القَلبُ أَعلَمُ يا عَذولُ بِدائِهِ
وَأَحَقُّ مِنكَ بِجَفنِهِ وَبِمائِهِ
فَوَمَن أُحِبُّ لَأَعصِيَنَّكَ في الهَوى
قَسَماً بِهِ وَبِحُسنِهِ وَبَهائِهِ
أَأُحِبُّهُ وَأُحِبُّ فيهِ مَلامَةً
إِنَّ المَلامَةَ فيهِ مِن أَعدائِهِ
عَجِبَ الوُشاةُ مِنَ اللُحاةِ وَقَولِهِم
دَع ما بَراكَ ضَعُفتَ عَن إِخفائِهِ
ما الخِلُّ إِلّا مَن أَوَدُّ بِقَلبِهِ
وَأَرى بِطَرفٍ لا يَرى بِسَوائِهِ
إِنَّ المُعينَ عَلى الصَبابَةِ بِالأَسى
أَولى بِرَحمَةِ رَبِّها وَإِخائِهِ
مَهلاً فَإِنَّ العَذلَ مِن أَسقامِهِ
وَتَرَفُّقاً فَالسَمعُ مِن أَعضائِهِ
وَهَبِ المَلامَةَ في اللَذاذَةِ كَالكَرى
مَطرودَةً بِسُهادِهِ وَبُكائِهِ
لا تَعذُلِ المُشتاقَ في أَشواقِهِ
حَتّى يَكونَ حَشاكَ في أَحشائِهِ
إِنَّ القَتيلَ مُضَرَّجاً بِدُموعِهِ
مِثلُ القَتيلِ مُضَرَّجاً بِدِمائِهِ
وَالعِشقُ كَالمَعشوقِ يَعذُبُ قُربُهُ
لِلمُبتَلى وَيَنالُ مِن حَوبائِهِ
لَو قُلتَ لِلدَنِفِ الحَزينِ فَدَيتُهُ
مِمّا بِهِ لَأَغَرتَهُ بِفِدائِهِ
وُقِيَ الأَميرُ هَوى العُيونِ فَإِنَّهُ
ما لا يَزولُ بِبَأسِهِ وَسَخائِهِ
يَستَأسِرُ البَطَلَ الكَمِيَّ بِنَظرَةٍ
وَيَحولُ بَينَ فُؤادِهِ وَعَزائِهِ
إِنّي دَعَوتُكَ لِلنَوائِبِ دَعوَةً
لَم يُدعَ سامِعُها إِلى أَكفائِهِ
فَأَتَيتَ مِن فَوقِ الزَمانِ وَتَحتِهِ
مُتَصَلصِلاً وَأَمامِهِ وَوَرائِهِ
مَن لِلسُيوفِ بِأَن تَكونَ سَمِيَّها
في أَصلِهِ وَفِرِندِهِ وَوَفائِهِ
طُبِعَ الحَديدُ فَكانَ مِن أَجناسِهِ
وَعَلِيٌّ المَطبوعُ مِن آبائِهِ


Můj pohled provázel ji v dáli
a myšlenky mou duší vlály,
tlum teskných dotazů:
Kam jede as? Do městské vřavy,
kde obklopí ji hlučné davy,
rej pestrých obrazů?


少年闻雁声
老年闻雁声
乡心无老少
何处最关情


Ach, ach, ist das nicht große Gunst,
Nicht große Huld und Güte,
Die dir schon jetzt erzeigt umsunst
Das göttliche Gemüte.
Dank ihm jetzt und zu allen Zeiten
Dafür mit tausend Innigkeiten.


Die Gallier, daß sie von Roßbach an
Eilfertig stets den Weg zurück genommen,
Das hat des Deutschen Kraft gethan:
Und wenn nicht mit bey ihrem Heere
Auch deutsche Kraft gewesen wäre,
Sie wären nie nach Roßbach hingekommen.


Und nun, mit heil'gem Morgenstrahle
Färbt sich der Hochwald grün und falb,
Zu Füßen mir das Grün der Tale,
Zu Häupten mir das Blau der Alp'.
Die Lerche steigt in Flatterschwingung,
Stumm ausgebreitet schwimmt der Weih',
Das Reh durchbricht die Laubverschlingung,
Und aus dem Strome schaut die Fei.


Diana volta a Cecca allora disse:
«Quando discenderemo il prenderai,
e siesi tuo»; e Cecca nol disdisse.


Den der Himmel selbst kaum faßt,
Wird im schlechten Stall geboren;
In der Krippe liegt ein Gast,
Dem das ew'ge Reich erkoren.


Právě to svobody příští Křesťané slavíc
Pálili ukrutníka, a zpívali s hřmotem,
Že se y zbavili psot, y zlatého věku
Dočkali s dětmi. Neb dovršiv nelítostník
Vzteklosti míru co hladové zvíře se sháněl
Po milé nevinnosti, a šediny ztupiv
Mužnosti květ jak vítěz celého světa
V okovy házel. Nic růžové mladosti blesk, nic
Moudrosti hlas, neb vážnost vznešené ctnosti
Neprospívaly spiatým; vzteklec-li zahřměl,
Krása co dennice čistá s moudrosti hvězdou
V plamenu zhasla, a ctnost jak bídnice nectná
Hynula v skalách. Nemoha ušlechtilosti
Ztrpěti zlostník umrtvil vyhrožováním
Outlá srdce, a smrtí vyhubil smělost.
S pochopy nelidskými co zvlněné moře
Číhaje, jestliže stín jen podezřelosti
Mžikne, co hromové třícý vynutil pokoj.
S vysosti vzhlížeje v lid drak kořisti sladké
Očekával, a mstou své nesyté srdce
S posměchem kojil. Jen syvým pokynul čelem,
Stála tu hranice věž, a obět se vedla.
Lucya vnadná s stráží kráčela divou
V nevinné kráse, a nutila k tesknosti skály.
Pohledem jasným na své přátely hledíc
Outrpně vzdychla, a k milým řekla co anděl:
Přátelé milí! nevylívejte slzý,
Ráda jdu na smrt, tať skončí bolesti tuhé.
Za vás Bohu se modlím, za sebe hrůzou
Trňte, neb vás, ach! nehoda očekává.


Wan die soldaten vor Roschellen,
wan die soldaten vor Stralsund
die mauren könten so wol fällen,
als herzhaft wir zu dieser stund
nu stürmen wollen die pasteien,
ich sag: die stark wildbret pastet,
so würden sie nicht lang mehr freien
die beede stät.


Hier kommt ein junger Ritter an
Und findet in dem nechsten Garthen,
Der alle Straßen zeigen kan,
Sein schönes Kind mit Schmerzen warthen.
Da geht es an ein zärtlich Thun,
Da läst der Kuß den Mund nicht ruhn,
Da stockt das zitternde Willkommen,
Da wird, was immer schmeicheln mag,
Als wär ein andrer Hochzeittag,
Mit Hand und Mienen vorgenommen.


Hab' ich seit der Zeit recht geschlafen,
hab' ich gepflogen ein'ger Lust,
so müsse mich der Knabe strafen,
dem du so stets zuwider tust!
Und du, verletzte Charitinne,
bist noch auf deinem harten Sinne.


Aquello era... Fue,
pero va a seguir siendo
porque ya es imposible
borrar lo que ha cuajado:
el olor penetrante
del nardo y la gardenia,
el sahumerio triste
del maíz y del plátano.
Esquinas tan pobladas
de gestos despaciosos,
de regateos lentos
y palabras oscuras.
Marchantita, calentito.
Todo se hace pequeño
con una suavidad
de caricia entrañable.
Y son manos morenas
de tortilla reciente.


O laberco porém, que esta medindo
Quanto dista de putas a senhoras,
Caga nelas, e deles se vai rind


Ihr lauft so unbesonnen hin,
Als dürftet ihr nicht sterben,
Ob zwar ein halb ersoffner Sinn
Viel andre sieht verderben.
Ihr stecket euch das Ziel noch weit,
Ihr denkt noch lang zu leben,
Ihr habt noch gute Muß und Zeit,
Bis ihr sollt Rechnung geben.


Die Tugend selber zeiget sich in Sehrheit gern.
O hättest du den jungen Geistlichen gesehn,
Dem ich nur neulich an der Kirchtür hospitiert!
Wie Milch und Blut ein Männchen, durchaus musterhaft;
Er wußt es auch; im wohlgezognen Backenbart,
Im blonden, war kein Härchen, wett ich, ungezählt.
Die Predigt roch mir seltsamlich nach Leier und Schwert,
Er kam nicht weg vom schönen Tod fürs Vaterland;
Ein paarmal gar riskiert' er liberal zu sein,
Höchst liberal – nun, halsgefährlich macht' er's nicht,
Doch wurden ihm die Ohren sichtlich warm dabei.
Zuletzt, herabgestiegen von der Kanzel, rauscht
Er strahlend, Kopf und Schultern wiegend, rasch vorbei
Dem duftgen Reihen tief bewegter Jungfräulein.
Und richtig macht er ihnen ein Sehrkompliment.


But soon He'll break Death's envious Chain,
And in full Glory shine!
O Lamb of GOD, was ever Pain,
Was ever Love like Thine!


¡Qué espléndido estaba el día!
¡Qué amoroso el aire tibio!
¡Qué fresco el tapiz de grama
Do, en humoradas de niño,
Te extendías y rodabas
Chachareando conmigo!
Yo en tanto, inmóvil, absorto,
Admirando en cada giro
Una nueva perfección
De tu incomparable hechizo,
Aunque hablaba y sonreía
Murmuraba entre mí mismo:
¡Qué desgraciado soy yo!
¡Qué venturoso es mi amigo!


al yelo hermoso de su pecho llego
mi corazón, por ver si, agradecida,
se regala su nieve con mi fuego.


Begin with  of ev'ry Art the Soul,
Parts answ'ring Parts, shall slide into a Whole,
Spontaneous Beauties all around advance,
Start, ev'n from  strike, from
shall join you;  shall make it grow
A Work to wonder at — perhaps a STOW.


西湖旧时波
夜雨改新绿
子规啼到明
飞去双属玉


Welch ein Wetter! – Soll ich fort?
Oder soll ich bleiben?
Wie die düstern Wolken dort
Sich einander treiben!
Wie der Knopf am Kirchenthurm'
Schwankt auf seiner Stange!
Horch! wie, mehr vor Schnee und Sturm
Als vor Menschen bange,
Aller Raben Angstgeschrei
Um ein Obdach flehet,
Und der Kautz im Thurme, frei
Gegen sie sich blähet;
Wie von meinen Fenstern ab
Dicke Schloßen prallen,
Rasselnd von dem Dach' herab
Morsche Ziegel fallen,
Und noch lauter als das Horn,
Das den Schlaf zerstreuet,
Straf' mich nicht in deinem Zorn!
Kunz, der Heuchler, schreiet!
Sieh! wie selbst die Rosse dort
Fortzugehn sich sträuben!
Welch ein Wetter! – Soll ich fort?
Oder soll ich bleiben? –
Was besinnen! – Heinrich! he!
Sattle noch den Rappen!
Sollt' ich auch in tiefem Schnee
Nach dem Wege tappen,
Sollt ich auch an starrer Hand
Meinen Renner leiten,
Und zuerst vom Felsenrand'
In die Tiefe gleiten.
Mag ich ganze Meilen mich
In dem Forst' verirren,
Mag der Schuhuh fürchterlich
Ueberm Kopf' mir schwirren,
Und der Wind durchs trockne Laub
Alter Eichen rauschen,
Und ein Räuber auf den Raub
In dem Dickicht' lauschen,
Mir mit aufgespanntem Hahn'
Nach der Kehle greifen,
Und auf einem Wolfeszahn'
Seiner Bande pfeifen.
Was sind Räuber, Schnee und Wind!
Sie ist mein gewärtig!
Heinrich! Heinrich! o geschwind!
Ist der Rappe fertig?


久恶繁哇混太和
云何今日自吟哦
世间万事皆如此
两叶行将用斧柯


Chi è nato per stentar, chi in aver gratia:
già spesso detto m'ha d'Apol l'oraculo
che alfin tua voglia fia contenta e satia.


