poi che torna quel volto omai sereno,
che fu sempre al tuo ardir turbato e fiero,
a che più tardi a terminar l'impero
con l'oceàno e porre al mondo freno?


Reicht mir einen blanken Spiegel! – Doch im Glase aufgeglüht
Winkt ein Frühling, der voll Lilien, voll von süßen Rosen blüht!
Ach, der Lenz, der waffenlose, mild und lächelnd ist zu sehn,
Wo ein Fels im Morgenrothe majestätisch sollte stehn!


A sarkon állok lázban égve. Várva,
Merről villan meg hófehér ruhája,
Várom a régi, ifjú vággyal, kedvvel,
Várom a régi diákszerelemmel -
- Még csak kétszer láttam...


Nun, so lang ich in der Welt
Haben werde Haus und Zelt,
Soll mir dieser Wunderschein
Stets vor meinen Augen sein.
Ich will all mein Leben lang
Meinem Gott mit Lobgesang
Hiefür bringen Lob und Dank.


Hier unsre letzte Rast, im stillen Haus,
Daran vorbei die schwarzen Gondeln gleiten.
Wie dumpfe Geisterklage tönt daraus
Der Gondoliere Wechselruf zuzeiten.
Es schläft die Stadt, doch ihre Seele wacht,
Die sonnenscheue, wieder auf bei Nacht.


faubourg saintdenis'de işte yine pazar kurulmuş


Ein Andrer werb’ um Ehr’ und Gold!
Ich werb’ um Wolluſt bei Selinden.
Mich kan nur ſuͤſſer Minneſold
An algetreue Dienſte binden.
Das Gluͤk laͤſt manchen Ehrenman
In ſeinem Dienſt’ umſonſt verderben.
Allein bei trauter Minne kan
Der Hirt auch ſichern Sold erwerben.


João Gostoso era carregador de feira livre e morava no morro da Babilônia num barracão sem número
Uma noite ele chegou no bar Vinte de Novembro
Bebeu
Cantou
Dançou
Depois se atirou na lagoa Rodrigo de Freitas e morreu afogad


Alles, was den Geist verschleiert,
Was der Seele bringt Ruin,
Werd in Hymnen laut gefeiert
Durch die fromme Stadt Berlin!


Ich zieh' ins Feld, wo tausend sinken
Als Bürger einer bessern Welt;
Soll mir der Todesengel winken,
Hier bin ich, Herr, ich zieh' ins Feld.


Hie seh Herodes, wie dis Kind
sein Reich, aufricht, wadurch ers gründt:
Das Leben richt er auf durch Tod,
sein macht durch schwachait, Kreuz vnd Not.


Giove padre, se d'opre e di parole
giovevole fra' numi unqua ti fui,
un mio voto adempisci. Il figlio mio,
cui volge il fato la più corta vita,
deh m'onora il mio figlio a torto offeso
dal re supremo Agamennón, che a forza
gli rapì la sua donna, e la si tiene.
Onoralo, ti prego, olimpio Giove,
sapientissimo Iddio: fa che vittrici
sien le spade troiane, infin che tutto
e doppio ancora dagli Achei pentiti
al mio figlio si renda il tolto onore.


Nah ist
Und schwer zu fassen der Gott.
Wo aber Gefahr ist, wächst
Das Rettende auch.
Im Finstern wohnen
Die Adler und furchtlos gehn
Die Söhne der Alpen über den Abgrund weg
Auf leichtgebaueten Brücken.
Drum, da gehäuft sind rings
Die Gipfel der Zeit, und die Liebsten
Nah wohnen, ermattend auf
Getrenntesten Bergen,
So gib unschuldig Wasser,
O Fittige gib uns, treuesten Sinns
Hinüberzugehn und wiederzukehren.


并列西京侍从多
吾丘司马岂同科
孤忠祇有囊书在
独见丁宁为偃戈


Itt jót tehet, ott veszte lész,
Megeszi a föld, a penész;
Hiába is beszél a holt,
Mert elhozom, - s kivált ha sok: -
Az özvegynek s árváinak
Valamicskét majd juttatok!’


las soberanas aguas
del aire en la región quién las sostiene;
de los rayos las fraguas,
dó los tesoros tiene
de nieve Dios, y el trueno dónde viene.


Die Schaar der Staunenden ließ meine Glieder
Zur Asche glühn, und senkte dann,
Dem Hügel meines Freunds zur Seite,
Des Staubes Urn in diese Gruft,
Der sie dieß zweyte Denkmaal weihte,
Das freundschaftlich im heiligen Schatten
Dem Wandrer süße Schwermuth winkt,
Und zur Begeistrung ihn erhebt,
Mein banger ahndungsvoller Geist
Hielt bey dem frommen Schauspiel sich
Nicht auf, und flatterte verfinstert
Durchs unbegränzte Leere
Dem Schatten des Geliebten nach.


až rozestrou se, plny tuch,
sny tiché jako v hrobě –
až zaplesám jak malý bůh
a jako malé robě,


( Amaro e Tobias e João
Desconpreendiam
Todos os dias
O mistério de Isaura,
Na varanda do solar,
Desperdiçar os sóis
E os anis
A ninar um chapé
Não sabiam eles
Que José dormia )


Rychtář nic již nezapíral, ztrnul v zděšení.
Svědkem vlastním byli Lhotští souzeni.


Tam s těch náspů hřímá dělo,
Jakby všecko zhubit chtělo – –
Jižjiž padlo dosti nás;
Útokem se hnát je čas!


Kein Irrtum, hinter dem nicht eine Wahrheit steht,
Kein Schatten, der nicht aus von einem Lichte geht.
Und wie der Schatten selbst dich wird zum Lichte leiten,
So auf des Irrtums Spur magst du zur Wahrheit schreiten.


E em tanto, a pesar do tempo,
Que a fronte me vai gelando,
Com a rouca lira às costas
Pelo Parnaso trepando:


Ach, blankyte, ach, světlo, lesku!
a přec je rozdíl mezi vámi
a láskou, mládím, nechť si v stesku
nad vámi lkáme v posled sami.


»Ya se ve: ¿por qué no? Para estos casos
tengo yo un pintorcillo
que escriba buenos rótulos e imite
pasta y pergamino.


昨秋驻节武夷宫
访道南山入梦中
管领春风花鸟外
忘机我已授仙童


Ich weiss nur, dies ist alles wie zerronnen,
Als hätte ich mein Leben neu begonnen –
Und bin doch allen Schmerzen noch verwandt!


Heilige Unschuld, du der Menschen und der
Götter liebste vertrauteste! du magst im
Hause oder draußen ihnen zu Füßen
Sitzen, den Alten,


疏钟渡水来
素月依林上
烟火认茅庐
故倚船篷望


Ah, menina de sorriso meig
Ah, mulher de mil véus !
De beijos infinitos como os céus
e luxúria ao me recostar em teu sei
Ah, teus olhos castanho
Ah, teus castanhos cabelo
Suaves abraços, enlevos,
amor rebelde e estranh
Toco tua silhueta diáfana
reconfortante como edredon
e percorro cauteloso tuas curva
Imagem nada sagrada,
tua íris como néon
ardendo nas noites de chuv


Quem poderá domar os cavalos do vento
quem poderá domar este tropel
do pensamento
à flor da pele?


A šla tak řada dnů a měsíců a let
v šedivé jednotvárné chůzi
a jimi procházel ten její malý svět
bez otřesů, bez radosti i hrůzy.


Vědění, toť hrstka pepře
cestou kdesi ztracená,
pochybnosť však velehora
řvoucí, žhoucí, plamenná,
oheň z ní a láva tryská,
tisíc jisker létá z ní
a v ten rachot píseň pravdy
nedolehne, nezavzní.


Ne! pravím klidně, dokud v nesouzvuku
a v nesvornosti mezi sebou šílí
a česť si vraždí vlastní bratři rodní.


Bei alle dem ist dir kein Thier auf Erden
Gleich an Genügsamkeit;
Du trägst trotz all den Plagen und Beschwerden,
Ein simples, graues Kleid.


Das rechte Ziel, in dem er Herr seyn kan
Und seiner selbst, das kömpt nicht vor den Jahren;
So bleiben wir, in dem wir Kinder waren,
Den Satzungen ingleichen unterthan.


Man hieß mich noch einmahl an Donau-Strom verreisen/
Dem grossen Leopold den Landes-Kummer weisen/
Ist was gerichtet aus/ so hat es Gott gethan:
Was ist es daß der Mensch durch seine Klugheit kan.


So lang 'was in dir lebt, so bleibst du in der Not;
Wer selig leben will, der werde allem tot!


il busto, che so ch'ella vorria,
mandar non posso, e mi perdonarete:
e gli è 'mpossibil sì quel che volete,
ch'altri che Giesu Cristo no 'l faria.


Mlynář přede mlejnem smuten sedí,
Ozářený světlem Lůny jasné;
Skrze slzy na měsíček hledí; – –
Až, kdy z jitra Lůny světlo shasne,
Temná vlna hlasně zní,
Syn že s Mílkou v řece spí.


春色新裁蜀锦袍
看来宛转避兰膏
当庭欲语空凝伫
红露满枝明月高


断肠花满峡门香
复有相思碧草长
哀怨一从生望帝
三巴都作杜鹃乡


Wie sehn ich mich aus dem Gedränge fort!
Wie frommte mir ein wohlverborgner Ort!
In dem Gewühl, in dieser Menge
Wird mir die Flur, wird mir die Luft zu enge.


Quale è colui che prima oda il tumulto,
e de le sacre squille il batter spesso,
che vegga il fuoco a nessun altro occulto,
ch'a sé, che più gli tocca, e gli è più presso;
tal è il re Carlo, udendo il nuovo insulto,
e conoscendol poi con l'occhio istesso:
onde lo sforzo di sua miglior gente
al grido drizza e al gran rumor che sente.


A já jsem pravil stoje s holou hlavou
v tom ohně moři: „Pane, jaké světlo
zde rozléváš, co s rajskou zde chceš slávou,


Ah megcsaltak...


Nun lieber Bruder, nun ists genug,
Gen Rapperswyl die Fisch er trug;
Die fromm Wittib stand vor der Pforten,
Und grüßt die Münch mit frohen Worten.


Und nicht so schön erhoben sich die Wellen,
Und sanken, als ich ihren jungen Busen,
Das dünne Kleid sah auf und nieder schwellen.


pasar haciendo caminos,


في كُلِّ يَومٍ لِأَحِبَّةِ مَطرَحُ
وَعَلى المَنازِلِ لِلمَدامِعِ مَسفَحُ
شَوقٌ عَلى نَأيِ الدِيارِ مُغالِبٌ
وَجَوىً عَلى طولِ المَطالِ مُبَرِّحُ
نَفَرَت بَناتُ الصَبرِ مِنكَ وَطالَما
قُصِرَت نَوازِعُ عَن ضَميرِكَ تَطمَحُ
ياهَل يُمانِعُ بَعدَ طولِ قِيادِهِ
قَلبٌ يُطاوِعُ في القِيادِ وَيَسمَحُ
وَعَلى المَطِيِّ ظِباءُ وَجرَةَ كُلَّما
غَفَلَ المُراقِبُ تَشرَئِبُّ وَتَسنَحُ
خالَسنَنا النَظَرَ المُريبَ كَما رَنَت
بَقَرُ الجَواءِ إِلى وَميضٍ يَلمَحُ
يَبسِمنَ عَن بَردِ الغَمامِ وَبَردُهُ
رَيّانُ يُغبَقُ بِالمُدامِ وَيُصبَحُ
كَلَّفتَ عَينَكَ نَظرَةً مَزؤودَةً
مَنَعَتكَ لَذَّتَها مَدامِعُ تَسفَحُ
أَمسوا كَأَنَّ لَطائِماً دارِيَّةً
باتَت تَضوعُ مِنَ القِبابِ وَتَنفَحُ
مَلَكوا وَلَمّا يُحسِنوا وَوَلوا وَلَم
ما يَعدِلوا وَغَنوا وَلَمّا يَسمَحوا
قُل لِلَّيالي قَد مَلَكتِ فَأَسجِحي
وَلِغَيرِكِ الخُلُقُ الكَريمُ الأَسجَحُ
مِن أَيِّ خَطبٍ مِن خُطوبِكِ أَشتَكي
وَعَنَ اَيِّ ذَنبٍ مِن ذُنوبِكِ أَصفَحُ
إِن أَشكُ فِعلَكِ مِن فِراقِ أَحِبَّتي
فَلَسوءُ فِعلِكِ في عِذاري أَقبَحُ
ضَوءٌ تَشَعشَعَ في سَوادِ ذَوائِبي
لا أَستَضيءُ بِهِ وَلا أَستَصبِحُ
بِعتُ الشَبابَ بِهِ عَلى مِقَةٍ لَهُ
بَيعَ العَليمِ بِأَنَّهُ لا يَربَحُ
لا تُنكِرَنَّ مِنَ الزَمانِ غَريبَةً
إِنَّ الخُطوبَ قَلِيبُها لا يَنزَحُ
لِلذُلِّ بَينَ الأَقرَبينَ مَضاضَةٌ
وَالذُلُّ ما بَينَ الأَباعِدِ أَروَحُ
وَإِذا رَمَتكَ مِنَ الرِجالِ قَوارِصٌ
فَسِهامُ ذي القُربى القَريبَةِ أَجرَحُ
اِلبَس نَسيجَ الذُلِّ إِن أُلبِستَهُ
مُتَمَلمِلاً وَإِناءُ قَلبِكَ يَطفَحُ
ما دُمتَ تَنتَظِرُ العَواقِبَ لا بِداً
لا تَغتَدي لِعُلىً وَلا تَتَرَوَّحُ
وَضَجيعُكَ العَضبُ الَّذي لا يُنتَضى
وَخَليطُكَ الزورُ الَّذي لا يَبرَحُ
وَاِعلَم بِأَنَّ البَيتَ إِن أوطِنتَهُ
سِجنٌ وَطولُ الهَمِّ غُلٌّ يَجرَحُ
أَأُخَيَّ لاتَكُ مُضغَةً مَزرودَةً
تَنساغُ لَيِّنَةَ القِيادِ وَتَسرَحُ
أَلّا أَبَيتَ وَأَنتَ مِن جَمراتِها
وَمِنَ العَجائِبِ جَمرَةٌ لا تَلفَحُ
كُن شَوكَةً يُعيي اِنتِقاصُ شَباتِها
أَو حَمضَةً يَشجى بِها المُتَمَلِّحُ
وَاِنفُض يَدَيكَ مِنَ الثَراءِ فَكَم مَضى
مِن دونِ ثَروَتِهِ البَخيلُ المُصلِحُ
يَبقى لِوارِثِهِ كَرائِمُ مالِهِ
وَلَقَد يُرَقِّعُ عَيشَهُ وَيَرَقِّحُ
قَد يُنتِجُ المَرءُ العِشارَ بِجِدِّهِ
وَسِواهُ يَعتامُ الفُحولَ وَيُلقِحُ
لا عُذرَ إِلّا أَن أَرى سُرباتِها
سَومَ الجَرادِ يَثورُ مِنها الأَبطَحُ
وَالهامُ تَعتَصِبُ العَجاجَ كَأَنَّهُ
في الجَوِّ شُؤبوبُ الغَمامِ الأَملَحُ
قَومي الأُولى ضَمِنَت لَهُم أَحسابُهُم
أَنَّ الزَمانَ بِمِثلِهِم لا يَسمَحُ
عَرَكوا أَديمَ الأَرضِ قَبلَ نَباتِها
وَاِستَفسَحوا أَعطانَها وَتَفَيَّحوا
فَتَقوا بِشَزرِ الطَعنِ أَكمامَ العُلى
وَهُمُ جِذاعُ قَبائِلٍ لَم يَقرَحوا
إِن أُحرِجوا لَم يَجهَلوا وَإِذا قَضَوا
لَم يَقسِطوا وَإِذا عَلَوا لَم يَبجَحوا
ذَنبي إِلى البُهمِ الكَواذِبِ أَنَّني ال
طُرفُ المُطَهَّمُ وَالأَغَرُّ الأَقرَحُ
يولونَني خُزرَ العُيونِ لِأَنَّني
غَلسَتُ في طَلَبِ العُلى وَتَصَبَّحوا
وَجَذَبتُ بِالطولِ الَّذي لَم يَجذِبوا
وَمَتَحتُ بِالغَربِ الَّذي لَم يَمتَحوا
مِن كُلِّ حامِلِ إِحنَةٍ لا تَنجَلي
غَطشى دُجُنَّتُها وَلا تَتَوَضَّحُ
ضَبٌّ يُداهِنُني وَيُشكِلُ غَيبُهُ
مِمّا يُرَغّي قَولَهُ وَيُصَرَّحُ
يَغدو وَمَرجَلُ ضِغنِهِ مُتَهَزِّمٌ
أَبَداً عَلَيَّ وَجُرحُهُ مُتقَرِّحُ
مُسِحَت جِباهُ الوانِياتِ وَلُطِّمَت
مِن دونِ غايَتِها العِتاقُ القُرحُ
لَو لَم يَكُن لي في القُلوبِ مَهابَةٌ
لَم يَطعَنِ الأَعداءُ فِيَّ وَيَقدَحوا
مَن خيفَ خَوفَ اللَيثِ خُطَّ لَهُ الرُبى
وَعَوَت لِتُشهِرَهُ الكِلابُ النُبَّحُ
نَظَروا بِعَينِ عَداوَةٍ لَو أَنَّها
عَينُ الرِضى لَاِستَحسَنوا ما اِستَقبَحوا
ما كانَ مِن شُعثٍ فَإِنّي مِنهُمُ
لَهُمُ أَوَدُّ عَلى البِعادِ وَأَسمَحُ


Pokud dosahuje zrak,
z cizoty je zvuk i tvar,
z ostnatého drátu jsou
barvy, pohyby:
nepřátelská vzdálenost
vstříc mi čiší z propasti,
kdybych sklem se propadl,
sežeh’ by mne mráz.


