saggi non era difeso


A sonhar eu venci mundos,
Minha vida um sonho fo
Cerra teus olhos profundos
Para a verdade que dó
A Ilusão é mãe da vida:
Fui doido e tido por Deu
Só a loucura incompreendida
Vai avante para os céu
Cheio de dor e de susto
Toda a vida delirei,
E assim fui ao céu sem custo,
Nem por que lá fui eu se
Meu egoísmo e vã preguiça
Um choroso amor gerou;
De ser Deus tive a cobiça,
Vê se sou Deus ou não sou!


Es kan die Tadelsucht sich nicht der Zahl entziehen,
Sie will an ihrem Ort auch unter ihnen blühen:
Die Früchte, die sie trägt, erfüllen dieses Rund.


Sta tretek, škatulek, pouzder,
mnohá již bez víček,
v nichž chránila si jak poklad
kde jaký hadříček.


Liláshomályú ködbe hullnak próféciák és nemzetek,
csak gyermek marad, aki sírna s szíve helyén csillag rezeg.


凉色溪边嶊万木
晴岚树杪接层霄
开帘自觉烟霞满
不用扶藜过石桥


Srdce pro nikoho nebije,
láska v nás je vyšší chemie.


Я знаю, с места не сдвинуться
Под тяжестью Виевых веО, если бы вдруг откинуться
В какой-то семнадцатый веС душистою веткой березовой
Под Троицу в церкви стоять,
С боярынею Морозовой
Сладимый медок попивать,
А после на дровнях в сумерки
В навозном снегу тонуть…
Какой сумасшедший Суриков
Мой последний напишет путь?


Andächtiges Gemüte,
O komm und lies die Suren
Von Gottes Mild' und Güte
Im grünen Buch der Fluren.


For thou wouldst come too near for sight
        And out of my thoughts step to thee,
        Putting on thy dreamed body in me
        (Thy body's form‑dream infinite)
        Thy limit, visibilit


mazurky jakés kolíbavé kličky
když unavily naše dobré tety,
když nohy se vám pletly do sukničky,
jak zahřměl kvapík divě rychloletý –


不用频嗟世路难
浮生各自系悲欢
风霜一夜添羁思
罗绮谁家待早寒


Nicht Belvederer ist der Apollo dann,
Wenn neben Heinrich er in der Seine liegt;
Er sieht dann Schlamm nur, und vor Schlamme
Kaum den Besieger des zweiten Python.


podem ser no universo dos Desejos?


Wil ich bey ihr die Zeit vertreiben
So lässt sie mich mit Willen ein;
Jedennoch will ich aussen bleiben,
So kan sie auch zufrieden seyn,
Sie henckt deßwegen vor das Hauß
Gar keinen schwartzen Flor hinauß.


Leicht trugſt Du, wie mit Wunderhänden,
Mich über Gram und Sorge fort,
Und ſelbſt aus nackten Felſenwänden
Rief Quellen mir Dein Zauberwort.


Wie Hercules im Zweifel stand/
Auff welchem Weg er solte treten/
Da Tugend auff der rechten Hand
Und Lust zur Lincken ihn gebeten/
So stehen auch izt meine Sinnen
In Furcht und Hoffnung mitten innen.


Da neben meinem Bette steht
Mein Kreuz, ich nehm' es auf,
Und schick' ein weinendes Gebet
Zum lieben Gott hinauf.


عَفا الزُرقُ مِن مَيٍّ فَمَحَّت مَنازِلُه
فَما حَولَهُ صَمّانُهُ فَخَمائِلُه
فَأَصبَحَ يَرعاهُ المَها لَيسَ غَيرُهُ
أَقاطيعُهُ دُرّاؤُهُ وَخَواذِلُه
يَلُحنَ كَما لاحَت كَواكِبُ شَتوَةٍ
سَرى بِالجَهامِ الكَدرِ عَنهُنَّ جافِلُه
فَلَم يَبقَ إِلاّ أَن نَرى مِن مَحَلِّهِ
رَماداً نَفَت عَنهُ السُيولَ جَنادِلُه
كَأَنَّ الحَمامَ الوُرقَ في الدارِ جَثَّمَت
عَلى خَرِقٍ بَينَ الأَثافي جَوازِلُه
أَقولُ لِمَسعودٍ بِجَرعاءِ مالِكٍ
وَقَد هَمَّ دَمعي أَن تَسُحَّ أَوائِلُه
أَلا هَل تَرى الأَظعانَ جاوَزنَ مُشرِفاً
مِنَ الرَملِ أَو حاذَت بِهِنَّ سَلاسِلُه
فَقالَ أَراها بِالنُمَيطِ كَأَنَّها
نَخيلُ القُرى جَبّارُهُ وَأَطاوِلُه
تَحَمَّلنَ مِن حُزوى فَعارَضنَ نِيَّةً
شَطوناً تُراخي الوَصلَ مِمَّن يُواصِلُه
فَوَدَّعنَ مُشتاقاً أَصَبنَ فُؤادَهُ
هَواهُنَّ إِن لَم يَصرِهِ اللَهُ قاتِلُه
أَطاعَ الهَوى حَتّى رَمَتهُ بِحَبلِهِ
عَلى ظَهرِهِ بَعدَ العِتابِ عَواذِلُه
إِذِ القَلبُ لا مُستَحدِثٌ غَيرَ وَصلِها
وَلا شَغلُهُ عَن ذِكرِ مَيَّةَ شاغِلُه
أَخو كُلِّ مُشتاقٍ يَهيمُ فُؤادُهُ
إِذا جَعَلَت أَعلامُ أَرضٍ تُقابِلُه
أَلا رُبَّ خَصمٍ مُترَفٍ قَد كَبَتُّهُ
وَإِن كانَ أَلوى يُشبِهُ الحَقَّ باطِلُه
وَمَخشِيَّةِ العاثورِ يَرمي بِرَكبِها
إِلى مِثلِهِ خِمسٌ بَعيدٌ مَناهِلُه
سَخاوِيَّ أَفلالِ تَبيتُ بِجَوزِها
مِنَ القَفرِ وَالإِقواءِ تَعوي عَواسِلُه
قَطَعتُ بِنَهّاضٍ إِلى صُعُداتِهِ
إِذا شُمِّرَت عَن ساقِ خِمسٍ ذَلاذِلُه
أُكَلِّفُهُ أَهوالَ كُلِّ تَنوفَةٍ
لَموعٍ وَلَيلٍ مُطلَخِمِّ غَياطِلُه
خِدَبُّ الشَوى لَم يَعُد في آلِ مُخلِفٍ
أنِ اِخضَرَّ أَو أَن زَمَّ بِالأَنفِ بازِلُه
عَريضُ بِساطِ المِسحِ مِن صَهَواتِهِ
نَبيلُ العَسيبِ أَصهَبُ الهُلبِ ذابِلُه
غَميمُ النَسا إِلّا عَلى عَظمِ ساقِهِ
مُشَرِّفُ أَطرافِ القَرا مُتَماحِلُه
يَمُدُّ حِبالَ الأَخدَعَينِ بِسَرطَمٍ
يُقارِبُ مِنهُ تارَةً وَيُطاوِلُه
وَرَأسٍ كَقَبرِ المَرءِ مِن قَومِ تُبَّعٍ
غِلاظٍ أَعاليهِ سُهولٍ أَسافِلُه
كَأَنَّ مِنَ الديباجِ جِلدَةَ رَأسِهِ
إِذا أَسفَرَت أَغباشُ لَيلٍ يُماطِلُه
رَخيمُ الرُغاءِ شَدقَمٌ مُتَقارِبٌ
جُلالٌ إِذا اِنضَمَّت إِلَيهِ أَياطِلُه
بَعيدُ مَسافِ الخَطوِ غَوجٌ شَمَردَلٌ
تُقَطِّعُ أَنفاسَ المَطِيِّ تَلاتِلُه
خَروجٌ مِنَ الخَرقِ البَعيدِ نِياطُهُ
وَفي الشَولِ نامي خَبطَةِ الطَرقِ ناجِلُه
سَواءٌ عَلى رَبِّ العِشارِ الَّتي لَهُ
أَجِنَّتُها سُقبانُهُ وَحَوائِلُه
إِذا نُتِجَت مِنهُ المَتالي تَشابَهَت
عَلى العوذِ إِلاّ بِالأُنوفِ سَلائِلُه
قَريعُ المَهارى ذاتِ حينٍ وَتارَةً
تَعَسَّفُ أَجوازَ الفَلاةِ مَناقِلُه
إِذا لَعِبَت بُهمى مَطارِ فَواحِفٍ
كَلِعبِ الجَواري وَاِضمَحَلَّت ثَمائِلُه
وَظَلَّ السَفا مِن كُلِّ قِنعٍ جَرى بِهِ
تَخَزَّمَ أَوتارَ الأُنوفِ نَواصِلُه
كَأَنَّ جَريري يَنتَحي فيهِ مِسحَلٌ
رَباعٌ طَوَتهُ القودُ قُبٌّ حَلائِلُه
مِنَ الأَخدَرِيّاتِ اللَواتي حَياتُها
عُيونُ العِراقِ فَيضُهُ وَجَداوِلُه
أَقولُ لِنَفسي لا أُعاتِبُ غَيرَها
وَذو اللُبِّ مَهما كانَ لِلنَفسِ قائِلُه
لَعَلَّ اِبنَ طُرثوثٍ عُتَيبَةَ ذاهِبٌ
بِعادِيَتي تَكذابُهُ وَجَعائِلُه
بِقاعٍ مَنَعناهُ ثَمانينَ حِجَّةً
وَبِضعاً لَنا أَحراجُهُ وَمَسائِلُه
جَمَعنا بِهِ رَأسَ الرِبابِ فَأَصبَحَت
تَعَضُّ مَعاً بَعدَ الشَتيتِ بَوازِلُه
وَفي قَصرِ حَجرٍ مِن ذُؤابَةِ عامِرٍ
إِمامُ هُدىً مُستَبصِرُ الحُكمِ عادِلُه
كَأَنَّ عَلى أَعطافِهِ ماءَ مُذهَبٍ
إِذا سَمَلُ السِربالِ طارَت رَعابِلُه
إِذا لَبَّسَ الأَقوامُ حَقاً بِباطِلٍ
أَبانَت لَهُ أَحناؤُهُ وَشَواكِلُه
يَعِفُّ وَيَستَحيي وَيَعلَمُ أَنَّهُ
مُلاقي الَّذي فَوقَ السَماءِ فَسائِلُه
تَرى سَيفَهُ لا يَنصُفُ الساقَ نَعلُهُ
أَجَل لا وَإِن كانَت طِوالاً مَحامِلُه
يُنيفُ عَلى القَومِ الطِوالِ بِرَأسِهِ
وَمَنكِبِهِ قَرمٌ سِباطٌ أَنامِلُه
لَهُ مِن أَبي بَكرٍ نُجومٌ جَرى لَهُ
عَلى مَهَلٍ هَيهاتَ مِمَّن يُخايِلُه
مَصاليتُ رَكّابونَ لِلشَرِّ حالَةً
وَلِلخَيرِ حالاً ما تُجازى نَوافِلُه
يَعِزُّ اِبنَ عَبدِ اللَهِ مَن أَنتَ ناصِرٌ
وَلا يَنصُرُ الرَحمانُ مَن أَنتَ خاذِلُه
إِذا خافَ قَلبي جَورَ ساعٍ وَظُلمَهُ
ذَكَرتُكَ أُخرى فَاِطمَأَنَّت بَلابِلُه
تَرى اللَهَ لا تَخفى عَلَيهِ سَريرَةٌ
لِعَبدٍ وَلا أَسبابُ أَمرٍ يُحاوِلُه
لَقَد خَطَّ رومِيٌّ وَلا زَعَماتِهِ
لِعُتبَةَ خَطّاً لَم تُطَبَّق مَفاصِلُه
بِغَيرِ كِتابٍ واضِحٍ مِن مُهاجِرٍ
وَلا مُقعِدٍ مِنّي بِخَصمٍ أُجادِلُه
تَفادى شُهودُ الزورِ عِندَ اِبنِ وائِلٍ
وَلا تَنفَعُ الخَصمَ الأَلَدَّ مَجاهِلُه
يَكُبُّ اِبنُ عَبدِ اللَهِ فا كُلِّ ظالِمٍ
وَإِن كانَ أَلوى يُشبِهُ الحَقَّ باطِلُه


Pour retremper mon âme au feu des saints parvis,
Chez ces hommes de Dieu, depuis deux ans je vis ;
Mais l'aspect de leur paix, de leur béatitude,
Ne peut de mon esprit dompter l'inquiétude.


Sieben Ellen nicht Strümpfe, nicht Hosen, nicht Wamms, nicht Rock?
Waß solls dann werden Bock?
Ein paar Handschuh Block.
Wann soll ich sie haben?
Gleich auf der Stelle,
Auf den Sonntag Abend,
Sprach der Geselle.
Sonntag kam, Block kam.


So schal und dunkel des Jahres Rest –
die Glocken läuten zum Totenfest.


Sombras do vale, noites da montanha
Que minh'alma cantou e amava tanto,
Protegei o meu corpo abandonado,
E no silêncio derramai-lhe canto!


Jen planou slinou laskomin – mel plevu marný pych –
se plní ústa hladová. Zas pohled; prosí tich...
Chaumette hnul brvou: „Proste, ale nahlas."


أَنْعِمْ إِليَّ سَرِيعاً
مِنْ غَيْرِ مَطْلٍ وَزُورِ
فَثَمَّ أَمْرٍ مُهِمٍّ
وَثمَّ شُغْلٍ ضَرُوري


Trug es so viel der Häupter, der streitenden,
Als Herzen athmen, flammende Nahrung sog's
Im Osten, Schweif und Drachenflügel
Schlug den zertretnen, zermalmten Abend.


Ben vorrei, ma non oso alzare il volo,
Negro corvo con voi bianca fenice,
E portar l'Arno ai più sublimi scanni.


Vostre imprese così tutte sian liete,
come è ben ver ch'ella talor v'ha punto,
né sano forse ancora oggi ne sète.


井花湔手宝香焚
一念何曾隔紫清
半夜瓦沟飞急响
化工元不吝生成


Ach, kterak vždy mudřec Diogen
se líbil mi, hloupému hochu:
když na jeho tužby králů král
se tázal, můj Diogen klidně prál:
„Jen ze slunce jděte mi trochu.“


Haine tönten, süße Schlummerfrühe
War gebreitet über Berg und Auen,
Eh die Sonne heiße Tagesmühe
Land und Leuten brachte unterm blauen
Himmelszelt.


Klid vstoupil v srdce, shon zbyl v hloubi dole,
vše zapomněno v této chvilce v ráz,
a jen to nebe, jen hor sněžná pole
k nám hovořily, v duši lily jas:


V tom domku světec narozen,
jenž umřel v ohni, záští plen,
prost malomocných vzdechů;
kde jeho prach, kde jeho hrob?
Rýn odnes' vše; žel od těch dob
už není takých Čechů !


Este van, mindent körüláll a csillag,
lásd, a mindenség aranyos kalitka,
benne itt vagy, én csevegőm, oh itt vagy,
rabmadaracskám!


تأملْ ففي الكانونِ أعجبُ منظرٍ
إذا سَرَحتْ في فحِمه جمرةُ النار
كما مَيَّل الدنَّ المروَّقَ ساكبٌ
فدَبَّ احمرارُ الخمرِ في حَلَك القار


O weh, im Magen ist mir
Auch gar so wunderlich;
Doch das allergrößte Uebel
Ist, daß ich denk' an Dich!


Co znamená to jméno? Kdo to jest?


Ascolta attento ben quelle parole,
Che portan salda speme al tuo disio,
Appunto allor, che dar la volta vuole
Al luminoso carro il bello Iddio,
Conduci il Signor tuo, che come e' suole,
Nol facesse il rispetto esser restio,
Al fonte; e dilli, ch'ivi Amor l'attende,
Per torgli il vel che sua beltà contende.


Šel dolů tam, ač výbuch vstříc mu dýchal
svým dechem smrtelným,
jej vedla povinnost – jej nezalekla hrůza,
jej plamen nezdržel, ni blesk ni kouř ni dým
– ach, prostý hrdina –
kdo dnes naň vzpomíná?


Rozdílné dnes a jindy touhy.
Cos jiného bych dnes zas radš.
Hospodin na ovce své dlouhý
má neposlušné karabáč.
Přes celé stádo své je šlehá.
Tu nespomahá hněv a pláč.