Aimez-moi ! Z'ai tant soupi'é,
Tant expi'é, tant conspi'é.
Aux fins de me voi' ado'é,


Das braucht man jetzt nicht;
Dort kommt der Dampf-Eilwagen!


En povertate viva cum dolere
e per le carne gi vegna grand scabia,
d'onni prosperità possa cadere,
poi ne la fine se mora da rabia,


Avšak po žních – jiné účtování!
Z klasů skromných k potravě
chléb náš kyne zlatavě,
ale z máku, po vší oslavě,
po vší kráse přec jen – lektvar pro uspání!


Nach einer Abendunterhaltung
Sah jüngst ich einen alten Herrn,
Von unansehnlichster Gestaltung,
Der küßt ein Mädchen aus der Fern.


Deli Vid ezt látván szüvében félemlett,
Mert látja körüle szerecsen sereget,
Azt mondám, hogy ő fél, de nem, hogy megijedt;
Nem ijedt ő, noha látja élte végét.


己田自种乐为农
不肯勤耕奉主翁
劝汝回心毋见错
秋成获利两家同


Dort lächelt auf die Gräber nieder
Mit himmlisch duldender Gebärde
Vom Kreuz das höchste Bild der Erde;
Ein Vogel drauf, sang seine Lieder.


Gyakran nem érti emberét a kor;
Nagyot teremt nagy lelke erejébül,
És ez bukása! népét fölviszi
Olyan magasra, honnan az leszédül.
Még jó, ha költőt ér e balszerencse,
Az ész holt fénye egykor föllobog,
S feltámadását fogják ünnepelni
Világosabban látó századok.


Und was meine Frau ist,
Macht sich auch nichts daraus,
Was hilft ihr ein Fenster,
Sie kuckt nicht daraus.


Kis társaim, ti porba játszók,
emelve sápadt fejetek
az őszi kertekből kimásztok.


Und so, vermengend die Richtung,
Sei, alles in eines gepackt,
Ein Daguerrotyp eure Dichtung,
So ähnlich, als abgeschmackt.


Nie hab ich einen Sinn gesehen,
Der das so wenig hochgeschätzt,
Was sonst ein weiblich Herz ergetzt,
Als von der Seligsten geschehen.
Nie hab ich einen Geist gespürt,
Der weniger nach Hoheit strebte,
Der minder an der Wollust klebte,
Den weniger der Geiz gerührt,
Als den, der Tugend und Verstand
In meiner Gattinn Brust verband.


¡ven!


Поля мои, волнистые поля:
Кирпичные мониста щавеля
И вереск, и ромашка, и лопуКак много слышит глаз и видит слух!
Я прохожу по берегу рекСапфирами лучатся васильки,
В оправе золотой хлебов склонясь,
Я слышу, как в реке плеснулся язь,
И музыкой звучит мне этот плесА моря синий штиль? а солнца блеск?
А небные барашки-облака?
Жизнь простотой своею глубокПока я ощущать могу ее,
Да славится дыхание Твое!
А там землею станет пусть земля…
Поля! Животворящие поля!


Quando nuocer pensai piu alle tue squadre
io truovo (& come sia diro piu adagio)
chel gran Ruggier di Risa fu mio padre
tradito a torto dal fratel malvagio
portommi in corpo mia misera madre
di la dal mare: & nacqui in gran disagio
nutrimmi un Mago in fin al settimo anno
a cui li Arabi poi rubata mhanno


Die Seel sprach: O Herr Jesu Christ!
Jch weiß daß du so gütig bist/
Dein Hertz auch lauter Zucker ist/
Warumb bistu mir dann so hart/
Da ich noch bin so iung vnd zart.


نَفَذَ القَضا من أوج ذلكَ المِنبَرِ
فاصبِرْ على بَلواكَ أولا تصبِرِ
ولقد أَتَى ما لَسْتَ تملِكُ بعدهُ
غيرَ البُكاءِ ولوعةِ المتحسِّرِ
يا أيُّها العَينُ التِّي تَبكي عّلى
فقْد الحبيبِ بدَمعِها المتّحدِّرِ
تبكينَ هذا اليومَ لكن في غدٍ
يُبكَى عليكِ وهكذا لم تخسَري
نَنهَى عن الحُزنِ المُذيبِ قلوبَنا
مثلَ النَّديمِ يَعيبُ شُربَ المُسكِرِ
إنَّ اللِّسان يُطيعُ أمرَ نصيحهِ
والقلب يَنبذهُ كمَن لم يُؤْمَرِ
يا راحلاً كَسَرَ الخواطرَ قائلاً
إنِّي حَلَفتُ عليكِ أن لا تُجبَرِي
تَسقِي مدامُعنا ثراكَ فإنَّها
أصفَى وأفضلُ مِن مياهِ العُنصُرِ
لو تُشتَرَى يا أيُّها القمرُ الذي
ذاقَ الخُسوفَ لتَمَّ سعدُ المُشتَري
هيهاتِ قد عزَّ الفِداءُ فخابَ مَن
يَفدي ولو أعطَى مَمَالِكَ قيصَرِ
داءٌ قديمٌ كم لهُ من حسرةٍ
في كلِّ قلبٍ من خَوالي الأدهُرِ
قد حيَّرَ الألبابَ في أحكامهِ
وأضاعَ رُشدَالفيلسوفِ الأكبرِ
يعفو عن الشَّيخِ المكبِّ على العَصا
عجزاً ويفتُكُ بالغُلامِ الأصغرِ
يا يُوسُفَ الحُسنِ البديعَ جَمالُهُ
ماذا أصابَ جَمالَ ذاكَ المنظرِ
في السِّتِّ عَشْرَةَ من حياتِك عِفتَهَا
كالبدرِ يَخسِفُ في انتصافِ الأشْهُرِ
ولقد رحلتَ بلا وَداعٍ ضارباً
ميعادَ تسليمٍ ليومِ المحَشرِ
فارقتَ دُنياكَ بلا وَداعٍ طالباً
دارَ النَّعيمِ فكانَ أربَحَ مَتْجرِ
وعلمتَ أنَّكَ لا مَحالَ مسافرٌ
فقصدتَ تسلُكُ في الطَّريقِ الأقصرِ
هذا الذي خُلِقَ العبادُ لأجلهِ
فالحيُّ يُحسبُ ميِّتاً لم يُقبَرِ
أعددْ لطفلِكَ نعشَهُ مَعَ مَهدِهِ
فَلقد يُضَمُّ كلاهما في المَحضَرِ
يا أيُّها الباكي على مَن باتَ في
دارِ السَّعادةِ كُفَّ دمعكَ واقصِرِ
قد فاز بالمُلكِ المُعَدِّ لمِثلِهِ
والمُلْكُ عادةُ يوسفٍ فاستبشِرِ


All'audace disfida ammutoliro
gli Achei, tementi d'accettarla, e insieme
di recusarla vergognosi. Alfine
in piè rizzossi Menelao, nell'imo
del cor gemendo, ed in acerbi detti
prorompendo gridò: Vili superbi,
Achive, non Achei! Fia questo il colmo
dell'ignominia, se tra voi non trova
quell'audace Troian chi gli risponda.
Oh possiate voi tutti in nebbia e polve
resoluti sparir, voi che vi state
qui senza core immoti e senza onore.
Ma io medesmo, io sì, contra costui
scenderò nell'arena. In man de' numi
della vittoria i termini son posti.


Na!
Kezdődjék népünk rohama
Ma!
Hadd mondja az irigy világ:
Das ist merkwürdig!
Debrecen ismét dicsőségben fürdik!
Tisztelt olvasóm, fel, fel!


Der Mal- und Bildkunst unerschöpfte Schätze,
Glutaugen, leuchtend unter schwarzem Schleier,
Und jenes Giusti-Gartens Prachtzypressen.


Du chapeau de son père,
Coiffé dans les grands jours,
De roses ou de lierre
Le rajeunir toujours ;
Mettre un manteau de bure,
Vieil ami de vingt ans ;
Eh gai ! C'est la parure
Du gros Roger Bontemps.


Всё, чего нам здесь недоставало,
Всё, о чём тужила грешная земля,
Расцвело на вас и засияло,
О, Лигойские блаженные полЭтот мир вражда заполонила,
Этот бедный мир в унынье погружён,
Нам отрадна тихая могила,
И, подобный смерти, долгий, тёмный соНо Лигой струится и трепещет
И благоухают чудные цветы,
И Маир безгрешный тихо блещет
Над блаженным краем вечной красот


إن هذا بعض ما قد ظهرا
من جمال المصطفى خير الورى
حجرة تجمع طه وأبا
بكر الصديق حتى عمرا
ثم في ثوبيهما كان بدا
وأعيد الآن لما قبرا
حضرةٌ في حضرةٍ في حضرةٍ
أثرت في كل قلب أثرا
يا جميل الوجه إني أينما
لك فارفعْ عن تُوَلُّوا ضررا
إنه النور الذي منك أتى
يقتفي البحر فيحوى الدررا
ومعانيه إذا لاحت به
فهي منه فيه أمر خطرا
صحت الأمة في أنفسها
مثل نفسي أمتي منك جرى
وعفا الرحمن عما حدثت
أمتي أنفسها قد أثرا
يا بني الجمع هو الفرق لكم
كل من جال به واعتبرا


Vizte, jak tam růžička
Krásné Panně vstříc se směje,
Jak se rosná perlička
Na listečku jejim stkvěje,
Jaká chutná její vůně!
Rdí se, jak král na svém trůně.


Jak těšila se na tu chvíli čtení,
v mír oasy po klopot poušti denní,
až Umění květ duše porosí!
(V taj knihy ponoří se celou duší
a nic, ach, nic ji ze snů nevyruší,
tu lilji nálady v ní nezkosí...)


Zum smaragdnen Ring verschlungen
Züngelt sie und blickt mit klugen
Augen zu mir auf, als wüßte
Manch Geheimnis sie zu melden,


Quando vede 'l pastor calare i raggi
del gran pianeta al nido ov' egli alberga,
e 'nbrunir le contrade d' orïente,
drizzasi in piedi, et co l' usata verga,
lassando l' erba et le fontane e i faggi,
move la schiera sua soavemente;
poi lontan da la gente
o casetta o spelunca
di verdi frondi ingiuncha:
ivi senza pensier' s' adagia et dorme.
Ahi crudo Amor, ma tu allor piú mi 'nforme
a seguir d' una fera che mi strugge,
la voce e i passi et l' orme,
et lei non stringi che s' appiatta et fugge.


Pöfel/ kanstu so beschreiben
deine Larve/ wie ich tuh'?
als du wilst die Warheit treiben/
und nicht stimmst dem Scheine zu:
dürffstu diß nicht von Zelinden/
dem Tebaner Wunderthier/
dich zu rühmen unterwinden/
die nur Schminke trägt an ihr.


Rány tvoje, neuprosné nebe,
zle na nás letos dopadly:
pan Maýr šetří na jevišti lidmi
a ve hledišti – sedadly...


C'est que, dans cette orgie où le Meurtre éhonté
Lui songe au cimetière où dort la Liberté,


Der, als die Laus ihn biß in seinem Schopf,
Sich gegen solche Plackerei zu wehren,
Mit Ingrimm kratzte auf des Nachbars Kopf!


Spinn, spinn, meine liebe Tochter,
Ich kauf dir ein paar Schuh.
Ja, ja meine liebe Mutter,
Auch Schnallen dazu;
Kann wahrlich nicht spinnen,
Von wegen meinem Finger,
Meine Finger thun weh.


Když je zulíbali,
v slzách umýt dali,
v úkrytu je složí;
jenom oko Boží
patří na ně z dáli.


In der Schwermuth schauervollen Hainen
Wird dem Traurenden dein liebes Bild,
Wie ein Engel Gottes oft erscheinen,
In der Hofnung Morgenroth gehüllt!


Behalt, o Welt! nur immerhin
All deine Ehr und Herrlichkeiten;
Dieß ist mein Ruhm, daß ich den Sinn
Nach Bethlehem kan kräftig leiten
Behalte nur dein Gold und deinen Schatz vor dich;
Die Armuth, die im Stalle lieget,
Dieß ist der Schatz, der mich vergnüget;
Der macht mich reich genug; der bleibt mir ewiglich.
Behalte deinen Witz, ich kan nicht klüger werden,
Als wenn ich sagen darf: Der Schöpfer dieser Erden,
Der ist mein Vater, der mich kennt;
Der mich sein Kind und Erben nennt.