Und höher, die Sterne. Neue. Die Sterne des Leidlands.
Langsam nennt sie die Klage; – Hier,
siehe: den Reiter, den Stab, und das vollere Sternbild
nennen sie: Fruchtkranz. Dann, weiter, dem Pol zu:
Wiege; Weg; Das Brennende Buch; Puppe; Fenster.
Aber im südlichen Himmel, rein wie im Innern
einer gesegneten Hand, das klar erglänzende »M« ,
das die Mütter bedeutet ...... –


Chi vuol la sua persona bella e schietta
mostrare: e chi destrezza e gagliardia:
ed altri, com'egli è, roba perfetta;


Die Hunde, die darinnen sein,
(Ich meine die Verdammten)
Bindt Satan in Gebünder ein
Durch seines Zorns Beamten.
Sie liegen wie das tote Vieh,
Wie Hering auf dem Haufen
Und können ewiglich doch nie
Ersterben noch ersaufen.


梦断辽阳戌
心西火共流
莫言闺里苦
边塞正防秋


Schöne des Mays begeisterte sie, in des Griechen
Tage zurück sich zu dichten; und ihr Spiel war
Manches jener Olympiaden,
Welches verschwand, und noch ist!


da' marmorei palagi su 'l Po discendere lenta
processione e canto d'un fantastico epos.


Že tvoje hvězdné oko v písni slavím,
Nebudiž k marnému ti podivení!
Kde jinde, ne-li v oka čarném smění
Pohroužen všecku bytosť svou rád bavím?
Když se mi zastkví k žasu leskem žhavým,
Anť celou duši tvou v svůj paprsk mění,
A vyzývá mne sladce ku sblížení:
Tu duší svou k tvé v nyvé touze plavím.
A jako barvy duhy rozklenuté
V milostném spolku hravě v sebe splynou
Tvoříce celek v nejkrásnějším věnci:
Tak duše naše v slastech rozplynuté
V objetí tajném ke snubu se vinou,
Jak duchův nebeských dva zasnoubenci.


Do opuštěnosti mých pozdních let
on v kráse stlal mi rozkoš jarních chvil,
a v srdci mém, jež tvrdý osud rve,
zpěv ptactva mladé touhy probudil.


淇门不减越江头
卫女宁论越女游
濮上春花如锦绣
桑中五月采莲舟


So gar hat ihm der Tod fuͤr Augen wollen ſchweben/
Damit ſein Chriſtenthum durch die Gedult geſchmuͤckt;
Sich GOttes Willen nun kan willig untergeben/
Da ihm die Liebſte wird von ſeiner Seit entruͤckt.


Leč dosti. Srdcím kážu kamenným
a všemu citu dávno zastřeným,
v ty jiskru lásky řeč má nevkřeše.
Ó tělo, neklesej mi před časem,
sic dí, že samovraždou sešla jsem;
vy došky, neplačte mi na střeše!


O du Brunn des wahren Lebens,
Voller Lust und Lieblichkeit,
O wie oft nach dir vergebens
Seufze ich in meinem Leid,
Ach wann wird zu dir einst fahren
Meine Seel' aus diesem Land,
So bisher in vielen Jahren
Bleibt in gar betrübtem Stand!
Ach daß möchten bald zerspringen
Die zu starke Lebensbänd',
Daß die Seel' hinauf sich schwingen
Möcht' zu ihrem Ziel und End'!
Ich gezwungen hie muß bleiben,
Gern wollt' fahren bald hinauf,
Mein Begierden stark mich treiben,
Zu vollenden meinen Lauf.
Kann nit länger ausgeschlossen
Von dem Trunk des Brunnens sein,
Der vom Anfang ausgegossen
Gibt mir lauter Freudenwein,
In der Höh' ist er gegründet,
Ihn umfaßt ein' solche Stadt,
Da nur Lieb' und Fried' sich findet,
Da man nichts zu fürchten hat.
Da die Mauren und die Pforten
Glänzen wie der Sternenschein,
Da die Palläst' aller Orten
Edle Stein' und Perlen sein,
Da die Weg' und alle Straßen
Nie vom Regen werden naß,
Ja sein über alle Maßen
Glänzend wie das gülden Glas.
Nichts vom Winter da man leidet,
Keine Wind' zu spüren sein,
Aller Schnee die Felder meidet,
Blitz und Donner halten ein,
Steter Frühling da sich zeiget,
Prangt mit seiner Gärten Schätz'
Gar kein Dorn sich da ereignet,
Alle Frucht bleibt unverletzt.
Blumen sein dort auserlesen,
Nit verändern's ihren Stand,
Laub und Gras bleibt unverwesen,
Haltet immer grün das Land,
Balsam, Honig häufig fließen,
Und bereichen Berg und Tal,
Auch an Bäumen zu genießen
Hängen Früchten ohne Zahl.
Nie zum Untergang da neiget
Sich der helle Sonnenschein,
Immer auch der Mond sich zeiget
Unverändert, voll und rein,
Auch die Sternen nit mehr leiden,
Daß man's treibt zur finstern Wacht,
Von dem neuen Licht nie scheiden,
Fliehen nimmer zu der Nacht.
O du Lamm, bist Sonn' und Mone,
Du der Stadt giebst allen Schein,
Von dir kommt ihr Freud und Wonne,
Alle durch dich selig sein;
Deiner Freunden Glanz darneben
Wird durch dich den Sternen gleich,
O wie freund- und herrlich leben
Allesamt in deinem Reich!
Mit den Palm- und Lorbeerzweigen
Herrlich treten sie hervor,
Ihren Sieg damit zu zeigen,
Du selbst führest ihren Chor;
Groß Frohlocken wird gehöret,
Weil gelegt ist aller Krieg,
Nichts die sichre Freud' verstöret,
Ewig ihnen bleibt der Sieg.
Nit der Geist wird mehr verletzet
Durch des Fleischs Betrüglichkeit
Dies den Stachel nit mehr wetzet
Zum gewohnten Seelenstreit,
Sein einander wohl gewogen,
Wunderfriedsam sein verpaart,
Weil der Leib auch angezogen
Nunmehr hat der Seelen Art.
Solcher Fried' ist gleichermaßen
Bei der auserwählten Schar,
Freudenfest auf allen Gassen
Alle halten immerdar.
Alle in der Jugend blühen
Und frohlocken immerdar,
Keine Sorg' sie kann bemühen
Und erwecken graue Haar.
Was den Menschen je erfreuet,
Haben sie in Überfluß,
Was der Mensch hingegen scheuet.
Weit von ihnen bleiben muß.
Aus dem Brunn des Lebens fließet
Alles Gut ohn' Unterlaß,
Dessen jedermann genießet
Ohne Ziel und ohne Maß.
Also süßlich immer leben
Die so liebe Gottesfreund',
Gern sich aller Dienst begeben,
Nur mit Gott zufrieden seind.
Speis und Trank nach Wunsch sie haben,
Keiner Durst noch Hunger leidt,
Gott mit seinen besten Gaben
Sie erquickt in Ewigkeit.
Fröhlich singen sie und klingen,
Geben ihrem Gott die Ehr,
Auf das immerwährend Singen
Sie zu singen wünschen mehr,
Keinen tut der Neid verwunden,
Eins ist aller Glück und Ehr,
Lieb' sie alle hat verbunden,
Gleich als ein Person da wär'.
Was Gott einem hat gegeben,
Allen macht die Lieb' gemein,
Was gemein, ein jeder eben
Hat, als wär' es sein allein.
Keiner kann da Spaltung leiden,
Dann es ist der Liebe Reich,
Sein die Kronen schon verscheiden,
Macht die Lieb' doch alles gleich.
Diese Lieb' vom Geist entzündet
Immer bleibt in ihrer Glut,
Dann in Gott ist sie gegründet,
In dem lieb und höchsten Gut.
Aller Herz ihm einverleibet
Hat die göttlich Gütigkeit,
Darum stets bei allen bleibet
Die gewünschte Einigkeit.
Keine Plag' sie wird berühren,
Nichts den Leib wird machen matt.
Ja gar nit wird sein zu spüren,
Was vom Tod nur Namen hat.
Süßlich viele Instrumenten
Mit dem Singen stimmen ein,
Dieses Musikspiels Regenten
Gottes liebe Geister sein.
O! wie großes Gut wird geben
Denen, so aus dieser Welt
Gott beruft zu jenem Leben,
Und den Engeln zugesellt,
Da sie fröhlich immer sehen
Unter ihnen Sonn' und Mon,
Da sie ewiglich bestehen
Bei erlangter Ehrenkron'.
Ach zu welchen Freud' und Ehren
Werden Gottes Freund erhebt!
All mein Wünschen und Begehren
Nur nach diesen Gütern strebt.
Alle Güter dieser Erden
Sein doch lauter Eitelkeit,
Können nit verglichen werden
Mit dem, was uns Gott bereit.
Jesu, wollest mir erwerben
Die so große Freud' und Ehr,
Gern alsdann ich jetzt wollt' sterben,
Und kein Ding begehren mehr!
Meine Seel' hast du versöhnet
Mit dem liebsten Vater dein,
Laß sie auch von dir gekrönet
Deines Reichs ein Miterb' sein!


Que veux-tu ? bel enfant, que te faut-il donner
Pour rattacher gaîment et gaîment ramener
Ces cheveux qui du fer n'ont pas subi l'affront,
Et qui pleurent épars autour de ton beau front,


Liebhold, meiner Freundschafft Seele, wilst du von mir scheiden hin,
So gedencke, das ich armer bloß ein kalter Cörper bin.


有个小扉松下开
堂前蔬药绕畦栽
老翁抱孙不抱瓮
刚欲灌花山雨来


Príncipe


تَلَوَّى ظَلاَمُ اللَّيْلِ بِالصُّبْحِ ظَالِماً
إِلَى أَنْ تَبَدَّى الضَّوْءُ وَانْقَشَعَ الْحَلَكْ
كَمَا سَرَقَ الْعَبْدُ الْعَبُوسُ عِمَامَةً
فَأّخْرَجَهَا مِنْ تَحْتِهِ حَاكِمُ الْفَلَكْ


Nichts, als grauser Berge Thürme,
Würden, nicht für Thier' allein,
Auch für Menschen, für Gewürme,
Sämtlich unersteiglich seyn,
Falls die Welt, mit ihrer Schwere,
Statt der Ründe, eckicht wäre.
Ja sie könnte sich nicht drehn,
Noch in gleicher Wage stehn.


Albanie/ soll denn dein warmer schooß
So öd und wüst/ und unbebauet liegen?
Im paradieß da gieng man nackt und bloß/
Und durffte frey die liebes-äcker pflügen/
Welch menschen-satz macht uns diß nelle weh?
Albanie.


Já doufal, že jak z mohutného kmene
z mé krve větví nesčíslných tlum
ku hvězdám hrdou korunou se sklene,
v šíř světa rozlije svůj slavný šum,


Na lodi v dálce však Asker Ryg rouhá se nad vod ruch:
„Opate kněže, kde mstný Bůh?“


Nach einer Zeit von sieben Tagen
War Meister Affe so beherzt,
Sich an den Leuen selbst zu wagen,
Und nun war seine Gunst verscherzt.
Die Majestät, anstatt zu lachen,
Befahl ihm den Proceß zu machen.


En floraison de chair par guirlandes d'ennuis !


Напрасно говорят, что случай есть слепец:
Сию минуту он вручил тебе венец,
Тебе, рожденной быть царицею сердеСей выбор доказал, что случай не слепе


S mit benne látsz megtestesűlve:
Erény és szerelem;
S a néptömeg, varázslatánál
Kéjtengerré leszen.


韩门今日有真传
兴起斯文四百年
可惜飞龙卧荒枥
闲看翠翮落虚弦


Aztán meg - és ez tán a legfőbb -
Etelke is még csak gyerek;
Várhatna még akár esztendőt;
Ám csak hadd epekedjenek.
Ismeretségük is rövid még,
Hadd nőjön az, hadd növekedjék.
Nem tart soká a szerelem,
Sem semmi, ami hirtelen.


寒食尊中酒
清明陌上花
莫教愁送老
须仗醉为家


Však my se ho za ty jeho
hromy neprosíme,
pokud máme své kanony,
sami si zahřmíme!“


Thus stand the  gazing on a Deed,
Which do's all humane Chastisements exceed;
Enfeebl'd seem their Instruments of smart,
When keener Words can swifter Ills impart.


يا عقل كم منك قلة الأدبِ
في الله فاسجد إليه واقتربِ
تجول في الكائنات تطلبه
كطالب جذوة من اللهب
في جوف ماء يدور فيه ولا
تراه يوما يفوز بالأرب
فجذوة النار يستحيل بأن
تكون في الماء رح بلا تعب
كذاك حق اليقين خالقنا
وجود حق محقق الرتب
وكل شيء به بدا عدمٌ
مقدر كالستور والحجب
فاعرف به نفسك الحقيرة لا
تغفل وكن قائماً به تصب
واعبد به مؤمناً بملته
ومخلصاً دينه عن الريب
واحذر من الفكر فيه إنك لا
تقدر تدري أَثِمْتَ فلتتب
ولا تغالط وكن على وجل
منه ودم به جاهلاً وغبي
فإنه الله في الغيوب متى
شهدته أنت ظاهراً يغب


Drauf so gehn wir neuen Brüder
auf das nahe Golitz hin,
da denn auch nichts mangelt wieder,
was ergetzet unsern Sin.
Heint ist gleich die andre Nacht,
daß man Hochzeit da gemacht.


Wie könte, Schönste, wohl das Glück mich ärger hassen,
Als daß es dir so schnell
Befiehlt mich zu verlassen?
Heist diß nicht ungerecht? welch unbarmhertzger Schluß!
Daß ich dich lieben soll und doch entbehren muß.


Em castelãs altivas, medievais,
Que choram às janelas ogivais,
Perdidas em românticos castelos!


Ach, laß vns hören, HERR, dein wort,
das vns thut frid zusagen,
Gepredigt werd an manchem ort,
auff das wir nicht verzagen
Vnd lestern Gott
in vnser not,
in thorheyt vnd vngedult
müssen tragen vnser schuldt.


Otec nashromáždil lakotně;
synek rozutratil ochotně.


Wie jauchtzte doch die Hölle da,
Als sie dich so gefangen sah,
Wie dreute Satan deinen Schafen,
Da er den Hirten hatt' erlegt!
Der Himmel selbst stand unbewegt,
Da du, sein Führer, eingeschlafen,
Und dieses große Gantz' erbebt,
Als sein Erhalter überlebt.


Long had be trod the stiffen'd plain,
Fatigued, benumb'd with piercing cold;
Just as his hopeless spirits droop'd,
A not far distant bell was toll'd.


Cansado te encostares
E dela vires surgir a umidade e depois a gota,
Pensa, amado meu, com carinho,
Que aí esta a minha boc
Se teus olhos ficarem nas praias
E vires o mar ensalivando a areia
Com alegria pensa amado meu
Num corpo feliz
Porque é só te
Se descansares sob uma arvore frondosa
E além da sombra ela te envolver de ar resinoso
Lembra-te com entorpecência amado meu,
Da delicia do meu ventre amoros
Quando olhares o céu
E vires a andorinha tonta na amplidão
Pensa amado meu que assim sou eu
Perdida na infindável solidã
A noite quando as trevas chegarem
E vires do firmamento
Uma estrela cair e se afundar
É sinal amado meu
Que o teu amor vai me abandona
Na morte, quando perderes o último sentido
E a tua própria voz
Em forma de pensamento
Te subir ao ouvido
Deixa escorrer a derradeira lagrima pelo teu rosto
Nascida do extremo alento do coração
E pensa então amado meu
Que ainda é um suave carinho da minha mão!


Der nippt verstohl'ner Weise,
Der spielt mit dem Geschmeid,
Der zieht im Sande Kreise
Mit Fußes Lichtigkeit.
Der äugelt mit der Schale
Von schillerndem Crystall,
Der schwenket Gluthpokale
Und trotzet ihrem Fall!


Jsme zvláštní lid!
Ač máme těžké existenční boje,
ač nevíme dnes, jak as zítra bude,
přec večer klidně zavřem’ oči svoje
ať kdekoliv. – Vždyť domovem jsme všude.
Ač trpké je to naše živobytí,
přec je nás mnoho, kteří jasně cítí,
že neměnili bychom ani s králi
za svoje tužby, svoje idealy.