Azalatt hogy eggyütt illy szókot váltanak,
ebédre csűdítő csengetést hallanak.
Egymásnak hát végre frígy-kezet nyújtanak,
s az étkekkel rakott táblához szállanak.


A nyáj a Balatonba
Rohant, de benn veszett -
A tó maig kihányja
A kecskekörmöket.


كلُّ يومٍ غريبةٌ للخطوبِ
وعجيبٌ يُنسيك كلَّ عجيبِ
حَيرٌ كالضّلال في غَسَقِ اللَّي
ل بلا صاحبٍ ولا مصحوبِ
وَاِزوِرارٌ عن الهدى فحليمٌ
كسفيهٍ ومخطئٌ كمصيبِ
وعيونٌ مملوءةٌ من دموعٍ
وقلوبٌ محشوّةٌ من وجيبِ
وذنوبٌ من الزّمان فقد عش
تُ طَويلاً وَما له مِن ذنوبِ
وَرَمَتني أَحداث هذي اللّيالي
إذْ رمتنِي بمُصمِياتِ القلوبِ
في مَليكٍ أَسطو بهِ وَحميمٍ
أَو خَليلٍ أو صاحبٍ أو نسيبِ
عُجْ عَلى هذهِ الدّيار التي لي
س لداعٍ بأهلها من مُجيبِ
دَخلتْ هَذه الرّزايا اِقتِساراً
بين قلبي وبين كلِّ حبيبِ
وَاِستَبدّت دوني بكلِّ نفيسٍ
وتناءتْ عنّي بكلّ قريبِ
وإذا ما شكوتُ ما بِي فشكوا
يَ إِلى كلِّ مُثقَلٍ مكروبِ
غَرَضٌ بالزّمانِ يَكْلِمُ بالأظ
فار منه وتارةً بالنّيوبِ
يَتهنّا بِالعيشِ وَهوَ عَلى ما
لَيسَ يَهوى مِنها لقاء شَعوبِ


– Toť divno, Herme! – Divno? Nemyslím!


Ticho vůkol, ticho!
Všickni živi spějí,
Šustíce jen v loubí
Větříčkové vějí.
Měsýc s outrpností
Na drn dolů hledí,
Kde – nemohouc spáti –
Smutné děvče sedí.


Seh' ich immer noch erhoben
Auf dem Dach den alten Krahn,
Scheint mir nur das Werk verschoben,
Bis die rechten Meister nahn.


Deß süssen Himmels Gunst erfreue deine Mauren:
Es sey vor deinem Thor entfernet Leyd und Trauren:
Das Fasten sey dein Fest/ das Feuer sey dein Feyr/
Es werde dein Gefild mit Weitzen angefüllet/
Und deines Hertzens Wunsch in Fried und Ruh gestillet/
Diß wünschet mein Gemüt/ diß singet meine Leyer.


Wann er gehet durch ein Thor, drückt sich Nanus immer;
Denn er sah sich einsmals groß Abends in dem Schimmer.


Über die mondbeglänzten Wege des Walds
Sank die Wildnis
Vergessener Jagden; Blick der Bläue
Aus verfallenen Felsen bricht.


ظَلومُ هَبي لي سُوءَ ظَنِّكِ وَاِعلَمي
بِأَنَّ الَّذي بي مِنكِ عَنهُنَّ شاغِلُ
مَتى لَيتَ شِعري نَلتَقي وَإِلى مَتى
تُؤَدّي رِسالاتي إِلَيكِ الأَنامِلُ
وَأَسكُتُ كَي يَخفى الَّذي بي مِنَ الهَوى
فَتَشكو إِلى الناسِ العِظامُ النَواحِلُ
وَأَكتُمُ جُهدي ما أُجِنُّ مِن الهَوى
فَتَنشُرُ ما أُخفي الدُموعُ الهَوامِلُ


Hay una Granada que vive detrás de los visillos, bajo la luz de un sol mediocre, marcada por el reloj provinciano del orgullo sin
norte. Ciudad de domingos por la mañana con ropa limpia, sábanas llenas de miedos y silencios, envidias que corren secretas por las venas del comercio pequeño y
la decencia. Todos sus habitantes tienen nobre, necesitan escandalizarse ante los televisores y aprenden a vivir en el calor de su dinero dormido.
Hay otro Granada que vive sin mirar por las ventanas, sin nombres, bajo la luz artificial de los suburbios y los grandes edificios demacrados.
Ciudad de enero por la noche, ascensores que cruzan diez pisos sin una sola palabra, hielo que se deshace y desemboca en las grandes superficies.
Los geranios no pueden comprender el significado amargo del cemento y las chaquetas de los ejecutivos se humillan en la atmósfera hambrienta de los autobuses.
Entre los dos Granadas, entre los antiguos y los solitarios, hay una tercera ciudad que quiere hacerse y busca sus relojes, el saludo de sus
habitantes, la luz de cada una de sus cuatro estaciones. Nieve cálida del Sur para el invierno, primavera de sueños
navegables, desnudo de amante libre en los veranos y la melancolía de un dibujo de Federico García Lorca en el
otoño.


不到藏云四十年
寺名重换屋新迁
清泠不变当时味
只有庭心一眼泉


O Held , o Menschenfreund! wenn in des Winters Tagen
Vom Harzgebürg die rauhe Luft
Herabstürmt an die dünnen Wände,
Dann zittern dieses Volkes Hände,
Das hier versammlet ist, und laut zum Himmel ruft:
Laß Dich bewegen seine Zähre,
Und gieb nur einen Wink, so wird bey Deinem Heere
Gesammlet zu dem Bau, daß er von statten geh.
Der edelmüthige und gut geherzte Britte
Giebt reichlich, wird belohnt von Gott, der auf der See
Die Flotten Albions heißt unumschränkt regieren,
Und ihre Feinde schreckt, daß sie den Muth verlieren,
Und Insuln giebt in ihre Hand.


Und stiegen träumend fort bis in das letzte
Gezweig der Giebel und erwachten kaum
Als sich ihr Fuß hinaus ins Leere setzte:
Sie fanden sich verstiegen in dem Raum,


Za chaloupkou kvete mák
v rudých chomáčích,
před chaloupkou do oblak
hledí liljí sníh
a v chaloupce na postýlce
bílá těla v rudé chvilce
spojují satana s bohem
v jeden krásný hřích.


Přilétl motýl, vyssál pel
a k jiným květům odletěl.


Die sanffte Wind in Lufften
Auch jhre Flügel schwach
An Händen/ Füß/ vnd Hüfften
Erschüttlen mit gemach:
Da sausen gleich an Bäumen
Die lind gerührte Zweig/
Zur Music sich nit säumen;
O wol der süssen streich!


Skloň se mistru truhlářovi,
ať mi truhlu uhotoví.“


Ó nikoli! Tvé oko plá,
však duše o tom neví nic!
Tys krásná jako orlice,
máš démant v oku – a nic víc!


Tu Bazinu se zdálo, nesmírná
že propast zela jemu u nohou
a všechny naděje a všechny sny
že jeho v ni se střemhlav řítily,
a smutek zachvátil jej hluboký.
Však slova neřek’, cítil pouze, hrob
že v srdci měl a zpěvy nešporní
mu zněly jako písně pohřební.


Der Du mich ahnungsvoll umkreist,
Hör' mein Gebet, urew'ger Geist!
Der Du von Anfang bis zu Ende,
Zu Dir aufheb' ich meine Hände.
In Schauern sink ich vor Dir hin,
Weil ich Dir ganz ergeben bin.
Du bist die Leuchte meines Lebens,
Du bist das Urbild meines Strebens.
Du bist's allein, der in mir schafft,
Du bist der Pfad, Du bist die Kraft.
Du bist die Tiefe, bist die Höhe,
Das Meer, darin ich untergehe,
In Dir nur bin ich stät und stark,
Du bist die Wurzel, bist das Mark.
Du bist der Baum, daran ich ranke,
Du richtest mich, daß ich nicht wanke,
Du bist der Strom, der mich durchquillt
Und meiner Seele Gluthen stillt.
Du bist der Anker mir im Wetter,
Bist mein Erlöser, mein Erretter,
Du bist das Wort, der Klang, der Sinn,
In dem ich lebe, web' und bin
Du bist der Inhalt im Gefäße,
Nichts ist, nach dem ich Dich bemäße,
Du bist die Wahrheit, bist das Licht,
Das flammend aus der Seele bricht,
Du bist das Schöne, bist das Gute,
Für das ich bin, für das ich blute –
Trotz Noth und Tod für alle Zeit,
Urew'ger Geist, sei benedeit!


Viel Klagen hör' ich oft erheben
Vom Hochmut, den der Große übt.
Der Großen Hochmut wird sich geben,
Wenn unsre Kriecherei sich gibt.


Mache dich zum Wette-Lauff/
Seele/ mit den Hirten auff/
Wo das grosse Wunder-Kind
Wird in harter Krippe funden/
Und bey solcher Wiege sind
Ochs und Esel angebunden.


– Es ist noch viel zu frühe,
Laß schlafen mich ein Weilchen noch.
Wer weiß, ob nicht erblühe
Ein Trost im Traume doch! –


Ecco la mente mia già tucta piena
D'animosa fortuna e ferma fede
Per cui s'aspetta l'alma far serena.


Teurer Freund, du bist verliebt,
Und dich quälen neue Schmerzen;
Dunkler wird es dir im Kopf,
Heller wird es dir im Herzen.


Mládenci bujní s nezmařenou krví,
Panny vy čisté, s nezrušeným studem,
Poslyšte a přichystanou už
V srdci zapalte oběť nebeskou. –


Ich sprang auf jungem Rasen,
Wo Wiesenblumen blühn,
Wo zarte Lämmlein grasen,
Ein frohes Mägdlein, hin.


„Ó věčný Tvůrce, dítky své
rač mile vyslechnouti:
ač veliké jest nebe Tvé,
nám nemožno v něm plouti.


Sám přišel ke mně bos
a pravil smutný, vážný:
„Já – ani o tom nevíš –
jsem tvoje břímě převzal, milý bratře,
jsi volný zas! – Jdi, dýchej,
pij světlo, vzduch, jimž Lidstvo říká Volnost
a Svoboda! – Já za tebe tu stojím
a vydržím svět nésti.“


Fürstin, Euer Tugend Blumen, wer zu mahlen sich läst dingen,
Wird auch alles Volck der Sterne zu Register künnen bringen.


Již již nový plamen volnosti
tu tam naší vlastí probleskoval,
a žel, otec můj, můj nejmilejší
v ohni tom sám první dohoroval.
Spiknulť se s továrny dělníky
branně proti svému tyranu,
přišlo vojsko – světlo chudobné
sfouklo z jeho žití kahanu!
Šel jsem domů, na špinavém loži
odpočíval v smrti zápasu,
krev mu stydlá lpěla ve vlasu
a nad ním se skláněl hlasač boží.
Vidím toho kněze s přísnou tváří,
se svátostnou v pravé ruce září,
jak ze spánku otce probudil
a teď začal o plamenu věčném,
o propasti černé, děsivé,
o metle boží, strašné, ohnivé,
o ramenu jeho přísném, nesrdečném.
A můj otec se zoufalstvím v líci,
se svědomím kárájícím v boji,
v dlaně zaryl vlas krvácející,
v beznádějí pustil duši svoji.
Těch, těch našich trýznitelů
jestiť ono peklo horoucí,
nám však připravena od andělů
palma stříbrolesklá, kynoucí
tam, kde tys, původče mého žití,
tam se s tebou brzy doufám sjíti!


Wann der Himmel über mir
ganz von Zornes-Donner krachet /
und die Erde mit Begier
ihren Schlund nach mir aufmachet:
bleib' ich doch in gutem Stand /
laß mich ihrer Macht Vermögen.
im geringsten nicht bewegen.
was mich schutzt / ist seine Hand.


Sdegnosa più che vipera, si spicca,
così dicendo, e va contra Marfisa;
et allo scudo l'asta sì le appicca,
che la fa a dietro riversare in guisa,
che quasi mezzo l'elmo in terra ficca;
né si può dir che sia colta improvisa:
anzi fa incontra ciò che far si puote;
e pure in terra del capo percuote.


Ja, dich umwallt ein reicher Glanz
Ob er auch Vielen sich verhehle!
Dein Antlitz, es ist Seele ganz,
Und seinen Zauber fühlt die Seele.
Es fasset mich in deiner Näh'
Ein schmerz- und freudenvolles Ahnen,
Und dieß geheimnißreiche Weh,
Wie Heimweh will es mich gemahnen.


Což teprv já, který s ní mohu žíti!


Štěstím spitý sobě slaví
V mysli okouzlený svět;
Jak se snáře štěstí zbaví
Lijíc v radovánky jed,


So verklärt sich nach dem Sturm des Lebens
Jede Thrän', die sich dem Aug' entwand –
Keine trank der Erde Staub vergebens,
Sie ward aufgefaßt von Gottes Hand.


E volerla dove le stelle e 'l sole
vedria vicine, e co' soavi giri
fra sé l'agguaglieria de gli occhi vostri:


Cimbrů krev proudila po bocích žíznivých strání,
zem o ni ve žárném dni se sluncem zápolila.


A v mé duše hloubi
vše se s tichem snoubí,
vše se rovná do hladiny,
kterou květy vroubí.


Durchheilge uns in deiner Warheit licht!
Las schauen stets durch Jesum dein Gesicht!
Vereine uns, wi du mit Jesus eins,
Das du in uns der Stein des Kaisersteins.
Mein Jesus Christ empfingt von dir den Kreis
Und uns mit ihm, durch seinen Todesschweis.
Mein Vater, sih auf deines bundes Arch!
Es ist vollbracht. Mein Jesus sei Monarch!
Monarch im Pol: Monarch in aller Welt.
Der Erbmonarch werd endlich hergestellt.


Dcero moje drahá, nehleď na mne
zrakem svojím tklivým, srdcejemným!
Takým zrakem hleděla i ona,
takým zrakem hledíc umírala.


十六回更癸丑春
兰亭临本尚如新
学书良易人难学
聊喜他乡见似人


古寺灵为谷
前村玉作梅
雪香千万树
岁岁得春魁


Líbám ji a naše srdce hodokvasí,
a když nejvíc tlukou, Jerka světlo zhasí.


野屋藏春树
江堤倚暮花
买鱼留楚客
沽酒问吴娃


Sieh! Da glänzt das Gebüsch, Felder und duftende
Haine blitzend von kühlem Tau,
Der die Gewächse erfrischt, nähret, und stärkere
Wohlgerüche zum Himmel schickt.


Ó, hleď na ono místo blíž,
tam čeká kat na tebe týž.


E come saggio padre di famiglia
la sera dopo le fatiche a mensa
tra gli operari con ridenti ciglia
le giuste parti a questo e a quel dispensa;
così, poi che di Libia e di Castiglia
spentasi intorno avea la face accensa,
rendea a signori e cavallieri merto
di quanto in armi avean per lui sofferto.


Es reizt der dunkle Sumpf mich nicht, hinein zu gehn:
Wie tief dein Werk auch sei, ich mag es nicht verstehn.


Vivát: technika! felhőkbe nyúló
húszemeletes bérkaszárnya!
Acélba öltözött, Mars felé repülő,
berregő motorú Ikarus-szárnya!


a kraj se klidně tměl.
Žabák vzdych, s hráze se vrh:
„Já řek, co říci jsem chtěl!“


Wolt' Euch nach der Ordnung weisen
Ewre Tugend, ewren Pfad,
Ewre Künst' und ewre Reisen,
Ewre Ritterliche That,
Ewre Lieb' und ihre Frucht
Die durch Heyraht wird gesucht.


Zu Füßen ihm in Eile
Schießt bodenlos ein Fluß,
Man hört auf eine Meile
Fernher den rauschenden Gruß.


How long in coming is my lovely Spring?
And when shall I, and when the Swallow sing?
Sweet  cease, — Or here I sit,
And silent lose my rapt'rous Hour of Wit:
'Tis gone, the Fit retires, the Flames decay,
My tuneful  flies averse away.
His own  thus, as Stories run,
But once was silent, and that once undone.


Der Weg nach Hiericho.
Bey weitem ist nicht so
Voll mörderischer Buben/
Allwo getroffen an
Der fromm Samaritan
Den Krancken in der Gruben:
Alldorten wurde zwar
Des Menschen Leib verletzet/
Hier aber wird so gar
Den Seelen nachgesetzet.


E d'Amalfi a Milan, d'Adria a Tortona
fitte, siccome i pini in Vizzavona,
città pugnaci pullulâro un dì;


石氏珊瑚树
杨家翡翠钩
千年风雨后
遗影海中洲


Ven, oye yo te evoco,
Extraño amado de mi musa extraña!