Tak Bramimonda králi pravila
a k srdci hlavu jeho přitiskla
a kropila ji vřele slzami.
V tom zaslyšela kroky za sebou,
a v lesku věčně krásných, svatých kvězd
se zjevil Karel v celé velebě:
stál s obnaženým mečem ohromným,
s tím mečem, který za den třicetkrát
vždy barvu svého lesk proměnil.


S'il était assez haut pour découvrir l'étoile
Que la colline bleue avec son dos me voile,
Le croissant qui s'écorne au toit de la maison ;


لك الحمد يا رب السموات والأرضِ
ومن يسخط الإنسان إن شاء أو يرضي
عليم بأحوال الجميع وحكمه
على الكل أن يرضوا وإن يغضبوا يمضي
وشكرا لك اللهم في كل حالة
على اليسر والأعسار والبسط والقبض
رجوناك يا من لا يخيب بك الرجا
لبعض أمور إن أردت بما تقضي
وندعوك فاقبل يا إلهي دعاءنا
ولا تخزنا في حشرنا ساعة العرض
إليك توسلنا بحرمة أحمد
نبي الهدى من جاء بالنفل والفرض
وجاه ضجيعيه الكريمين من هما
أبو بكرٍ الصديق مع عمر المرضي
وحوّل بفضل منك عنا وساوساً
أتتنا من الشيطان تجذبُ للخفض
ولا تبقنا كَلّاً على أحد سوى
جنابك واحرسنا من المهيع الدحض


Es sann wohl etli Stief'l do
Am Eck dort in dem Zimma,
Doch wem die g'hörn is ziemli hart
Zu sag'n und zu bestimma.
Heut tragt's der Humel an sein Fuß,
Der Holler der tragt's morgen,
Der Kirchbauer macht Reisen mit
Ganz ohni alle Sorgen.
So geht's mit Feder und Papier,
Mit Büchern und mit all'n;
Es san enk grod die rechten vier,
Ma könnt's net schöner mal'n
Und wenn der Muckl a non war
A Süffling wie die andern,
So därft'ns als vier Brüder glei
Im Dörfel umawandern.
Sie leb'n wahrhafti auf der Welt
Von Samsta af'n Sunnta,
Hob'n oft all' vier koan Kreuzer Geld,
San doch fidel und munta.
Der Postwag'n is ihr g'schworner Feind,
Laßt's oft gar gräßli stecka;
Dös alles ober thut 'n nix,
Macht ihna net viel Schrecka,
In so an Zimmer wos z'studir'n,
Dös wär a Kunst zu nenna,
Und dös z' begreifa därf man nur
Die Leuteln alle kenna.
Es is koan Tag im Jahr, bei Gott!
Wo's all vier nüchtern z'finden.
Wo oana net an Ruppel hat,
Und schlaft im Bett dahinten.


Fällt einer ab von eurer Schar,
So laßt ihn laufen und richtet nicht;
Doch dem, der zu euch stoßen will
Von dort, dem schauet ins Gesicht!


V uzlíčku rodnou zemi,
již tolik miloval –
by pod ní v cizím světě
jak v rodné půdě spal.


أَحارِ أَبَت كَفّاكَ إِلّا تَدَفُّقاً
إِذا ما سَماءُ الرِزقِ خَفَّ سِجالُها
رَفيعَةُ سَمكِ البَيتِ ما مِن يَدِ اِمرِئٍ
مِنَ الناسِ إِلّا في السَماءِ تَنالُها
وَإِنَّ سُكَيناً وَاِبنَهُ بَنَيا لَكُم
شَماريخَ في عَيطاءَ صَعبٍ جِبالُها
وَقَد عَلِمَت ذاكَ البَرِيَّةُ كُلُّها
بِحَيثُ اِلتَقَت رُكبانُها وَرِجالُها


Sieh! hier aus Klüften groß und wild
Entströmt ein Quell voll Kraft, doch wild,
Erst schwer erforscht, doch hell;
Nicht allzu warm, nicht widrig lau,
Im Wohlthun unermüdlich; schau!
Und lern's vom edlen Quell!


В пору, когда в вырей
Времирей умчались стаи,
Я времушком-камушком игрывало,
И времушек-камушек кинуло,
И времушко-камушко кануло,
И времыня крылья простерл


Matrosen baden dort und singen,
Um Leben in die Luft zu bringen,
Denn ist der Seemann müßig auch,
Er liebt des Windes frischen Hauch,
Auf seinen Fahrten lernt er hassen
Das stille Meer, vom Wind verlassen.
Sie singen froh ein irisch Lied,
Wie dem Matrosen wohl geschieht,
Wenn er die Fahrt mit Müh vollbracht,
Die Münze rollt, die Dirne lacht,
Die Fiedel ... weh! ein banger Schrei!
Den einen biß ein Hai entzwei.
Dem Kameraden, ders erblickt,
Hat Schreck und Wut das Herz durchzückt.


Une Griffe en jaillit, avide de sa proie,
Saisit l'homme à la gorge irrésistiblement,
Et rentre, au rire affreux de l'infernale Joie.


Tu náhle s jedné svěží sněti
list jako citron žlutavý
se utrh’, ve spirále letí
a pod oknem pad’ do trávy...


Piangete, occhi, piangete:
questo è poco licore a tanta sete.


 cad io non sono mio né più né tanto,
se non quanto madonna è de mi fore
ed uno poco di spirito è 'n meve.


No quiero ver más fotos de estropicios de guerra,
sino, a lo sumo, lo que les ha hecho el temporal
a los troncos de pino:
mandarlos crecer en bucle,
dejarlos astillados hasta media cepa
para que giman cautelosamente al acercarme
y pueda yo mecerme sobre tal cautela;
descuajarlos para que aromen a tierra humanitaria;
tronchar un fuste para que perfume
en forma de cabeza tonsurada,
un olor hemisférico a trasquileo humano.
En vez de ramas, sus sombras con que ceñir la carretera
para que vaya pulsando humanamente hacia lo lejos.
Contar la mitología metamórfica
del raigón de pino que era torso humano
y confundido fue por la divinidad
en escamosa grupa de marino monstruo
que ladraba a los pinos.


Co to plyne po jarčoku ke chatce?
Kvítek rozvitý hle přesladce – –
Lapila ho zlatá bába, požehnala již,
na zem položila v chýž.


So brach/ wiewol mit Schwerigkeit/
Das Licht noch endlich durch die Nacht/
Und der Thebaner harter Streit
Ward alſo von uns weg gebracht.


Weine nicht, mein Herz! der gute
Josef war ein weiser Mann.
Dein Gesicht ist Dein – und mir ein Bann;
doch was sonst so drum und dran,
hast du sehr gemein mit jeder Pute!


花发鸟仍啼
行行路欲迷
二真无问处
虚度武陵溪


Inúteis fontes e oásis
prometidos
à nossa sede sem cura…
num gesto ousado
a alma se desprende
com o voo por destin


Eine Fackel wohl trägt er,
Die wunderbar prangt.
»Wo ist einer«, frägt er,
»Dem heimwärts verlangt?«


Seyt wir in Erfahrung kommen,
Ihr Colosser, wir ihr habt
In dem Glauben zugenommen,
Wie euch unser Gott begabt,
Seit der Zeit auch bitten wir,
Er woll euch mit Geist erfüllen,
Geben rechter Weißheit Zier
Und euch zeigen seinen Willen.


	Ond'io tutto divampo,
e ancor più, che sì mortali effetti
seguon i vecchi come i giovenetti.


Para bien destruirme, se destruye;
deja de ser, por ser contra mí fuerte;
sus leyes naturales en mí vence.
Pensé do no hay razón, que hubiera suerte;
agora sé que el mundo ya me huye;
y es fuerza que otro mundo se comience.


Und hoffen, hoffen, hoffen
Sollst du, was Er verhieß:
Wer anklopft, dem steht offen
Sein selig Paradies.


In truth by what I can discern,
Of Courtiers 'twixt you Three,
Some Wit you have and more may Learn,
From Court than  or
Perhaps in time you'll leave High Diet,
To Sup with Us on Mirth and Quiet,


Ach ja! du und ein Sünder sind
Zusammen Leib und Schatte.
Ich weiß ja, ich bethörtes Kind
Wie ich Mutwillen hatte
Zu fliehn von dir:
Du folgtest mir.
Dich, mich must nichtes können
Wie Leib und Schatten trennen.


Minha grande ternura
Pelos passarinhos mortos;
Pelas pequeninas aranha
Minha grande ternura
Pelas mulheres que foram meninas bonitas
E ficaram mulheres feias;
Pelas mulheres que foram desejáveis
E deixaram de o se
Pelas mulheres que me amaram
E que eu não pude ama
Minha grande ternura
Pelos poemas que
Não consegui realiza
Minha grande ternura
Pelas amadas que
Envelheceram sem maldad
Minha grande ternura
Pelas gotas de orvalho que
São o único enfeite de um túmul


Verflucht die tohrheit dieser leute/
die nuhr aus bloßem schwermuht rührt/
und wählt der mehr beglükten seite/
da ihr nichts als vergnügung spürt.


So nimmt sie die Prinzessin an die Hand,
Und führt sie, wo er liegt, der arme Schwache.
Er hatte all die Seinen fortgesandt,
Weil Still' und Ruh den Schmerz gelinder mache.
»Die Aerztin hier bringt heilsamen Verband;«
Sagt zu den Dienern sie im Vorgemache,
Und schafft also, daß die herein sie ließen,
Und sorgt, die Thüre hinter ihr zu schließen.


兔园春雪梁王会
想对金罍咏玉尘
今日相如身在此
不知客右坐何人


Mich irrte manches Schöne,
Viel reizte mich und viel mußt ich vermissen.
Von Lust und Schmerz zerrissen,
Was so mein Herz hinausgeströmt in Töne:
Es waren Widerspiele
Von deines Busens ewigem Gefühle.


Dni míjí. Král se zdá, že milenky se bojí.
Jak hadi syčící se plíží intriky.
Dlí madame v úzkostech a v krutém nepokoji.
Což zapomenul král snad sladké na rtíky?


梨花疏点贴窗流
斜月笙箫处处楼
醉里不知花是影
隔纱惊唤小扬州


Sei fröhlich alles weit und breit,
Was vormals war verloren,
Weil heut der Herr der Herrlichkeit,
Den Gott selbst auserkoren
Zum Sündenbüßer, der sein Blut
Am Kreuz vergossen uns zu gut,
Vom Tod ist auferstanden.


nechať plane v očku tvém –
tajná slídným zrakům všem –
tiché lásky záře;
nechať brzkou úlevu
z tvého vyčtu úsměvu,
z ruměnné tvé tváře.


Mein König wälte mich zum Raht und Kriegsgesellen/
Der war ich/ weil ich war üm ihn/ mit Raht und That/
Der Taht und Tugend-Ruhm mein Haubt bepalmet hat/
Mich kränkte/ daß nicht solt ein Feind im Feld mich fellen.


O wie süß seind meine schmerzen,
die ich ihrenthalb ertrag,
weil sie mild in ihrem herzen
nu empfindet gleiche plag,
und dieweil sie mit freindlichen anblicken
versehret vil und will nur mich erquicken.


هدٌ على الأيام ألاّ تُهزموا
فالنصر ينبت حيث يهراق الدم
في حيث تعتبط الدماء فأيقنوا
أن سوف تحيوا بالدماء وتعظموا
تبغون الاستقلال ؟ تلك طريقهُ !
ولقد أخذتم بالطريق فيمموا
وهو الجهاد حمية جشّامة
ما ان تخاف من الردى أو تحجمُ
إن الخلود لمن يطيق ميسّرٌ
فليمضِ طلاب الخلود ويقدموا
وطن يقسّم للدخيل هدية
فعلام يُحجم بعد هذا محجمُ ؟
الشرق يا للشرق تلك دماؤه
والغرب يا للغرب يضريه الدمُ
الشرق ويح الشرق كيف تقحّموا
حرماته الكبرى وكيف تهجموا ؟
غرّتهمو سنة الكرى فتوهموا !
يا للذكاء فكيف قد غرتهمو ؟
سنة ومرت والنيام تيقظوا
فليعلموا من نحنُ أو لا يعلموا !
اليوم فليلغوا الدماء وفي غد
فليندموا عنها ولات المندم
أبطال الاستقلال تلك تحية
من مصر يبعثها فؤاد مفعمُ
إخواننا في الحال والعقبى معاً
إخواننا فيما يلذ ويؤلم
مصر الفتاة وما تزال فتية
يهفو إليكم بالقلوب وتعظم
في كل مطّلع وكل ثنية
نار من الشرق الفتي ستُضرم


a v proudu tulila se vlna k vlně,
cos chvělo nitrem země, jak když tuší
vše kouzlo štěstí – což mou teprv duší!