汉津清浅漾轻波
闻道西山木石多
何事为桥役灵鹊
不教精卫去填河


Я знаю, гордая, ты любишь самовластье;
Тебя в ревнивом сне томит чужое счастье;
Свободы смелый лик и томный взор любви
Манят наперерыв желания твоЧрез всю толпу рабов у пышной колесницы
Я взгляд лукавый твой под бархатом ресницы
Давно прочел, давно — и разгадал с тех пор,
Где жертву новую твой выбирает взоНесчастный юноша! давно ль, веселья полный,
Скользил его челнок, расталкивая волны?
Смотри, как счастлив он, как волен… он — ничей;
Лобзает ветр один руно его кудреРука, окрепшая в труде однообразном,
Минула берега, манящие соблазноНо горе! ты поешь; на зыбкое стекло
Из ослабевших рук упущено весло;
Он скован, — ты поешь, ты блещешь красотою,
Для взоров божество — сирена под водо


Quando dal proprio sito si rimove
l'arbor ch'amò già Phebo in corpo humano,
sospira et suda a l'opera Vulcano,
per rinfrescar l'aspre saette a Giove:


Tu Jméno Věčného zřel v svatém písmu hvězd – –


A una vieja que ignoraba
quince lustros que tenía,
y un mondadientes llevaba
(aunque sin ellos estaba),
un galán la dijo un día:
Deja los impertinentes
modos de engañar las gentes
con que mientes desengaños,
Clenarda, porque tus años
son el mejor mondadientes.


Freund! wir sind der Huld nicht werth
Die das Glück uns schon beschert,
Phöbus schenckt uns grosse Dichter,
Aber wir sind Midas-Richter,
Hören offt den Waldgott Pan
Lieber als die Musen an.


Daheim, daheim! Nach so viel Wandertagen,
Nach so viel Nächten, wo ich sturmverschlagen
Schlaflos im Schiff ersonnen meinen Reim,
Nach Frost und Glut auf öden Felsenstiegen,
Nach ew'ger Hast - o welche Zauber liegen
In diesem kleinen Wort: Daheim!


dias voados no albume
céus voados


S de furcsa állat a magános ember,
Szeretne látni büszke partokat
S kilépni egyre soha-soha nem mer,


Ticho kol... V písku tom na sta a tisíce leží
těl mrtvých se stopou ran v lebkách a na prsou jen.


Nem nyilnak számomra a rózsák bimbói,
Mellyekből készültek Fillis koszorui!
Igy, mik régen voltak szivem ujjittói,
Már most keservemnek lesznek árasztói!


So ist es auch ergangen:
Kaum war der Winter fort,
Die Spatzen fröhlich sangen,
Man hörte kaum sein Wort.


斋心露祷倏经旬
一抚焦枯一怆神
闻说道中停辔日
屡将甘苦问疲民


So lass dasselb' auch vmb dich seyn,
Halt es von aller Welt-sucht rein
Vnd deinem Dienst befohlen,
Biß mit der Zeit
Mich dein Geleit
Den Meinen nach wird holen.


És még azon túl, messze, mondhatatlan
Távolságok felé röppenve el,
Kérdéseimre, hol a vég azokban?
Kétségbeejtő némaság felel.


Maria, wo soll ich dein Bettlein hin machen?
Maria, mein einziges Kind!


Gott wil, daß alles sey, drumb ist nichts wieder ihn,
Das thut ihm weh, daß ich nicht eines mit ihm bin.


翩翩公子一何佳
衔命穷山薄岁华
独自把将诗过日
不知梅影下窗纱


Sieh aber, wie mir fällt der Muth.
Laß, ach laß deine Himmels-Glut,
Den Liebes-Geist, den Geist der Freuden,
Herr, meinem armen Fünkelein
Ein warmes Reitzungs-Lüfftchen seyn;
Ist der der dritte von uns Beyden,
Er unsres Bundes Band und Pfand,
So halt ich ewig bey dir Stand.


出头天外便纵横
谁信无心个样生
捩调不从龙驾御
要渠西去却东行


Leb' wohl, du traute Zelle,
In Tränen grüß' ich dich;
Denn wieder trägt die Welle
Zum fernen Lande mich!


Mirasi qui fra le meonie ancelle
favoleggiar con la conocchia Alcide.
Se l'inferno espugnò, resse le stelle,
or torce il fuso; Amor se 'l guarda, e ride.
Mirasi Iole con la destra imbelle
per ischerno trattar l'armi omicide;
e indosso ha il cuoio del leon, che sembra
ruvido troppo a sì tenere membra.


Lobet den Herrn, des Herrn Heerschaaren, ihr dienenden Kräffte,
Die ihr den Willen des Herrn treulich und willig vollzieht.


Dort der Bogen, klein und enge,
Schwach gestützt und schwer verletzt;
Wem von all der Heldenmenge
Ward so ärmlich Mal gesetzt?
Titus. O, so laßt es fallen!
Denn obs auch zusammenbricht,
Solang Menschenherzen wallen,
Brauchst du, Titus, Steine nicht.


Dan stolze setzen hart an mich,
der starck sucht mein Sel trotziglich,
weil sie nach dir nicht fragen,
Drumm steht mir Got bei gnädiglich,
enthält mein Sel vor zagen.


nel turchino biancheggiare;
e sul poggio, più lontani,
i cipressi neri stare.


Ich liege vor dir auf meinem Angesicht;
O läg' ich, Vater, noch tiefer vor dir,
Gebückt in dem Staube
Der untersten der Welten!


Si el hombre en su Dios confía,
solo Dios debe saberlo.
Pues nadie habrá de entenderlo
si va como en procesión
mezclado con un montón
que no hace más que ofenderlo.


Soll mit dem reichen Perlenschmuck hafisischer Gedichte prangen!


البطنُ لا أسلكُهُ
فإنّني أحذرُ مِنْ
وأركب الظهرَ بَلَى
مَن ركبَ الظهرَ أَمِنْ


Doch niemand pflegt im Schweiß des Angesichts
Hier abzubüßen seine Sündenfälle,
Und sehr entbehrlich scheinen Feigenblätter.


toda rua tem seu curso
tem seu leito de água clara
por onde passa a memória
lembrando histórias de um tempo
que não acaba


Die Weißheit gieng mit diesen Worten
Und traf nun beßre Wohnung an,
Zur Lehre, daß man aller Orten
So Gut- als Böse finden kan;
Denn sie ersah mit heitern Blicke
Zwey Augen auf ein Buch geheft
Und sprach: Dies ist ein seltnes Glücke,
Wo mich nur nicht ein Schatten äft.


Sie wenden sich, sie wollen mich verlassen,
wieder hinauf die Schlucht, zurück zum Fest.
Sie brechen Zweige vom Gebüsch, sie kränzen
im Gehn ihr Haar damit – o bleibt doch! wartet!
ich kann nicht nach so schnell! der Wassersturz!
die Brücke liegt zu weit! mein Krönungskleid,
mein schweres Krönungskleid, o wartet doch,
ich werf es ab! da liegt es! O wie leicht
atmet der nackte Mensch! – Das Wasser schäumt mir
um Brust und Schultern. Ich bin drüben; ich
erreiche euch! Sie flüchten. Ich bin schneller.
Ich höre hinter mir ein Schwirren: ich
bin auch beflügelt. Sausend, doppelfarbig,
aus Himmelsblau und Höllenrot geflammt,
treibt mich mein Schwingenpaar der Blonden zu:
ich halte sie. Ich – Beide muß ich haben:
dich mit den braunen Augen will ich noch!
Jetzt! – Nein. Die Blonde ist entschlüpft. Sie jauchzen.
Sie reichen sich die Hände. Jubelrufe
begrüßen unsre Jagd; Gesang; ein Reigen
tanzt blütenschwingend uns vom Fest entgegen.
Jetzt: zwischen meinen Fingerspitzen – ja:
hier braun, hier blond, ihr fliegendes Haar – und jetzt:
ich halte Beide. .. ach ... ich bin erwacht.


Oko dne se zvolna uzavírá,
stínů řasy těžce dopadají,
ruch a hlomoz, vzdech i hudba zmírá,
staré upomínky v slzách tají.


Wenn sie sich ergrimmet strecken
Aus der Tiefe hoch hinauf,
Brechen sie die Luft: Sie lecken
Gar das Wasser zischend auf.
Sie verschlucken, sie zerstechen,
Sie zermalmen, sie zerbrechen
Alle Dinge: Stahl und Stein
Schlingt ihr heisser Schlund hinein.


Now haste, now haste, ye maids, I pray,
Fetch water from the spring:
She falls, she falls, she dyes away,
And soon her knell they ring.


Die Stände zeigten so viel Dummheit,
Als guten Ständen nötig tut,
Mehr Rührigkeit und minder Stummheit
Und just den rechten Redemut.


Ehmals kanntest du mich, sprach sie, und lächelte;
Ehmals kanntest du mich, sprach sie, und träufelte
Ihres himmlischen Nektars
In die bebenden Lippen mir:


Singend schwinget schlinget
Ringet Brust an Brust,
Wer den andern zwinget
Fühlet frei die Lust
Denn wer hingestrecket
Reichet ihm den Kranz,
Eichengrün bedecket,
Seiner Stirne Glanz.


Drum Heil dem Erdensohne,
Dem beide die Kränze geweiht;
Des Guten und Schönen Krone
Spottet der siegenden Zeit!


A Vilém Postel hlavu k prsům chýlí,
pak vztýčí ji a oči jeho svítí
jak luna nad vodou. „Jsem tedy blázen?“
snivým se hlasem ptá, pak drahnou chvíli
se dívá knížatům na hrdé tváře,
a velká slza démantové záře
mu teče po líci: „Jsemť blázen, blázen,“
dí konečně a chýlí se mu hlava.
„Já doufal, jimi svět že bude zmlazen!“
Pak dodá: „Prosím, v žalář ať jsem vsazen.
Vy pravdu máte, já jsem blázen, blázen.
Já podrobuji se a kloním šíji.
Za žalář v klášteře buď Bohu sláva!
Jedinou prosbu: Ať je v Normandii!“


Jde k půlnoci... Teď v olšinách se stmělo.


Il envoie au Négociant un télégramme :
« Gardez-Le-moi. » — « C’est fait », répond avant la nuit
Un petit bleu.


Vnd ich sterb in seiner Schuld,
Edle Seele, nimm Gedult,
Fleuch mich undanckbar zu schelten.
Dein Vermögen war zu groß,
Ich hergegen arm und bloß,
Itzt wird dir es Gott vergelten.


De én megmondtam, hogy szivében
Megannyi szörny az indulat.
Hogy izzó láva ég erében
És szenvedélye - fenevad,
Amely nagylelkü, olykor, mondják;
De hogyha egyszer vért szagolt, hát
Jöhet az isten angyala,
Bizony hamar fölfalja a.


Einem andren abgeliebet,
Einem andren abgediebet,
Einem andren abgelogen,
Einem andren abgetrogen,
Einem andren abgeeydet,
Einem andren abgekreidet
Weib, Geld, Gut, Vieh, Hülle, Völle,
Und was sonst erwarb sein Wille:
Diese, seine schöne Habe,
Nennet Veit deß Herren Gabe,
Wil von solchem Gott bescheren
Sich mit Gott und Ehren nähren.


D' Bücher nu 'nd die Gesellschaften heuer
Sind oder gar schlecht oder gar theuer;
Bin hie und da doch rumgekommen,
Habs aller Orten so vernommen.
Der Nachdruck und die Bulerei'n,
Sagt man, die sollen Schuld dran sein;
Und weilen die Bücher doch s' Oel sollen geben
Zur Gesellschaft und bürgerlichem Leben,
Meint ich, die hohe Obrigkeit
Steurte der Landplag zur rechter Zeit,
Sonst die Gelehrten, die recht studieren,
Alle müssen Hungers krepiren.


	Se tu sapessi el duol che l'alma atrista
e mostrar ti potessi el tristo core,
so che saresti assai più dolze in vista
e ti dorresti del tuo lungo errore.
Per crudeltà già mai gloria s'acquista,
né per far consumare un servidore:
benché sie mie signor, io servo umile,
quanto più umana, tanto più gentile.


Je me ris du bras le plus fort,
Je me moque bien des malices,
De la haine en fleur qui se tord,
Plus caressante que les lices ;
Je pourrais faire mes délices
De la guerre au bruit du tambour,
De l’épée aux froids artifices,
Si je suis avec mon Amour.


Also standen beide Weiber
Hohen Leibs sich gegenüber,
Und je lauter jene lachte,
Desto traur'ger wurde diese.


Fehér virág és rózsaszín virág
egész csokros halom
szedegetve össze
az asztalon
hogy gondoljunk a hűvös csókú őszre.


Héritiers des douleurs, victimes de la vie,
Non, non, n'espérez pas que sa rage assouvie
Jusqu'à ce que la Mort ouvrant son aile immense,
Engloutisse à jamais dans l'éternel silence


Der König spricht's, ein leiser Spott
Fliegt über seine Züge;
Dann ruft er stolz: »Verhüt' es Gott,
Daß ich dich feig belüge!
Ich schulde dir nicht Treu' noch Dank:
Waldfräulein blond, Waldfräulein schlank
Ist Cliffords schöne Tochter.«


Tels, maître, esclaves, chien, par le fracas affreux
De la tempête qui se déchaîne et qui pleure,
Veillent, cette nuit-là, sans se parler entre eux.


Die Gräber springen auf. Der Toten Hand
Streckt weiß und kalt die Knochenfinger aus.
Sie winken euch aus ihrem dunklen Land.
Und ihr Geschrei erfüllt das Riesenhaus.


A on utkvěl v děvu své ničící zraky –
Uhranul tu růži – – oko neodvrací –
A ty oči její nepohnutě hledí –
A duchové její – ty ani nevědí,
Že to pouhá pravda, co se kol ní děje,
Že se na ni sen milostných duchů směje,
Že se její pokoj na vždy kácí;
Duši její kryjou klamné, zrádné mraky. –


江草知寒柳半衰
行吟怨别独迟迟
何人讲席投如意
唯有东林远法师


两边黄幕护朱檐
中贵当头候捲帘
扶起金鸡争抢取
要教天表庶民瞻


日没还上天
月缺还再圆
如何同心者
一别阻山川


para que
fazer poesia?


Den Wandersmann – ach, welcher Fund! –
Grub aus dem Schnee der Klosterhund;
Noch fest umklammert hielt die Hand
Das Banner, drauf der Wahlspruch stand:
Excelsior!


Fu da lhauthorita d un huom si degno
come Rinaldo gliparea al sembiante
si mosso il Re che disse: & fece segno
che non andasse piu la pugna inante
poi nanzi a lui: nanzi ai baron del regno.
donne e donzelle: & altre turbe tante
Rinaldo fe linganno in tutto expresso
chavea ordito a Ginevra Polinesso


Z šera hlubokého chrámu
všechny zašlé tóny tuším,
jež tu zněly k lačným uším
Boha snu a Boha klamu.


Das zeigt uns schon ein flücht'ger Blick auf fremde Nationen,
Sie Alle flechten heut', wie wir, dem Todten frische Kronen!
Der Brite nimmt von Shakespeares Haupt die ewig grünen Reiser
Und bringt sie Deutschlands Goethe dar als nachgebornem Kaiser;
Der Franke, der von Alters her zu unserm Splitterrichter
Bestellt sich dünkt, verspottet uns, doch preis't er unsern Dichter,
Und in Italien sogar wird's staunend zugegeben,
Daß auch in einem Eichenhain noch Nachtigallen leben.
Was lehrt uns das? Doch ganz gewiß, daß wir nicht thörigt prahlen,
Wenn wir dem Abgeschied'nen jetzt die letzte Schuld bezahlen,
Ja, daß vielleicht zu uns'rer Schmach, wenn wir's nicht selber thäten,
Die bittersten der Feinde uns mit Freuden hier verträten.
Denn das, was Goethes Geist errang, das ist, wie Thau und Regen,
Ein Eigenthum der ganzen Welt, nicht bloß für uns ein Segen,
Es kennt, wie alles Höchste, nicht die Volks- und Länderschranken,
Drum braucht man bloß ein Mensch zu sein, um ihm dafür zu danken.


Maria, du Königin – süßes Licht,
Ich schaue und höre – ich finde dich nicht!
Wie hab' ich sonst deine Hände geküßt,
Deine Lippen gestreift in sel'gem Gelüst.


Jsou ženy delikátní s milenci subtilními,
jsou nyvé páry dítek Astartiných,
jež s kalným leskem nostalgie v oku
svá měkká ňadra slunci obnažují
a v divých nocích lásky k Němu
Bože! vzdychají.


Sei nur ohne Sorgen,
Wie sich das ertrage!
Schläfst du lang am Morgen,
Sind dir kurz die Tage.
In der Nacht verborgen
Ruhet wohl die Plage,
Und von heut zu morgen
Spinnt sich hin die Klage.


Leise hört' ich sie und sachte
Wie ein ferner Erntekranz,
Der den Dank dem Herren brachte
Bei der Sensen hellen Glanz.