Todo es temor, amor, todo es recelos,
pues ¿cómo puede ser el amor gloria,
si está siempre luchando la memoria
con tantos sobresaltos y desvelos?


S účastenstvím Blaženka naň hledla,
tvrdou ruku jeho ke rtům zvedla.
„Otče, vím to, – ještě drsny jsou
ruce tvoje prací mozolnou.
Vím, že s Bídou zápolil jsi krutě,
pro mozoly tvoje zbožňuju tě.
Ale já, můj otče,“ – řekla tiše,
„já se v srdci děsím chudoby.
Chudých svět, – to hrozná stínů říše,
kde jen kletby zní a žaloby.
Na trůně tam z lidských kostí bílých
sedí Hlad a Bída cářice.
Někdy v noci v nekonečných chvílích
hlasů dutých divá směsice
doráží mi k uchu, – na svém loži
chvěju se a zírám do temna,
slyším vzdechy, slova tajemná,
zoufalý křik, pláč o milost boží,
rouhání a pustý hrubý, smích,
šílený jek duší ztracených.
Vím to, z říše chudých ve tmách noci
zní ty hrůzné nářky bez pomoci...“
Kmet ji hladil po hebounké tváři,
pravil neklidně a zachmuřen:
„Ah, co bída! hroznější je stáří!
Ale – proč tak neveselý sen?
proč se ve tvou duši, v srdce mladé
jako stín ten přízrak chmurný klade?
Pro tebe má jasný býti svět,
růžové sny pod bělostným čelem. –
Ó, vždyť mládí čarovný je květ,
i v noc temnou svítí zlatým pelem. –
Proč se otravuješ cizím želem?“


Così detto, balzò sopra la biga,
e alle man date col flagel le briglie
ne' cavalli trasfuse e nelle mule
una gagliarda lena. Eran già presso
delle navi alle torri ed alla fossa,
e davano le scolte opra alle cene.
Tutte Mercurio addormentolle, e tosto,
levatene le sbarre, aprì le porte,
e di Prìamo la biga, e de' bei doni
l'onusto carro v'introdusse. Il passo
drizzâr quindi d'Achille al padiglione,
che splendido e sublime i Mirmidóni
gli avean costrutto di robusto abete.
Irsuto e spesso di campestri giunchi
il culmine s'estolle: ampio di pali
folto steccato lo circonda, e sola
una trave la porta n'assicura,
trave immensa, abetina, che a levarsi
e a riporsi di tre chiedea la forza,
ed il Pelìde vi bastava ei solo.
L'aperse il nume, ed intromesso il vecchio
co' recati ad Achille incliti doni,
scese d'un salto a terra, e così disse:


“Descansa agora o pálido cadáver,
Continua o cantor junto à corrente
So regato, que volve areias d’ouro.
Ali agrestes flores lhe matizão
O modesto sepulcro, — aves canoras
Descantam tristes nênias so compasso
Das águas, que também nênia soluçam


Bewahre Menschen, Vieh' und Kraut,
Dazu die Frücht' in Feldern
Und was zur Wohnung ist erbaut,
Schon' auch der Bäum' in Wäldern.
Hilf, daß ja nicht von oben her
Ein heisser Keil uns schnell verzehr'
Und unser Guht und Erbe
Biß auf den Grund verderbe.


Nehledej té a za onou se nehoň.
Potkáš-li kterou, chce-li postát – stůj,
pohovoř přímo, ale nevěř žádné,
a chce-li dál jít – pak jí nezdržuj!


Gh'eva i ong di duu didon
foeura affacc de simetria,
destaccaa ai quatter canton
asquas lì de boffà via,


Tu vedi che mio padre mi richiede,
al qual di girne non ubbidirei
se 'l re non mi stringesse, la cui fede
convien si servi, come saper dei.
Per che andar men convien con Diomede,
ch'è stato trattator de' patti rei,
qualora tornerà: volesse Iddio
né el tornasse mai né tempo rio.


Wer die Fremde gesehn,
Hat viel wohl erfahren!
Wird er die noch verstehn,
Die so weit nicht waren?


Juž bílé prapory se z dálky chvějí
jak symbol vítězný a triumfalný,
chór běloskvoucích, jenž jak příval valný
se zvolna hrne, vzrůstá bouřlivěji,
jde blíž a blíže, bez konce a dálný,
vždy nový z hloubi lodi blíž se snuje,
jde z obzoru, jenž vonným dýmem kalný,
jak Israel z vln moře vystupuje,
chór andělů, jenž smrtelným se objevuje!


Schau hinab, o Gott, auf deine Erde,
Sieh der Menschen ängstliches Gewühl.
Ach da gibt's, du weißt's ja, viel Beschwerde.
Und des Stoffs zu Thränen gibt es viel.


Die braune Bergwand allerwärts
Schickt ihm ihr dunkelgelb Gerinnsel:
Komm, tritt ans Fenster, liebes Herz –
Sieh, unser Haus auch ward zur Insel!
Doch guten Muts! Ob hier und dort
Die Flut auch auf die Treppen springe:
Zu hoch am Fels doch liegt der Ort,
Als daß es uns ans Leben ginge!


Ji vidím ještě po mém boku jdoucí
s tím vědomím, že jiné zastíní,
jak časem na mne vrhá pohled žhoucí
a na sebe zas jiný do skříní.


Niemand weiss, dass ich gestorben bin.
Alle sehen freundlich zu mir hin.
Manche meinen mit verglastem Lächeln
Trost und Heiterkeit mir zuzufächeln.


Durch Deutschlands Gauen hallt das Wetter aus,
Die Luft wird hell, entschieden ist der Strauß;
Zertrümmert liegt, das keiner Schmach gewehrt,
Das Haus am Main, ohnmächt'ger Zwietracht Herd,
Und überm Schutt, auf bessern Fels gegründet,
Steigt auf der Bau, der schon das Reich verkündet.


Ein Wohnhaus? Nun, sprich grad' heraus,
Was ist geschehn bei uns zu Haus?


Wechsle was da ist und war,
Eins blieb ewig ohne Wanken;
Aufrecht steht noch mein Altar,
Nur umblüht von andern Ranken.


«¡Ah de la vida!»... ¿Nadie me responde?
¡Aquí de los antaños que he vivido!
La Fortuna mis tiempos ha mordido;
Las Horas mi locura las esconde.
¡Que sin poder saber cómo ni adónde
La Salud y la Edad se hayan huido!
Falta la vida, asiste lo vivido,
Y no hay calamidad que no me ronde.
Ayer se fue; Mañana no ha llegado;
Hoy se está yendo sin parar un punto:
Soy un fue, y un será, y un es cansado.
En el Hoy y Mañana y Ayer, junto
Pañales y mortaja, y he quedado
Presentes sucesiones de difunto.


Wenn solche Ordenszeichen heut
Zu Tag noch Sitte wären,
So würd' auch wohl zu unsrer Zeit
Manch liebes Söhnchen aus dem Streit
Damit nach Hause kehren.


Doch blonder Locken Helligkeit,
Doch blauen Aug's Gefälligkeit,
Doch schlanker Glieder Schnelligkeit,
Die däuchten mir nicht fährlich;
Die Blicke Glut nicht sprühende,
Die Wangen zart erblühende,
Die Lippen feucht erglühende,
Mir schien, sie meinten's ehrlich.


Rád odpouštím mu bědy své a hoře!
A kdyby ještě bolestí víc chtěl,
a každá byla hluboká jak moře,
pro Tebe, drahá, vše bych vytrpěl!


Relâmpago na noite!
Revelando na colina
A capela branc


Antes buen pelo peinará la rana,
lucirá el elefante rica pluma,
no será de uno y tres, cuatro la suma
y brillará en la noche la mañana


Mein Richter war bald vberwunden
Als Er ſah ewer angeſicht.
Doch bin ich noch ſo hart verbunden
Ob ich wol gefangen nicht:
Zwar ſich in ewern dienſt begeben
Jſt ein glickſeelig-freyes leben.


老稚都眠我独醒
寒灯半点伴三更
双花忽作蜻蜓眼
孤焰仍悬玉胆瓶


Vrtichvosti J. S. v Brně
těší pána zlehynka:
Copak takový je koláč,
všecko je ta hrozinka!


Ich schau durch die schimmernden Wasser
in die flimmernden Tiefen hinein:
da schläft eine tote Hexe
auf einem grünen Flutgestein.


Az életem felett kegyes sirangyal,
márvány és béke annyi láz felett,
kezében a szivével és egy karddal,
fehér lobogó és emlékezet.


Velcí, malí, muži, ženy, děti,
každý, komu dar uší je přán,
poslouchal ten zázrak plecháčový
a otvíral hubu do kořán.


A jest tak smutno tu, jak zemřela by matka,
hlas její na vždy ztichl kol.
Jak hřbitov jest ten kraj, kde mlčí píseň sladká.
a pouze němý vládne bol.
Víc rodná niva má se neopijí písní,
víc mládež jí se netěší.
Jen stařík žebravý s ní u prahu se tísní
a prosí pro ni přístřeší.


Tí, egy Anyának - a Hazának - magzati!
Szelid Minerva tisztelőji, fájdalom!
Tí! mint a részeg vad Trácok kardra kikelvén
Egymást vagdalják; vagy mint mikor a nekibőszült
Darvak szaggatják magokat botor ostobasággal:
Egymásra törtök!
A szent barátság láncait
Eltépvén, s szórván magatokról,
Mint szilajok haragot leheltek.
Nincs soká tartó öröm életünkben;
Most reánk pillant, s mosolyog szemünkbe,
Íme! még szólok, s kezemet feléje
Nyújtom, elillant.
S mikor fog ismét visszatérni?
A bú setétes fellegi közt magát
Meghuzva, el nem hagyja helyét, makacs,
Kérlelhetetlen, büszke, gyilkos.
Fegyvert az ellen fogjatok,
Mint jó Vitézek,
Harcoljatok.
Csendes nyúgodalom! mennyei kincs! te vagy
E földön boldogságunk fő tárgya! ki fellelt
Tégedet, érzi, hogy él;
És noha szalmás
Szűk kalyibában,
Kis tüze mellett
Rágja kemény kenyerét,
Érzi, hogy édes
Élete néki.
Menj fel az Égbe, s amaz csuda fényű testeket, a nagy
Természet nagy munkáit nézd rendre s csudálljad;
Visszajövén magadat kibeszélnéd;
De nem találván senkire,
Kezd örömöd busulni magában.
De melly keserves szózat érdekel! Gonosz
Visszavonás, hah! rút fajzatja pokolnak! elöntvén
Émátnak mezeit vérrel, jő, s kürtöli bűnös
Győzedelmének fiait, kik önnön
Honnyoknak szívébe döfödni
Merték fegyverek élét.
Dühös! kegyetlen fajzatok!
Ha már vitézi véreteket kiontani
Elszántátok; elég okotok vala rontani népét,
Benneteket nevető Babilonnak,
S bosszút állani régen
Tévelygő Krásszus lelkéért, s Róma nevéért.
Térj, térj meződre vissza képtelen csuda,
S vessz el örökre!


Muß es ja gestrauchelt seyn,
– Wir sind schwach von Beinen –
Laß dann, JESU! deine Pein
Mir zu Trost erscheinen.
Bin ich bös: du hast gebüst,
Meine Schuld bezahlet.
Was aus deiner Seite fliest,
Engel-schön mich mahlet.


Os menores fumam maconha
na Praça da Sé,
Já perderam a vergonha
e também a f
Tomam leite das prostitutas,
suas mães da noite e do dia,
encantados com o berço da rua
acreditam em uma saíd
Sonham debaixo do frio
com mulheres penduradas em bancas,
e sentem um espaço vazio
de todas serem escravas branca
Penduram-se no vidro do meu carro
todas as manhãs,
pedindo um trocado,
me oferecendo balas de hortel
Os menores
não foram crianças,
sempre foram maiores
desde a infânci


De cera son las alas cuyo vuelo
gobierna incautamente el albedrío,
y llevadas del propio desvarío
con vana presunción suben al cielo.
No tiene ya el castigo, ni el recelo
fuera eficaz, ni sé de qué me fío,
si prometido tiene el hado mío
hombre a la mar como escarmiento al suelo.
Mas si a la pena, amor, el gusto igualas,
con aquel nunca visto atrevimiento
que basta a acreditar lo más perdido,
derrita el sol las atrevidas alas,
que no podrá quitar el pensamiento
la gloria, con caer, de haber subido.


že už naše láska
plyne dálným mořem,
a já zahynu prý
pro milého hořem.”


E sotto i flessili archi e tra le frante
colonne vidi rampollare il flutto
d'un'ampia chiarità, cangiante
al palpitare del gran Tutto.


Neuctí tě žádná v světě jména,
Nedosáhne důvtip básníře,
Rytce nástroj, kytka malíře
Z tvorné ruky padne zapýřená:


Du, der Lust und Freud' entzündet,
Mit der Reben Herzen bindet,
Evan, schütze deutsches Blut,
Mehr' uns allen Durst und Freude
Fröhlichkeit und jungen Mut!


Mein Schimmel ist kein Narr,
Wust wohl für wen er war,
Wär er nit längst davon geflogen,
So hät man ihm den Pelz abzogen,
Zieh, Schimmel, zieh!


He bögt int Dor un jagt den Hof herop,
As vun en Köhlfatt dampt dat vun dat Pęrd;
Dat hollt. En hogen Burschen swingt sik raf,
Wat lennlahm, un bedeckt mit Klei un Slick,
As harr he Lehm toręden bi en Tegler.


E cosi comincio la dura sorte,
Tra quelle che piu grate eran di faccia:
Ch'a Proteo ciascun giorno una si porte
Fin che trovino donna che gli piaccia,
La prima, e tutte l'altre hebbeno morte:
Che tutte giu pel ventre se le caccia
Un'Orca, che resto presso alla foce
Poi che'l resto parti del gregge atroce,


Laßt wehen, was nur wehen kann,
Standarten wehn und Fahnen!
Wir wollen heut uns Mann für Mann
Zum Heldentode mahnen:
Auf! Fliege, stolzes Siegspanier
Voran dem kühnen Reihen!
Wir siegen oder sterben hier
Den süßen Tod der Freien.


Noch schlimmer erging's der Marie Antoinette,
Denn sie bekam nur eine Charrette;
Statt Chambellan und Dame d'Atour
Ein Sansculotte mit ihr fuhr.
Die Witwe Capet hob höhnisch und schnippe
Die dicke habsburgische Unterlippe.


Schön theilt selbst sich der Tag nach der Ordnung seiner Geschäfte:


Unaufhörlich ringen
Soll des Hirnes Hast,
Nichts die Hand vollbringen,
Wie's die Brust erfaßt.


Bánatos szemérmed dúlja nyugalmodat?
S a szégyen-érzése haladja lángodat?
Mit? a szégyen vonna lelked nyúgalmára
Gyász-ködöt? el-tűnik az Amor szavára.
Istened, törvényjét bátor vérrel írja,
Nem tíltja, hogy szíved véle más ne bírja.
Ő a gyönyörűség, ő az öröm Attya
Ki hidje, hogy Amort véteknek tarthatja?
Tsak szívedet kérdezd, s kétséged el-tűnik;
Ha bűn a szerelem, a Virtus meg-szűnik
Fussd-bé szemeiddel a nagy Természetet:
Eggy inger nógatja jóra - a szeretet.
Azon gyönyörűség, azon nagy érzések,
Azon örömkönnyek, azon ölelések:
A véges teremtés leg-főbb áldozatja,
S a végtelen szívet kellemesen hatja.
Ne hidd az ellen-részt! vetkezzd-le babonádot!
Elég, ha én benned, te bennem őt imádod.
Úgy van; o lelkemnek boldogtalan fele!
Még égek, még lobog dühös lángom heve.
Azon gyanított bűn, melly tsüggedt kebled marja,
Táplálja tüzemet, s nyugalmomat zavarja
Bár félig a halál le-tépte kellemim:
Szerelmet lángolnak bé-süllyedt szemeim;
Bár bóldogságomat végzésem fel-forgatta:
Dühös szeretetem tüzét el-nem olthatta.
Nem zár-ki szívemből a szentek szente is;
Ez ellened mind tsak erőtelen pais.
Heába száll alá szerelmesed szavára
A Mindenttehető az Égből az oltárra:
El-ázott szemeim Heloist képzelik,
Fel-szentelt kezeim Heloist emelik!
Töményem néked gyúl, tiéid sóhajtásim,
Téged kiáltana el-fojtott jajgatásim.