Voran, gesenkten Blicks, das Leid der Erde,
Verschlungen mit der Freude Traumgestalt,
Die Phantasie und endlich ihr Gefährte,
Der Witz, mit leerem Becher, still und kalt.


se conviertan en siglos de alegría,
en el eterno edén que hay prometido
al alma justa que en su Dios confía


Perché d'amor meo par esser non osa:
ché, se cont'ave de contessa amanza,
re de reina, ecco piccol cosa;


Šik – tábor – škola – a jak dál to zvou
ti naši soudci v republice krásy,
kde pro ta slova seriosně rvou
si jména, česť i sporé svoje vlasy –


Gläntzte Judas bey dem Herrn
Nicht als ein schimmernd' Morgenstern/
Den doch der hellen Raab
Mit verfluchtem Geitz beschwer't
Vnd sein Hertz so fern verkehr't/
Daß Er vmb ein' kleine Haab/
Den Schatz aller Welt hingab.


Ne dissimule pas ton sourire qui tremble,
Lève sur moi tes yeux sans trouble et sans regret,
Et nous irons cueillir la fleur qui te ressemble,
Dans le champ nébuleux qui longe la forêt,
Les mystiques chardons dédaignés du profane.


Con la pietade punisce i delitti,
co i favori e co i pregi ricompensa
gli ottimi intenti in gli uomini diritti.


Bendita seja a mae que te gerou!
Bendito o leite que te fez crescer!
Bendito o berço aonde te embalou
A tua ama pra te adormecer!


Amor que é um rosal, já desfolhado,
De pétalas dum branco funerário,
Amor que tem os gelos dum sudário,
E as chamas dum inferno Não sonhado!


Los hermanos del equilibrista
aprendieron
a apartar el énfasis.
Una manera de tomar distancia,
pero sin dejar de cumplir
(esconden,
preservan, sostienen).
A no ser por ellos
sólo habría grandes palabras.


Ricordo per chi passa in Inghilterra
vestir basso color, esser umìle,
grosso in aspetto ed in fatti sottile,
ma lascia l'inghilese, se l'aferri.


Ha! welch ein Anblick! Ach! auf jeder Seite
Der grässlichen Verwüstung Spur:
Hier Leichen, dort noch wild im Todesstreite
Die kämpfende Natur.


Mnoho, mnoho milovalo –
Jiné víc než samo sebe,
Nyní je to srdce moje
Jak to hřmící bleskné nebe.


What though no woes assail ye now,
No anguish, no corroding care,
Was not Eulalia happy once?
The fairest too, where all were fair?


Umíráčkem stříbro s kaple zvoní
Betlemské, že není Jana víc,
pláče Praha, celé Čechy po ní,
pěsť se zatíná a plane líc,
sudlice a palcáty se třesou
v rozdrážděné české pravici,
kde se zdvihnou, pokoření vnesou
do krajiny žalem kvílící.
Slyším ze zvonů těch koní ržání,
klusot kopyt, depot půdy hlučný,
brzy jásot, brzy umírání –
válek husitských to pospas tučný!


Aus Versen ganz gebaut, beflaggt, bekabelt,
Holt in den Krieg für des Geschmackes Ehre
Ein Schiff Cervantes sammt der Dichter Heere,
Zum Berg der Dichtung, den sie selbst gefabelt.


Ó Ty, jenž řídíš člověčenstva dráhy,
moc dáváš národům, jim neseš zmar
a rukou všemohoucí držíš váhy,
v nichž kolísá se vojů skon i zdar:
až hrozná bouře rozhodnutí třeskne,
kde padne los i mému národu,
buď tam, kde ocel spravedlivá bleskne
za plemen uhnětených svobodu,
buď tam, ó Pane,
kde proti křivdě právo svaté stane!


Veduto lhavea ben su quel cavallo
che regger non potea: ch era sfrenato
scostarse di linghissimo intervallo
per sentier periglioso: e non usato
e ben sapea che stava in giuoco: e in ballo
e in cibo: e in otio: molle e delicato
ne piu memoria havea del suo Signore
ne de la donna sua: ne del suo honore


Bezedné modro, propast a tůně,
bez břehů moře, po vašem lůně
má duše stůně.


»Getreu ist Ferdinand vom Trank!
Wach auf in deiner Noth!
Ein Bruderherz ist ohne Wank,
Getreu bis in den Tod.«


Mindezeken sem ijedt az nagy Szulimán,
Mutat bátor orcát Mehmetnek sátorban;
Szüvében, nem tudom, ha mint szájával van,
De bal jövendőket nevet meggugolván.


Higgyed, oly nagy merézség szállott szüvemben,
Az minemüt soha nem tudok éltemben,
Ugy tetszik, nappal is az török seregben
Kézzel magam nagy dolgot vihetnék végben.”


Gesang! vorüberschwelle
An seiner Felsenkluft;
Mit leuchtender Kapelle
Der fromme Rechberg ruft.


心安已到无心处
病去浑如未病前
晨起更知秋色好
一庭风露听鸣蝉


Nun diß ist, was ich beklage,
Daß so eine schöne Braut
Jetzt an ihrem Ehren-Tage
Keine bessre Freude schaut,
Und daß wir mit unsern Sachen
Eine Trauer-Hochzeit machen.


Nicht Runen grub man auf sein Grab,
Ein Kreuz stand auf den Dünen;
Da riß die Flut das Kreuz herab,
Herab vom Grab des Hünen.


Hither from city and from court
The votaries of love resort;
The rich, the great, the gay, and the severe;
The pension'd architect of laws;
The patriot, loud in virtue's cause;
Proud of imputed worth, the peer:
Regardless of his faith, his country, or his name,
He pawns his honour and estate;
Nor reckons at how dear a rate
He purchases disease, and servitude, and shame.


可怜圣善寺
身著绿毛衣
牵来河里饮
蹋杀鲤鱼儿


“O Morte!” –“Chi mi chiama?” –“Un sventurato.” –
“Che vai faccendo?” –“Cerco uscir d'affanno.
Oh, qual di me maggior <d'innamorato>
Pò far el ciel!” –“Gli è el ver?” –“Se non m'inganno.” –
“Or sù, vien meco!” –“Ma non t'ho dimandato,
Se di là s'ama.” –“A che?” –“Per me mio danno;
Ché non vorrei venendo, Morte, teco
Trovar anchor di là questo amor cieco!”


Willkommen, Greis! Du mußt wohl Kunde wissen
Von diesem düstern grauenvollen Hause,
Wer einst geächzt in seinen Finsternissen?
Weß Ketten klirrten durch die dunkle Klause?


K vůli nelidského hospodárství
Amerikán zuří proti černochům;
Evropané horšího barbarství
Páší proti pokrevníkům, bělochům.
Hrdí západní vzdělanci
Proti rovné pleti a své krvi
Zlostné vraští brvy.
Lidu pokojného hánci
Podtají se rotí,
Stráže přepadají nenadále,
Krví měšťanskou své dýky brotí,
Ze pekelných nástrojů
Střílejí na mírumilovné krále.
Druzí kněží vraždí, chrámy boří,
V krvi starců, žen a nemluvňat se brodí,
A ve víru rozbrojů
Odsouzené lotry ze vězení vodí,
A v nich toho moří,
Kdo dle hlasu svědomí
Jiné nabyl vědomí,
Než by jařmo schválil,
Které na vlast vývrh lidu svalil.
Kdo se příčí omámené rotě,
A vida zkažených obcí strasti,
Bývalý zastává mírný zákon vlasti,
Toho zbavujíce dědných statků
Vyhánějí z vlasti rodné.
Koho sok ohavný obžaluje,
Že o moudrosti a o dobrotě
Zřízení nového pochybuje;
Tomu v obci té, (svobodné!?)
Vraždí děti, otce, matku,
Až užáslá trne příroda.
Takto zuří vývrhové křesťanů,
A zuřící jejich vztek
Doprovází divý plesu jek:
„Zdráva budiž Svoboda!“
Rozbujená láje Pařížanů
S matkou odpravila mi tak otce.
To-li osvěty a svobody ovoce?
Dědictví mé obci přiřeknuli,
Co jsou Jakobíni sami nepobrali,
A mně děcku zanechali
Svobodu a zvůli,
Z povětří a vody býti živu.
Zřídka poskytla mi chleba skývu
Ta pokrytská
Láska lidská,
Až mne zahnala sem od svých dveří,
Sem, kdež otrok sloužím zvěři!
Oko mé se v noci nezavírá,
Duši mou bolest a hoře svírá.
Buď to nebi žalováno;
Mezi lidmi místa mi nepřáno!
Padni tedy kletba, zlořečení
Na to zpotvořené pokolení!“


A teď octa hektolitr
nalil jsem vám do té díže
a šest hodin v jednom kuse
hněť jsem toto těsto své.


Der du mit schwarzem Fittig durch die Nächte
Dahinjagst unter Donner und Zerstörung,
Dich, dessen einz'ger Blick den Tod mir brächte,
Fleh' ich um gnädige Erhörung!
O gieb mir Frieden, süßen Sturmesfrieden,
Und banne mir des Herzens Eumeniden,
Den wilden Schwarm der Furien, die noch keinen ließen,
Die Grauen vor mir selbst mir in die Seele gießen.


Die Löwen/ und Bären
Sich Freunde erklären
Bey klingendem Spiel/
Ja wer sie will fangen/
Kan leichtlich erlangen
Durch Music sein Ziel:
Die grimmige Thier
Hat Orpheûs 7 gedemmet
Gezogen/ gehemmet
So/ daß zahm worden sie schier.


Hatt' eine Epopö' gemacht,
Und übertraf Homeren;
Ließ mich nicht minder Tag und Nacht
Bei Gellerts Grabe hören.
Umsonst, es ließ mich jedermann
In stillem Kummer schmachten,
Und Rezensenten singen an,
Mich gröblich zu verachten.


WEE, sleeket, cowran, tim'rous beastie,
O, what a panic's in thy breastie!
Thou need na start awa sae hasty,
Wi' bickering brattle!
I wad be laith to rin an' chase thee,
Wi' murd'ring pattle!


»Zu alt, zweibein'ge Thorheit, um je zu werden klug,
Und doch zu jeder Stunde zum Hängen alt genug!«
So schnarrte Kunzen grimmig der derbe Talbot an,
Doch freundlicher und milder sprach König Heinrich dann:


Ich ging in's Feld und wollte Blumen holen:
Da sah ich stehn ein Kind in den Violen
Mit Lippen, wie zwei junge Rosenknospen.


Ma sofferenza è nel dolor conforto,
ché per lungo uso già fra noi prescripto
il nostro esser insieme è raro et corto.


Blikt fröhlichen Zechern,
Bei funkelnden Bechern,
Sokratischen Scherz,
Und feuriges Sehnen
Nach lächelnden Schönen
Ins glühende Herz!


É o silêncio que te choca?


Ins Meer des Traums, daß nach dem Tag, dem schwülen,
Wir uns in seinen frischen, dämmerhellen,
Von Mondenglanz erfüllten Grotten kühlen.


Durch Zypressenallee, die titanisch,
Bin ich mit meiner Seele gegangen –
Bin hier einst mit Psyche gegangen –
Zur Zeit, da mein Herz war vulkanisch
Wie die schlackigen Ströme, die langen,
Wie die Lavabäche, die langen,
Die rastlos und schweflig den Yaanek
Hinab bis zum Pole gelangen –
Die rollend hinab den Berg Yaanek
Zum nördlichen Pole gelangen.