Lenzi, perch'io in loco alpestro ed ermo,
Dove lungi da voi gran tempo giaccio
Tra fieri venti e sempiterno ghiaccio
Contento viva ognor più lieto e fermo;


Bělostné růže v odkvětu.
A je tak smutno. Smíchem zvoní
jen refrain tvého kupletu –
Ta bílá růže, co je po ní!


Es vergrössert unsre Frewde,
Was so unverhofft entsteht.
Weil man gantz bekümmert geht,
Ist besorget und in Leide,
Behtet für Dich spat und früe,
Und Dich dort schätzt, bistu hie.


Noc probděl Nero v radovánkách pustých,
a před svítáním v čele davů hustých
se hlučně vracel. Noc ta byla tmava. –
Vzplál smolný sloup! V něm zasvítila hlava
a živé tělo, pochodeň teď pouhá –
hned vedle druhá, po nich řada dlouhá. – –
V to duje vítr. Rozbíhá se plamen,
tu přes tvář muže, tam zas kolem ramen,
a rozšíliv se na hruď kmeta holou,
šat děvy hltá nasycený smolou. –
Tak umírají vyznavači Krista!
A ještě svítí mučeníci noví,
když v hebkém loži Nero již si hoví
a v duchu zase nové kvasy chystá.


Tkví mezi stromy v rudém šatě,
od dálky hledí nesmělá,
a kapky rosy planou zlatě,
jak lustry v stíně kostela.


„Tak vidíš, vidíš... vše ti dám
a tu noc s tebou pohlídám.
Však vím, že se ti tuze stýská.
Až v oku se ti slza blýská, –
nu neplač, neplač, jsem tu já.“


Ein neuer Dom steigt herrlich in Deutschland dann empor,
Da wacht mit Lichteswaffen der heiligen Streiter Chor,
An seinen Pforten möge der Spruch des Weisen stehn:
Ist's Gottes Werk, wird's bleiben, wo nicht, selbst untergehn!


« Ce malheureux combat ne fit qu’approfondir
L’abîme dont Valois voulait en vain sortir.
Il fut plus méprisé, quand on vit sa disgrâce ;
Paris fut moins soumis, la Ligue eut plus d’audace,
Et la gloire de Guise, aigrissant ses douleurs,
Ainsi que ses affronts redoubla ses malheurs.
Guise, dans Vimory, d’une main plus heureuse,
Vengea sur les Germains la perte de Joyeuse ;
Accabla, dans Auneau, mes alliés surpris ;
Et, couvert de lauriers, se montra dans Paris.
Ce vainqueur y parut comme un dieu tutélaire.
Valois vit triompher son superbe adversaire,
Qui, toujours insultant à ce prince abattu,
Semblait l’avoir servi moins que l’avoir vaincu.


Se ben da voi, Madonna, i' fia lontano,
Giamai non lassarò lo vostro amore;
L'alma, che al mio partir vi lassai in mano,
Lieta con voi dimora a tutte l'hore.
Gli occhi legiadri vostri ogni hor mi stanno
Scolpiti vivi vivi in mezo el core.
Ma se fortuna vol vedermi privo,
Pur sempre u'amerò per fin ch'io vivo.


tam-tam,


Řekli sobě, že až lípu
jaro v nový šat ustrojí,
na věky ta srdce mladá
v jeden vínek kněz jim spojí.


Liegt dir Gestern klar und offen,
Wirkst du heute kräftig frei;
Kannst auch auf ein Morgen hoffen,
Das nicht minder glücklich sei.


A csapat eközben lám már odaére,
Odarúgtat Lőkös, fiatal vezére,
Porosan, izzadtan, le se’ szállt a lórul;
Rosszat susog a nép eme hírmondórul.
Maga elé mindjár’ intette királya,
Bársony könyöklőjén lehajolt hozzája,
Szólt valamit lassan, mire Lajos képét
Láng csapta, felugrott, s kirugá a székét.


Mé lásky? Pocit vonný, sladký
mi dávaly vždy z počátku,
já házíval vždy život vratký
vší silou v takou pohádku –


إِن جِئتَ مَسجِدَ نَجلِ الجِيلِ صَلِّ مَعَه
ولاَ تُرَتِّبهُ وأهجُر خَلفَهُ الجُمَعَه
ولا تَكُن خَلفَهُ في سُنَّةٍ أبَداً
ففي إِمَامَتِهِ الأَحكَامُ مُجتمِعَه
فَقَد رأَينَا بِه سِيمَا تُؤيِّدُ ما
أخفَاهُ مِن حَالِهِ والنَّاسُ مُطَّلِعَه
فَالبَعضُ رَآءٍ لَهُ والبَعضُ سَامِعُهُ
ولَيسَ مَن رَآءَ شَيئاً مِثلَ مَن سَمِعَه


Ondřeji Hofře, ty hlupáku,
co chceš s tím kamenným steskem?
Slunce tu hermu tvou polívá
nejčistším dubnovým leskem.


Éljen hát Budai Ésaiás, s vele
Nyerjen díszt Ercsei Klárája kebele!


Na loži dlím slabý, chorý já.
Dobří mniši se mnou tuto prodlí,
za spásu se mojí duše modlí.
Zvonit slyším Ave Maria.


他道侧书易
我道侧书难
侧书还侧读
还须侧眼看


Quejosas, Dorotea, están las flores,
que las colores las habéis hurtado;
y la frígida nieve se ha quejado
de que mayores son vuestros rigores.
Quejoso está el amor, que los amores
se han remitido a vuestro pecho helado,
y el sol, que en vuestros ojos abrasado
desprecia los laureles vencedores.
Quejosa está de vos naturaleza
por vuestra condición áspera y dura,
que para humana os dio tanta belleza.
O menos perfección o más blandura;
que, a presumir de vos tanta dureza,
¿cómo os pudiera dar tanta hermosura?


Tu devi, o lauro, cingere l'esangue
fronte dei morti! E nella nebbia pigra
alle tue bacche del color di sangue,
venga chi migra,


A dobře vím, dojdu-li posléz k cíli,
s úsměvem na rtech kdo mi vyjde vstříc:
určitě muž to bude konjunktury.


Die schönsten Früchte, frisch gepflückt,
Trägt er zum grünen Festaltar,
Und bringt, mit Blumen reich geschmückt,
Sie fromm als Morgenopfer dar.


edep ya hu, edep”


«Timor nostro appetito non raffrena»
diss'io a lui «ché la misericordia
de Dio al peccator mai non s'arena.


Pojď a sedni, milý hochu, sdílejme své stesky spolu,
pro modré-li moře pláčeš – pro Bílou já pláču horu. –


Jak všechněch ztracených těch chvil dnes lituju,
kdy před Tebou jsem, vzdychající, stál,
a bázní chvěje se, a touhou chvěje se, jsem po Tvém jablku
jen jako zloděj ruku vztahoval!


robenson


Že tak ji miloval, rád rouhačem se stal,
by její námitky i bázně vyvolal,...
i její úžasy a její bolesti,
v nichž mohou velké sny a city rozkvésti...


So vil man wol körnlein sands
am ufer des Morenlands,
so vil gras in dem feld stehen
man kan sehen;
so vil tropfen in dem meer,
so vil fisch die wasser bringen,
vögel durch den luft sich schwingen
und so vil der herbst weinbeer.


ومتى ترى اطفال غزة أصبحوا
ما بين أشلاء وبين حطام؟؟


Dir schenk' ich Garten, Wies' und Hain
Und dort das Winzerhaus;
Du sorgst wohl, daß auf meinem Stein
Nie gehn die Blumen aus.«


Hier ist die meinige, nichts trenne unsern Bund.


Sonst stünde dieser Stein entstellt und kurz
unter der Schultern durchsichtigem Sturz
und flimmerte nicht so wie Raubtierfelle;


قضى حُبُّه ألا تُطَاعَ عواذله
وهل يَرعوى للعَذل والحبُّ شاغلُه
محبٌّ يَحُلُّ الوَجد عقدَ اصطبَارِه
إذا البَينُ شُدَّت للفراقِ رواحلُه
أأحبابَنا إن ألَّف الدهرُ شَملَنا
تحلى بلُقياكم من العيش عاطلُه
نأيتُم فلولا ما تُقَرِّرُهُ المُنى
بقلبي عليكم ما استقَرَّت بلابلُه
وأهيفُ يحكي الغصنُ لينَ قوامهِ
وتفعَلُ أفعالَ الشَّمُولِ شَمائَلُه
يَلينُ إلى أن يَجرَحَ الوهمُ جسمَه
وتَغرَقَ في ماء النعيم غَلائِلُه
إذا ما بدا من شعرِهِ في ذوائبٍ
رأيتَ غزالاً لم ترُعهُ حبائِلُه
رَمَى فانتضى من لحظ عينيهِ صارماً
عذارَهُ عند الناظرين حمائَلُه
وسدَّدَ من عطفَيهِ لَدناً مُثَقَّفاً
وناظُرهُ الفَّتانُ بالسِّحر عاملُه
أرى خصره أهدى لجسمي تحولَه
فها أنا فيه مدنف الجسم ناحِلُه
رماني فأصمى نُبلُ عينيه مُقلتي
فواهاً لصبٍّ قد أُصيبَت مَقائَلُه
أأرجو حياةً عِندِ من ماسَ أو رنا
ورامِحُهُ يَسطو على ونابله
وإني لمعتادٌ بحملِ خُطُوبهِ
إذا كلَّ أو أعيى من الهمِّ حاملُه
أقول لفقري مرحبا لتيقني
بأن عليّاً بالمكارم قائِلُه


colui ch'è dentro assetta lo scoppietto
e stava al bucolin quivi alla posta:
trasse uno strale a Rinaldo nel petto
che si pensò di passargli ogni costa;
ma la corazza a ogni cosa ha retto.
Rinaldo allor dalla buca si scosta
e disse: - Costì ancor non se' sicuro
se 'l sasso più che porfir fussi duro:


Co vy jste k Bohu volali
a bolestí se třásli,
hříšníci se Vám rouhali
a na mukách se pásli.


Zírá dlouho okem velebystrým modra do výše
Poutník přespanilý, kde nebeský druh se ukrývá:
„Doprovodil (rce) Seraf velký Bože juž mne ku sídlu. –
Po pramenu skalném jak touží v hájině laňka:
V úvalu tom duše má tako ó má spáso po tobě!
Křídel svých Pane ostříhej ve stínu mě vezdy,
A k tobě denně se z ust bude mých jen chvála vynášeť.“
Domluvil, a sklepené od přírody vejde do síně.


年年此际走烟岚
人亦何尝谓我贪
归见交亲话清胜
且无防患在三缄


别十三年返故居
可怜世业半空虚
布囊惟有焦琴在
乞与秋风葬阖闾


s únt szemed elmereng
bor közt,
ily képet, mely dereng
por közt,


Днем ли, или вечером,
Ранней ли зарей —
Только бы невидимо
Пел ты надо мноНадолго заслушаюсь
Звуком с высоты,
Будто эту песенку
Мне поешь не т


De los cuatro reinos, decíamos,
indudables como el Korán,
que por grandes y por cabales
alcanzarían hasta el mar.
Cuatro esposos desposarían,
por el tiempo de desposar,
y eran reyes y cantadores
como David, rey de Judá.
Y de ser grandes nuestros reinos,
ellos tendrían, sin faltar,
mares verdes, mares de algas,
y el ave loca del faisán.
Y de tener todos los frutos,
árbol de leche, árbol del pan,
el guayacán no cortaríamos
ni morderíamos metal.
Todas íbamos a ser reinas,
y de verídico reinar;
pero ninguna ha sido reina
ni en Arauco ni en Copán.
Rosalía besó marino
ya desposado en el mar,
y al besador, en las Guaitecas,
se lo comió la tempestad.
Soledad crió siete hermanos
y su sangre dejó en su pan,
y sus ojos quedaron negros
de no haber visto nunca el mar.
En las viñas de Montegrande,
con su puro seno candeal,
mece los hijos de otras reinas
y los suyos no mecerá.
Efigenia cruzó extranjero
en las rutas, y sin hablar,
le siguió, sin saberle nombre,
porque el hombre parece el mar.
Y Lucila, que hablaba a río,
a montaña y cañaveral,
en las lunas de la locura
recibió reino de verdad.
En las nubes contó diez hijos
y en los salares su reinar,
en los ríos ha visto esposos
y su manto en la tempestad.
Pero en el Valle de Elqui, donde
son cien montañas o son más,
cantan las otras que vinieron
y las que vienen cantarán:
—«En la tierra seremos reinas,
y de verídico reinar,
y siendo grandes nuestros reinos,
llegaremos todas al mar».


Jen odvahu, bys k ose té moh’ vkročit
a cítit v zklamaných všech nadějích,
že tato osa tvojím srdcem běží.


He left his Father's Throne above,
(So free, so infinite his Grace!)
Empty'd Himself of All but Love,
And bled for  helpless Race:
'Tis Mercy all, immense and free!
For O my GOD! it found out Me!


急难思我弟
万里各漂零
原上西风急
伤心见鹡鸰


«Скажи мне, кумушка, что у тебя за страсть
Кур красть?»
Крестьянин говорил Лисице, встретясь с нею,
«Я, право, о тебе жалею!
Послушай, мы теперь вдвоем,
Я правду всю скажу: ведь в ремесле твоем
Ни на волос добра не виднНе говоря уже, что красть и грех и стыдно,
И что бранит тебя весь свет;
Да дня такого нет,
Чтоб не боялась ты за ужин иль обед
В курятнике оставить шкуры!
Ну, стоют ли того все куры?» —
«Кому такая жизнь сносна?»
Лисица отвечает:
«Меня так всё в ней столько огорчает,
Что даже мне и пища не вкуснКогда б ты знал, как я в душе честна!
Да что же делать? Нужда, дети;
Притом же иногда, голубчик-кум,
И то приходит в ум,
Что я ли воровством одна живу на свете?
Хоть этот промысел мне точно острый нож»—
«Ну, что ж?»
Крестьянин говорит: «коль вправду ты не лжешь,
Я от греха тебя избавлю
И честный хлеб тебе доставлю;
Наймись курятник мой от лис ты охранять:
Кому, как не Лисе, все лисьи плутни знать?
Зато ни в чем не будешь ты нуждаться
И станешь у меня как в масле сыр кататься»Торг слажен; и с того ж часа?
Вступила в караул ЛисПошло у мужика житье Лисе привольно;
Мужик богат, всего Лисе довольно;
Лисица стала и сытей,
Лисица стала и жирней,
Но всё не сделалась честней:
Некраденый кусок приелся скоро ей;И кумушка тем службу повершила,
Что, выбрав ночку потемней,
У куманька всех кур передушилВ ком есть и совесть, и закон,
Тот не украдет, не обманет,
В какой бы нужде ни был он;
А вору дай хоть миллион —
Он воровать не перестане


Ver è che ben ch'avesser lunghe veste
non gli ingombrava però, ma parea
che più che gli altri avesser le man preste.


Al bien suyo se inclina mi deseo;
si está presente, está cierta mi pena;
si está en ausencia, está cierta mi muerte.


Wie oft ring' ich die wunden Hände,
Erbarmung flehend, himmelan.
Dann tönt's mir leis': »Schon nah't das Ende,
Bald bricht dein lezter Morgen an!«


وَغَضيضِ الطَرفِ مِكسالِ الضُحى
أَحوَرِ المُقلَةِ كَالريمِ الأَغَن
مَرَّ بي في نَفَرٍ يُحفِفنَهُ
مِثلَما حَفَّ النَصارى بِالوَثَن
راعَني مَنظَرُهُ لَمّا بَدا
رُبَّما أَرتاعُ بِالشَيءِ الحَسَن
قُلتُ مَن هَذا فَقالَت بَعضُ مَن
فَتَنَ اللَهُ بِكُم فيمَن فَتَن
بَعضُ مَن كانَ أَسيراً زَمَناً
ثُمَّ أَضحى لِهَواكُم قَد مَجَن
قُلتُ حَقّاً ذا فَقالَت قَولَةً
أَورَثَت في القَلبِ هَمّاً وَشَجَن
يَشهَدُ اللَهُ عَلى حُبّي لَكُم
وَدُموعي شاهِدٌ لي وَحَزَن
قُلتُ يا سَيِّدَتي عَذَّبتِني
قالَتِ اللَهُمَّ عَذِّبني إِذَن


fonte di senno, tuta honestissima,
via de salute, sustegno de vita,
conforto, sperança, vertù complita,
en cüi natura è perfetissima:


Wer ist dir, Herr, zu gleichen
In aller Götter Zahl,
Wer kan dein Lob erreichen?
Du herrschest überall.
Wer ist, wie du, so mächtig,
So heilig, schrecklich, prächtig?


Ihn kleidet der verlaffte Fähndrich
Für seine Dam' in Gold und Mohr,
Und packert, wie ein geiler Entrich
Ihr deine süßen Zoten vor.


És gyűlölöm a lomha szörnyet,
Gyűlölöm arcod, rút Közöny!
Rég fekszi tetemed a földet,
Gőzébe hal milljó öröm.