Ed egli allora a me: «Com'io t'ho detto,
non senza l'alma donna puoi sapere
quel ch'ora accende e strigne 'l tuo affetto».


Wer von Ehr und Geldes wegen Gott und Glauben übergeben,
Glaubet schwerlich was von Gotte, glaubet schwerlich jenes Leben.


Laß, geliebtes Angesicht,
Laß uns nicht verzagen,
Daß der Liebe Jugendlicht
Lischt in kurzen Tagen.


Dieses Zagen, dieses Sehnen,
Das die Brust vergeblich schwellt,
Diese Seufzer, diese Thränen,
Die der Stolz gefangen hält,
Dieses schmerzlich eitle Ringen,
Dieses Kämpfen ohne Kraft,
Ohne Hoffnung und Vollbringen,
Hat mein bestes Mark erschlafft.


Bescheiden, tapfer, mäßig, klug,
Wär Lebensglücks das nicht genug?
Doch ist noch eins und sei genannt:
Was je du wirkst, werd auch erkannt!


Až zítra by nás uviděl,
pak by nám lásky záviděl.


Zwei Seelen haben in dir regiert
Und jede der andern Werk verrichtet:
Der Novellist hat philosophiert,
Der Philosoph gedichtet.


Jen prázdná hnízda tmí se v stromech holých,
bič vozky s řepou se tam ozývá,
pasácký oheň jen tam šlehá v polích
v mlh mléce, které všecko přikrývá.


Vzduch jarem vlahý je. Flétnová píseň kosa
do srdce zapadne jak v sprahlé květy rosa.
Sad jarem zavoněl a k večeru se stmívá.


Der Tod kommt aus dem Ofen
In der Gestalt von Gas.
Rettung wär' noch zu hoffen –
Doch keiner tut ja was.


Ty modré noci! Pozazpíval
pták, jenž se ze sna probudil,
proud světla sněťmi k zemi splýval
a bílé plochy travou lil.


Ach Lieb' und Treu ist hin, die Gottesfurcht erkaltet;
Der Glaub' ist abgethan, Beständigkeit veraltet.
Das deutsche Blut bedünget
So manches schöne Land;
Mein eignes Volk bezwinget
Sich selbst mit eigner Hand.


Modlí se lán i les;
blankyt je v slávy lesku zřít,
jak by se chtěl už otevřít. –
Den Páně nastal dnes!


i nebe jasné: hle, jak jeho polem
se hvězdy, motýlové zlatí chvějí;
jich paprsky po růžích země spějí
tak zlehounka, že sotva pohnou stvolem.


A ty lese, prostý květu,
bez jara čím budeš, čím?
„Hnízda skryju v listů tísni,
abych o tisíce písní
v jeseni byl bohatším.“


Manžel stál u rakve ženy,
pozoruje, jaké změny
v tváři zesnulé se staly –
a rty jeho šepotaly:


So starr' ich in den Wind hinaus
Und friere, was ich kann,
Und überläuft mich dann ein Graus,
Stimm' ich ein Liedchen an.


Deprressa
Zorra Morrena
é breziza amar
mais ligeirras cas Walkyrias
ki galopam no Céu
danzando nossas horras
no Espresso de Saturno
si vom emborra
e non foltam
o brrezo da bassagem
nem brra reklamar
Os Deuses eles mesmos morrem
mas os vermes soberranos
demorram roendo
roendo
Os vermes son klientes
o koveirro kafeton
Só sobrram no vento
velhos trrapos
nossas almas pendurradas
no arrame farpado
do kintal sburrakado
do Palácio de Pluton


Lo antigua que es la libertad proclamas...
—¡Tú eres su monumento!—
Por eso cuando agita raudo viento
la secular belleza de tus ramas,
pienso que en mí derramas
de aquel genio divino el ígneo aliento.
Cual signo suyo mi alma te venera,
y cuando aquí me humillo
de tu vejez ante el eterno brillo,
recuerdo, roble augusto, que doquiera
que el numen sacro impera,
un árbol es su símbolo sencillo.
Mas, ¡ah, silencio!... El sol desaparece
tras la cumbre vecina,
que va envolviendo pálida neblina...
se enluta el cielo..., el aire se adormece...
tu sombra crece y crece...
¡Y sola aquí tu majestad domina!


Ó Caesare, tvé: „I ty, Brute!” nezní
už výčitkou mi... Nezní mi tvým hlasem,
však hlasem cizím, suchým, jako ortel,
jenž na soudu čten... A zas duše moje
v té touze po svobodě vůle svojí
chce namluvit si, že teď zhynout nutno,
když vlast je hůř a znovu zotročena – –


入门不见主人公
座具袈裟在眼中
更有山童会人意
略无一事许相同


مِنَ الخَفِراتِ البيضِ أُخلِصُ لَونُها
تُلاحي عَدُوّاً لَم يَجِد ما يَعيبُها
فَما مُزنَةٌ بَينَ السِماكَينِ أَومَضَت
مِنَ النورِ ثُمَّ اِستَعرَضَتها جَنوبُها
بِأَحسَنَ مِنها يَومَ قالَت وَعِندَنا
مِنَ الناسِ أَوباشٌ يُخافُ شُغوبُها
تَعايَيتَ فَاِستَغنَيتَ عَنّا بِغَيرِنا
إِلى يَومِ يَلقى كُلَّ نَفسٍ حَبيبُها
وَدِدتُ وَلا تُغني الوِدادَةُ أَنَّها
نَصيبي مِنَ الدُنيا وَإِنّي نَصيبُها


Zöld ágon kis gili
Zokogva búg,
Mert társát nem leli;
S mindegyre búg.


Jak cikáda na jilmu suché sněti,
tak v srdci lidstva tuchy, sny a snahy,
a na rtu píseň, manu rajské vláhy,
ve parnu žití nepřestanem pěti.


In der schattendunkeln Laube gab Silen, der weise, Stunde,
Der ihm weich ans Knie geschmiegte Bacchus hing an seinem Munde,
Lieblich lauschend.


В селе Зажитном двор широкий,
Тесовая изба,
Светлица и терем высокий,
Беленая трубНи в чем не скуден дом богатой:
Ни в хлебе, ни в вине,
Ни в мягкой рухляди камчатой,
Ни в золотой казнХозяин, староста округа,
Родился сиротой,
Без рода, племени и друга,
С одною нищетоИ с нею век бы жил детина;
Но сжалился мужик:
Взял в дом, и как родного сына
Взрастил его стариБольшая чрез село дорога;
Он постоялой двор
Держал, и с помощию Бога
Нажив его был скоНо как от злых людей спастися?
Убогим быть беда;
Богатым пуще берегися,
И горшего вредКупцы приехали к ночлегу
Однажды ввечеру,
И рано в путь впрягли телегу
Назавтра поутрНедолго спорили о плате,
И со двора долой;
А сам хозяин на полате
Удавлен той пороТревога в доме; с понятыми
Настигли, и нашли:
Они с пожитками своими
Хозяйские свезлНет слова молвить в оправданье,
И уголовный суд
В Сибирь сослал их в наказанье,
В работу медных руА старика меж тем с моленьем
Предав навек земле,
Приемыш получил с именьем
Чин старосты в селНо что чины, что деньги, слава,
Когда болит душа?
Тогда ни почесть, ни забава,
Ни жизнь не хорошТак из последней бьется силы
Почти он десять лет;
Ни дети, ни жена не милы,
Постыл весь белой свеОдин в лесу день целый бродит,
От встречного бежит,
Глаз напролет всю ночь не сводит
И всё в окно глядиОсобенно когда день жаркий
Потухнет в ясну ночь,
И светит в небе месяц яркий,
Он ни на миг не прочВсе спят; но он один садится
К косящету окнТо засмеется, то смутится,
И смотрит на лунЖена приметила повадки,
И страшен муж ей стал,
И не поймет она загадки,
И просит, чтоб сказа —
«Хозяин! что не спишь ты ночи?
Иль ночь тебе долга?
И что на месяц пялишь очи,
Как будто на врага?» —
«Молчи, жена: не бабье дело
Все мужни тайны знать;
Скажи тебе, считай уж смело,
Не стерпишь не сболтать» —
«Ах! нет, вот Бог тебе свидетель,
Не молвлю ни словца;
Лишь всё скажи, мой благодетель,
С начала до конца» —
«Будь так; скажу во что б ни сталТы помнишь старика;
Хоть на купцов сомненье пало,
Я с рук сбыл дурака» —
«Как ты!» — «Да так: то было летом,
Вот помню как теперь,
Незадолго перед рассветом;
Стояла настежь дверВошел я в избу, на полате
Спал старой крепким сном;
Надел уж петлю, да некстати
Тронул его узлоПроснулся черт, и видит: худо!
Нет в доме ни душ„Убить меня тебе не чудо,
Пожалуй, задушНо помни слово: не обидит
Без казни ввек злодей;
Есть там свидетель, Он увидит,
Когда здесь нет людей“Сказал и указал в окошкСо всех я дернул сил,
Сам испугавшися немножко,
Что кем он мне грозиВзглянул, а месяц тут проклятой
И смотрит на меня,
И не устанет; а десятой
Уж год с того ведь днДа полно что! Ты нем ведь, Лысой!
Так не боюсь тебя;
Гляди сычом, скаль зубы крысой,
Да знай лишь про себя» —
Тут староста на месяц снова
С усмешкою взглянул;
Потом, не говоря ни слова,
Улегся и заснуНе спит жена: ей страх и совесть
Покоя не даюСудьям доносит страшну повесть,
И за убийцей шлюВ речах он сбился от боязни,
Его попутал Бог,
И, не стерпевши тяжкой казни,
Под нею он издоКазнь Божья вслед злодею рыщет;
Обманет пусть людей,
Но виноватого Бог сыщет:
Вот песни склад мое


Sálvate.
Despierta, toro: esgrime, desencadena, víbrate.
Levanta, toro: truena, toro, abalánzate.
Atorbellínate, toro: revuélvete.
Sálvate, denso toro de emoción y de España.
Sálvate.
Despierta, toro: esgrime, desencadena, víbrate.
Levanta, toro: truena, toro, abalánzate.
Atorbellínate, toro: revuélvete.
Sálvate, denso toro de emoción y de España.
Sálvate.


Vence escribiendo, mírate a ti mismo,
pues no has dejado a quien; que a la serena
virtud la detracción en vano ofende


Lebewohl! – Die Mörser donnern! Stolz entschwebt das Schiff gen West,
Wimpel all' und Flaggen deuten, Fingern gleich, die Bahn gen West;
Mit verschränkten Armen seh' ich an den Mast gelehnt dich steh'n,
Aber gegen Ost dein Auge nach der Heimat Küsten späh'n.


Ó dobře, ó dobře,
Že jsem já to nebyl,
Já bych tě byl, stezko,
Věru nezvelebil.


A myslím: V každou hračku v snění blahém
jak zaklít věčný azur bez oblaků
a přičarovat dětem svým kus štěstí!


Sentir y no saber lo que se siente;
soñar y no saber los que se miente;
la emoción que recorre nuestras venas


Sie suchten ihrer Seelen Hort
Und finden sein Gesinde,
Sie hören aus der Engel Wort
Wies gar viel anders stünde,
Als ihr betrübtes Herz gemeint:
Daß billig wer bisher geweint,
Nun jauchzen soll und lachen.


Stesk jal náhle nevýslovný,
kam zašel který bludný brat;
zda osud jeho nám je rovný,
zda svoboden je posavad!


Der heiliger Geist mit seinem taw/
Daß Kind erschuff auß diser Jungfraw/
Gleich wie die Sonn mit jhrem schein/
Die Rosen schafft vom stock allein/
Quapropter cuncti mortales,
Hilariter, hilariter, hilariter, hilariter,
Coniubilemus.


音容杳渺梦中尘
游子空吟寸草春
莫怪掩篇双泪落
就中吾是有心人


Mas el ombú plañidero,
con su savia de tristeza,
le respondió con sollozos
de brisa entre la maleza:
«Yo prolongo mi enramada
cual un frondoso camino,
para que puedan posarse
los pájaros con sus nidos.
»Testigo soy de las crías
que raudas al cielo huyen,
mientras a mí, una parcela
diminuta me recluye.
»Y siendo enorme, no muestro
contento por verme vivo:
Obsérvame, de este suelo,
soy enclavado cautivo.
»Obsérvame, que yo nunca,
ni bosque ni monte vario
conoceré, si condena
sufro de ser sedentario.
»Ve tú, mariposa blanca,
que tienes vida de un día,
a conocer lo que yo
no pude en mi larga vida.
»No te quejes, pues natura
me dio a mí en eternidad,
lo que a ti, con ambas alas,
te dio en posibilidad.
»Que si me dio a mí, natura,
dureza sobre este suelo,
a ti la fragilidad
te dio, mas en amplio cielo.
»¡Ve tú, dulce mariposa,
que tienes vida de un día,
a ver lo que yo, en un siglo,
no pude ver todavía!»


Wie ein Wetter war die Stunde,
Die mich brausend überwand,
Als ich ohne Kraft und Willen
Mich zu deinen Füßen fand.


挂壁青釭照不眠
相看到此亦堪怜
露寒霜重残萤尽
肠断秋风忆往年


Hle, již táhnou z Valencie
s dobrým Cidem z Kastilie,
pěší táhnou, jezdci táhnou,
sbory dobře seřaděné.


Ale tam, kde prázdno zívá,
prázdno jen čtyř stěn,
v hrobě kde vše odpočívá,
myšlenka, cit sen;


Die flüß vnd breite wässer
In still/ vnd sanfftem trab
Schiff/ nachen/ pack/ vnd fässer
Lan führen auff vnd ab.
So pur vnd rein sie lauffen
(Muß kecklich sagen daß)
Wers will gar zierlich tauffen/
Der nents geschmoltzen glaß.
O mensch ermeß im hertzen dein/
VVie vvunder muß der Schöpffer sein.


Der Kaiser, warm und innig, faßt nun des Freundes Hand:
»Was laß' ich deiner Treue als meiner Treue Pfand?«
»O Herr,« so klingt die Antwort, »rief einst der Tod mich ab,
Sei mir zu euren Füßen vergönnt ein einsam Grab!«


Átkozódtunk, pedig a táltosok
Gyönyörű kora volt
S Leibniz világa:
Legjobb és leglehetőbb.
Miért kellett egy másat érnünk?


Dein ist die Saat und der Fleiß, Dein wie der Lohn des Bewußtseins;
Aber wie Regen und Tau, träuft aus den Höhn der Erfolg.


Gedultig laß Mich leiden
Und drauff im Glauben scheiden:
Herr, stärke Muht und Sinn.
Ich wil im Friede fahren,
Du wirst Mich auch bewahren,
Wenn Ich entschlaffen bin.


Ob er dich gleich ümringt mit Wagen und mit Pferden/
Wie hat doch dich geliebt der grosse Nordenheld/
Eh als er abgereist hin in das Sternenfeld/
Dich ehrt das gantze Reich und aller Völker Heerden.


Mais comment échapper à ta horde ? Sans cesse
Tu songes à cela, sombre et vieux prisonnier
De la bande de loups que tu mènes en laisse.


Ve vzdušně bílých šatečkách
jsi přeletěla přede mnou,
na líci tvojí hořel nach,
a vlas ti splýval s ramenou.


Bruder, fort, es geht nach Jauer,
Bruder, fort, und las uns gehn;
Wird uns Weg und Wetter sauer,
Soll es doch bald anders stehn.
Fort, ich höre schon die Lieder
Auf den nechsten Freudenschmaus!
Mertschüz sehn wir wohl nicht wieder;
Freund, wo geht der Weg hinaus?


Entflieh' den Deinen nicht so gleich:
Du warst so lang uns fern: –
Nimm, Flüchtling, nimm mein Königreich: –
Wie sehr verlangt's den Herrn!


Hvězdy svítí září jasnou,
Však na blízku všechny hasnou,
Též i každá zemská slasť:
Země není naše vlasť.


O er ist Alles. Wirklich, warten wir,
daß er uns sähe? Sollte er bedürfen?
Und wenn wir hier uns vor ihm niederwürfen,
er bliebe tief und träge wie ein Tier.


Der Rebenstock voll trauben schwär
An pfählen lieblich scheinet/
Alß gleich ein wolgewaffnet heer/
An spiessen angeleinet.
Da samblet sich daß reben blut/
Zu süssen trauben zähren;
Die machen vnß den frischen mut/
Waß will man mehr begehren?
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


So eins mit mir als wie mein eignes Haar.