Deh dove senza me: dolce mia vita
rimasa sei si giovane & si bella?
come: poi che la luce e dipartita
riman tra boschi la smarrita agnella
che dal pastor sperando esser udita
si va lagnando in questa parte: e in quella
tanto chel lupo lode di lontano
il misero pastor ne piange in vano


筠笼采摘小童回
樱豆堆盘杂笋梅
正尔客怀寥落甚
不妨频覆掌中杯


Szegény valál bár, koldus és rab,
De bár maradtál volna az;
Szenvedtünk volna még tovább is,
Nem jött ajkunkra vád, panasz.


v šatlavě leda“ – dráb se zasmál hlučně.
„Já pravdu měl!“ – křik student z plna hrdla,
však nikdo nedbal. Krumpléř pohnul tělem
a vydech duši.......


Dem Gotte gleicht er, den der Aar umschwebt;
Er schüttelt leise nur die dunkeln Locken,
Und der Olymp und jedes Herz erbebt.


驿楼相别不胜悲
握手殷勤问后期
何处垆头同一醉
冷风残雪蓟门时


Or ti sfoghi, ruina, impia tempesta,
or sonnabissa il cielo, o mondo strano!
Apreti, terra, e 'l miser corpo umano
inghiotte e l'alma dolorosa e mesta!


Tanto si sa là su, quanto decerne
l'alto motor: colui che più ne volse,
or geme e mughia ne le notti inferne.


Komm, hier ist, was du gesucht,
Hier ist deiner Liebe Frucht,
Komm, hier magst du frei umfangen,
Deme du bist nachgegangen.
Komm, du treuer Schäfer du,
Meiner Seele Trost und Ruh.


Wie eine Blume blüht/ so fliehet unser Leben/
Wir müssens/ ehe wir recht leben/ übergeben.


Der Sturm verbraust. Die beiden Krieger scheiden.
Im Herzen alten Haß und alten Muth
Ließ ungeschwächt der Schlachten Herr in beiden,
Die, nicht es ahnend, Herz an Herz geruht.


En su eternal ausencia dolorosa,
deja de su recuerdo la dulzura,
de su virtud la estela luminosa


Barát vagyok, fiatal, vézna, ványadt:
Halk kondításként rozsdás, ócska gongon,
ez előversben mondom el a gondom
és segítségűl hívom Szűzanyámat...


奏稿倘能安国步
投荒何敢爱家林
双湖万顷湖天月
长与先生照赤心


土花著雨自苍苍
渐染新痕上画廊
好是东风三月暮
落红绣出翠纹香


Becsületed - e legfőbb kincsed,
Mit vissza nem hoz semmi sem! -
Eszeveszetten oda dobtad
A szabadulás perciben!


Viel steile Berge vor mir stehn,
Die Flüsse schäumend sich ergehn
Im Thale.


tun wie ein Weiser tut, ein großes Herze fassen,
sein meine, wie ich soll. Sie aller Tugend Schein,
mein Alles und auch Nichts, ist nicht und ist doch mein'.
Hass' ich das schöne Kind, so muß ich selbst mich hassen.


ni smrt, ni porod neušetří běd,
až rouhání ti zhořkne na tvých rtech:
zlem, záporem jen chápeš všechno hned.


El secondo sequente è dato a la gente
de confessori;
lo vagnelista la lengua ci à mista,
c'adorna li cori,
ché null'om con canto volò tanto ad alto
sì ben consonato.


Hab Dank, hab Dank, du liebes Vaterhaus!
Du schirmtest meiner Jugend selges Leben.
Wie denk ich dein und denk es doch nicht aus,
Was du mir warst und was du mir gegeben.
Kein einziger von allen Erdenorten
Wird jemals so, wie du, mir heilig sein,
Denn was ich bin, bin ich durch dich geworden;
Das weiß ich nun; ich seh es endlich ein.


Werft Biebergeil und Alles weg,
Viel besser ist der Katzendreck.


Mateamos os dois, falando acerca
De cousas passageiras, meros nadas;
Nos potros que domara n’esse dia,
Nos estragos das muitas enxurradas...


Dein überprächtig Grab/ das schwer erschunden Geld/
Und armer Leutte Schweiß und Thränen auffgestelt/
Bricht itzt der Krig entzwey und die verfaulten Glider
Reist ein ergrimmter Hund voll Rasen hin und wider.
Der nimmt die Zigel hin und der die schönsten Stein/
Der setzt die Marmelstück in seine Fenster ein/
Und spricht: wer iedem nam/ von dem muß ieder nehmen.
Dein Blutsfreund steht und sichts/ und muß sich deiner schämen.
Ihn jammert daß er dich muß todt berauben sehn;
Mich jammert daß es nicht eh'/ als du todt/ geschehn.


Lehn deine Wang' an meine Wang',
Dann fließen die Tränen zusammen!
Und an mein Herz drück fest dein Herz,
Dann schlagen zusammen die Flammen!


Bös und Gute lässt GOTT wallen
Auff deß Lebens krummer Brucke,
Nicht daß jen ihm wol gefallen,
Daß er sie zur Busse locke.
Wir, die wir für Ketzer schätzen,
Wollen wir vom Leben jagen,
Nicht mit Lehren an sie setzen,
Noch, wie uns Gott, sie vertragen!


浮云易作雨无端
未放春泥十日乾
须信杏园憔悴煞
从来花骨不禁寒


Bacchus sprach's, und schwang sich leicht vom Wagen,
Gieng und stand nun, Ariadnen nah,
Wie ein milder Friedensherold da,
Hülfe, Schutz und Heil ihr anzutragen.
Staunend sah sie ihn; ihr scheuer Blick
Wich vor seinem Götterglanz zurück,
Und sie fiel mit sittsamen Geberden
Bebend vor ihm hin zur Erden.


莲栽青瓮泥一尺
嫣然荡漾玻璃色
凭轩久憩眼眵昏
风动离披眩朱碧


Ya desatado
El horrendo huracán silba contigo
¿ Qué muralla, qué abrigo
Bastaran contra ti?
 Quintana


Flavia will nichts gestatten,
Was den Schein des Paarens hat;
Und sie zürnt auf ihren Schatten,
Weil er ihr zu sehr sich naht.
Dennoch sagt und glaubet man,
Daß man sie erbitten kann.


S hradeb věnce visí a muzika hraje,
hosté přicházejí z dalekého kraje.


Avanti d'una donna i' fui ferito
Nel cor sì duramente ch'io tremai,
E per fuggirmi allora incominciai
A muover ratti i pie' com'uom transito.
Ma vidi Amor ne gli occhi suo' apparito
Dolce e benigno, sì ch'io raffrenai
I pronti passi, et ei mi disse: – U'vai?
Guarda che fero lei di stral pulito. –
I' mi sentì subito dentro al core
Isperanza destar che vi dormia,
Quando sentii le parole d'Amore;
E riverente a lui sì mi rendia
Per fedel servo, e poscia 'l mio Signore
Con penne d'or volando sparì via.


Mas o que seja O Verbo, era silênci
Escuta a mulher,
algo frágil, baix
não tem voz de trovão,
não parece ser O Verbo!


Mas se mira las alas compungido
y no halla en ellas ni siquiera rastro
de aquel tiempo en que hubiera hasta podido
colgar su enorme y silencioso nido
de las rubias pestañas de los astros;
cuando, al lanzarse en inauditos vuelos
rozaba con el arco de sus plumas
los bruñidos cristales de los hielos,
al hundirse en el polvo de las brumas
bajo el zafiro inmenso de los cielos.


Doch denke nicht/
daß ich es dir wil/ Stolze/ ſchenken:
ein bleich Geſicht/
das meinem gleichet/ ſoll dich kraͤnken:
mein Geiſt ſoll um dich ſtehen/
und mit zu Bette gehen.


酒姥溪头桑袅袅
钱塘郭外柳毵毵
路逢邻妇遥相问
小小如今学养蚕


洛阳春色古称奇
况复名花世所希
偶阻嬉游同一醉
任从旭日丽朝晖


	a chi ricorre a te se' sommo bene
e scala per la quale al ciel si vène;


هاشحت وط لله


Ty báječná! Proč vedle léčných skvostů,
jichž zdrojem neúnavně tvorstvo daříš,
při krbu svém též tajné jedy vaříš
a zmije skrýváš v květech letorostů?


Májová noc! májová noc!
první májová noc!


Na první stupeň stoupal příšer dav
a družky Blanciflóry zmíraly,
a v strachu tvář si rouchem halily,
smrt čekajíce. Blanciflóra však,
ač děs ji jímal, dále zpívala,
neb byla slíbila, že třikráte
u hrobu světce hymnu posvátnou
za bratra svého vroucně zazpívá,
a v duchu Boha nyní prosila,
by nezasáhla dřív ji hrozná smrt,
než vyplní svůj slib, a její hlas,
ač třásl se, přec dále čistě zněl...


Grab? Was redest du von dem?
Das ist weit von dir!
Sitzest plaudernd und bequem
Mit dem Enkel hier.


En su esfera enfermó la luz ardiente;
pero no fue enfermar, pues atesora
con el peligro luz más excelente


Mit stillem Lächeln hörest du uns Gefühl;
Schweig ferner, der du Seher dich, Hörer dich
Darfst nennen; dann uns wegen stolzes
Wahnes mit Röthe die Wange färben.


Alle Welt ist, voll Wind.
Der Herbst fallt von den Bäumen.
Wir sind
In Träumen.


Yet, be it so! I would not cloud
Thy days in gloom like mine;
No .... though my life to grief be vowed,
May constant bliss be thine!


Depuis, il a soumis ta race belliqueuse ;
Des milliers ont reçu le baptême éternel,
Et les anges, Érinn, te nomment bienheureuse !


Du mit dem Frühlingsangesichte,
Du schönes blondes Himmelskind,
An deiner Anmut Rosenlichte
Sieht sich mein Auge noch halb blind!


Trotzt jhr Reichen nur auff ewre Schätze;
Könnt jhr auch entgehn des Todes Netze?
Er wird nicht hören,
Sitzt jhr auch dazu in grossen Ehren.


Však léčíš se duše má:
Tulák v zedraném hávu
a hladový žebrák, jda kolem – sem dlouhý hled vyšle.
Je v oku tom zoufalá bída, nezměrné utrpení.
Ten pohled bolestný léčí všechny tvé rány.


Gott gibet niemand nichts, er stehet allen frei,
Daß er, wo du nur ihn so willst, ganz deine sei.


Du läßt dich wiedersehen,
Des Volkes alter Hort;
Heil allen, die verstehen
Dein Zeichen und dein Wort!
Du wandelst in den Lüsten,
Im Säuseln vor uns her,
Du rollst in Felsenklüften
Die Donner, stark und schwer.


A szomszéd tóból a vadlúdakat
Látom csapatban messzeszállani;
Szivemből is föl- és elszállanak
A nagyravágyás, hír vad álmai.


No puede ser, hija mía,
aunque te pongas rosada.
Ni siquiera limoncito.
¡Qué lástima!


Or, come avviene a un cavallier ardito,
che cerca briga e la ritrova spesso,
fu in una impresa il mio fratel ferito,
molto al castel del suo compagno appresso,
dove venir senza aspettare invito
solea, fosse o non fosse Argeo con esso;
e dentro a quel per riposar fermosse
tanto che del suo mal libero fosse.


Dokud Vratislav zem řídil mužným
Duchem, hadové se nesvornosti
Ukrývali v kout, sad země, lidé
Andělové jako bratří bratry
Objímali chodíc po růžové
Cestě k chrámu čisté blaženosti.
Vratislav y o budoucnost maje
Péči, matce Lidmile mne svěřiv
Nevadného vlasti velitele
Vychovati mínil. Na Tetíně
V sýdlu pokoje a lásky, kde se
Všecky zasadily ctnosti, kde co
Hvězda šlechetnosti zasvítila
Lidem kněžna, sbíhali se starcy,
Scházeli se mládency a panny,
Aby na blažícý hledíc paní
Sesýlili v mravech zvýšujícých
K nebi duše, vkořenili čest a
Nevinu co květy s nebes v srdce
Nezkalená, porosyli mysli
Zkormoucené potěšením Božským.
Zde jsem, vida ctnost a lásku v živém
Obrazu se cvičil, v lásce uvykl
Splacujícý ctnosti v outlém věku,
Poznal v člověku y nejbídnějším
Bratra svého, v tvoru dnem y mroucým
Boha vládnoucýho veškerenstvem.