Auch stellte sich Herr Albrich, ein kleines Männlein ein, –
Er war fast außer Athem, – vom Philologenverein,
Der sollt' Arminium fragen, wie man spreche das Latein,
Und ob damals die Schulmeister in Rom nur Sklaven gewesen sei'n?


Deß lachten die Damen, deß lachten die Herrn,
»Ha! Robert, rief einer mit schimmerndem Stern,
Giebst du mir die Freiheit, dein Liebchen zu sehn,
Dann ist's um dich warlich auf ewig geschehn!


Tak vůní dýchá to a tak se stmívá,
že stříbrem v stínech hoří vodotrysky,
jichž drobná mha se v smaragd travin schvívá.


Ano, bratřím oběma
srdce hoří láskou!
Ji však citů ozvěna
nezradí ni hláskou.
Po Ježíši duše touží,
v jeho lásky tůň se hrouží,
v otevřený bok,
pije lásky zdroje.
Slovo však se dosud kradí
svatou bázní v nitru ladí –
a kdy proudy slov a slok
ret zvlní do úkoje?


Solo una cosa contrappesa qui:
che se Rinaldo in Runcisvalle va,
molti pagan per lui morranno il dì,
sì che l'inferno in gran festa sarà,
però che verisimil par così;
ed Astaròt il suo conto farà
che Belzebù non lo possi riprendere;
e so ch'egli ha del cattivo da vendere.


Strömt jetzt am Rheine alles Volk zusammen
Und feiert man bei ihr ein Siegesfest,
Und lodern hoch der Freudenfeuer Flammen
Im Glauben, daß sie nie ihr Volk verläßt,
So dürfen wir auch ihrer Huld vertrauen,
Die höchste Frau verläßt auch nicht die Frauen.


Kezed csillag énnekem,
gyenge csillag fejemen.
Vaskos göröngy a kezem,
ott porlad a sziveden.


Já prožil bolesť nejednu
a cítím se tak mdlým, tak mdlým,
však v tvoji tvář-li pohlédnu,
vždy se přec nějak zastydím.


أَرى فِتنَةً قَد أَلهَتِ الناسَ عَنكُمُ
فَندَلاً زَريقَ المالِ نَدلَ الثَعالِبَ
فَإِنَّ ابنَ عَجلانَ الَّذي قَد عَلِمتُمُ
يُبَدِّدُ مالَ اللَهِ فِعلَ المَناهِبِ


心同抱瓮昧机宜
肉食常如藿食时
晚共黄花伴清寂
黄花应笑老还知


Bald, Blümchen! bald seyd ihr vergessen;
Doch nie dieses Kränzchen: es blüht,
Wo nimmer die heilige Flamme
Der göttlichen Freundschaft verglüht! –


Die Araber hatten ihr Feld bestellt,
Da kam der Teufel herbei in Eil';
Er sprach: »Mir gehört die halbe Welt,
Ich will auch von euerer Ernte mein Teil.«


Sylvia/ dein süsser kuß
Kan mir mehr erqvickung geben/
Als die ulmen jungen reben/
Und Egypten Nilus fluß;
Muß ich gleich zuweilen borgen/
So vertreibt doch alle morgen
Meinen gram und meine sorgen/
Sylvia/ dein süsser kuß.


Přišel soused nenadále
A vzal jabka sobě:
„Vyrostou jablíčka nová
Na haluzích tobě!“ –


Ruch z ulic vnikal v jindy tichý dům,
kde Olgerd ležel jako jeden z těch
na deskách vytesaných rytířů
na hrobech v kostelích, a bylo mu,
jak by ty staré lindy před oknem
nad rakví jeho temná ramena
ve tichém smutku k nebi zdvihaly.


Když v pohodě tvojí
však první den jarní nehnutě stojí
jak veliké přislíbení,
a květy se bělí v rovině bez dechu
bez zvláštní touhy a snění,
tu dávné úrody, dávné činy
jsou nadějí překonány
v den úrody nebývalý a jiný, –
tak svítíš, ó Mládí,
tak přislibuješ,
tak voníš, tak žhnou tvé vany.


Aber arm ist des Menschen Herz!
Schnell verzagt, vergisst es der reifenden Früchte.
Immer wieder mit leeren Händen
sitzt der Bettler an staubiger Strasse,
drauf das Glück mit den tönenden Rädern
leuchtend vorbeifuhr.


»O schweig, mein Trauter, und küß mir den Mund,
Du wolltest ja sein mein Sclave,
Ruh' aus bei mir von dem weibischen Dienst
Und freue dich wieder der Strafe!«


Bennünk eleve ott a fáradás,
Mely a szűz hónak testvére lehet -
Ha nagyon fázik már a föld, lehull,
Csak hull a hó s új tavaszig befed.


رَأَيتُ بِلالاً يَشتَري بِتِلادِهِ
مَكارِمَ فَضلٍ لا تُنالُ فَواضِلُه
هُوَ المُشتَري ما لا يُنالُ بِما غَلا
مِنَ المَجدِ وَالمَنضولُ رامٍ يُناضِلُه
وَمَن يَطَّلِب مَسعاةَ ما قَد بَنى لَهُ
أَبوهُ أَبو موسى تَصَعَّد أَوائِلُه
رَأَيتُ أَكُفّاً قَصَّرَ المَجدُ دونَها
وَكَفّا بِلالٍ فيهِما الخَيرُ كامِلُه
هُما خَيرُ كَفَّي مُستَغاثٍ وَغَيرِهِ
إِذا ما بَخيلُ القَومِ عَرَّدَ نائِلُه
يُطيعُ رِجالٌ ناهِياتٍ عَنِ العُلى
وَيَأبى بِلالٌ ما تُطاعُ عَواذِلُه
فَتىً يَهَبُ الجُرجورَ تَحتَ ضُروعِها
بَناتُ دَجوجِيٍّ صِغارٍ جَواثِلُه
جَرى مِن مَدىً فَوقَ المَثينَ فَلَم تَجِد
لَهُ إِذ جَرى مِنهُنَّ فَحلاً يُقابِلُه
وَجاءَ وَما مَسَّ الغُبارَ عِنانَهُ
مُلِحّاً عَلى الشَأوِ البَعيدِ مَناقِلُه
فَدونَكَ هَذي يا بِلالُ فَإِنَّها
إِلَيكَ بِما تَنمي الكَريمَ أَوائِلُه


Itt az Ártatlanság magános lak-helyében,
A néma Békesség lármátlan kebelében:
Hol mentségét[8] a szív törvény alá veti,
S a kéntelen Virtust önnként is öleli:
Elmémnek nyúgalmát mi fergeteg zavarja?
Eggy gyenge szűz keblét mi öldöklő gond marja?
Ki gyújtja-újra-fel alélt érzéseimet?...
Amor! hát újjolag meg-loptad szívemet?
Ah! meg-tsalatkozám....még égek....még is áldlak...
O bús!... Ó kedves név! O Abelárd.....imádlak...
Ez írást - hányszor nem hinték rá tsókokat!
Hányszor futottam-bé - ez ismért sorokat


Deus! Como é triste a hora quando morr
O instante que foge, voa, e pass
Fiozinho d'água trist a vida corr


„O krajané, zde bohům nesmrtným vzdávati poctu,
Z ourodných nebylať tenkráte dolin vaše píle,
Ni proto rozkazové moji až na pahrbky bučící:
Místě na posvátném tato tíseň však nenadarmo;
K nesmrtným povinosti bohům a k vlasti to káží.
Zde v sněmu rozhodnouť všeobecném máte o dobru.
Posly k vám, rekové jsem udatní, já proto vyslal,
Sem mužové o vlast pečující vy jste voláni;
Vy statné z katrčí jste okolních sebrali mužstvo,
Tuť moudrou každému radou jest přispěti volno.
O je ve vás krajané moji ještě mi důvěra silná,
Vlastenské bohy, otců svých že ctíte i víru,
Valní zástupové mi ručí za to místě na tomto.
Však semotam bludy roztrušují bídníci po vlasti,
Vám vědomo, kteraké rozhlášeny zákony ondy,
A předc, ó milení krajané, kdož těmto na odpor? –
Tenť jest, jenž plněníby jejich měl zastati mocně,
Ten, ze jehož rukyby blaženost měla národu plouti,
Místě na tom jste vyhlásili jejž si za vojvodu druhdy. –
Kněz Milutín k střežení do žaláře starce uvrhnul,
Jenž jazykem se oplzlým bral chýší do pokojných,
Nábožných všady bydlitelů chtě do bídy uváděť.
Z jitra co býť krvavá nade ním měla pomsta konána,
Rouhatelům by bohů strašný dal takto se příklad:
Tuť hluboký jemu byltě žalář juž tejně otevřen.
Podvodník lestný z vězení nám tento uprchnul.
Vojvoda náš, krajané, jemu kázal pouto odemknouť.
Jest to bohů životem vlastenských hájiti víru?
O bohové tuto nesmrtní vy zkázu trpíte?
Proč nesesul sklepení jsi Perůne mu na hlavu pevné,
An nohu svou prchající chtěl přes práhy napínať?
Hrůzyplná nevisí po boku střela což tobě více?
Což, snad navždy oheň sypající schromlo ti rámě? –
O uzřel tebe jsem v trudu pohřizeného Perůne!
Hustá temna peruť rozprostřela jak se onehdy,
A snem dobrotivý Snílek má víka potáhnul.
Proč sklopeným jsi okem k zemi tak zarmouceně patřil?
Nekrášlil tenkrát zlatoleskný tvou hlavu vínek,
Obnažená ti kadeř široké všady ploula po šíji,
Nač rukověť meče rozdrcenou jsi do pěstě zatínal?
O proč Hřímateli krev ze dlaně proudila tobě?
Jistě že to znamení strašné jest záhuby vlasti.
Vůdcem více nezov se, bohů kdož víru nehájí,
Tenť předků rouchem neodívej víc se Slovanským!
Vojvoda teď vyvolí rekové nechť z vás se udatní;
By hněvu uzdu na nás bohové nevypustili mocní,
A strašnou od nás odvrátili bídu milostně.
Rozhněvaný se Perůne opět k nám laskavě obrať;
Národu dáť ředitel se, jehož krev žíly probíhá
Rychlejší! O tenť pravicí tebe zastane silnou;
Rouhatelů pak pomsta tvých dostihne ukrutná.“


Im Blumenbeet die Rose klagt:
Wie soll das Leben mir gefallen?
Was hilft's, daß vor den Blumen allen
Ich Anmut, Duft und Schöne habe –
Solang' ich nicht der Nachtigallen
Gesang und süße Töne habe!


Ah ! qu'un autre geigne et pleure ;
Nous, dans l'ombre et le soleil,
Nous rêvons à la couleur
De la ramure vermeille.


Aus ihren Schranken darf auch die Natur nicht
ſchreiten:
Soll nicht ein gleicher Zaum die weiche Wehmuth lei-
ten,
Die ein verlohrnes Gut bedaurt?
Kein allzulanger Schmerz muß unſre Ruhe ſtoͤren;
Und wenn es Menſchheit iſt, daß unſre Seele traurt,
So iſt es Weisheit, aufzuhoͤren.


朱弦昔日被歌声
岁月频更感易生
唯有锦江桥下水
相逢不改旧时清


Vše z tebe vytrysklo: tisíce rodů,
svá čela dumavá hory zdvihly,
hle, řečištím za mléko vodu
dal prs tvůj úrodou nevystihlý.


Otevřeně všichni praví,
nikdo se v tom nezastaví:


Deutschland ist untergegangen
In einem Bad von Stahl.
Heraldische Drachen und Schlangen
Beten zum biblischen Baal.


Nem látod-e a láthatárnak
Alján a vészes felleget?...
Nem hallod távol ama zúgást?
Nem érzed a forgószelet?...
Szaladjon, a ki gyáva, majd ha
Az Ur haragja ünnepel!
A csillagok mind azt beszélik,
Hogy az uj Messiás közel.


1.- Poca confianza en el XXI, en todo caso, algo pasará,
morirán otra vez los hombres, nacerá alguno
del que nadie sabe, otra física
en materia de soltura hará más próxima la imantación
de la Tierra
de suerte que el ojo ganará en prodigio y el viaje mismo será vuelo
mental, no habrá estaciones, con sólo abrir
la llave del verano por ejemplo nos bañaremos
en el sol, las muchachas
perdurarán bellísimas esos nueve meses por obra y gracia
de las galaxias y otros nueve
por añadidura después del parto merced
el crecimiento de los alerces de antes del Mundo, así
las mareas estremecidas bailarán airosas otro
plazo, otro ritmo snguíneo más fresco, lo que por contradanza hará
que el hombre entre en su humus de una vez y sea
más humilde, más
terrestre.
2.- Ah, y otra cosa sin vaticinio, poco a poco envejecerán
las máquinas de la Realidad, no habrá drogas
ni películas míseras ni periódicos arcaicos, ni
—disipación y estruendo— mercaderes del aplauso ignomioso, todo eso
envejecerá en la apuesta
de la creación, el ojo
volverá a ser ojo, el tacto
tacto, la nariz éter
de Eternidad en el descubrimiento incesante, el fornicio
nos hará libres, no
pensaremos en inglés, como dijo Darío, leeremos
otra vez a los griegos, volverá a hablarse etrusco
en todas las plazas del Mundo, a la altura de la cuarta
década se unirán los continentes
de modo que entrará en nosotros la Antártica con toda
su fascinación
de mariposa de turquesa, siete trenes
pasarán bajo ella en múltiples direcciones a una velocidad desconocida.
3.- Hasta donde alcanzamos a ver a Jesucristo no vendrá
en la fecha, pájaros
de aluminio invisible reemplazarán a los aviones, ya al cierre
del XXI prevalecerá lo instantáneo, no seremos
testigos de la mudanza, dormiremos
progenitores en el polvo con nuestras madres
que nos hicieron mortales, desde allí
celebraremos el proyecto de durar, parar el sol,
ser —como los divinos— de repente.


Lieb’ uͤben hat vil Muͤh: wir ſollen nicht allein
Nur Lieben: ſondern ſelbſt/ wie GOtt die Liebe ſeyn.


ed or son fatti, come vedi, scuri:
così potessi alcun di lor vedégli,
ché non sarien sì dispietati e duri
ch'ancor pietà non avessin di quegli;
anzi l'arebbon negli anni futuri:
ricorderiensi già che furon begli.
Ma per me più non è persona al mondo,
cercando l'universo tutto tondo.


Leur peau, bizarrement noircie,
Dit l'Égypte aux soleils brûlants ;
Et les neiges de la Russie
Poudrent encor leurs cheveux blancs.


A sövénynél sátoros lapu,
Ott volt a legelső randevu.
Itt csókolt a kedves Zsuzsika...
S egyikünk se tudta, hogy mi a?


Arde mi corazón y su violento
incendio por el pecho se derrama,
siendo pábulo noble de esta llama,
el amor que en mis venas alimento


Denn in der Tiefe zündet meine Flamme,
Die purpurrote Flamme weitumher.
Ich bin ein Reis am neuen Menschheitsstamme,
Ein Wellenschlag im neuen Menschheitsmeer.
Die Zukunft wälzt auf blutigem Wogenkamme
Des Elends Todesnachen trauerschwer,
Durch Grauen und Jammer hör' ich Stimmen rufen
Zum Fels des Heils, hoch über Feuerstufen.


Der Bräutigam ist jung vnd zart/
Sein Antlitz wie ein Rosengart:
Schön weiß vnd roth/ wie Milch vnnd Blut/
Sein Farb erfrischt Sinn/ Hertz vnd Muth:
Sein Haupt ist Gold/ krauß ist sein Har/
Sein Lefftzen Roth/ sein Augen klar/
Sein Athem vber Balsam süß/
Schön alles vom Haupt auff die Füß.


Unverändert in Gedanken,
Unverändert muß man seyn;
Denn die Großmuth läßt nicht wanken;
Sie räumt keine Grillen ein.
Ihre Wirkung ist zu schön,
Sie kann sich in nichts vergehn.


Or fia già mai che quel bel viso santo
renda a quest' occhi le lor luci prime
(lasso, non so che di me stesso estime)?
o li condanni a sempiterno pianto;


长风飕飕昼鸣籁
结茅作屏障内外
三尺土墙不须甓
省事只斫草皮盖


Wo aber zielst du hin/ nach Osten oder Westen?


Культурнейший монарх культурной части света!
Оратор и мудрец! философ и солдат!
Внемли моим словам свободного поэта,
Гремящим, как набат!
Я говорю тебе, чья «гордая» корона
Иного ослепить способна невзначай:
Ты — варвар! ты тиран! ты — шут Наполеона!
Пред богом отвечай!
Виню тебя за то, что ты, нахмурив брови,
Воздвиг в своей стране гоненье на славян;
Виню тебя за то, что ты возжаждал крови,
Гордыней обуян!
Виню тебя за то, что мысль направил косо,
Чем запятнал себя и всю свою семью;
Виню тебя за то, что сбросил, как с откоса,
Германию свою!
Предатель! мародер! воитель бесшабашный!
Род Гогенцоллернов навек с тобой умрет…
Возмездия тебе — торжественный и страшный
Народный эшафот!
Так вот она страна Бетховена и Канта,
Плюющая в глаза славянским матерям!Так вот культурный центр и мощи, и таланта,
Короновавший Срам!
О, Гёте, оживи! Воскресни, светлый Шиллер!
Кричите из гробов, всеобщие друзья:
— Вильгельм, постой! в стране, где немцами мы жили
Разбойничать нельзя!