„Přišla tvá hodina – odlétneš jinam,
leč já tě k návratu nenapomínám,
teď budeš jinde zas doma!
Sloužil’s mi do smrti, ctil jsi mé vrásky:
Bůh ti dej odměnu za tolik lásky
jinýma, sladšíma rtoma! – – –“
Zmizelo vidění – procitám z dumy,
cos jen jak peruti u hlav mi šumí,
jizba kol plna je záře.
Tma prchla do koutů, světlo se směje,
jasný zas ohýnek teple mne hřeje,
starého samotáře...
Veselý příteli v samotě mojí,
jásej a praskej a zpívej!
Nechť zítřek na věky s milou mne spojí –
ty s námi zůstaň a dlívej
a kouzlem domova v životním boji
chraň naši lásku a skrývej!


Evangelium je jedno,
otevřeno z kořán:
Jinak čte je prostý člověk,
jinak chytrý dvořan.


Rohheit beschmitzt die Pöbelthat
Verzweiflung ist der Sterne Saat,
Gepeinigt durch die Wanze Wuth
Vergießt der Schläfer Menschenblut.


kimi yerde öküz böğürmesi kimi yerde traktör


sempre piú l'acqua, rotolare il tuono,
il vento alzare ogni minuto piú.


Occhi, voi siate pur, come paresti,
i più begli occhi ch'io vedessi mai;
l'altre vaghe bellezze ch'io mirai
e i modi son bellissimi e onesti.


Šumotu lesa naslouchám:
zda vrátím se přec domů?
Les šumí tajuplně dál...
sýc houká z blízkých lomů...


Das ist ein Buch! Ich kann es dir nicht sagen,
Wie mich's gepackt hat recht in tiefer Seele;
Wie mir das Herz bei diesem Blatt geschlagen,
Und wie mir jenes zugeschnürt die Kehle;
Wie ich bei dem die Lippen hab' gebissen
Und wieder dann hellauf hab' lachen müssen!


Hleď, jak častokrát nebe černé mračno zakrývá,
V chvílce malé jích rozžene slunce,
Padlá mha den činí jasný.


So may you often see the studious Youth
Begin the long, laborious Search for TRUTH;
How slow his Progress, but how great his Pain!
How many mazy Problems vex his Brain!
Before he o'er the Hills of  rise,
Where, far from vulgar Sight, the Goddess lies:
Yet, there arriv'd, he ends the happy Chace;
Reflects, with Pleasure, on his glorious Race;
Sees the bright Nymph so many Charms display,
As crown the Labours of the lengthen'd Way.


Hirió la estatua de Memnon, que adora
el Nilo undoso en húmeda corriente,
y a contactos solares obediente,
habló con voz dulcísima, y sonora.


بعثت به واثقاً أن لي
شفاعة ذي أمل نافع
ولا شيء أحسن من مالك
تجود يداه على شافع


Огнивом-сечивом высек я мир,
И зыбку-улыбку к устам я поднес,
И куревом-маревом дол озарил,
И сладкую дымность о бывшем возне


Jetzt streichet, dünckt mich, eben
Vorbey ein halbes Jahr,
Da ich mit meinem Leben
Zu Widderawen war.
Was Freud' ich da empfunden,
Wie dessen Orthes Lust
Mich aller Müh entbunden
Das ist mir gnug bewust.


春醉非关酒
郊行不问涂
青天何处了
白鸟入空无


Auf einmal schien der neue Tag enthüllet:
Ein Mädchen kam, ein Himmel anzuschauen,
So musterhaft wie jene lieben Frauen
Der Dichterwelt. Mein Sehnen war gestillet.


sen tutmuş yağmur yağıyorsun


Liebstes Hertze lebe wohl,
Leb in angenehmen Freuden
Weil ich doch mit Angst und Leiden,
Meine Seele speisen soll,
Brauche deiner schönen Jugend,
Und versäume keinen Tag,
Ich bin froh daß ich die Tugend
Nur abwesend ehren mag.


Hle, Mistře, ať jde k duhu,
co české lesy daly,
cit novou vezmi vzpruhu,
a zmiztež Vaše žaly!


Šly děti s listy palem, květ stlaly na zemi,
šli mniši s pochodněmi, jeptišky s svícemi
a kardinali chrámů ve středu kněží svých
a magistrati města a šlechta na koních.


Ó Pane, smiluj se nad hříšným světem,
na poli tvém jsme hnijícím jen květem;
ó smiluj se, své tělo na krev zhnětem,
jen duši zachovej po žití kletém!


Rinaldo disse: - Molto volentieri,
ché tu mi par', vecchierel, mezzo morto. -
E sùbito si getta del destrieri,
perché e' vi monti e pigliassi conforto.
Intanto vien Dodone ed Ulivieri.
Rinaldo dice questo fatto scorto.
Disse Dodon: - Tu se' molto cortese -,
e del caval per aiutarlo scese.


سرى النسيم بعرف من ربي الطلل
مؤرّجا من ربوع الحي والحلل
محملا نشر أشواق تفوح لنا
شذاء عطر شممناه على عجل
أتى فخبر عن ذات الجعود وعن
أم الخدود وعن رنانة الحجل
جرى فذكرني يوم الوداع وما
عهدته باعتناق الحق والقبل
يا قلب صبرا وكن منه على أمل
من حيث قررت ان العيش بالأمل
وذات حسن عرفناها وكم ذرفت
يوم الرحيل دميعات من المقل
نأيت عنها ودهري غير معتدل
وسوف من بعده يأتي بمعتدل
قامت تودعني يوم البعاد ضحى
تميس مثل اهتزاز الشارب الثمل
ثم استمرّت وقالت وهي باكية
تاللَه عشت عن حبيك لم أمل
وأشوق قلبي لذياك الحمى وإلى
أغصانه السالبات اللب بالميل
للَه صبّ غدا بالوجد منفردا
مؤرق الطرف بياتا على العلل
وجاذبته رياح الفجر عرف أسى
ورنحت قدّه الأشجان بالوحل
يا حادي الركب قف بالشط معتكفا
نحو الديار وعج عن أيمن الجبل
وانشد هنالك عن قلبي المشوق وسل
ناشدتك الله عن جيراننا الأول
واحبس قلوصك يا حادي وعج بحمى
وادي الجديدة ذات السح والهطل
وسائل الريح هل مرّت بذي جدر
فوق الكناس ذوات الأربع الخضل
وقف بعوجاء وادي النهر واعش إلى
تلك الطلول ومل بالربع واشتمل
عسى تصادف من اضحى به تلفي
ومن سباني بنبل الأعين النجل
فاشرح له حال صب ما يكابده
من لوعة البين والتشتيت والنكل
لولاه ما بات لي جفن أريق أسى
كلا ولا فاض لي دمع على طلل
سقاك يا ربع أحبابي ومعهدهم
دمعي صباحا ودمع العارض الهطل
فما فؤادي سلا عن حفظ حبهم
وعهدهم ليس لي عنهم بمبتدل
كيف السبيل إلى السلوان يا تلفي
هذا غرامي وفيه منتهى أجلي
يا صاحبي إذا شاهدتماه غدا
فذكّراه بماضي عيشنا النفل
وبلّغاه وقولا في حديثكما
الصبر غايته أحلى من العسل


Я хотел бы тебе рассказать,
Как мне страшно в старинном дворце,
Рассказать тебе все, но молчать
Я обязан с мученьем в лице…
Но когда бы тебе рассказать!Ты мне можешь не верить, мой друг,
Что червями исползан покой,
Что в углу притаился паук,
Весь кровавый паук — вот какой!
Но попробуй поверить, мой друг…
А в двенадцать часов… не могу…
Не могу продолжать, извини…
Для бессмертья я смерть берегу…
Ах, зачем прекращаются дни:
Ведь в двенадцать часов… не могу!190 Июль
Мыза Ивановка
Дворец


Tvé srdce, to je loutna,
kde prst můj zahraje,
a všecko, co v ní doutná,
v zpěv, jiskry zaplaje.


Mé duše zrcadlo, tak jak tě ve snách zřím,
když kolem táhne náhle hustá mhla –
ký bůh mne tobě dal, že mučiti mne smíš,
což vskutku bytost má tvým kouzlům propadla?
Quixote tragický, což vskutku naposled
neuzrál pro mne svět?


	voi, che di lui rimasa un vivo esempio
sète fra noi e quasi un sol secondo,
volete in tutto tôr la luce al mondo,
faccendo di voi stessa acerbo scempio?


Klády, Šumava jichž plodí,
k Praze vozí Vltava,
zabedněná v hlubé lodi
sůl Rakouská sem plavá.


Erscheinender stieg der Schläfer den schwarzen Wald hinab,
Und es rauschte ein blauer Quell im Grund,
Daß jener leise die bleichen Lider aufhob
Über sein schneeiges Antlitz;


Wer läret auß den vollen Mon?
Wer schleiffet jhm die spitzen?
Wer heist die flüß von felsen gahn?
Wer macht die brünlein spritzen?
Wer wicklet hoch in wolcken ein/
Die spitz der wilden bergen?
Wer thut den lieben Sonnenschein/
Mit schwartzer nacht verhergen.


„Vím, co je ti odporné,“
Žižka k němu. „Domýšlíš se,
Že se klanět máš a prosit?
Mýlíš se v tom. Kdyby dobrá
Neprospěla slova, pohroz,
Panu Václavovi z Dubé,
Nesvolí-li, že z nás ze všech
Nedostane živého
Ani jednoho, a z Plzně
Pouhý rum a pouhý popel.“


Laxa hat ein schönes Fleisch, eines von dem weissen;
Doch man saget, daß ihr drauff offte sitzen Schmeissen.


问僧活计祗瓶钵
愧我世缘犹网罗
小官未免妄男子
较量所得谁为多


A csillogó verőfény,
Mely reszketőn ölel:
Meleg csókját, szerelmét
Mással nem osztja fel.


A při sám bůh, ten bídný pěvec
víc nezaslouží navzájem,
leč aby těm, jež opěvoval,
byl do své smrti lokajem.


Ihr Herzblut verklagt dich vor Gottes Gericht,
Das dir dein blutiges Urtel schon spricht.«
Rasch zuckte der Alte den blinkenden Dolch,
Und bohrte danieder den spanischen Molch.


Toi, Nymphe, sans tunique, et ton cheval sans mors,
Vos flancs restent collés et vos croupes se mêlent,
Solide centauresse, amazone aux reins forts !


Zuviel, zuviel, zuviel, folgt mir und lernet spahren
Denn hab ich keine Frau,
So weiß ich doch genau,
Wo Bartel Most bekömmt, und habe viel erfahren.
Drum folge, wer da folgen will,
Zuviel, zuviel, zuviel.


Knížeti pekla Bůh pokývnul –
Ďábli hynou, třese Belzebub se,
Hlas ale věčný po světě zahřměl:
Vítěztví konečně právu.


吾爱子姚子
风流如晋人
白眼视四海
清谈无一尘


Lankadt ereidben hűlt véred forgása,
Mint a tsendes tavak kellemes mozgása.
Fagylalt szíved űzi Cupido nyílait;
Gyűlölik a napot nehéz szem-héjjaid.
Néha tüzet lángolt, már szemed járása,
Mint a kelő hajnal gyenge húnyorgása.
Jer kedves Abelárd! vetkezd-le félelmed!
Barátságot kérek, nem vétkes szerelmet:
Te, ki Cytherea titkos játékait
El-hagytad, Te félnéd szerelmem íjjait?
Szemed tám Heloist még szépnek találja?
Mint a holt test körűl a gyász bús fáklyája
A nélkűl, hogy tűzre lobbantsa hamvait:
Szerelme szíveden nem űzi jussait.
Szíved tiltott lánggal többé nem gyúladoz;
Te értte nem éghetsz, s ő értted bádjadoz!
Ó mennyei erő! ó kegyelem hatalma!
Eggy pertz - és szívemen meg-léve diadalma.
Reszkess! az Isten szóll érzékenységimnek....
Ah óld-meg kötelét el-rablott szívemnek!
Jer! értted bádjadoz, jer! értted ég szerelmed:
Karjaimon függvén nem kétes győzedelmed.
Úgy van; jer! végy erőt a Mindenttehetőn!
Jer! s győzedelmet nyersz a mennyei erőn...
Ah ne jöjj Abelárd! ne bontsd magánosságom!
Engedj az Istennek, s kerűld-el társaságom!
Válasszuk lak-helyűl az ég két sarkait!
Közös gátúl vetvén a tenger vizeit:
Még a Mindenható szívem dühét meg-víjja,
Azonn eggy levegőt szájam veled ne szíjja!
Ne lássák szemeim siralmas nyomdokid!
Jaj! mind újjítaná lelkem keserveit....


Es fiel ein Thau wohl über Nacht
Rings auf die durstig matten Auen,
Und früh war in der Sonne Pracht
Des Schöpfers Lob und Preis zu schauen.
Ein diamantnes Leuchten sprühte
Von Strauch zu Strauch, von Halm zu Halm,
Und von Milliarden Perlen glühte
Zu ihm empor ein Dankespsalm.


Aus Moor-
Gewimmel
Und Schimmel
Hervor
Dringt, Chor,
Dein Bimmel-
Getümmel
Ins Ohr.
O höre
Mein kleines
Sonett.
Auf Ehre!
Klingt deines
So nett?


飞瀑奔崖色皎然
飘空上下势相连
看来不是天河水
尽是兜罗片片绵


Žalobný nářek jich dokola svět by zaleh’
a tak by zaplakal pláč jejich usedavý,
a tolik řekl by o vytrpěných žalech,
že člověk, mimo jda, by maně sejmul s hlavy...


شرفت بالأمس بنقل الخطا
حتى انقضت لي ليلة صالحه
فعد بها حتى يقول الورى
ما أشبه الليلة بالبارحة


poi l'uno e l'altro in disparte menòmi,
e Federico, che avea sete molta
de odir nove, del figlio dimandòmi;


Не часто к нам слетает вдохновенье,
И в краткий миг в душе оно горит;
Но этот миг любимец муз ценит,
Как мученик с землею разлученьВ друзьях обман, в любви разуверенье
И яд во всем, чем сердце дорожит,
Забыты им: восторженный пиит
Уж прочитал свое предназначеньИ пр’езренный, гонимый от людей,
Блуждающий один под небесами,
Он говорит с грядущими веками;
Он ставит честь превыше всех частей,
Он клевете мстит славою своей
И делится бессмертием с богам


BEHOLD the magic of Theresa's hand!
A new creation blooms at her command.
Touch'd into life the vivid colours glow,
Catch the warm stream, and quicken as they flow.
The ravish'd sight the pleasing landscape fills,
Here sink the vallies, and there rise the hills.
Not with more horror nods bleak Calpe's height,
Than here the pictur'd rock astounds the sight.
Not Thames more devious-winding leaves his source,
Than here the wand'ring rivers shape their course.
Obliquely lab'ring runs the gurgling rill;
Still murm'ring runs, or seems to murmur still.
An aged oak, with hoary moss o'erspread,
Here lifts aloft its venerable head;
There overshadowing hangs a sacred wood,
And nods inverted in the neighb'ring flood.
Each tree as in its native forest shoots,
And blushing bends with Autumn's golden fruits.
Thy pencil lends the rose a lovelier hue,
And gives the lily fairer to our view.
Here fruits and flow'rs adorn the varied year,
And paradise with all its sweets is here.
There stooping to its fall a tow'r appears,
With tempests shaken, and a weight of years.
The daisied meadow, and the woodland green,
In order rise, and fill the various scene.


Hle, ze všech nejvíc mladá dcera jeho
se súčastňuje boje hrdinného,
až na podiv to strany obojí!
Jak víla z pohádky je spanilá,
už protivníky všecky zranila –
leč nikdo ji!


o spechio, ove spechiar Amor si sole,
triunfo di natura, alma dotata
d'ogne virtute, o dea sola adorata
dal cor mio lasso che te brama e cole,


夙衔王命出行朝
军士无哗罢击刁
一笑聊空狐鼠穴
却驱貔虎取天骄


Ihr Worte, die sie da gesprochen,
Du schönstes, halbverhauchtes Wort,
Dein Zauberbann wird nie gebrochen,
Du klingst und wirkest fort und fort.


Wenn sich so die Erde reget
Wenn die Luft so sonnig wehet,
Dann wird auch die Flut beweget,
Die in Todesbanden stehet,


Szent az én részemről.


Er sieht die Heide himmelblau und sieht den Himmel heiderot,
Von jedem weißen Birkenstamm entgegen ein Gesicht ihm droht,
Ein weiß' Gesicht, ein tot' Gesicht, entsetzensbleich und voller Qual,
Ein Hals so weiß und schlank und jung mit einem breiten roten Mal.