Wir haben den Knaben gesetzt auf die Bühne,
Worauf er künftig spielen soll.
Es gehe dem Unschuldigen wohl!
Wir vertrauen ihn dir, Erde du grüne,
Dir, leuchtender Himmel, liebevoll.
Wollet ihm kindlich das Herz bewahren
In der Verschuldung bösen Jahren!
Wollet ihn machen liebereich!
So bleibt das Herz ihm fromm und weich.
Großes Schicksal, das machtig waltet
Und das Leben verborgen gestaltet,
Nimm die lächelnde Unschuld hin!
Gesund ist sein Leib, gesund sein Sinn,
Ist in süßer Liebe geboren –
Laß ihn freundlich führen die Horen!


Wie du beginnest? Wenn von des Ackerban's
Schweiss nicht für ihn auch triefet des Bauren Stirn,
Pflügt er nicht Eigenthum dem Säugling,
Seufzet er mit, wenn von Erndtelasten


Az ívet megnézték: a porzó nem volt ott, -
Mint kötött rab, kit a véletlen feloldott:
Ki és el... ott hagyván e rövid levelet:
,Gyorsan távoznom kell, pajtás, Isten veled!’


To vše s žalem cítil v duši
ďáblův syn a panny čisté,
v poutech athleta;
darmo okovy své kruší,
rád by za tvou stopou, Kriste,
v boj a do světa!


Голубонько, доню!
Чому ты не любиш
Мене, козачёнка,
Мене молодого?
Хиба ж ты иного
Вже парубка маеш;
Хиба ж ты другого,
Серденько, бажаеш?
Иль чим, моё сердце,
Тебе не влюбився,
Хиба моя бледность
Тебе так лякае?
Голубонько, доню!
Тебе душче того,
Шо в золоти ходи


Nestačí kárat, štědřit políčky
mravné. Ovzduší haníval jsem pošetilosti
a výtky slovo mnohé vstříc mu slal
a klnul, odstup, zaklínal jsem bláhovost.
Však jest to jen jak hra se stínem. Stínu
bys v líc děl: Nebuď, znikni! Proč je stín?
Je světla zlišení a úbyt, umenšení
jen téhož. Lakotnost pro celý požitek
je mnohdy zrůdná. Ale stále svádí.
Mravy a zvyky pstré se vrátily
a móda, nevrací se ale shovění.
Neznáme milosrdí pro rostoucí,
pro zápolivé k pychu idólu.
My idól ždáme celý, celé sol,
ne pouze jiskry z amba, paprsky.
A přec je vzácným, krásným červánek
i pitvořivý, kreslivý má účel stín
a smysl jeho mnohdy zveličení
víc tají světlo slnivé než příkré.
Pro zápolení volnost mějtež všicci
a v soutěž! Za neplodné stíny máte?
I ony tvoří! Ovzduší nebýt nerovnosti
mravné a pošetilosti satirské, jak
zlišíme, dobrými jsme byli, stačícími?
Cos byl v roli i v komedii stín.
Zdál mdlý se, jak se v patu zved’
leč, vše zveličil, bys byl zřen,
postať i výkon, šin a spěch a hnutí.
Byl’s dostatečný, pokud nezavrhl
jsi zhola, absolutně a z výhrady stín.
Jak týž jsi zapudil, hned mnil jsi, pýr
je dobro, brak, jsem pidík, co je snaha.
Je nuda víc a píle klamem jest
a bludem. Za naděje spěl jsi slibem,
tě lákal kams a byl to fantom jen
tvé exaltace, febris její plod.
A malým máš se, sváříš v neskoj s sebou
a hartusíš, žehráš, ač do vysoka
jsi vzrost’, se vynes, vypnul jak karytiada
Michal Angelova, jak Simson, Aeolos.
A jistíš s naprostotou: Marní byli,
pýr, plevel, kteří stafagi tvořili.
A proto’s v nitru vlastním nalez, střetl stín
bludu. Zní to: proto pošklebkem
jsme provázeli vlastní illuse,
že v hrudi vlastní nalezli jsme zimu.
Stín sebe pitvořivý, kreslivý
jsme persiflovali a pasquilovali,
a přece celé blaho, lahoda,
jím byli jsme čím, když jsme se obdivovali.
Vypnutí, vynesení, do šíra rozložení
jak kmeny úžasné. A říkali jsme:
Bláhovci minulých dob domněnkou pitvořivou,
nápodobivou tož, drze zhanobili
idólu obraz, se smutně proslavili,
zkřivili jeho líc. Eue! Brak, veteš epigoni
jsou, rota! Parnas jsme vyčistili,
důtkami Musy dóm a chvostem pýchy
a výhrad, plášti purpurnými lán
i scénu umetli. Co nyní víme?
Diskuse exactní se vedly, upřílišněné,
akademické líce a mentorské
si ještě tuhou rysy zhušťovaly
a podkládali, přikreslili cos, co zbylo
domněle lidské na timpu, visagi.
Idólu líc je nyní cudna tak,
je učistěna příliš. Je přemalována,
je nadlíčena. Jas samý, chybí stín!
Však conthurn všech se náhle zdá být malý.
Pathos je neslyšitelný a nesesílený
echem, je malý, vetchý. Čím tož jest
nebýti ovzduší, jež klnuli jste,
jež míjet mnili jste, se napínali
vším úsilím. Je měli za neplodné,
však čím jste tvořili? Rozdílem, stínem!
A díla svého, píle povšimnutím,
shonu i vzruchu! Echo, dave, stíne!
Vysoko kroužili jsme. Kdo to stih’,
kdo ví? Jen veslem o píď níž kdo zbyl.
Byl o píď níže, důvod k kaceřování,
pro metlu mentorskou. A mnozí vzlykli:
Parce, jam numquam... Mravné naučení:
Ten taký byl, ten jiný. Bit byl směr,
hanoben každý. Mentor kárán nebyl.
Však nyní před střízlivější předstoupiž. Zbylo
ostřízlivění, kde šumívalo dílo.
Však produkce do mnohotnosti pestré
se netříštit, bys věstil týž hlas jeden
a žďál, by unisono všude zpíval,
zněl, co přezpívat měli velikáši,
jen polobozi, nebylo by směru
vítězství, rehabilitace školy,
representace vyhasla by ducha!
V tom taj a základ, rovnost s jinými
že mají snaživci, že nemůž’ zavržení
kés stávat à priori. Mám třebí encomiastů
nejmladší modernity odlišení
a odraz nejpošinutější sféry. Apoty
ne pouze samé, mistr učeníky
i jáhny měl. Čím tedy volání,
že nutno umu přinést vody živé
hrst, však čistoty um býti navršené
že musí. V bezdno dokonalosti být musí
že podložen a naprostoty. Ten neví,
co zavrženci jsou, kdo proscribuje.
Je třebí velké obce chimerské.
Pierské domény říš v tom se tmelí,
že není omezena, bez konce jest, hráze,
v ves cíp, bok svobodna. Nelajte stínu!


Tiene una copla y un vino
con que se canta y se sueña;
la copla es la (malagueña),
y el vino, un vino divino.
Mientras una lanza el trino,
otro derrama sus gotas;
ella vierte escalas rotas
y él destellos andaluces;
él emborracha con luces
y ella emborracha con notas.


Und jeder Wonne schließt sich sein Busen auf,
In Frühlingsauen wandelt die Schöpfung sich,
Leicht wird ihm jede Pflicht, und heller
Winket dem Waller die Siegespalme.


Consuelo son de achaques naturales
los ejemplos de trágica fortuna,
más blando es el azogue, que el acero.


Decidme de una vez si es verdadera
la triste suerte de mi padre amado,
de que todos me dicen que encerrado
está en fluctuante cárcel de madera


hala topkapı'ya doğru uzanır


说尽春愁貌不成
翠深红远若为情
江南有客头空白
肠断东风百啭声


Wie sicher lebt der Mensch, der Staub!
Sein Leben ist ein fallend Laub;
Und dennoch schmeichelt er sich gern,
Der Tag des Todes sei noch fern.


Kdož, jsa muž, to nepocítil,
Za tělesným požitím
Že kráčívá přesicení,
Nelibost a bezcitnost!
Není cnosti tam, kde síly
Více není ku hřešení!
Počína však cnost ve chvíli
Sebe sama přemožení.
Mnohý se ku vášni sklání,
Mysl svou jí zaprodá,
Ni-li stud ho nepodmaní,
Ve vír zhoubný upadá!


对酒傲高阳
放歌走下里
醯鸡哂瓮中
老死徒为尔


Ein Seufzer ringt sich doch dem Deutschen los.
's ist ja recht schön und gut, wenn wir im Frieden
Den Reichtum ernten, den der Mutterschoß
Der Erde gab. Indessen – tja – vermieden


Ah bassa manelki teremtete,
So bläst der Trompeter, so wünschet ein jeder,
Auf daß es nun endlich recht drauf und dran geh'!
Man streicht sich den Schnurrbart, und giebt ihm den Zwick
Und wiegt in dem Säbel des Feindes Geschick.
Chor:
Schlechte Reiter Sind nichts weiter
Als sechsbeinige Bärenhäuter.


Sníh těžký dlouho ležel na zemi
a na větvích, jež zlomil.
Tak nad našimi ležel dušemi
dnů strašný omyl.


Ach, du warst mir verschwunden ! Vergebens sucht ich in allen
Winkeln des Hauses herum, so wie auf Straßen und Markt.


V Galilejské Káně
bylo slovem Páně
z vody víno v džbáně.


Das, durch der Sonnen Gluht, und ihrer Strahlen Blitze,
Fast gantz versengte Gras, das, durch so stete Hitze,
Gantz aufgeborst'ne Land würd' Asche, Sand und Stein,
Und folglich Mensch und Vieh bald ausgerottet seyn.


Bradamante ode, e par ch assai le prema
questa novella, e molto il cor le annoi
ne par che men per quel dannato tema
che se fusse un de li fratelli suoi
ne certo la paura in tutto scema
era di causa, come io dirò poi
si volse ella a Ruggier e disse, parmi
ch in favor di costui sian le nostre armi


Můj přítel, idealist, rád měl ji láskou vřelou –
ne láskou, vášní? – ne, to by byl as onen cit,
jenž vede novicku v tu celi osamělou,
by mohla jenom Kristu žít.


Ai, quanto onesta, bianca, sagia e grave
dopo si mosse con suave passo,
divenuta una donna al nostro campo,
anzi un chiar sole, che dal sagro monte
risplende al mondo sol per farlo adorno
e farlo di virtute un largo fiume.


SAMUEL the Child was wean'd and brought
To wait upon the LORD;
Young TIMOTHY betimes was taught
To know his holy Word.


Ó střídavé, drobné plochy polí,
lny zrající, máky a skvrnaté natě,
kde chatrč stará se hrbí k chatě
a k silnici pod topoly.


Jak moře zvlněné jsou času reje;
rvou měkký břeh a bouřně do skalí
člun ženou beze střelky, bez naděje
v let opovážný vzhůru přes peřeje
a v hloubku střemhlav zas jej zavalí.
V té divé spoustě – kam se loďka řítí?
Ó, chraňme majáky, ať nepohasnou,
ať k jistým, věčně pravým cílům svítí,
a z bezdna v přístav cestu jeví jasnou!


Parmi ces orages de fonte,
La gaieté dilate son flanc
Lorsque vers sa narine monte
Une épaisse vapeur de sang.


A když pilně na každou věc tejnou
Řezby, sloupy, kouty hledíme,
Pode sochou škříni zočíme,
A v ní knihu starou, čarodějnou:


Vielleichte wird die wilde Pein
um etwas Lernen milder sein,
wo nur geringster Zuspruch haftet,
wo nur der kleinste Trostes Gran
bei euch trifft guten Acker an
und in dem wunden Herzen saftet.


Ein Heer von abertausend Mann,
mit dröhnenden Schritten rückt es an,
zur Seite ihm Gier und Schrecken –
der Sturm rast um die Ecken.


En fin, él me embaraza, y de él me guardo;
no puede ser, que del Amor es hijo:
es hijo del Amor, mas es bastardo.