Wenn dereinst des Todes Grauen
Dieses Herz umspült und bricht,
Laß noch einmal dich erschauen
Über Wassern, süßes Licht!
Bis den letzten Liebesfunken,
Der aus meinem Auge scheint,
Deine Blicke aufgetrunken
Und dem Sternenglanz vereint.


Si al daño vivo, los remedios muertos
la tienen, que el amor me la detenga;
yo la llevo segura en lo que callo.


S én öreg bajtársamnak
Gonosz mosollyal intek:
Mi is tudtunk örülni
S ma nem tudunk örülni
Ennek-örömeinknek.


Pastor Demmel, den man fragte,
War's, der patriotisch sagte:
»Seiner Zeit und immer war
Pünktlich unser Zollernaar.«


Soy más pequeño que un insecto.
Voy por estas colinas,
son de color de avena,
tienen delgadas huellas
que sólo yo conozco,
centímetros quemados,
pálidas perspectivas.
Aquí hay una montaña.
No saldré nunca de ella.
Oh qué musgo gigante!
Y un cráter, una rosa
de fuego humedecido!
Por tus piernas desciendo
hilando una espiral
o durmiendo en el viaje
y llego a tus rodillas
de redonda dureza
como a las cimas duras
de un claro continente.
Hacia tus pies resbalo,
a las ocho aberturas
de tus dedos agudos,
lentos, peninsulares,
y de ellos al vacío
de la sábana blanca
caigo buscando ciego
y hambriento tu contorno
de vasija quemante!
Voy por estas colinas,
son de color de avena,
tienen delgadas huellas
que sólo yo conozco,
centímetros quemados,
pálidas perspectivas.
Aquí hay una montaña.
No saldré nunca de ella.
Oh qué musgo gigante!
Y un cráter, una rosa
de fuego humedecido!
Por tus piernas desciendo
hilando una espiral
o durmiendo en el viaje
y llego a tus rodillas
de redonda dureza
como a las cimas duras
de un claro continente.
Hacia tus pies resbalo,
a las ocho aberturas
de tus dedos agudos,
lentos, peninsulares,
y de ellos al vacío
de la sábana blanca
caigo buscando ciego
y hambriento tu contorno
de vasija quemante!


„Holomku, vždyť ty mě šidíš!“


Teme mi corazón de ir adelante,
viendo estar su dolor puesto en celada,
y así revuelve atrás en un instante


Portalo adonque, e vivi sì che 'l possa
la tua fronte depor; ma, per dio, presto,
ché non potresti quando io fusse in fossa.


Darumb sol nur sie allein
Mir an stat der Felder
Vnd an stat der Berge seyn,
Hie sind meine Wälder,
Meine Brunnen sind allhie,
Wo ich ohne leiden
Meine Seele spat vnd früe
Sicher Werde weiden.


Das war eine wilde Wirtschaft!
Kriegsvolk und Landesplag'!
Sogar in deinem Herzchen
Viel Einquartierung lag.


Doch Ernsteres tut not, – Horch! – Weheklagen!
Die Donau, die das Wiegenlied dir sang,
Droht wild des Eises Fesseln zu zerschlagen;
Ihr Kind, die Not, wehklagt dem Strand entlang.


Durch diese Bande sind wir frey
Von Sathans festen Stricken:
Itzt bricht der Hellen Netz entzwey/
Sie darff kein Garn mehr rücken.
Die Schmertz vnd Welt verhafftet hält
In Sünd vnd Wollust-Keten:
Gibt Jesus loß/ vnd heist vns bloß
Auß dem Gefängnüß treten.


Einer der hohen Geister ist heruntergestiegen
In die Versamlung der Väter, die Galliens Freyheit erschufen,
Und der Unsterbliche hat die glücklichen, durch Eingebung,
Über der Menschheit Loos erhöht.


»O«, stöhnt die Arabella
Und wirft sich ins Geschirr,
»Ich tanz' Dir auf der Stell da,
Doch mehr tu' ich nicht hier.


Ma perché io son per voi caro a me stesso,
voglio che la mia vita anzi decline,
che mai men che fedel sia l'Amor mio.


يا جارتا رحماك في دنفٍ
ناء بلا خدن ولا خلّ
يطوي الليالي وهو متكئب
دامي الفؤاد مشتت الشمل
إني غريب الدار في وطني
رغم الصحاب وكثرة الأهل
كم بت وحدي ليس يؤنسني
غير النجوم إذا دجا ليلي
لما عرفتك والهوى قدر
أضحى خيالك في الدجا شغلي
فقوامك الريان تيمني
يا فتنة الأبصار والعقل
وسهام لحظك أوهنت جلدي
فلحاظها أمضى من النصل
باللَه لا تقسي على كبدي
فأنا صريع الأعين النجل
فإذا قسوت علي يا أملي
وأطعت فينا ألسن العذل
أيقنتُ أنك قد هدرت دمي
بل سرعت عامدة إلى قتلي


Však to juž bývá lidské pouti konec,
pták bouřlivák pod nízké chaty krovem
se utiší, jeť život divý honec,
my plachá zvěř. – Však pravdivým dál slovem,
než k hórám plesný vyruší mne zvonec,
chci vyprávět, ač malbou nebo kovem
by zvěčnit měla se pro příští věky
ta událost, než zapomnění řeky
ten klášter zatopí i s mojím rovem.


Zum Esel kam der Fuchs auf seine Distelweide,
Und sprach: Freund, meinen Gruß zuvor,
Du scheinst noch immer jung in deinem alten Kleide.
Wie lustig spielt noch jetzt dein hochansehnlich Ohr!
Du bist und bleibst ein Freund der Freude.
Sieh auf! der Morgen wird recht schön.
Was fangen wir nun an? Nicht wahr, wir wollen beide
In jenem Wald spazieren gehn?
Ei ja, versetzt der Freund: was ist denn dort zu sehen?
Ein Muster, sagt der Schalk, vollkommner Eselinnen.
Es wiehert mancher Hengst, die Spröde zu gewinnen;
Doch sie wird dir nicht widerstehn.
Sieh auf! ... Ei ja ... und sieh der Sonne rothes Licht!
(So wortreich ist der Fuchs: er schwatzt, wie Redner pflegen,
Die mehr betäuben, als bewegen;
Doch merke man sich auch, daß er zum Esel spricht.)
Sie wandeln plaudernd fort. Bald aber zeiget sich
Der König selbst, der Löw' in seinem höchsten Grimme.
Der Anblick nimmt sogleich dem Esel Muth und Stimme.
Er zittert, läuft, und fällt. Ein Löw' ist fürchterlich.
Der Fuchs hält gleichwol Stand, und sagt: Beglückt bin ich,
Herr! heute dich nicht zu verfehlen.
Ich eilte dich zu sehn. Zum Frühstück bring' ich dir
Den Kern des Eselstamm's, dort jenes feiste Thier.
Der ernste Löwe spricht: Zur Mahlzeit dien' es mir;
Dich selbst will ich zum Frühstück wählen.
Schnell wird der Fuchs zerstückt. Was lehrt des Löwen That?
Verräther hasset man, und nutzet den Verrath.


Que le confesaré de cualquier arte
Que, como el más notable de los ríos,
Tiene llenos los márgenes de ojos.


Vezdejší chléb svůj si již dobudeme sami,
když máme času dost na paláce a básně,
na lesklé sítě drah, sny, věže, kabely;
však síly třeba nám, jež zrušila by klamy
a hlucha k skuhrání klad žití zdvihla jasně
a naše synovství nad zápor zbabělý.


Dál čarokrásná Praha roste, zkvétá,
a v středu jejím dobrý, slavný král
dlí dvorem drahná požehnaná léta,
však poslů z říše již se nedočkal.


Pero tú eres distinto
por nada te ofreces
amante renovado
hogar de los Cristos y los Budas
de ti me lleno
y comparto con los pordioseros de la oscuridad
con los mendigos de las tinieblas
el vapor generoso que me tiendes
las figuras de colores fugitivos
que dibujas donde alcanza la mirada.


Horcht! der weiß von Jugendwonne
Noch zu singen euch ein Lied:
Wie er hat in Duft geblüht,
Wie ihn hat durchglüht die Sonne;


No muestres el envés de los vocablos,
ni los recalques en los labios tiernos;
que el diablo es bellacón, mas no ignorante.


Na hradě pevném bylo to,
mosty jsou zdviženy
a děla ležela na hradbách
a brány zazděny.
S cimbuří dohlédla bedlivá stráž
po celém království k hranicím až.


Warum hastu denn nicht/ Mein Leben/
mir nu dein Mündchen mit gegeben?
diß wäre mir ja noch ein Trost.
Umsonst. Ich muß es alles meiden/
der Himmel zwinget uns zu scheiden.
das Glükk ist allzusehr erboost.


Stellt euch mit ihm nicht selbst jetzt an den Pranger,
Und da er euch im Leben nichts gegolten,
So laßt ihn auch verfaulen auf dem Anger.


Up enen Sünnavent edt idt geschah,
De was van Hemmelfarthsdag,
Her Hövet Mann hebben se kohren
Bohles Johann en framme Mann,
De Schantze wolde he wohren.


V těchto dumách vnořen šel jsem sady.
V mlze dušičkové stály stromy,
cesty byly plny svadlých listí,
vzduch byl plný syté, čpavé vůně,
v které hmota zvolna zmírající
hlásá poslední svůj žití záchvěv.
Mlhou lampy jen se bledě třásly,
ulicemi na levo i v pravo
chodců pozdních duněl krok a zmíral.
V tom pad výstřel... a hned za ním druhý...
Stanul jsem a slouchal polekaný...
Tu se rychle otevřelo okno,
a tam skřípla vrata... silhouetty
tmou se mihly polooblečených
žen a mužů... hovor, kroky, světla...
Než jsem dále kročil, třetí rána,
čtvrtá potom... „Zastřelil se kdosi...“
„Mířil špatně... dvakrát chybil...“ V trávě
v krvi leží neznámý hoch cizí,
v listí svadlém leží vlhkém mlhou,
kolem zástup zvědavců se kupí,
stráže signály zní v šepot davu,
chvatné kroky – již jej odnášejí
ztmělým sadem, nedávno kde ještě
v letních nocích plných sladké vůně
na lavičkách tisknuly se k sobě
milující, sami sobě světem.


Teď zase já bych sílu tobě vléval,
a rád to činím, moje Judito,
kde druhá matka, šťastná jako ty
tak zřela syna svého umírat?
On dal mi nová křídla, Judito!


下瞰县崖老木稠
轻风毛发散凉秋
苍苔白石梦初觉
霁月疏云山欲流


Žena v bledé hrůze z kostela se řítí:
„Marně prosila jsem – nechce odpustiti.“


为郎愁绝为郎痴
更怕郎愁不遣知
叮嘱寄书人说向
玉儿欢笑似平时


Ha kezembe veszem szokott muzsikámot,
Reménlem, enyhítem azzal az én búmot,
És vígasztalásomra kezdvén nótámot,
Indítja a helyet könnyhullatásimot.


Weh, es starb der Glaube uns
an die Liebe der Himmlischen!
Weh, uns stirbt die Hoffnung auch
auf Erlösung der Sterblichen!
Ach, wann kommt der Heiland?
Wer verklärt das düstre Geschick uns?!


Und zitternd löst sie den Rosenkranz
Von ihres Gürtels Gehänge,
Ihr Auge starret in trübem Glanz,
Ob es die Dämmerung sprenge.
»Ave Maria – ein Licht, ein Licht!
Sie kömmt, 's ist ihre Laterne!
– Ach Gott, es ist nur ein Hirtenfeur,
Jetzt wirft es flatternde Sterne.


شُغِلُت بلّذةِ القُبَلِ
وَوَعْدِ الكُتْب والرُّسُلِ
ومعشوقٍ يُواصِلني
بلا مَطْلٍ ولا عِلَل
أتى عجِلاً يِطير به
جناح الخوفِ والوجَلِ
وندمانٍ يساعِدني
ويَسقِيني ويشرب لي
مُضَرَّجَةً إذا أَضْرَمْ
تَها ترمِيك بالشُّعلِ
مُوَرَّدَةً إذا مُزِجَتْ
كَوردِ الخدّ مِن خَجلِ


Das Denken ist nicht der Empfindung geschenkt;
Es wirkt als leitende Macht.
Nicht was der Dichter beim Dichten denkt,
Nein, was er von jeher gedacht.


إذا رُمتَ الجمالَ العَبقَرِيَّا
وحُسنَ الحُورِ فانظُر ذَا المُحَيَّا
ومهماكانَ قلبُكَ في اشتياقٍ
لِخَمرٍ فَاروَ مِن ذا الفَاهِ رَيَّا


Scorgendo il legno uomini in acqua dotti,
sicuramente s'accostaro a quello.
Quivi aiutando servi e galeotti,
declinano il marchese nel battello:
e per le spumose onde fur condotti
nel duro scoglio, et indi al santo ostello;
al santo ostello, a quel vecchio medesmo,
per le cui mano ebbe Ruggier battesmo.


Mich wollt's der Geister mahnen,
Die schon zum Licht erwacht,
Als auf der Menschheit Bahnen
Noch lag des Wahnes Nacht;


Getta da' merli Andropono e Moschino
giù ne la fossa: il primo è sacerdote;
non adora il secondo altro che 'l vino,
e le bigonce a un sorso n'ha già vuote.
Come veneno e sangue viperino
l'acque fuggia quanto fuggir si puote:
or quivi muore; e quel che più l'annoia,
è 'l sentir che ne l'acqua se ne muoia.


In Rhodi: in Cypro: & per citta & castella
& dAphrica: & dEgytto: & di Turchia
il Re cercar fe di Lucina bella
ne fin laltrihier haver ne pote spia
laltrihier nhebbe dal socero novella
che seco lhavea salva in Nicosia
dopo che molti di vento crudele
era stato contrario alle sue vele


Du sah'st mich zittern und erbleichen,
Und, folgend meines Denkens Lauf,
Sprachst du: »Sieh hoffend sie entweichen!
Nur schöner geht sie wieder auf!«


Calisto, der die Haut kaum an den Knochen hing,
Die traff' ich an, als sie vermummt im grünen ging,
Ich naht' herzu, und gleich als ob ich sie nicht kante,
Und ihr Gesicht zu sehen brante:
Die Sonne möcht' ich sehn die eine Wolck' hier deckt,
Sagt' ich, als ich die Hand nach ihrer Mascke streckt'.
Glaubt ihr, versetzte sie, dass insgemein auch meine
Den Thoren wie den Klugen scheine?
Erzürnt durch dieses Wort, Ey ist euch nicht bekant,
Sprach ich, ein schlaues Weib Semiramis genant?
Sie liess', als sie noch lebt', auf ihren Leichstein graben;
Wer einen Schatz verlangt zu haben,
Der findet ihn gewiss hier unter diesem Stein.
Ein Frembdling fand sich drauf nach vielen Jahren ein;
Er lahs, und dachte Geld verachten nur die Narren,
Und fing die Grufft an aufzuscharren.
Es kostet' ihm viel Müh', und offtmahls schöpft' er Lufft,
Eh' er den Sarg entdeckt' in der verstörten Grufft;
Als aber er zuletzt den Deckel aufgebrochen,
So fand er nichts als dürre Knochen.
Ich schwieg: sie aber sprach, Freund ich versteh' euch nicht;
Nein, sagt' ich, Ey so zieht die Mascke vom Gesicht.


Auf, Leibgeistseel! Der König Salomon
Gibt mir sein Schwerd und Zepter in di hand!
Er salbet mich mit des Jehovahs Wort,
Und prophetirt von Christus eisern Rutt.
Er kleidt den Hof in gleichnis des Gemachs,
Das alle Welt verfällt mit ihrer pracht.
Er kleidet mich mit einem Fürstenschmukk,
Dergleichen noch kein Welt-fürst hat gehabt.
Er schenket mir zum grusse seinen schatz,
Mit denen ich empfange alle Schätz.


长风挂席势难回
海动山倾古月摧
君看帝子浮江日
何似龙骧出峡来


Ach, jak radost zrůmění
ubledlé ty moje tváře,
až mi v náruč vloží kněz
věneček ten u oltáře,
Emilie!


Sie treten den Reigen, sie stampfen den Chor,
Da dunkelt's und lodern die Fackeln empor:
Ein Kranz in den Lüften! Ein wirbelndes Paar!
Ein brennender Nacken! Ein purpurnes Haar!


Du willst nicht streiten mit allen Listen
und nicht suchen die Liebe des Lichts;
denn dir liegt nichts
an den Christen.


迟月月已上
清光在高木
未能照我庭
团团隔东屋


Ringe, meide, bis die Freude
Dieser Welt vorüber ist;
Schau zur Höhe, bis das Wehe
Dieser Welt dein Herz vergißt.