Erloschen ist der kindlich fromme Zug
Aus ihres Angesichts versteinten Mienen
Und unbekümmert um den alten Fluch
Zwingt sie die Elemente ihr zu dienen.
Im Bergschooß gräbt nach Schätzen sie umher
Und macht den Feuergeist sich zum Vertrauten,
Die Weltumsegler schickt sie übers Meer
Und in die Luft die kühnen Aeronauten.


A hned jsem též zápisky vytáh’,
v nich z Tater jsem kvítka skryl,
jež na svahu Kriváně rostly –
ty v kytičku jsem svil.


Ať je co stáro,
ať kdo mlád, –
kdo by tě, jaro,
neměl rád?!


Geh! So wie die wandelnden Wolken des hohen Olympus
Itzt beschatten den Altar, so deck' die Säule Schechina
Balsamtriefend Dein Haupt und sende Boten des Zephyrs,
Deiner männlichen Stirn die Tropfen zu Lorbeer zu kühlen.


Василий Львович, милый! Здравствуй!
Я бью челом на Новый год!
Веселье, мир с тобою царствуй,
Подагру черт пусть побереПусть смотрят на тебя красотки,
Как за двадцать смотрели лет,
И говорят — на зов твой ходки, —
Что не стареется поэПусть цедится рукою Вакха
В бокал твой лучший виноград,
И будешь пить с _Толстым_ {*} без страха,
{* Который, между прочим, женился на своей цыганк}
Что за плечами ГиппокраПусть Феб умножит в двадцать первый
На рифмы у тебя расход
И кляп Наложится Минервой
Всем русским Вральманам на роПусть Вестник, будто бы Европы,
По-европейски говорит
И розных глупостей потопы
Рассудка солнце осушиПусть нашим ценсорам дозволят
Дозволить мысли вход в печать;
Пусть баре варварства не холят
И не невежничает знатБудь в этот год, другим не равный:
Все наши умники умны,
Менандры невские забавны,
А Еврипиды не смешны,
Исправники в судах исправны,
Полковники не палачи,
Министры не самодержавны,
А стражи света не сычПусть щук поболе народится,
Чтоб не дремали караси;
Пусть белых негров прекратится
Продажа на святой РусНо как ни будь я в слове прыток,
Всего нельзя спустить с пера;
Будь в этот год нам в зле убыток
И прибыль в б_ю_джете добр


Auch die tapfern, alten Korpsstudenten
Zeigen jauchzende Begeisterung,
Bei den staatsgetreuen Elementen
Kommen dürre Seelchen in den Schwung.


Keine meiner Lebensstunden
War mir dann wie nichts verschwunden;
Jeder Tropfe Freud' und Leid
Mehrt den Strom der Süßigkeit.


Ez bűnökkel megtölt keserves lelkemnek,
Kárhozat kínjátul rettegő szívemnek,
Te adhatsz jó irat bűzhödt sebeimnek,
Légy megbocsátója, kérlek, bűneimnek.


Heller strahlen ihre Blicke,
Fröhlich färbt die Wange sich,
Und auf ein'ge Augenblicke
Setzt das wilde Mädchen sich.


Náhle v prorvě mraků jako mezi břevny
zardívající se kotouč slunce vzplál,
tenký proužek tmavý víc a více zjevný
jako řemínek mu obuv těsně spjal,
výše vystoupil pás kolem beder pevný,
jako stuha na prsou se chvěl a vlál,
až konečně slunci, když již dolů spělo,
vínkem panovnickým ovil hrdé čelo.


Es schweben Engel in den Lüften
Mit bunten Flügeln hellbeschwingt,
Und heben Sie auf Weihrauchdüften
Zum blauen Himmel neu verjüngt.


Os rapazes lutaram
Mas à praia chegaram
Com salvamento.


O scene sequestered, varied, wild,
Scene formed to soothe Affliction's child,
How blest were I to watch each charm
That decks thy vale in storm or calm!


está negra la madera de tu casa
y el verde de tus plantas brilla como lustrado a mano/
te debe haber llovido mucha ausencia/
debe haberte apagado los fuegos que encendías
para leer tus pechos/
para saber quién anda por ahí/
en el verano de tu rigidez empujada/
¿qué sería la muerte sin la lluvia/
su ciencia de humo y claridad?/
temblabas como un cafetín/
pasaban tangos de gardel y toros ya suavísimos/
tus piernas ardían al lado de los ángeles
y volaban cenizas del secreto cremado/
¿cómo es posible el horror de saber?/
¡dale/viento!/
¡raspa la música que hace diamantes
en cada esquina de la sonreidora!/
¡la música que separa los nacimientos de los
espantapájaros!
¡los espantapájaros verdaderos!/
¡que me conocen y no son yo!/
vos/que sabés hacer cuchillos
con un instante del amor/
cantá/sentada en los panes que horneo y nunca comeré/
¡cantá/para que corra la mañana
y se subleven los canarios
que lloran ocultamente!/


Gesang und Gold und Muth nahm bald und merklich ab,
Als diesen sonst galanten Leuten
Ein Kürschner Tisch und Stube gab;
Vielleicht aus Hoffnung bess'rer Zeiten.


Blest be the thought. Here guiltless of offence,
Dispassion'd Truth may sneer you into sense;
On vicious men her whole artillery play,
Sublimely grave or whimsically gay;
Thro' the wide world in moral vision range,
Glide thro' the Court, and steal upon the Change;
Lust's rampant empress keenly-ey'd pursue,
Or opening in her Paphos, or the stew;
Lethargic Justice on the bench assail,
Edge the dull sword, and poise th' unequal scale:
With Rabelais' jest display th' officious knave,
In life's mad vortex whirling to the grave;
Point at Opinion's self-embroider'd vest,
Folly's gay plume, and Pride's enormous crest,
Each frenzy mortify, each vice confound,
And Self-conviction only feel the wound.


Zavrčí, však nechá přistoupit mě blíže
přes dvoreček těsný na chudobný práh,
odemknou se nízké dveře bez obtíže,
ani živé duše není v sedničkách.


Com afã tudo se apresta,
Expectativa a mais bela,
Pois o melhor de uma festa
Sempre é o esperar por ela.


Er ist auch ein Proletar!
Ihm auch heißt es: »Darbe! borge!«
Ihm auch bleicht das dunkle Haar,
Ihn auch hetzt ins Grab die Sorge!
Mit dem Zwange, mit der Not
Wie die andern muß er ringen,
Und der Kinder Schrei nach Brot
Lähmt auch ihm die freien Schwingen!


Ne tři králi! celé karavany
seběhnou se, velbloudí tvář němá,
jak v zem zaslíbenou, rozbít stany,
celý národ od Jerusalema!


Wenn du wilt haben der dir Dienste thut/
So ist der alte Spruch: Bezahle gutt.


Herr Vetter, wart' er! – Hat's der Adler denn gethan? –
Der Adler, sagt man, säumte nicht
Auf seiner Sonnenbahn;
War aus dem spähenden Gesicht
Des Taubenfalken bald verschwunden;
Der Taubenfalke hat nicht seine Spur gefunden!


Der Erste ist ein König,
Ein Fürst von dieser Welt.
»Er bietet mir zu wenig,
Nur eitel Pracht und Geld.«


Per infiammare il petto, ch'onestate
di gelati pensieri altera impietra,
scelse Amor fuor de la fatal faretra
l'acuta più de le quadrelle aurate.


A těkám, bloudím po lesích
a hledám duše mír
a vzdychám, kdy mi přijde zpět
můj vzácný bohatýr?


Zu steif den Fuß im Tact zu lenken,
Zu roh, beym Spiele was zu denken,
Blieb ich in beyden ungelehrt;
Ich kenne nicht der Blätter Nahmen,
Weiß nicht, was Buben sind und Damen,
Weiß nichts vom Blatt, dem Sieg gehört.


Gertrude, weiße Blume,
Der Flieder der blüht;
Die Nachtigall im Walde
Die singet ihr Lied.


Un día, al encontrarnos tristes en el camino,
yo puse entre tus manos pálidas mi destino
¡y nada de más grande jamás han de ofrecerte!


Allein bei diesen Augen,
Bei'm Ambra dieses Mundes,
Bei deines Angesichtes
Geweihter Kaba schwör' ich:
Nicht lange mehr, so bin ich
Verloren oder selig,
Vernichtet oder heil.
Nicht lange mehr, so wird man
In meiner Hand erblicken
Ein wuthgeschwungnes Beil.
Damit werd' ich die Thore,
Die prangenden, zerschmettern,
Die meiner Thräne spotten,
Verhöhnen alle Leiden,
Von deiner Brust mich scheiden,
O meiner Seele Heil!
Dann sei der Taumel Edens,
Sei namenlose Wonne,
Wo nicht, die Pein der Hölle,
Sei Untergang mein Theil!


Aj, tu já k ní přijdu
Pod květoucí jabloň,
A děvu líbaje
Volati se jímám:
„Otevřete se mi
Vy pěkná okýnka,
Nimažto se dívá
Její mladá duše!“
Aj, a modré oči
Ruče se otevrou. –


Ten klid tak draho přijatý
je přenešen i na šaty
a není vtělen slovy.
Jen o dva v řadě hřebíky
je vzdálen Jago veliký
od masky Othellovy.


My máme malý byt a činži pořád,
svou krví dřív a z mozolů svých teď –
přec nám juž dával mnohý cizí zlořád,
ba dosud chtěl by dát’ nám výpověď!


园草浮青入杖藜
莫教孤负好花时
人生屈指头如雪
消得春风几首诗


Daß uns von unsern eignen Brüdern
Der bittre Stoß zum Herzen drang,
Die einst mit deutschen Wiegenliedern
Die Mutter in den Schlummer sang;


Qual chiaro trasparir potea di fore
segno più interno, ch'io di vita casso
rimango, allor che dentro a voi trapasso
con la pronta di me parte migliore?


Marný, nesmyslný hráč
bývá statku svého dráč.


Principe excelso, eh, per pietà, provedi
che Atila ormai dal tribunal descendi,
e un iudice più mite a i tuoi concedi.


Noch nie ist mir ein Kind aus Noth gestorben –
Dieß war ihr Spruch – denn jede war zu wenden,
Und sind auch ganze Völker schon verdorben,
Man konnte fernhin über's Meer sie senden,
Dort hätten sie sich Heil und Glück erworben
Und mich zugleich geschmückt mit fleiß'gen Händen,
Ich band die Bäume nur an ihre Schollen,
Die Menschen nicht, weil diese wandern sollen!


No dia em que ele chegou
foi ao meu sítio passear,
Pra me ver e pra mostrar
A lembrança que compro
Quando em minha casa entrou,
Eu vi a linda lembrança,
E assim me nasceu a esperança
De andar naquilo també
Fui dizer à minha mãe:
Meu amor já veio de Franç
"Se quere monto-te agor"
Montou-me, mas foi agoiro,
Aquilo deu logo um estoir
Ele disse: "Não demor"
Tirou a coisa pra fora,
Que noutra coisa se met
Deu seis sacadas ou sete,
E logo a roda se enche
Enfim, para andar mais eu
Trouxe-me uma biciclet
Às vezes manda-me pôr
No quadro, à frente, e abal
Depois é ele que pedala,
Mas entrega-me o guiado
Já tenho dito: "Ai, amor,
Com que força isto avanç"
Gosto de andar nesta dança,
Pois não pedalo, nem nada;
Eu vou muito descançada,
Ele diz que aquilo cans
Na velocidade, murmuro,
Digo: "Ai, amor, vou prò cé
Vê-lá se rompe algum pneu,
Conta amor com algum fur"
Diz ele: "O pneu está duro,
Só um prego que se espete,
Ou alguma camionete
Que não buzine, nem toqu"
Sujeita-se a gente ao choque,
Mas também não paga frete!


Ó magyar! ki sorsod ilyen változásán
Most méltán örvendesz jobbra-fordulásán,
Írd fel e napot jegyző-tábláidra,
Hogy lejutván híre késő fiaidra,
Boldogabb életünk ezen kezdetéről
Emlékezzenek meg Orczi nagy nevéről,
Ki, hogy áldást hozzon hazafi-társára,
Örömmel áldozza mindenét számára.
Eredj már, s ígérd meg igaz hűségedet,
Igérd vezérednek kész tehetségedet,
S figyelmezvén mindég okos tanácsára,
Tégy meg vele mindent hazád közjavára.


لا يَأمنن بعدي عطيّة حرّةً
مِنَ الناسِ أو جارٌ كريمٌ يجاوره


Die Tenne zolt mir ihre Gift;
Mir zinſen Garten, Forſt und Trift;
Von mancher edlen Kelter fleuſt
Fuͤr mich der Traube Feuergeiſt.


索寞东郊远
仙禽尽此藏
梦回明月夜
林杪响圆吭


水鸟飞鸣自往还
苍然暝色暗林峦
离家又见磨镰月
九月谁怜𫄨绤寒


Tak spanilá jsi, dítě –
tvých očí sladké sítě
mne chytly v objetí:
dnes v nich sen štěstí vidím
a hvězdám nezávidím
a jásám v poupěti!


Desierta la vecina carretera,
desierto el campo en torno de la casa.


Však platí, a ví, kam se sápá!


Nasce d'un sguardo tuo foco che sface
el fido pecto, e par tanto suave
che bramo sguardo sol che più m'isface.


Dann lächelst du mir,
Dann nennst du mich Braut,
Und küssest mich sanft
Und himmlisch vertraut,
Und führest mich selbst
An rosiger Hand,
Du Bote des Herrn,
Ins wonnige Land.


Běloruká děva sedí
Mezi kvítím u rovu,
Měsíc smutně na ni hledí
Z tmavých osik zákrovu;
V němém hoři slzou máčí
Vlasů něžné prsténce,
Očka modrá k nebi stáčí,
Hledajíc tam milence.


Auf drei Millionen nur veranschlagt
Wird Bellawuppdichs stolzer Bau,
Doch was der Nachtrag einst wird kosten,
Weiß man vorläufig nicht genau.


Die Nebel flieh'n, die Sorge weicht dem Frieden,
Und Blüthenkränze winken süsse Ruh;
Es rieseln sanft des Baches Silberquellen
In stillem Lauf dem grossen Tage zu.


An welcher Zelle kniet nun
Mein süsser Pilgerknab,
Ach wo! ach wo! in welchen Sand
Drückt er den Dornen Stab?


Za krokem krok jde s obou stran se vpřed,
tam nepřátel je zříti pásky bílé.
Teď v planinu boj zuřící se sved’,
k Jizeře dolů od Svijan se chýle.


Ihr gespornten Ritter,
Ihr, als euch vom Schnitter
Ward die Braut entführet,
Habt euch nicht gerühret.


Každý jarek, ptáče, větev stinná
Naučené mým už hlaholí
Nářkem slova: láska, osud, Mína.


Thou too, beneath the moon's pale gleams,
Shall haunt those glades, where fairy streams
To Sorrow's softness flow;
Where Love and Grief alone have trod,
Where bending willows seem to nod
With sympathetic woe.


Ach ich weiß dem keinen Tadel,
Ob es gleich mich niederwürgt –


Wem nie ging aus die Luft,
Wo er stürmend vieltausend mitrissen,
Wo Leichtsinn zu den Waffen ruft,
Der bleibt immerdar ohne Gewissen,
Der hört nur sich,
Der sieht nur sich,
Der wähnt sich Gott,
Bis er die Welt zerrissen.


Dorotee/ Glantz der Jugend/
aus-zug aller liebligkeit/
wohnplatz der belobten tugend/
schönste Jungfrau dieser zeit;
Sie vergebe meinen sinnen/
daß sie dieses lied beginnen.


Oleje prost vedle kříže
kahan prsk a smutně zhas,
a jen z okéneček mříže
měsíční se vkrádá jas.
Kolo vrže, mlýn se staví
jakby mdlý a od únavy,
jak trhaným klepotem
loučil by se s životem.


Dein gedenk' ich, wenn, im Hochgefühle
Einer schönen That, mein Busen glüht;
Dein gedenk' ich, wenn im Weltgewühle
Hie und da mir noch ein Blümchen blüht;
Dein gedenk' ich, wenn in heil'ger Stille
Holder Musen Nähe mich entzückt,
Mich in hohen dichterischen Träumen
Eine selbstgeschaffne Welt beglückt!


竹篱茅屋似侬家
细路缘江尽白沙
落日叩门山客至
鹧鸪啼上石楠花


Nem a régi fájdalom már,
Évek folytán ami rág:
Csupán mérgét hagyta benned,
S minden illetésre szenved
A tulérző fájvirág.