Publicado no livro Faz Escuro Mas Eu Cant A Canção do Amor Armado (1966)
In: MELLO, Thiago d Vento geral, 1951/1981: doze livros de poema e Rio de Janeiro: Civilização Brasileira, 198


Acabado el decenario
Adonde ahora te vas,
Tuya seré, que tullida
Ya no me puedo mudar.
Si acaso quisieres algo
O se te ofreciere acá,
Mándame, pues de bubosa
Yo no me puedo mandar.
Aunque no de Calatrava
De Alcántara ni San Juan,
Te envían sus encomiendas
La Téllez, Caravajal,
La Collantes valerosa,
La golondrina Pascual,
La Enrique mal degollada,
La Palomita torcaz.
Fecha en Toledo la rica,
Dentro del pobre Hospital,
Donde trabajos de entrambos
Empiezo ahora a sudar.


العفو أليق لا جرمْ
خلف الوعيد من الكرمْ
إن الكمال هو الذي
حبل الوجود به انبرمْ
وعليه نكسب لا علي
نا كاسب هو ما انخرم
لولا النصوص أتت بأخ
بار الوعيد المحترم
قلنا لكم ما الكل إل
لا النور يلمع في الحرم
والنار نورٌ أصلها
والكل حق ما انصرم
والواو حين تحركت
قلبت لأمر لم يُرَم
ألفاً هي الذاتُ انجلتْ
ذات العماد وقل إِرَم
والمنتهى منه إلي
ه فلا شباب ولا هرم
والغير ينفخ في الرما
د ونحن ننفخ في ضرم
وكلامنا سمن وقو
ل الغير أجمعه ورم


Slunce vodu váží,
ve květech umdlévá svěžest;
únava na vše se klade,
vedro vše praží.


'squire (interrupted ) since when
Were You amongst these Cunning-Men?


Gleich überschwemmt die Welt, wie eine schnelle Fluht,
Sein Rosen-farb'ner Strahl. Ein Ocean von Gluht,
Die unveränderlich aus seinem Throne quillet,
Ergiesst sich überall, beleb't, besämet, schmückt,
Verherrlichet, erwärmt, begeistert und erquickt
Natur und Creatur. Was die Natur gebildet,
Nimmt einen Schimmer an, scheint alles übergüldet.


Es war in schönen Tagen,
Als ich so mit ihr ging,
Mein Auge mit Behagen
An ihren Zügen hing.


Bei dem, von dem dis alles worden,
Ist ewig alles dinges orden,
Wi es von Ewikeit erschin,
Und wird in Ewikeit durch ihn.
Bei Gott wird alles angeblikket
Auf ewigewigst unverrükket,
Was ewigewigst angeblikkt,
Und ewigewigst unverrükkt
In aller Ewikeiten Spigel,
Und aller Ewikeiten Sigel.


Solchs werden die gerechten sehn,
jhn draus ein Gotsforcht machen,
Weils so bald ist mit den geschehn
vnd werden jren lachen,
Vnd erst zusammen sprechen dan
›sih zu, das ist eben der Alan
der GOT so gar vernichtet,
Wolt jhn für seinen trost nicht han,
thet sich auf sein reichtumm verlau,
nach seinem gwalt als richtet.‹


乍逐春风上帝畿
如何短棹乂将归
看君身似潇湘雁
不厌年年南北飞


V tom na zdi bily staré hodiny.
Pan soused vykřik’: „Bože jediný!
Šest hodin bije! Roza už se vrátí –
a zde je zima, že i dech je znáti! –
při převlékání nastydnouti může, –
je choulostivou pěkná moje růže! –
Rozdělám oheň, – posečkejte chvíli, –
jen ať mne Roza dneska nepohaní!“ –
A v kamnech hrabe s neunavnou pílí. –


Smutně se ta chudá chýše,
již naklonil smutek, stáří,
smutně se tak k hradu pýše,
ku sousedu svému tváří.


Im Mondschein werden wir sie finden,
Im Zeichen, das uns Glück verheißt,
Und dem verwandten Geiste künden
Wird schnell sich der verwandte Geist.


Mein Wille läßt die Welt, Vernunft und Sinne dar
Und sich vereinigt sanft mit Gott im stillen Grunde;
Im Herzen, nicht im Kopf, macht Gott sich offenbar,
Werd nur ein stilles Kind, so find'st du ihn zur Stunde!


إِن غِبتَ عَن عِياني
يا غايَةَ الأَماني
فَالفِكرُ في ضَميري
وَالذِكرُ في لِساني
ما حالَ عَنكَ عَهدي
وَلا اِنثَنى عِناني
وَجَدي عَلَيكَ باقٍ
وَالصَبرُ عَنكَ فاني


Não são os gostos eternos;
Teve o Passapié amigos,
Ainda não ha quinze invernos;
Foi a glória dos antigos.
Hoje e mofa dos modernos:


Di consenso comun la regia prole
diede il vanto a costei di pudicizia;
dormiron quivi, e a lo spuntar del sole
ritornarono al campo e a la milizia;
ma la bella sembianza e le parole
rimasero nel cor pien di nequizia
del fiero Sesto, un de' fratelli regi,
e le caste maniere e gli atti egregi.


A jen ta sfinga u vody
svůj věčný snila sen,
a nad rulíku jahody
vzlét tetřev vyplašen.


斯道有显晦
人心无古今
升堂动遐想
时闻钟磬音


Po', rimirando meglio il suo aspetto,
vidi che morte ancor non l'avea tolto
di terra, ond'io più n'ebbi diletto;


Ewig bleibt ihr Name genannt und tönt im
Ohr der Menschheit; doch es gesellt sich ihnen
Selten freundschaftsvoll ein Gemüt und huldigt
Körnigem Tiefsinn.


Ach! eil' und entreiß mich dem nichtigen Tande.
Mich lasten, mich pressen die ängstenden Bande.
Mich dürstet, mich inniger an dich zu schmiegen,
Und wonneberauscht dir am Busen zu liegen.


Ich wil für allen Dingen
Vergessen diser Zeit
Und Mir zur Warnung singen
Von jenner Ewigkeit.
Bald scheid' Ich zwahr von hinnen,
Das thut dem Fleische bang';
Ein grössers kränkt die Sinnen,
Das Ewig ist so lang'!


Seht da, wie er hockt überm Kirchturmkreuz,
Daran er sein Nähwachs, den Mond, gespießt;
Hui, wie er den Faden darüber zieht
Mit seiner krummen Klaue, und wie er prüft
Ob er fest und geschmeidig.


Herr Klesel fühlt er auch die bitter-süsse Pein/
Mit der die Liebe quält? setzt dem verletzten Hertzen
Die strenge Hitze zu mit immer-neuem Schmertzen?
Hochwerthe Jungfrau Braut sie red ihm Trost-Wort ein:
Verzehrt er seine Zeit in Trauren so allein?
Wacht er die lange Nacht bey den gelehrten Hertzen?
Sie red ihm Lust-Wort ein: ein Wort voll Wonn und Schertzen/
Ein Wort voll Freud und Heil wird nur ihr Jawort seyn!
Wie wol! wann Gottes Fried und unbefleckte Sinnen/
Durch Einred ohne Falsch einander lieb gewinnen.
Ich weiß/ der Herren Herr steht alles ihnen zu/
Sein Einred ists was ihn in allem Stand ergötzet/
Ihr Einred ist die er weit über alles schätzet!
Sie finden Lust bey Gott/ und er bey ihnen Ruh.


Proč napadli mi dnes? – Křižáci,
kteří šli k božímu hrobu a uvázli
v haremech a klenotnicích.
Kněží, jež povolal Bůh, ale nevyvolil.
Jdou řadou dlouhou, Wieland, Renan,
Döllinger, Lamennais, Charbonell –
a první jde Jidáš.


O Signor, per cortesia,
manname la malsanìa!


E a ti, ó sol, que de purezas banhas
Os campos verdes, num clarão divino,
Contei, também, chorando, o desatino
Das minhas ânsias trágicas, estranhas...


Leuchten unserm Lebenstag
Muß nun aus der Todesnacht
Der versunkne Freudenstrahl
Mit gedämpftem Liebesglanz.


Or hai mostrato, Amore, ogni tua possa,
or mi leghi, or mi sciogli con ti piace,
ora m'ha' dato guerra e tolto pace,
or mi rinfiammi, or mi ringhiacci l'ossa;


e bűvös, barna, bársony boltozás:
minden ivének voltam ismerője -
s most csöpp felhő - s uj fénnyel ragyog tőle
még kettős napja is! - csodás! - csodás! -


Все негой сладостной объемлет
Царица сумрака и сна —
Зачем душа моя не дремлет,
Зачем тревожится она?
Я сам себя не понимаю:
Чего то жажду, что то есть,
В чем сердце я разуверяю,
Чего ему не перенестОпять тоска, опять волненье!
Надолго взор ее очей
Зажег мое воображенье
И погасил в груди моей
К любви давнишнее презреньМорфей! Слети на Трубадура
Дай мне спасительную ночь,
И богородицу Амура,
И думы тягостные прочN Не всякому слуху веруйте; но испытуйте
духи; есть бо дух божий и дух льстечСибирская летопись
* * *
Увы! я убежден решительно и верно,
Что ты не для меня прекрасна и мила:
Для тела моего ты велика чрезмерно,
А для души моей ты несколько мал


Anzi mi par che 'l cor da me si svella
senza il lume, che tant'il mondo onora,
io perché ingordo, e voi perché sì bella.


Comme de froid, et voletant
En coquets et mignards caprices
Comme sur du feu voletant,


E se per caso mai tu giongi al loco
ove io serò sepulta in tetra fossa,
non me negare almen (questo fia poco):


Křišťalovým zdrojem
dřív má píseň byla,
z něho chorá duše
lék a sílu pila.


Muda la imagen vive, consentida,
no a más que el bulto persuadir humano,
nada el pincel la oculta soberano,
sólo la voz le niega colorida.


Zjevila jsi se mi jako anděl krásná,
a mé duši vzešla náhle hvězda spasná.


Quisiera escribir cosas divertidas para ti.
De catástrofes y pequeñas tristezas
estamos hasta el cuello. Nada de imágenes,
tal vez labios, pelos, y una niña que juega
con el maletín de un médico. No sé, Efraín,
qué paisajes decir ahora que estoy pensando
en ti. No sólo tu bondad me ayudó; también
esa suerte de honradez hierática, tu sencillez
al apoyarte en la ventana de tu departamento
para contemplar, en camiseta, el crepúsculo
mexicano, mientras a tus espaldas los poetas
bebían tequila y hablaban en voz baja.


Navegar. Navegar. Navegar.
  Enhebrar en los ojos
todos los horizontes de la mar.
  Navegar. Navegar.
 Tener un muestrario
de todas las olas del mar.
     Navegar.
Ser liquen hinchado de mar
    en el mar.
     Navegar.
     Navegar.
     . . . . . . .
       . . .
        .
     Navegar.


北岭寻花云绕屐
东湖载酒水平船
旧游零落令馀几
回首春风十二年


No sé cómo, ni cuándo, ni qué cosa
sentí, que me llenaba de dulzura:
sé que llegó a mis brazos la hermosura,
de gozarse conmigo cudiciosa.
Sé que llegó, si bien, con temerosa
vista, resistí apenas su figura:
luego pasmé, como el que en noche escura
perdido el tino, el pie mover no osa.
Siguió un gran gozo a aqueste pasmo, o sueño
—no sé cuándo, ni cómo, ni qué ha sido—
que lo sensible todo puso en calma.
Ignorallo es saber; que es bien pequeño
el que puede abarcar solo el sentido,
y éste pudo caber en sola l'alma.


Chráním já tu Slovač milou,
ty z ní činíš robu,
sypeš nouzi do kabelky,
v jarmu ženeš k hrobu.


Mein! sage mir, warum die Fürsten fechten?
Fragt Görgel den Gevatter Hein.
Der lacht und spricht: Wenn sie, wie wir, gedächten;
Sie stellten alle Händel ein.
Wenn sie, wie wir, nur oft zusammen zechten,
Sie würden Freund und Brüder sein.


To jediné je schopno, by
úroveň lidstva vzneslo!
A lidstvo ji má na štěstí
zas víc o pěkné heslo!