骎骎车盖与云参
控景金浆尚未酣
穿过竹林何处乐
龙山前有集虚庵


清景行行一径苔
兰樽特为晚春开
绿阴青紫犹堪赏
昨日游人自不来


Zavru-li oči, vidím tmou
tančiti výhně rudé,
zpívám si píseň vítěznou,
jak slavné jaro bude,


Feur an, Gerechter Gott, di Pharaonsche Höffe,
Wo ich, dein Knechtchen, steh in deinem Wunderruf!
Drei Jahre sind dahin, das Tau und Regen schwindet,
Wi ich voll feur vor dir gesprochen A.V.S.
Der falsche Jacob ist drei Jahre nun gewachsen:
Di Secten dorren höchst in diser strengen hitz.
Si fallen hin, wi si verdinen,
Und ist nun offenbahr, das Babel sei ihr grund.
Drum feure an di Grossen und di Kleinen!
Beschleunige dein Reich durch ihren schnellen fall,
Das desto schneller komm ihr falschgeheimnis offen.


Wann die Liebe steiget auff,
Hält die Chloris etwas drauff;
Wann die Liebe steiget nieder,
Ist sie Chloris gantz zu wider.


Von dem persischen Pfühl in dem Purpurgezelt
Sprang säbelumgürtet der Herr der Welt;
Wie die Schlünde der See bei des Nordsturms Nahn,
So ertosten die Tale von Hindostan,
Denn der Mogul ritt zum Jagen.
Und es tanzte der Hengst über knirschenden Sand,
Doch schwer hin stampfte der Elefant,
Wie ein Wandelgebirg, mit dem Turme geschmückt,
Und des Turmes Gebälk war lanzengespickt,
Und sein Dach mit Schilden beschlagen.


天公剪水散花林
试比江梅色浅深
梁苑词人能赋咏
终篇不作苦寒吟


Ist sie denn des Liedes mächtig,
Wie's auf unsern Lippen waltet?
Denn es macht sie gar verdächtig,
Daß sie im Verborgnen schaltet.


Sì tosto como Amor vidde Siringa
conversa in canna, n'ebbe assai dolore,
e fece como quel che per errore
alcuno offende, che doppoi el lusinga:


Ach, prší! Tmavé, bez listí už stojí
tu hustovětvé stromy aleje,
pláč větru v nich se s pláčem deště pojí
na píseň stesku prázdnou naděje.


Zum Werke von dem Wort
Ist offt ein weiter Ort.


Schafft dem armen vnd weysen recht,
laßt jn zum rechten kommen,
Er sei arm, reich, herr oder knecht,
so schützet stedts deu frommen,
Zeygt dem Ellenden hülff vnd trost,
daß die armen werden erlost,
fürm Gottlosen erhalten.


Im Geiste sind und leben wir,
Im Geiste last uns wandeln,
Nicht aber eitles Hochmuths voll
Mit Haß und Misgunst handeln!
Ja, lieben Brüder, fehlt ein Mensch,
So zeiget eur Geschlechte
Und helft ihm, weil ihr geistlich seyd,
Mit Sanftmuth stets zurechte.


Jaký svatý? Tázali se mnozí...
Ne, to bůh, děl jiný. – Jsou však bozi?
A dál v divém citu šla má noha,
zde lid neznal jsem, však dobře – boha.


شَمَلتَ جَمعَ صِحابي
بِفَيضِ جودٍ وَفَضلِ
فَأَنتَ شامِلُ جَمعي
وَأَنتَ جامِعُ شَملي


Weil ich noch war ein junger knab,
eins morgens ich gehöret hab
in der kirchen am liechtmesstag
von dreien frauen große klag;
stunden under dem glockenturn,
und alle drei fast klagen wurn
über ir hausmeit in dem haus.


Drsně pohlédli mi v ústretí:
smích jsem zaslech, rázné zakletí.


أَلا قُل لِمَن أَمسى بِمَكَّةَ قاطِناً
وَمِن جاءَ مِن عَمقٍ وَنَقبِ المُشَلَّلِ
دَعُو الحَجَّ لا تَستَهلِكُوا نَفقاتِكُم
فَما حَجُّ هذا العامِ بِالمُتَقَبَّلِ
وَكَيفَ يُزَكّى حَجُّ مَن لَم يَكُن لَهُ
إِمامٌ لَدى تَجمبرِهِ غَيرُ دُلدُلِ
يَظَلُّ يُرائي بِالصِيامِ نَهارَهُ
وَيَلبَسُ في الظَلماءِ سِمطى قَرَنفُلِ


Bianca nieve è il bel collo, e 'l petto latte;
il collo è tondo, il petto colmo e largo:
due pome acerbe, e pur d'avorio fatte,
vengono e van come onda al primo margo,
quando piacevole aura il mar combatte.
Non potria l'altre parti veder Argo:
ben si può giudicar che corrisponde
a quel ch'appar di fuor quel che s'asconde.


Daß mein Hauß zu Asche worden, bringt mir darum nicht Verdruß,
Weil auch ich, der Wirth zum Hause, kürtzlich Asche werden muß.


芝云如盖拥冰盘
携得王珣午夜看
山色湖光秋十里
诗成应更刻琅玕


Wenn die Zeit mir jene Thräne trocknet,
Die mir jezt die wunde Wange brennt,
O dann sei ein Altar Dir errichtet,
Wie ihn nur die treue Liebe kennt.


直南正竦三奇峰
更著东西紫翠中
面面栏干太亲切
要看烟雨澹空濛


Ich will die Wahrheit unbemäntelt schauen,
Und wenn sie noch so grausam schmerzlich ist,
Zu Scheingebilden hab ich kein Vertrauen,
In seinem Trugnetz fängt sich der Sophist.
Man muß das Leben platterdings verdauen,
Wahrheit lacht jeder Taschenspielerlist,
Und unausweichlich waltet in den Dingen
Ein Schicksal, dem sich fügen freiste Schwingen ...


Disdegno e gelosia,
vostri custodi, donna, e miei nemici,
fan gli occhi miei famelici e mendici.
Ed insieme col raggio
de' bei vostr'occhi i bei cortesi detti
pien di spirti e d'affetti
mi toglie de' duo dardi il doppio oltraggio:
ond'io, lasso, d'intorno
a le guardate mura
erro la notte solitario e il giorno,
qual cacciator ch'insidi
d'errante fera i boscherecci nidi.
Ma non vuol mia ventura
ch'involi senza pena; onde divegno
preda di predator, d'arciero il segno.


煜煜丹葩滴露浓
蜜脾光暖惹游蜂
花神恐怕偷香去
故把芳心绛蜡封


Hofegunst und ewig Leben
Wird nicht auß Verdienst gegeben.


Der Ofen wärmt die Stube, thut solches unbereut,
Ob gleich ein alte Mutter die Hinter-Stirn ihm beut.
Wer recht geht, gehe weiter und frage nichts darnach,
Ob Hasser oder Spötter braucht List, Verleumdung, Schmach.


Ki béborúlt az fölyhőben
Megtért napom fénnye,
Várás és nemjövis után
Édes szivem kénnye;
Az kit ingyen sem reméltem,
S hogy megvetett, attul féltem,
Most ölemben bággyadoz,
Tűzszivemben lángadoz,
Halálbul életet okoz,
S mézet nyujt ahhoz.


ليست الغابةُ تيهاً
إنها أنشودةُ الريفِ
شهقةُ الفجأة النبويّةْ
شُغفنا بها
نبَّهتنا لما يَفتحُ للروح طُرقاً في الطريق
لا ظلامٌ ولا عتمةٌ
غابةٌ تتحرّرُ من نهرِها
تهزمُه بالجهات القصيّة
وتؤلفُ من نار أخطائنا جنةً
ولنا حصةٌ في التفاصيل
في ما تبقى لنا
من شهيق الحياةِ الشَهيّةْ


Soo U niet van my Helpimenis
vvaerer mond ghetuyght: ach! soo schvvindt, als een vvind, gaer ghevvis
de hele leevens-kracht.
Nu lacht
uvv Licht,
dunkt mij, o mijn' Auroor,
veel schoonder vveer als voor
gesticht
door mijnen tvveden mond
terstond.


Jetzt ging's, mit einer Schwärmerei
die man von ihnen nur vor zwei
Minuten nicht vermutet hätte,
an ein Begaben in die Wette.


В просолнечненные часы воскресенья
Природы и с ней Иисуса Христа —
Что может быть радостнее всепрощенья,
Облагораживающего уста?
В часы, когда вызолоченное поле
На ультрамариновый смотрит залив,
Вкушаю безропотно полное боли
Питье из полыни, восторг в него влив…
В часы, когда грезы в надречных фиалках
И в первых травинках у трухлого пня,
Прощаю бессовестных критиков жалких,
Старающихся изничтожить меня…
Я весь прейсполнен чудес воскресенья,
Чудес совершенной, высокой красы
В часы чаровательные предвесенья —
В простые, величественные часы!


Da! zu uns auch herauf! – da – seht ihr sie nicht?
Durch den Hphlweg und über den Stein!
Da! – zum viertenmal nun das gleiche Gesicht
Und der gleiche lodernde Schein! –
Da! – tretet beiseit', daß kein fliegender Zügel,
Daß kein sausender Dolman den Arm euch streift!
Noch des Mannes Haupt, den, hangend im Bügel,
Eben jetzt sein Pferd durch den Ginster schleift!


Er will mit schnellen Händen
Es haschen auf der Au,
Doch goldne Blumen ihn blenden
Und Gräser, betropft von Tau.


Budeme zpívat,
bez smyslu zpívat,
vysoko zpívat,
bez konce zpívat!


Erbette aventurose,
e voi almi fioretti
via più, di quanti mai furon, beati,
che da quelle amorose
mani tra gli altri eletti,
e 'n così onesto sen fosti locati:
a quanti onori alzati
v'ha il cielo insieme e Amore?
Così anch'io da le sole
luci tra gli amaranti e le viole,
mutato fossi, com'Adone, in fiore,
e dal natio terreno
riposto in sì bel seno.


So geh' ich blind
in blinder Nacht/ ich armes Kind!
so offt durch beyde Gassen
und werde niemals eingelassen.


لَعَمرُكَ مَا مِقلاَءُ عُوِّدَ عُودُهَا
جِذَابَ الكُرِينَ النُّورُ حِينَ تَعُودُهَا
أقِيمًَت ومُلَّت واستُمِيلَ ثِقَافُها
عَلَى وِجهَةِ اليُمنَى وسَاغَت عُنُودُهَا
تُخِّيرَ من دَوحٍ مِنَ النَّبعِ غُصنَها
فَكَانَت كما يُهوَى ولاَحَت سُعُودُهَا
وبالقِشرِ منها نُمِّقَت غَيرَ أنَّهَا
يَسُرُّ الفَتَى إقبالُهَا وَصُدّ وُدهَا
إِذا احرَ نَجمَ النَّادِى عليها وقُسِّمَت
ونَاحَت نَواحِيهَأ وشّبَّ وَقُودُها
وجالت بها الفُتيانُ شَرقاً وَمَغرِباً
وقد خِيفَ فِيهَا أن تُجَارَ حُدُودُهَا
وخَان مُدَهدِيهَا عَواصِى عِصِيِّها
فأَيدِيهم تَشكُو العِصِىَّ جُلُودُهَا
تَرى الكُرَةَ انقَادت إليها كَأنَّها
تُقَادُ وما إِن ثَمَّ شَىءٌ يَقُودُهَا
وفي كل مِقلاَءٍ مُلاَقِيةٍ لَهَا
كَوادِحُ ضَربٍ ما تُخَانُ عُهُودُهَا
يَوَدُّ المَبَارِى كَسرَهَا حَسَداً لها
وكُلُّ فَتًى يَأتِى الكُرِينَ حَسُودُها
بِمُجدَيَةِ شيئاً يسودُ بِه الفَتَى
إِذَا اشتَبَهتُ بيضُ المَعَاني وُسودُها
وفي الناس ذُوبَانٌ واشدو لم تَكُن
سَوسِيَةً ذُؤ بَانُها وأُسودُها


不早知此体
元来托大人
低头拜县吏
谁拟霍将军


L'antica legge ha i dieci suo' precepti
et molti l'evangelica doctrina
ad far ch'el sia nel numer degli electi.


لَم يَبْقَ رَسْمٌ للأدَبْ
أودَى ضَياعاً وَذَهَبْ
أوْفَدْتُه فَلَم يُفِدْ
مِنْ فِضّةٍ ولا ذَهَبْ


Ambrette wüntscht sich waß.
Ein Kleid auß Spihgel-Glaß.
Mit allem/ waß ein Mägdgen zihrt/
ist sie fürtrefflig auß staffirt.
Amor schoß ihr eine runde/
ach/ so reitzend kleine Wunde;
Stechwurtz und Fünff-Finger-Kraut
stehen darfor auff gebaut.
Der Himmel wird es schon so fügen/
daß wir uns beyde noch vergnügen!
Mit ihr an einem Dischgen/
daß wer so rächt mein Gout /
ein sälbst gebakknes Fischgen
reicht sie mir kikkernd zu.
Mit einem Reveräntzgen
schihb ichs ihr zahrt zurükk:
for dich/ mein Kind/ das Schwäntzgen/
for mich das Mittel-Stükk!


Však pevná jeho vůle
se mocnou vlnou spjala,
„Žít!“ každý nerv jen volal,
a duše rostla, plála!


Až zavzní seker cinkot známý
a odveze je volů spřež,
ty smuten půjdeš samotami
a prázdnotou se zachvěješ.
Klas metlic z pahýlů se klátí,
a zbují mech!
Svět málo dbá, že snílek ztratí
stín stromů těch!


jak měnivé, lákavé půvaby žen,
tím životem nahoru, dolů –


Was kümmert mich die ganze Welt,
Wenns liebe Gläslein winkt,
Und Traubensaft, der mir gefällt,
An meiner Lippe blinkt?
Dann trink ich, wie ein Götterkind,
Die volle Flasche leer,
Daß Glut mir durch die Adern rinnt,
Und tauml', und fodre mehr.


Man geht bestürtzt alß sonder Rath einher
Wenn das wüßte Land zu bawen:
Vnd kein mittel mehr zu schawen
Wenn Scheur vnd Schloß von allem Saamẽ ler
Doch wird das ach/ Das vnß verzehret
In frewdenschwang're Lust verkehret:
Wenn man die vollen Garben bringet
Vnd jauchzend' vmb die Awen singet.


mít hloub, v ní skrývat řadu let
své mrtvé, by jich nezřel svět,


A fecske elszállt, késő őszre jár,
csak távíródrót feketél felettem,
s estére kelve köd van, csúnya sár.
Nincs több dalom és könnyem, berekedtem.


Erster, Letzter! – Doch hier schweigt
Meine Zunge! Abgrund zeigt,
Segensabgrund mir Dein Wort
Nun und ewig, hie und dort.


Шутливая песенка
С милой, ясной
Девой красной,
С этой бойкою Маргретой,
Знойным летом разогретой,
Песни пел в лесочке кнехт,
Разудалый ЛеберехЗвонко пели,
Как свирелЛеберехт твердил Маргрете:
— Краше девки нету в свете!
Но, Маргрета, вот, что знай:
Ты с другими не гуляй! —
Ах, Маргрета
В это ж пето,
Не нарочно, так, случайно,
С подмастерьем Куртом тайно
Обменяла поцелуй
На брегу веселых струНо от кнехта
Леберехта
Не укрылася Маргрета,—
Леберехт все видел этТолько лишь слились уста,
Леберехт из-за кустКурт умчался,
Кнехт осталсСлов не тратил на угрозКнехту смех, а Грете слезНо уж с той поры она
Кнехту так была верна!
Скоро с кнехтом
Леберехтом
Под венец пошла Маргрета,
Точно барышня одета,—
И уехал Леберехт
Вместе с Гретою в Утрех


Espreguiçar meus olhos lentos
Pelo teu jeito manso
E se deixar assim sossegando de repente
Sem ranço a gente se chegando
Feito gato dengoso nas pernas da gente


天阍变化地
所好必真龙
轲意正迂阔
悠然轻万钟


Három évszak virága mind személyes
jó ismerősöm volt. Csalit, bozót,
havas, patakvölgy, lanka, terebélyes
erdők tisztása nem tiltakozott,
ha titkukat kutattam szenvedélyes
örömmel. A növényhatározót
minden sétán zsebembe szorítottam
s a tündérkéket néven szólítottam.


Též předností té bylo dívčiny,
že byla z patricijské rodiny.
Šel Trinidadin otec ve šlépějích
svých předků. Množil moc a jmění jejich.
Byl loďařem a ve svém podniku
tisíce zaměstnával dělníků.


Dein Auge war ein schneller Blitz,
Dein Arm ein Donnerschlag zu nennen.
Dies muß noch Achmeths stolzer Sitz,
Das freche Monden-Volk zu seinem Schimpf bekennen.
Du hast mit Lust, wenn Du gekriegt,
Dein tapfres Helden-Blut verspritzet,
Und Deinen Purpur-Schweiß verschwitzet,
Ward nur der kühne Feind auf solche Art besiegt.
Du wustest Dir zu allen Zeiten
Den Weg zur Sternenburg durch kämpfen zu bereiten.