Seufzer sind der theure Zoll,
Welchen wir der Erde geben,
Unser Krug ist selten voll,
Disteln list man von den Reben,
Thränen mischen unsern Tranck,
Dornen pflastern uns den Gang.


问渠何事懒参禅
答我新来结懒缘
窗外日高啼鸟乱
拥衾犹伴白云眠


O Thou, matur'd by glad Hesperian suns,
TOBACCO, fountain pure of limpid truth,
That looks the very soul; whence pouring thought
Swarms all the mind; absorpt is yellow care,
And at each puff imagination burns:
Flash on thy bard, and with exalting fires
Touch the mysterious lip that chaunts thy praise,
In strains to mortal sons of earth unknown.
Behold an engine, wrought from tawny mines
Of ductile clay, with plastick virtue form'd,
And glaz'd magnifick o'er, I grasp, I fill.
From PAETOTHEKE with pungent pow'rs perfum'd
Itself one tortoise, all, where shines imbib'd
Each parent ray; then rudely ram'd illume,
With the red touch of zeal-enkindling sheet,
Mark'd with Gibsonian lore; forth issue clouds,
Thought-thrilling, thirst-inciting clouds around,
And many-mining fires: I all the while,
Lolling at ease, inhale the breezy balm.
But chief, when Bacchus wont with thee to join,
In genial strife and orthodoxal ale,
Stream life and joy into the Muse's bowl.
Oh be thou still my great inspirer, thou
My Muse; oh fan me with thy zephyrs boon,
While I, in clouded tabernacle shrin'd,
Burst forth all oracle and mystick song.


Wußt' ein deutscher Mann zu schlagen
Treu und fest die eigne Schlacht,
Wiss' ein deutsches Weib zu tragen
Fromm und rein die eigne Tracht!


et avria detto al duca di Namorse,
al cardinal de’ Rossi et al Bibiena
(a cui meglio era esser rimaso a Torse),


»Eine dunkle Wolke, hing sie da,
Schwanger mit Red' und Gesang;
Es wetterleuchteten Wölkchen umher;
Sie sandte nur Schauer, verbarg
Den mildaufdämmernden Tag.


Es is koan Kirche und koan Haus,
Koan Bach und koan Lackl,
Koan schlecht's Mensch, wo's nur immer is,
So kennt's der Pater H**.
Und wenn's ös eppa wissen mögts
(So mach i's ordinari),
Wos als für Menscha schwanga san,
So geht's ins Seminari.


Za nimi matka, v tváři smích jí pučí,
tu idyllu v svých zraků chytá sítě,
tak ráda by je stiskla do náručí!
U nohou pána pes bdí ostražitě.


Tu nový hlahol, číší třesk
a jásání a šum,
že vzplanul také pocty lesk
těm švarným cizincům,
jen hlouček českých pánů stál,
své čelo plné dum.


Oymè! Sola costei m'è cruda e fera.
Sola me occide e sola è che 'l mio stento
Né il pianto, né il parlare, né 'l mio mal cura.


Die Hölle brüllt. Entfesselte Dämonen
Verschworen sich, kein Menschgefühl zu schonen,
Der Glaube röchelt, und die Liebe stöhnt.
Was unsres Herzens reiner Sehnsucht teuer,
Die edle Saat zerstampft ein Ungeheuer,
Von dessen rohem Schritt die Erde dröhnt.


أَحبّايَ لي في كُلِّ يوم وَلَيلَةٍ
بذكراكم نارٌ من الشوق تَسعرُ
إذا ما رأَيتُ الصُبحَ وَالبَدرُ طالِعٌ
ذكرتكمُ والشيءُ بالشيءِ يُذكرُ
فَيا حَسرَتا كَم لي عَلى البُعد والنوى
حنينٌ وَوَجدٌ دائمٌ وتحسُّرُ
يلومونَني أَن همتُ وَجداً بحبِّكم
كأَنَّ هُيامي في المَحبَّة مُنكرُ
وَلَو كابَدوا وجدَ الصَبابَة أَيقَنوا
بأَنّي على فرط الكآبة أعذرُ
أُلامُ عَلى ما لا أُطيقُ وإنَّما
يُلامُ الفَتى فيما يُطيق وَيَقدِرُ
إِذا قُلتُ للقَلب اِصطَبِر لِفراقِهم
فإنَّ جَميلَ الصَبر بالحُرِّ أَجدَرُ
يَقول اِستعِر قَلباً سوايَ وقل له
ليصبِر فإنّي عنهم لَستُ أَصبرُ


Я вас благословляю, рощи,
Где под завесой из ветвей
Мне было легче, было проще
Шептать о радости своей!
Я помню, как в тиши беседки,
Где бала шум звучал едва,
Вдруг сделались, как стрелы, метки
Мои любовные словИ как, едва луны пугливой
Лик потонул меж облаков,
Она покорно и стыдливо
Прикрыла блеск своих зрачкоНедолгий сумрак, запах лилий,
И сырость мраморной скамьи —
В тот сладкий час благословили
Все, все желания мои!
Мне не забыть, как плющ зеленый
Моих коснулся жарких щек,
Как наши сладостные стоны
Помчал по листьям ветероМне не забыть, как нежно, рядом,
Назад мы шли меж темных лип,
Не смея обменяться взглядом,
Стыдясь шагов нарушить скриВернувшись к музыке и танцам,
Туда, где реяли огни,
Зачем у нас горит румянцем
Лицо, — мы ведали однИ, вновь кружась в весельи бала,
Легка, как призрак, как мечта,
Одна она лишь понимала,
О чем твердит мне темнота!


Und wie einst, so heute lagern
Kunstplebejer, Vagabunden,
Blasse Weiber bei den magern
Kindern und bei alten Hunden.


Ach, und notiert sich alles sorgsam auf.
Dann steigt er einen hohen Berg hinauf,
Der gerade in der Nähe ist.


Entfaltet läßt die weite Flur sich sehn
Und zeigt mir fern den Weg, den ich gegangen,
Doch ahnungsvoll, mit dunkelm Arm umfangen,
Den künft'gen Pfad, die wald'gen Bergeshöhn.


Libewig hilt ihn umpfangen,
Als si Libhold fest umschlos:
Jener küsste Mund und Wangen,
Si lis Libespfeile los.
So beflammten ihn di Flammen
Heiliglichter Jesuslib.
Was nur himmlisch, must entstammen,
Seraphinisch ward sein trib.


Mais à présent, humiliée,
Sainte buveuse d'ambroisie,
Farouche, acculée, oubliée,
Je t'adore ! Avec frénésie


Wie sitzt mir das Liebchen?
Was freut sie so groß?
Den Fernen, sie wiegt ihn,
Sie hat ihn im Schoß;


Di piatto usar potea, come di taglio,
Ruggier la spada sua ch'avea gran schena;
e quivi a strano giuoco di sonaglio
sopra Dudon con tanta forza mena,
che spesso agli occhi gli pon tal barbaglio,
che si ritien di non cadere a pena.
Ma per esser più grato a chi m'ascolta,
io differisco il canto a un'altra volta.


Řím Kristův vstává na sutinách starých
a vládnout bude okrsku vší země.
Na bratrech dvou, tož Romula a Remu,
stál pohanský Řím; na knížatech světcích,
tož Petrovi a Pavlu, jejichž těla
jak nejsvětější poklad v sobě chová,
Řím Kristův zbudoval se. V světle kříže
nad širým světem rozpne ruce svoje
a přivine jej v znamení tom k sobě.


一水满不容
一水满欲施
海若乃汪汪
二水小如卮


Ciaschedun lasci la vesta
della notte tenebrosa,
della luce l'arme vesta:
luce in noi sia ogni cosa.
Nostra vita, in Cristo ascosa,
luce è in Dio: cantate, o santi.


Proč tak hlasně pějí ptáci?
svatební to píseň pějí!“
A juž strh ji s koně dolů –
Marie, ó Marie!


Nur ruhen wollt' er, ausruhn bei den Menschen, –
sie um sich sammeln wie ein alter Vater seine Kinder, –
ihr Glück genießen, das sie ihm ja dankten, –
den Frieden sehen, der emporgeblüht,
seit er den Himmelsfunken ihnen schenkte,
seit er den unstät Irrenden
gebaut den ersten warmen, festen Herd, –
sich freuen der Geschöpfe jetzt,
die tierischwild in Hader, Haß und Habgier
sich um das nackte Leben schlugen einst,
die seine That ja erst zu Menschen schuf! –


白也遭时网
临年放夜郎
何妨去物远
当道横豺狼


Der böse Mohr! Wie grimmig ist sein Eisen!
Der Tod umröchelt ihn in tausend Lagen.


e gl'alati corrier con voce pia
agli pastor, che stavan fra le grotte,
de 'l mondo la salute annoncïaro.


Oui, je parlais ainsi, poëte
Ayant en souverain mépris
La bataille, sinistre fête.
Mais, à présent, j'ai tout compris !


E a sabiá, lá nos gaio
da larangêra, serena,
cantava, cumo si fosse
uma viola de pena!


Kdybych byla ptáčkem,
Světem bych létala,
Do slovanských duší
Lásku štěbetala.


Weilt auch Ihr, die Ihr wieder-
Kehret, Seufzer des Manns, die Ihr den letzten Hauch
Seines brechenden Herzens
Einem fühlenden Weltgeist gabt!


虎门潮水与湖通
士女如山出镜中
香气皆为荷叶气
颜红尽似荔支红


Buchweizen bollwerkt später hier
Und süßer Klee, so rot wie Blut;
Goldner Lupinen schwere Zier
Und grünen Leines blaue Flut.


Mit dem Zuge geht's im Fluge,
Wie die Vögel fliegen,
Und nach wenig Stunden
Ist es überwunden,
Und wir sind schon da, klingeling!
Und wir sind schon da.


Zní krajem jarních větrů šum,
kdos obchází náš tichý dům
tak slídivě, tak se všech stran...
Můj bdělý otče, pozor dej!
Jsi smělý, silný, rodem pán,
nepouštěj ho sem, nepouštěj!


Erscheint Freund Wagner auch denn auf der Bühne?
Ein magrer Geist mit einer Krinoline.


Kommt, wir wollen alle trinken,
Bis wir werden trunken sein,
Bis wir ganz und gar versinken
In dem Quell und in dem Wein.
Bis uns Red und Wort gebricht
Und sich keiner kennet nicht.


Дочь юная весны младой,
Румяна Роза расцветала
И утреннею красотой
Сердца невольно привлекалИ Чижик Розу полюбил;
Он путь к красавице направил,
Кочующих друзей оставил
И день и ночь при Розе жиКачаясь на зеленой ветке,
Где ждал награды для себя,
Хорошенькой своей соседке
Он говорил: «Люблю тебя!» —
«Уж многие любить клянутся, —
Сказала Роза, — так, как ты;
Когда ж лишусь я красоты,
Где верные друзья найдутся?» —
«Мне быть неверным? Никогда! —
Поет любовник легкокрылы —
Напротив, страсть моя тогда
Еще усилится, друг милый!»
Амур тогда в саду летал:
Ему ль оставить это дело?
Он вдруг дыханье удержал —
И все в природе охладелБореи свищут, прах метут;
Листочки Розы побледнели,
Зефиры, мотыльки взлетели,
И следу нет! А Чижик ту«Ах, если ты находишь счастье
В моей любви, — он говорил, —
Утешься! Я люблю в ненастье,
Как в утро красное любил!»
Бог удивился не напрасно,
Он щедро наградил чету:
Удвоил Розы красоту,
И Чиж один любим был страстнСмысл басни, кажется, найден;
Его ты знаешь, друг мой милый:
Я — тот любовник легкокрылый,
Но как за верность награжден?


无云世界秋三五
共看蟾盘上海涯
直到天头天尽处
不曾私照一人家


Vagus hat, zu fangen Glücke, hin und her sich stets gewagt,
Ungewiß, ob ihn das Glücke, oder er das Glücke jagt.


花叶自低昂
攀折人不舍
偷实定短人
朔辩愧黄马


Vnd hört darüber nicht,
Was Nachred vnd Gericht
Beginnt für tolle Sachen,
So eilt ein Wandrer fort,
Was Regen, Schnee vnd Nort
Ihm auch für Händel machen.


Látszik, nem ismeré a nők javát.
Könnyen veszített, mert könnyen talált.
Eladó lányokban bővelkedik
Párizs, ez pótlá veszteségeit.
Igy agglegény maradt.


Ich bin eine zitternde Leuchte,
Ich bin ein ſchwaches Rohr —
Du, ſchau meiner Augen Feuchte,
Gnade führ’ mich empor!


Indessen, daß der Frost sie nicht entblößt berücke,
So macht des Volkes Fleiß aus Milch der Alpen Mehl.
Hier wird auf strenger Glut geschiedner Zieger dicke,
Und dort gerinnt die Milch und wird ein stehend Oel;
Hier presst ein stark Gewicht den schweren Satz der Molke,
Dort trennt ein gährend Saur das Wasser und das Fett;
Hier kocht der zweite Raub der Milch dem armen Volke,
Dort bildt den neuen Käs ein rund geschnitten Brett. 12
Das ganze Haus greift an und schämt sich, leer zu stehen,
Kein Sklaven-Handwerk ist so schwer, als müßiggehen.


Herr, hilf, ertöt das eigne Leben,
Die bittern Kräfte der Natur,
Daß ich dir ewig bleib' ergeben
Und deinem Willen lebe nur!


Osel blabolaje ledacos,
omlouval se, „že mu málo
vidět folianty se událo;
on že zná jen trn a mech,
listí, jež narostlo na stromech,
spadlo-li mu v podzimku
na zem k požitku,
jinák že jen málo ví“;
až konečně propoví
na Ježkovo pobádání
dle tajného našeptání:
„Myslím si i já:
co rozumno, skutek to;
co skutečno, rozumno;
myslící,
tvořící
rozum jsem i já!“ –
A sněm celý nadšený
přisvědčí mu s jásáním
všeobecným plésáním:
„„Osel jestiť rozum vtělený!““
Zazněly bukoty bukačů;
zazněly fukoty trubačů.


Nahromaděn je tam v zámku,
v mysli měl jsem tebe, děcko,
užij podle rodu svého
v době bídy z něho všecko.


Entkräftet vor der Zeit in Amors Myrthensträuchen,
Baut er die Nachwelt an mit Kindern, die ihm gleichen,
An einer gleichen Gattinn Brust,
Die sorglos, unter eitler Lust,
Nur ihren Putz und Schooshund liebet,
Und ihren Witz beym Spieltisch übet.


Hlavu její ovíjeť
vod těch zlatým květem
a v náručí její spěť
blankytovým světem!


Und ist der Hirsch so lendenlahm
Als wie die armen Bauern,
Da sieht ihn weinen eine Dam'
Und muß ihn sehr bedauern.


No me definas, abrázame,
haremos un poema nuevo
con tu nombre y mi cuerpo.
No sé si el tiempo de las edades
condene para siempre
el silencio de mi espíritu.
¡Qué no me destruya nadie
el milagro de amor de ser poeta!
No me definas, abrázame,
seremos dos capullos de amor
soñando en ser aves.
No sé si la bruma de la noche
me despierte la piel para amarte,
recuerda tan sólo mi equipaje,
que es tan libre como el viento,
como el viento inmortal
para amarte.


anda bulacak insaali, veli oluşu


Wir Menschen sind wohl schwach an Gottes Wort zu dencken/
Doch will er seinen Geist uns zu erinnern schencken:
Komm angenehmer Gast und blaß mir Tröstung ein/
Wenn Auge/ Zung' und Ohr in lezter Ohnmacht seyn.


Achelous hat's erwiesen / als er in Aleides Hand:
da er sich bald macht zur Schlangen / schlüpfrend seine Freyheit fand.
In der eusserst grossen Noht sollen wir seyn Klugheit-Schlangen;
durch der Weißheit List und Rank / unverwehrten Pass erlangen.


صَبْرُ الفَتَى مُصِيبَتِهِ إذَا
نَزَلَتْ أَشَدُّ مُصيبَةً للشّامِتِ


Wo findet sich der Weisheit Bahn?
Und wo ist des Verstandes Stäte?
Wer thut, was Salomo gethan,
Und sucht sie eifrig im Gebete?
Ihr, deren Dünkel Alles mißt,
Trefft das kaum, was auf Erden ist:
Wer will des Höchsten Himmel kennen?
Wir sehn in Seinem Licht das Licht.
Den hohen Augen glückt es nicht,
Das Wesen von dem Schein zu trennen.