Du guter Dülon klage nicht,
Daß Nacht umflort dein Angesicht;
Hast du nicht tiefes Herzgefühl?
Nicht zauberisches Flötenspiel?


Gli occhi eran volti là nel mezzo al ringhio
del Sauro figlio dell'Arpia Podarghe,
a cui fremeano sopra il bianco cinghio
dei denti le narici larghe.


Beija, amigo, os teus grilhões;
Um para o outro eram feitos
Os vossos bons corações;
Crava em vossos ternos peitos
Santo amor os seus farpões.


Ficará quando ignífero tão válido
Que transformado em Pã porque é cornígero
Sairá por Europa touro cálid


Leč slovy odít kouzelné ty zjevy
hoch neuměl; vždy setřel jejich pyl.
Leč v pastýřskou skryl píšťalu své zpěvy,
již na jaře si z vrby urobil.


Tak zval ji toužebný můj zor
a již nás objal v sadě vonném
pod větví hustých řásným sklonem
líbezný září, stínů spor.
I bloudím s ní v tom svitu měnném
jak s vílou v sadě okouzleném
a moje rty jí šepotají,
ač vahavě a s bázní jen:
že – pomalu již višně zrají
a jak dnes krásný letní den.


Und wie beredsam dieses Schweigen ist!
Man sagt sich alles ohne Metaphoren,
Ganz ohne Feigenblatt, ganz ohne List
Des Silbenfalls, des Wohllauts der Rhetoren.


Okossággal ti nem jól élétek,
Ördögöknek, testnek engedétek,
Ez világiakat ti csak szeretétek,
És azokban ti gyönyörködtetek.


To oku zříti bylo přáno.
Tu stál jsem věčným tajům blíže.


Ich betete den Schöpfer an, zur Zeit
Als noch Maria nicht den Heiland trug;
Ich mass das Kreuz, ich mass die Christenheit,
Doch nicht am Kreuz hing der, nach dem ich frug;
Ich ging zum Götzenhaus, zum Tempel hin,
Doch fruchtlos sucht' ich eine Farbe d'rin.


Yo era infeliz; contra mi suerte en vano
luchaba sin cesar, ella vencía,
los umbrales de Licio pisó un día;
Licio me tiende la benigna mano


"vôo sem pássaro dentro"
(Adolfo Casais Monteiro)


Ihr seht nur Eine Quelle springen,
Und diese stopft ihr zu im Nu
Und denkt, es wird uns jetzt gelingen,
Wir stopften ja die Quelle zu.


Dny plynuly. Už svěží jaro
se vystřídalo sytou vesnou
a podzim, doba tichých stesků
se střízlivým a smutným světlem
se na Vídeň snes. „Sufražetka“
zas občas s „nihilistou“ přišla
a vysypali čerstvé dojmy.
Leč obsah jejich monologů
už zvážněl valně – nebylo v nich
už zájmů pro tu švábskou Vídeň
a směšnost její – jaksi maně
si začínali vzpomínati...
Na matičku Rus rovinatou,
na velké bledé nebe nad ní,
na ruský život, ruské lidi –
však bez smutku a bez tesknění,
spíš jakby nám jen, posluchačům
to všecko chtěli přiblížiti...


Beschaw den frembden Thron/ auff dem dein König steht.
Der Menschen Hoffart hat die Demutt so erhöht.


Eine Stiftung Isern Hinnerks,
Sohn von Geert, dem Großen Grafen.
Als er fromm geworden, ewigt
Isern Hinnerk diesen Kopf.


Si cuando Roma templos, chapiteles,
triunfantes de las nubes vio cargados
de divinas memorias, y adornados
de palmas, de trofeos, de laureles;


Na jihu Čech znám tichý, malý kout,
jenž dřímá v lůně hor a věnci lesů;
tam z duše chtějí písně vylétnout
a jásat ve slavičím, sladkém plesu,
být volny, nesepjaty jařmem pout.


Hannover an der Leine
Ist eine schöne Stadt,
Am Steintor auf dem Raine,
Da steht das gute Rad;
Dabei so steif und stolz
Das edle Galgenholz;
Der Himmel mocht's nicht leiden,
Der Teufel aber wollt's.


Laß in allen Leidenswegen
Deine Leiden stärken mich,
Daß mein Leiden mir zum Segen
Mag gedeihen stetiglich,
Daß mein Herze Auch im Schmerze
Ohne Wanken liebe dich!


Doch heilig-ernster ist die Feier,
Damit du jetzt mein Herz umwebst,
Wenn du den falt'gen Isisschleier
Vom hohen Antlitz lüftend hebst;
Wenn du vom Reiz der bunten Schale
Mein Auge still zur Tiefe lenkst
Und aus des heut'gen Tages Strahle
Ins Dämmerlicht der Urzeit senkst.


Willst du Rosen ohne Dornen, willst du Liebe ohne Leid?
Laß sie auf die Wand dir malen in der holden Maienzeit,
Und verschließe deine Fenster vor des Gartens süßem Duft,
Und verriegle deine Pforte, wenn die Gärtnerin dich ruft.


fra lor scherzava il tuo fanciul più caro
vibrando strali ed amorose faci,
e 'l Gioco e 'l Riso e gli altri lor seguaci
avea d'intorno e sol l'Inganno a paro.


Und weißt du gut mit feinerm Ohr zu lauschen,
So hörst du nur den Sturm von damals rauschen,
Durch ihre Kehle jene Donner schmettern;


Richte unser Herz in Zeiten,
Eh Du unser Richter wirst,
Und sey in den Ewigkeiten
Unser wohlgewogner Fürst.


Дедал
Мой сын! мой сын! будь осторожен,
Спокойней крылья напрягай,
Под ветром путь наш ненадежен,
Сырых туманов избегаИкар
Отец! ты дал душе свободу,
Ты узы тела разрешиЧто ж медлим? выше! к небосводу!
До вечной области светил!
Дедал
Мой сын! Мы вырвались из плена,
Но пристань наша далека:
Под нами — гривистая пена,
Над нами реют облака…
Икар
Отец! Что облака! Что море!
Удел наш — воля мощных птиц:
Взлетать на радостном просторе,
Метаться в далях без границ!
Дедал
Мой сын! Лети за мною следом,
И верь в мой зрелый, зоркий уМне одному над морем ведом
Воздушный путь до белых КуИкар
Отец! К чему теперь дороги!
Спеши насытить счастьем грудь!
Вторично не позволят боги
До сфер небесных досягнуть!
Дедал
Мой сын! Не я ль убор пернатый
Сам прикрепил к плечам твоим!
Взлетим мы дважды, и трикраты,
И сколько раз ни захотим!
Икар
Отец! Сдержать порыв нет силы!
Я опьянел! я глух! я слеп!
Взлетаю ввысь, как в глубь могилы,
Бросаюсь к солнцу, как в Эреб!
Дедал
Мой сын! мой сын! Лети срединой,
Меж первым небом и землей…
Но он — над стаей журавлиной,
Но он — в пучине золотой!
__________
О юноша! презрев земное,
К орбите солнца взнесся ты,
Но крылья растопились в зное,
И в море, вечно голубое,
Безумец рухнул с высот1 апреля 1908


Ich hör ihn schon ganz bitterlich,
Mit halbgebrochnen Worten, klagen:
Ach! warum hab ich dich getragen!
Ach liebster Sohn! wie beugst du mich!
Ist denn dieß unverhoffte Leid
Der Lohn der zärtsten Mutterliebe?
Ist das die Frucht der edlen Triebe,
Darauf ich mich bey dir gefreut?
Umsonst! die Hoffnung ist verlohren!
Ach! hätt ich lieber nie gebohren.


Ô Lune, toi qui sais rendre l’âme à soi-même
Dans sa vérité froide, indifférente et blême !
Ô toi, victorieuse adversaire du jour,
Accorde-moi le don d’échapper à l’amour !


Bdělé ucho naklonil’s k srdci Matky,
v starém žalu slyšel jsi zníti nové
příští hymny, klíčící z prsti staré
minulé doby.


Du bist der Strom, klar wie Kristall,
Der mit so gnadenreichem Fall
Jerusalem erfreuet.
Du strömest wie ein Harfenton
Aus Gottes und des Lammes Thron,
Durch dich wird alls verneuet.
O süße Taube, heilger Geist,
Sei ewiglich von mir gepreist.


إذا تعذَّرَ حبي
فخلِّهِ يتعذرُ
فجيدُهُ أصلُ ما بي
والجيدُ لا يتغيرُ


خليلىّ هل بعد السنين الغوائرِ
رجوعٌ لأيام الشباب الغوابرِ
وهل جيرةٌ بالمنحنى شتَّ شملُهم
أم الشملُ مجموعٌ بساحةِ حاجرِ
وهلْ ذاكرٌ ذاك الحبيبُ الذي نأَى
عهوداً تناساهن أمْ غيرُ ذاكرِ
عهودُ هوى لم يمحُها من قلوبنَا
كرورُ عشياتٍ ومرُّ بواكرِ
ولما مررْنا بالديار التي عفَتْ
سقَينا ثراهَا من شئون المحَاجرِ
فظَلنَا بها نبكى وهلْ ينفعُ البُكا
بِأرجاءِ ساحاتِ الرسومِ الدوائرِ
ديارُ اللّتيَّاليس فيها مؤانسٌ
يُرى غير غزلان الظباءِ النوافرِ
فتاةٌ لها وجهٌ يضىءُ كأنه
إضاءةُ بدرٍ في دُجنَّةِ كافرِ
وجفنٌ سقيمٌ فاتنُ اللحظِ فاترٌ
كحيلٌ فما وَجْدى عليه بفاتِر
وسالفةٌ كالسيفِ سُلَّ بغمده
وجيدٌ كجيدِ الظبىِ نزهةُ ناظِر
وصدرٌ به حُقٌ من العاجِ قاعدٌ
ولكن له فِعلْ القنا المتشاجرِ
وخصرٌ لها واهٍ ضعيفٌ كسلوتى
وردف كَدِعصِ الرمل ملءُ المآزر
من الخِفراتِ البيضِ دُعجُ عيونِها
إذا نظرتْ تَسْبى الوَرَى بالنواظِرِ
حياةٌ لذِى موتٍ وموتٌ لعاشقٍ
وداءٌ لذى بُعْد وسَلْوَةُ خَاطرِ
فَدعْهَا وسَلِّ القلبَ عنكَ بمدحٍ مَنْ
صغَى لعلاهُ كلُ بادٍ وحاضرِ
هُوَ الملكُ الهادِى أبو العربِ الفتَى
سلالةُ سلطانِ بنِ سيفِ المُنَاصِرِ
لهُ جوُد كفٍّ لا يقاسُ بأولٍ
وبحرُ عطاءِ لا يقاسُ بآخِر
سَمَا مُشْمَخِرّاً فوق هام السُّها على
ملوكِ البرايا بالندَى المتواترِ
فتًى همُه كسبُ المحامدِ والعلا
وتفريقُ مالٍ بين ناهٍ وآمرِ
له منطقٌ يعطى الرجال فَطانة
وغرةُ وجهٍ كالشموسِ السوافرِ
زيارَتُه تجلى القلوبَ من الصدَى
ورؤيا محياه جلاءُ الخواطرِ
أفادَ الموالى من سَخاوَته كما
أبادَ المعادى بالقنا والبواتِر
إذا صالَ ما بأسُ الأسود الخوادر
وإنْ جادَ ما جودُ البحار الزواخرِ
شديدٌ على الأعداءِ لكنَّ دأْبَه
إذا ما جنَى الجانى له عَفُو قادرِ
زكَا عنصراً من دَوْحةٍ يغربيّة
تعالتْ سموّاً من كرامِ العناصرِ
فأنت الفتَى وابنُ الفتى وأبو الفتى
أولئك تُتْلى ذكرُهم في المنابرِ
ورئتَ العَلا والمجد والحلمَ والحِجَى
وبذل العطايا مِن جدودٍ أكابرِ
عممت جميعَ الخلق عدلا ورحمةً
فأضحى مطيعا كل برٍّ وفاجرِ
وأضحى الذي أضْحى بربك كافرا
مقرّاً بإسداءِ الندى غير كافرِ
ولا زلتُ أستقرى الخلائقَ كلهم
فلم أرَ فيهم غير مثنٍ وشاكرِ
فيا ابنَ الكرامِ الأولين تعطُّفاً
لِذِى مقةٍ صافى المودةِ زائرِ
كساكَ من المدح اللبابِ ملاءةً
بها تاهَ حتى قال هلْ من مُفاخرِ
تزيدُ على مرِّ الليالى تجدداً
فلم يُبْلِها من صرفه المُتغَايرِ
قوافٍ من الشعرِ الذى فاقَ نظمهُ
بِطرسٍ بدتْ كاللؤلِؤ المُتنَاثِر
أتَتْك تهادَى كالعرائس قُلدَتْ
قلائدَ دُرٍّ في عقُودِ الجواهرِ
إذا أنشدتْ في محفلِ الجمعِ جهرةً
تفتشُ عن مكنون سرِّ الضمائرِ
فلو سمعتها الجاهليةُ قومنا
أضلّت بأبصارٍ لهم وبصائرِ
منزهةٌ تاهتْ على أخواتها
بمعنى دقيقٍ في العبارةِ ظاهرِ
فأنتَ لها كُفءٌ وفٍ فتملَّها
وأظهرْ لها حسن القبول وبادرِ
هي الجوهرُ الشفَّافُ لا يستحقُّها
سِواكَ من الساداتِ يا ابنَ الأكابرِ
وهبْتُكَها أرجو بها الفوزَ في غدٍ
من اللَّه ربٍّ خالق الخلق غافرِ
ودمْ وابقَ محروسَ الجنابِ مظفراً
وضدُّك معكوسُ المنى غيرُ ظافرِ
وعشْ ما بدتْ شمسُ النهار وغردتْ
حمائم في غصن من الأيكِ ناضرِ


Nevítá nás
dnes zvonku hlas,
ni slavík touhou nyje;
to v hájinách
nám v hodinách
rozkošných ona pěje.


Tu chápal jsem, na výších kontemplace
když přemoženy všechny protivy,
kde s námi pouze duch je naší práce,
ký hlubý vane klid – však mrazivý!


إليكَ فَررتَ من لحظاتِ عينٍ
خلعتَ بها القلوبَ من الصُّدورِ
تسيلُ معَ الدموعِ جفونُ عيني
كما سالَ الفؤادُ معَ الزَّفيرِ


Was geb' ich doch dem Säumen weiter Raum,
Und steige nicht auff meinen Palmenbaum?
Laß deine Brüst' als junge Trauben stehen,
Der Nasen Ruch für schmeckend' Oepffel gehen.


kde srdce k smrti unavené
víc opory a síly nemá,
jen v nové stíny se zas žene?“...
Však vedle mne Noc dál šla němá.


Und so schließ' ich schön und hoch,
Sonder Schuld und Fehle,
Mit dem Blick der Liebe noch
Dich in meine Seele.


1
Гекуба
Рыдайте жалостно, руками бейте в груди,
Парисовым судом несчастливые людХор
Привыкли мы к слезам, мы плачем десять лет
Когда Приамов сын, начало наших бед,
Из древ сея горы суда себе построил
И греков грабежем и нас обеспокоиДесятью видели мы снег поверх бугров,
Что лесу лишены, побитым для гробов костроДесятью в робости хлеб сеял сельский жителПо вся дни им и нам был страшен победителТеперь нам новой плач, несчастным, настаеРыдайте, идучи царице вашей вслеГекуба
Сообщницы моей напасти и печали,
Что горесть мне нести в несчастьи помогали,
Насыпьте, бедные, коль горестны часы!
Троянской с кровью прах в растрепанны власСпустивши платье с плеч, все руки обнажайте
И до утробы плоть ударам подвергайте,
Какой остался нам, уже плененным, стыд:
Не к браку нам беречь покрытой тела виТерзайте грудь, лице в отчаяньи терзайтПриятен мне сей вид; царице подражайтВсе плачи прежние старайтесь превышать;
Рыдайте, как есть долг о Гекторе рыдатХор
Растрепаны власы, и узлы все разбитГорячим пепелом главы у всех покрытГекуба
Возьмите в горсти пра Вам только можно взять,
Что вам оставила десятилетня ратУдарьте ныне все в нагие сильно плечПечаль, произнеси прегорестные речРетейски берега, распространяйте воТы, эхо скучное, в пещерах под горой
Не только повторяй слова речей последни,
Но целой бедных вопль стенания переднО море, небеса, вам должно здесь внимать!
Мы ныне начали о Гекторе рыдатХор
Тебя, тебя в слезах, о Гектор, поминаем
И плечи, язвами покрытые, терзаеТебя родившая багровы груди рвет,
Из поврежденных вновь ран прежних кровь течеО столп отечества, о рока воспятитель!
Плечами был ты нам своими Покровител(63 -131)
2
Раздранный Гектор здесь страшил коней ахейски(423 -424)
3
Расторгни смертны узы, Гектор,
Раздвинь земное недро,
Карай Уликса;
Одна твоя к тому довольна тень
Оружием гремит
И на ахейский флот бросает хищный пламень!
(690-693)