Hősöm szökése nem vészes kaland volt;
Ő szárazon ment, s elment szárazon.
Ábrándozó bár, mégsem oly bolond volt,
Hogy vízbe szökjék hűvös tavaszon;
Várt alkalomra, mindent jól kigondolt,
Kijátszta a határőrt ravaszon,
S több szenvedés közt bár, mint ő remélte,
Szép május elsején Milánt elérte.


Slunce skal a horstev, slunce řek a moří!
Slunce krásných srdcí, slunce pyšných duší!
Otče! Příteli!...


Weinen magst du oder lachen,
Schlafen magst du oder wachen:
Um dich hält die Liebe Wacht
Tag für Tag und Nacht für Nacht.


Let me (tho' great, grave Brethren of the gown,
Preach all Faith up, and preach all Reason down,
Making those jar, whom Reason meant to join,
And vesting in themselves a right divine)
Let me, thro' Reason's glass, with searching eye,
Into the depth of that Religion pry,
Which Law hath sanction'd; let me find out there
What's Form, what's Essence; what, like vagrant Air,
We well may change; and what, without a crime,
Cannot be chang'd to the last Hour of Time.
Nor let me suffer that outrageous zeal,
Which, without knowledge, furious Bigots feel,
Fair in pretence, tho' at the heart unfound,
These sep'rate points at random to confound.


Gott rufet noch, ob ich mein Ohr verstopfet,
Er stehet noch an meiner Tür und klopfet,
Er ist bereit, daß er mich noch empfang',
Er wartet noch auf mich, wer weiß, wie lang?


Hle, sudy, soudky valí se a rojí
tam, kde sud obrovský již první stojí;
tu jedny stojmo, druhé na ležato
se řadí, až je radost hledět na to,
jak bere konec nouze bytová
a vzrůstá kolonie sudová!


Měsíc bledne, hvězdy hasnou,
Brzyť vstoupí slunce zář.
Vstaňte bratří! myslí jasnou,
V práci broďte svoji tvář.
Nebude vždy nebe dne nám přáti;
Jednou budem dlouho, dlouho spáti;
Míl pak zazní hlas nám rohem:
„Spěte věčně s Pánem Bohem!“


Während sacht der Bahnzug fährt
Auf der Höhe von Lausanne,
Nach den Ufern hingekehrt
Schwelgt mein Blick in deinem Banne.


Jsou lidé zjinačeni novým tím řádem všude,
vše zlidštěno vespolným životem jich.
Vše přizpůsobeno, věci, krajiny, ulice,
náměstí lampami žhnoucí, továrny černorudé,
vil střechy, cest hvězdovitých stromoví v údolích
s družnými domky, jež k sobě se tisknou se tulíce.


Nad skončenou prací snil tu Dělník věčný,
před ním hvězd se tísnil zástup nekonečný.


Der Meister malt ein kleines zartes Bild,
Zurückgelehnt, beschaut er's liebevoll.
Es pocht. »Herein.« Ein flämischer Junker ist's.
Mit einer drallen, aufgedonnerten Dirn,
Der vor Gesundheit fast die Wange birst.
Sie rauscht von Seide, flimmert von Geschmeid.
»Wir haben's eilig, lieber Meister. Wißt,
Ein wackrer Schelm stiehlt mir das Töchterlein.
Morgen ist Hochzeit. Malet mir mein Kind!«
»Zur Stunde, Herr! Nur noch den Pinselstrich!«
Sie treten lustig vor die Staffelei:
Auf einem blanken Kissen schlummernd liegt
Ein feiner Mädchenkopf. Der Meister setzt
Des Blumenkranzes tiefste Knospe noch
Auf die verblichne Stirn mit leichter Hand.
– »Nach der Natur?« – »Nach der Natur. Mein Kind.
Gestern beerdigt. Herr, ich bin zu Dienst.«


Die für Euch vnd viel wird müssen
Mit fünfffachen Strömen fliessen/
Zu zahlen was die verderbt.
Die Adams Schuld auff sich geerbt.


Drittens oder allererschtens,
Maler, was du auch gemacht,
Hast du dabei deines Ferschtens,
Deines Landesherrn gedacht?


Y, por ventura, entre alabastros y oro
del alto capitel, verá su muerte,
pobre y desnudo, el sucesor primero.


Das ist der rechte Garten,
Ein schwarzer, schwarzer Flor:
Darauf magst du dich betten –
Schleuß zu das Gartenthor!


Da zieht mit treuen Liebesarmen
Mich der Geliebte himmelwärts,
An Seiner Brust werd' ich erwarmen
Und selig lächeln wird der Schmerz.


Lob ihn/ du liechter Wetterboltz/
der du zersplitterst Cedernholtz;
Du rundgefrornes Sommer-Eis/
gib deinem Schöpfer Lob und Preis.
Alleluja.


Froh sah' ich dich aufblühn,
Du freudiger Held,
Lang folg' ich dir schwebend
Und schweigend gesellt.


Schmachten lassen
Sei der Schönen Pflicht!
Nur uns ewig schmachten lassen,
Dieses sei sie nicht.


Still, o still! Ich lern' es nie,
Stumme Tage klug zu weben.
Trostlos Darben wär ein Leben
Ohne dich, o Poesie!


György az vízön szépen általnyomtata,
Hubiár es eleibe nyomtata,
Az kép kopja ott szépön öszvehajla,
György kopjája ló nyakába elromla.


Často nad knihou starých dávno jsem tušil a cítil,
měřítkem dneška jak dál minulost měřit, jest blud.


Stimmet an den Preisgesang,
Unser Fest zu krönen!
Hell, wie Gottfrieds Harfe klang,
Laßt ihn heut ertönen;
Denn die Stund' ist hochgeweiht,
Da sich alt' und neue Zeit
Wundervoll versöhnen.


A jak zteskněl celý jih,
po rodech již vymřelých,
jež se neuživily.


Jak mlhy rozplývaly,
já nový viděl svět,
a slunce smavé zřel jsem
vycházet příštích let.


Ich sprach es, todeslustig noch, und wurde langsam wach.
Vor mir, zerpreßt vom Gold, verschwanden jene Toten.
Und draußen stand die Sonne überm Nachbardach,
Und ihre Strahlen mir ihr Lebenslicht anboten.
Da griff mein Atem zu. Ich dachte nicht mehr heiß dem Untergange nach.


Cesta prašná, cesta dlouhá...
bílá prouha
mezi lady v středu polí;
slunce sálá, až se slívá,
azur hoří do šediva,
až zrak bolí.


„Právě pochyb těch opak vzhled k obloze ve mně probouzí,“
horlivě dí mu farář. „Aj, pravda, že tečka nicotná
zem naše jest a že lidstvo je míň než roj mraveniště.
Však co na soudě ducha hmoty rozměr, šířka i délka
valná neb mizivá? Zdaž velkolepá duchu méně
vodní krůpěje říš než soustava kosmu ohromná?
V závrati rovně do mlh nesmírna noří se myšlénka
jak v taj pídě malé. Již drobnohledem divy žasné
objevil um lidský – kdož ví, co tu ještě vypátrá –
a vždy tajů zbude tam, jež na věky čočka nižádná
mdlým lidským neokáže očím. Jen Tvůrce prozírá
stejně nebeskou dál bezmeznou, jak nekonečný
ten malosvět, jejž nejmenší hmoty dílec ukrývá.
Což Jemu rozměr jest? Zdaž před ním slunce titanské
víc než atom? Až k nejmenší On částici prvku
svět proniká veškeren, On stejnou pěstuje péčí
kondory v modru nebes jak výtvory nejmizivější,
jichž roje nesčetné se v jedné krůpěji hemží.
Že k malu též se kloní, zdaž tím jeho bledne velebnost?
spíš, jak slunce paprsk v letavém prachu, jasněji září.
On k zemi nesmírnou též kdys naklonil se milostí,
k jiskře malé, ztracené v bezmezném hvězd oceánu,
zázrak lásky konal k té lidstva rodince mravenčí –
spíše: koná, neb přítomnost, minulost Jemu jedno,
dnes je Mu zítra i rok, šeř dávna i temno budoucna,
před Ním křídlo časů burné bez vlády se chýlí.
Díte-li, že sto věků svět jednoho řádu poslouchá,
což dovodí tato řeč? Věčnost sama Pánu okamžik.
A hmoty dávný řád zdali též duchy pod sebe chýlí?
Zdroj vysvětlete jen, zkad ve mně rodí se myšlénky
o mně samém, o věcech, jež zrak můj spatřuje vůkol,
o světě nesmírném, jeho původu, o vzniku vlastním,
o krátkém bytu mém, mém cíli na hroudě pozemské,
o hrobním taji pochmurném, co za ním se ukrývá. –
Záhady nesčetné v duchu lidském stále se kříží;
zevšad naň se hrnou nejhustší mračna tajemství,
k nimž věda klíče nemá, v nichž bez rady sám se potácí,
tuch matné šeření jen cítě ve úkrytu ňáder,
až nad hvězdy posléz o pomoc náš zrak se utíká,
a hle! tu mračny, nocí prosvítá hvězda velebná,
v bouři pochyb spasným nám září víra majákem.“


„Krade-li růžičky,
dejte si kolů,
krade-li hubičky,
zavřem je spolu.“


Nur wenig Tage
Währt dein Gesang,
Doch meine Klage
Währt lebenslang.


Pusta jsou pole kol do kola,
makovin šustí jen stvoly,
veselý ohníček plápolá
na každém skoro již poli;
z pýřky dým dusivý po zemi
těžce a líně se plazí,
vítr jak potřásá větvemi,
listí mi do vlasů hází.
Známou se rozhlížím krajinou,
v oči se derou mi slzy...
Cizí ach! kraje zas přivinou
v náruč mne chladnou již brzy.
Největší práce až nastane
tobě, můj stařičký pluhu,
podzimní vítr mne zavane
daleko od rodných luhů...


绕阁长松百尺高
轻花细细落云梢
羽人和露飧金粉
不用嵩山道士教


Vás – jak ještě v duchu vidím –
rád bych jímal silou slova,
abych milá pomyšlení
jako ze sna vzbudil znova!
Květy od Vás darované
pečlivě mám uschovány;
vzpomínka jim život dává
jako krev, jež řine z rány!


Poscia che degno a sì degn'ossa albergo,
piramide non alzo, e non consacro
o meta, o cerchio, o statua, o simulacro,
et obelisco o mausoleo non ergo:


Gut Aalen und Hausen
Die Vornehme schmausen,
Die selber sich bequemen,
Die Predig vernehmen:
Kein Predig niemalen
Den Aalen so gfallen.


De la gran moltitudine ch'uccisa
Fu da ogni parte in questa ultima guerra,
(Ben che la cosa non fu ugual divisa
Ch'assai piu andar de i saracin sotterra
Per man di Bradamante e di Marphisa)
Se ne vede anchor segno in quella terra,
Che presso ad Arli ove il Rodano stagna
Piena di sepolture e la campagna.


Vidíš, že ten život vlastně
všech, již kolem tebe jsou,
jest jen slokou trpké básně,
slokou krátkou, bolestnou,
jest jen honbou nocí šerou
hřmící v divém pospěchu
za tou planou efemerou
štěstí, lásky, odechu –


Dudon con gran vigor dietro l'abbraccia,
pur tentando col piè farlo cadere:
Astolfo e gli altri gli han prese le braccia,
né lo puon tutti insieme anco tenere.
C'ha visto toro a cui si dia la caccia,
e ch'alle orecchie abbia le zanne fiere,
correr mugliando, e trarre ovunque corre
i cani seco, e non potersi sciorre;


He too, who "mounts and keeps his distant way,"
His daring mind thy humanizing glooms
Have temper'd with a melancholy ray,
And taught to warble 'mid the village tombs.


Pod bílým sněhu příkrovem
zem celá dříme tichým snem.


Drum setzen wir diesen Leichenstein,
Drum singen wir dieses Trauerlied,
Solange grünt eine Eich' im Hain,
Solang eine Blume auf Auen blüht,
Eine Liebe noch glühet in deutschen Seelen,
Sollen Kränze und Lieder ihm nimmer fehlen.


Solte nicht beliebet machen/
freundlich seyn/ zun Sündern lachen/
sonder Galle/ sonder Trug?
Jhr/ jhr Sternen/ die jhr tantzet
und das Leben eingepflantzet/
gebet unserm Klagen Fug.


Und wenn der eine musicieret,
Spatzieren wir ins Himmelshaus,
Und wenn der andre disputieret,
Jagt er Gott Vater selbst hinaus.


Nos cœurs ne vibrent plus aux naissances prochaines
De ceux que conviait le large cœur païen ;
Et ce n'est plus afin de ressaisir des chaînes
Que nous fouillons la foi de l'univers ancien.


Aus der Eltern Macht und Haus
Tritt die zücht'ge Braut heraus
An des Lebens Scheide —
Geh und lieb' und leide!


Estaban como grietas en la casa,
como sombras estaban.
      No sabían
las piernas rodear un corazón
al encoger el aire.
      No sabían
los brazos ser fronteras de un momento
que jamás se retiene.
      No sabían
los vientres por la nieve conducidos
derretirse con ella.
      No sabían
los labios apoyarse sobre el mundo
igual que un horizonte.
      No sabían,
y estaban como sombras en la calle,
como huellas del frío.
Pero piernas y brazos,
labios y vientres juntos confundidos,
tuvieron el amor, lo descubrieron
desterrado en la sábanas un día,
más viejo cada vez y preguntando
por qué la edad del mar
se parece a los pechos que respiran.


E con gran gente, chi in arcion chi a piede
Che non n'havea di ventimila un manco:
Cavalco lungo la riviera: e diede
Con fiero assalto a gl'inimici al fianco:
L'Imperator tosto che'l figliovede
Su'l fiume comparirsi al lato manco,
Ponte aggiungendo a ponte, e nave a nave
Passa di la con quanto esercito have.


Tu souffrais quand je triomphais !
Mais quoi ! je ne suis pas un Russe.
Allons, console-toi, — je fais
Notre Fritz maréchal de Prusse !


“‘Hittel tied leszek még ma, légy nyugodtan!
Csak azt ne kivánd, hogy atyámat elhagyjam;
Nem! én visszatérek... hogy azt megbeszéljem:
- Ha mindjárt megöl is - hogy te vagy a férjem!”’


Dunque stima costui che nulla importe
che n'andiam noi, turba negletta, indegna,
vili ed inutili alme, a dura morte,
perch'ei lo scettro imperial mantegna?
Cotanto dunque fortunata sorte
rassembra quella di colui che regna,
che ritener si cerca avidamente
a danno ancor de la soggetta gente?


Zřím snivě do dálky a kouřím cigaretu.
Zde Dierx, Hugo, Swinburne, Aubanel, v jich vláze
jak volno, milo, sladko unavené duši!


„Právě jsem na faru jíti k Vám mínil,
abych tu radostnou zprávu dal Vám,
že už se ztratil mrak, který mně stínil,
a že se na spasnou cestu už dám.
Dovolte, abych Vám u tom svém plese,
důvěrně pověděl v tichém tom lese.“


Steht der gelahrte Fakultist
Dagegen doch viel kahler.
Dem setzt es kaum, wenn's köstlich ist,
Zwei Gulden oder Thaler


Deß Verhängniß Schreiberinnen
euren Lebensfaden spinnen
von dem besten Vngergold/
sie/ die ziehen lange Faden/
daß ihr lange/ sonder Schaden/
lebet Gott und Fürsten hold.


懒掷粗疏地上金
绝知环佩响璆琳
歌功颂德今时事
侧听诸公出正音


Nos semicúpios incandescentes
Dos seus tesouros derretidos
Os milionários têm repentes
Têm remorsos de homens falidos


»Da wären wir wieder, da wohnen wir
Grad' über dem Stall der Rinder.
Prophet in der Heimat, bin ich hier
Das Spiel der Bauernkinder.


Ha, nun ist der Türk geschlagen!
Und der Pfarrer springt empor,
Höher seine Brauen ragen,
Senkrecht steht sein Pfeifenrohr.
Im Triumph muß er sich denken
Mit dem Kaiser und dem Staat,
Sieht sich selbst den Säbel schwenken,
Fühlt sich selber als Soldat.


Er kommt ergrimmt! Ich spotte seiner stärk!
Dein Geist grif ihn durch meinen Geist ernst an!
Der Feind wird schwach! Ein ander kommt zur hülf!
Umsonst, umsonst! Dis Höllenpaar verleuhrt!


Dass sich die Gegensätze stets berühren,
Ist manchmal auch noch heute zu verspüren,
Denn diese Zeit der Culs und der Pomaden
Ist auch die goldne Zeit der Hiobsiaden.