Hiába láttam, ijedelmes lázban:
viharban hulltam, tépődtem, megáztam,
szennyes víztócsák csúf csókja nyomán
szertemállott a hattyúprém topán,
ruhám patakzott, sáros lett a térdem,
szent kastélyodat mielőtt elértem.


Verfolgter! Du hast glänzend dich gewehrt,
Triumph war deinen Strafen selbst beschert.
Vor deinem. Rächerblitz und Richtergrimme
Verstummte schier der mächtigen Kläger Stimme. –
Du fielst abseits. Dein Werk kam nicht zu Fall.
Du bist gerächt. Du hast gesiegt, Lassalle!


يا رَبِّ كَيفَ بَلَوتَني بِعِصابَةٍ
ما فيهِمِ فَضلٌ وَلا إِفضالُ
مُتَنافِري الأَوصافِ يَصدُقُ فيهِمُ ال
هاجي وَتَكذُبُ فيهِمِ الآمالُ
غَطّى الثَراءُ عَلى عُيوبِهِم وَكَم
مِن سَوءَةٍ غَطّى عَليها المالُ
جُبَناءُ ما اِستَنجَدتَهُم لِمُلِمَّةٍ
لُؤَماءُ ما اِستَجدَيتَهُم بُخّالُ
فَوُجوهُهُم عُوَدٌ عَلى أَموالِهِم
وَأكُفُّهُم مِن دونِها أَقفالُ
هُم في الرَخاءِ إِذا ظَفِرتَ بِنِعمَةٍ
آلٌ وُهُم عِندَ الشَدائِدِ آلُ


Du, mein Strom, geliebt vor allen,
Stolzer, königlicher Rhein,
Deine Fluthen seh' ich wallen
Glänzend unterm Sonnenschein!
Sei gegrüßt auf Berg und Hügeln,
Rebe, die den Segen bringt,
Dem auf tausend Liederflügeln
Preisgesang die Welt durchklingt!


Di tanta amara vita in tanto dolce
Hor mi disvelli, morte, da ogni lembo
Ch'al mio dolor non sia già mai per tempo,


Mein Tisch ist gelb vom Licht der Lampe;
Ihr gruner Seidenschleier hält
Das Zimmer mir im halben Dunkel.
Oh: wollustvoll ist meine Welt.


Daleko v polích zapálili pozdní ohně...
Mlhavý podzim leží na sklizených polích
a šedavé jsou dálky zakalených obzorů,
a lesy ztemněly, a stromy v samotách
po pustých pláních stojí zamlkle
a přísně. Vrány táhnou v zástupech
přes rudé pruhy hasnoucího západu
a v dálce nad lesy se ztrácí smutné volání
těch, které opozděny zůstaly
a samy umdlenými křídly v mlhách zápasí.


Chvála těm, jenž projev dali žalu,
by se v Vás celý obrat stal.
jděte mužně ještě o krok dál –
vybavte se z vléčky liberálů.


Scorgo assai spesso di lontan la terra,
E splender chiara la mia fida stella,
Né perciò posso uscir fuor di quest'onde,
Che pur mosse non son da picciol vento:
Ond'io allor ch'andar devrei al porto
Son forzato fermarmi tra gli scogli.


„Má milá matičko,
ach, pomoc žádná!“
„Můj milý synáčku,
moc zví, kdo se ptá;
v černém lese bydlí poustevníček,
ten má od všech lidských srdcí klíček,
on ti radu dá.“


Ihr lebt ohn alle Sorgen
Vnd lobt die Güt' vnd Macht
Des Schöpffers von dem Morgen
Biß in die späte Nacht.


De la Città la qual Lepido honora
e che nome real par che ritegna
che de gli altri vicin la fa più degna,
nel fonte un vago lauro hoggi dimora,


Auch an Ophelien wird es nimmer fehlen,
Das Herz, zumal bei Weibern, hat nicht Rast,
Im Sturme, wie der Schiffe, so der Seelen,
Mehrt selbst die reichste Ladung nur die Last.


A ten skřivan zpívá
Gloria jak kněz,
a křepelka volá
stále: Pět peněz!


Liebste, laß vns leben!
Sey mein Trost in Noht!
Ich wil dir mich geben
Auch biß in den Todt;
Fleuch das rechte Lieben
Länger auffzuschieben,
Fort! hab' ich doch Recht dazu,
Was ich mit dir thue!


Štěstěny lesk byl by děcku
v kolébce už lahodil,
kdyby se jen o minutku
později byl narodil.


A topoly, jež pozdvihají
své hlavy jindy k blankytu,
teď třesou se a prohýbají
a pryč snad chtějí v chvíli tu.


Quiero estar en la sangre de los pobres,
en la resina espesa de los pinos
y en la herida mortal del combatiente.
Quiero ser trigo, tigre, peregrino
en sendas donde no haya bombardeos;
ser eucalipto, menta, ardilla, grajo,
luciérnaga fugaz, caballo, avena,
hoja perenne, oliva, jornalero,
aroma, niña, tallo, crisantemo,
amapola radiante, gorrioncito,
y nunca, nunca, nunca
    ennegrecido cráter.


Mert ő járását az Úr igazgatja,
És az ő utait jól vezérli,
Tántorodástól őt megótalmazza,
Mert ő ennek életit kedvelli.
Noha esik néha botránkozása,
El nem vész, mert az Úr kézen tartja.


„V Litoměřicých máš hned míti
Biskupství!“*) Dí Janu Král:
„Na Vyšehradě pak býti
Proboštem.“**) Tak sliboval
Václav Janu důstojenství;
Aby přišel do tajemství;
„Bůh můj“ – Dí Jan – „jest mně víc!
Svět dej! předce nezvíš nic.“


أضاءَ بُرَيْقٌ بالعُذَيْبِ كَليلُ
فثِنْيُ نِجادي للدّموعِ مَسيلُ
تَناعَسَ في حِضْنِ الغَمامِ كأنّهُ
حُسامٌ رَميضُ الشّفرَتَيْنِ صَقيلُ
يُنيرُ سَناهُ مَنزِلَ الحَيِّ باللِّوى
ويُسْديهِ مِرْزامُ العَشيِّ هَطولُ
وألْحَظُهُ شَزْراً بمُقْلَةِ أجْدَلٍ
لهُ نَطَراتٌ كلُّهُنَّ عَجولُ
يُراعي أساريبَ القَطا عَصفَتْ بها
منَ الريحِ هَوْجاءُ الهُبوبِ بَليلُ
فأهْوى إليها وهْوَ طاوٍ وعِنْدَهُ
أُزَيْغِبُ مُصْفَرُّ الشّكيرِ ضَئيلُ
بأقْنى على أرْجائِهِ الدّمُ مائِرٌ
وحُجْنٍ حَكَتْ أطْرافَهنَّ نُصولُ
فرُحْنَ وما منْهُنَّ إلا مُطَرَّحٌ
جَريحٌ ومَنْزوفُ الحياةِ قَتيلُ
فآهاً منَ البَرْقِ الذي بَزَّ ناظِري
كَراهُ وأسْرابُ الدُّموعِ هُمولُ
تألّقَ نَجْدِيّاً فحنَّتْ نُوَيقَةٌ
يُجاذِبُها فَضْلَ المِراحِ جَديلُ
وبي ما بِها من لَوعَةٍ وصَبابَةٍ
ولكنَّ صَبْرَ العَبْشَميِّ جَميلُ
وما ليَ إلا البَرْقُ يَسْري أوِ الصَّبا
إِلى حيثُ يَسْتَنُّ الفُراتُ رَسولُ
تَحِنُّ إِلى ماءِ الصّراةِ رَكائِبي
وصَحْبي بشَطَّيْ زَرْنَروذَ حُلولُ
أشَوْقاً وأجْوازُ المَهامِهِ بَيْنَنا
يَطيحُ وجيفٌ دونَها وذَميلُ
ألا ليْتَ شِعري هل أراني بغبطةٍ
أبِيتُ على أرْجائِها وأَقيلُ
هَواءٌ كأيّامِ الهَوى لا يُغِبُّهُ
نَسيمٌ كلَحْظِ الغانِياتِ عَليلُ
وعَصْرٌ رَقيقُ الطُّرَّتَيْنِ تدرّجَتْ
على صَفحَتَيْهِ نَضْرَةٌ وقَبولُ
وأرضٌ حَصاها لُؤلُؤٌ وتُرابُها
تَضوَّعَ مِسْكاً والمِياهُ شَمولُ
بها العَيْشُ غَضٌّ والحياةُ شَهيّةٌ
ولَيْلي قَصيرٌ والهَجيرُ أصيلُ
فقُلْ لأخِلائي ببَغدادَ هَلْ بكُمْ
سُلُوٌّ فعِنْدي رنّةٌ وعَويلُ
تُرَنّحُني ذِكْراكُمُ فكأنّما
تَميلُ بيَ الصّهْباءُ حينَ أميلُ
لَئِنْ قَصُرَتْ أيّامُ أُنْسي بقُرْبِكُمْ
فَلَيْلي على نأيِ المَزارِ طَويلُ
وحوْليَ قَوْمٌ يعْلَمُ اللهُ أنّني
بِهمْ وهُمُ بي يَكْثُرونَ قَليلُ
إذا فتّشَ التّجريبُ عنهُمْ تَشابَهَتْ
سَجايا كأطْرافِ الرِّماحِ شُكولُ
ولو لَمْ نَرِمْ بَطْحاءَ مكّةَ أشْرَقَتْ
بِها غُرَرٌ مِنْ مَجْدِنا وحُجولُ
إذا ذُكِرَتْ آلُ ابنِ عفّانَ أجْهَشَتْ
حُزونٌ ورنّتْ بالحِجازِ سُهولُ
برَغْمِ العُلا تُمْسي وتُصْبِحُ دُورُهُمْ
وهُنَّ رُسومٌ رثّةٌ وطُلولُ
تُرشِّحُ أمُّ الخِشْفِ أطْلاءَها بِها
وتُسْحَبُ فيها للرِّياحِ ذُيولُ
أثِرْها أبا حَسّانَ حُدْباً كأنّها
نُسوعٌ على أوساطِهِنَّ تَجولُ
فقد أنْكرَ الْياسُ النِّزاريُّ مُكْثَنا
وخِنْدِفُ بِنْتُ الحِمْيَريِّ عَذولُ
إذا لم تُنوِّهْ بالمَكارِمِ هِمّتي
تَشَبّثَ بي حاشا عُلايَ خُمولُ
تُعيِّرُني بِنتُ المُعاويِّ غُربَتي
وكلُّ طُلوعٍ يَقتَفيهِ أُفولُ
وتَعْجَبُ أني منْ مُمارَسَة النّوى
نَحيفٌ وفي مَتْنِ القَناةِ ذُبولُ
لَئِنْ أنْكَرَتْ مني نُحولاً فَصارِمي
يُغازِلُهُ في مَضْرِبَيْهِ نُحولُ
ولمْ تُبْدِعِ الأيّامُ فيَّ بنَكبَةٍ
فبَيْني وبَيْنَ النّائِباتِ ذُحولُ


La ciudad y su centro.
Reflejos
de oro y sangre
sobre el río.
Aquel que niega
y mata.
Miles de ventanales encendidos,
la verdad.
Hacia ti llega entonces
eso que llaman realidad
y es el dorso
de una mano segura
que dispara
desde el lado ficticio
de la muerte.
   ***
Nadie
lo sabrá
Tú
largate despacio
Borra huellas
Dite
tan sólo que has soñado
La hora azul
El silente horizonte
Los árboles cantando fronda verde
¿Vives acaso ?
Acaricia cada día
la más dura arista
de la soledad
Comprueba si
es la sombra
de aquel
que
nunca
has
sido
   ***
Te acosarán.
Lo sabes.
La memoria. La ley.
Como perros, blindados,
sale la jauría mecánica,
de innata violencia,
a destrozar lo que queda de ti,
la sombra de tu nombre.
Sólo encuentran
el silencio del día,
el alma ausente,
humana ya
y sin
nadie
al que
atrapar,
desmentir,
matar de
nuevo.
   ***
Gira
la noria
exacta
de la libertad,
democrática enseña,
sus parcelas
de luz
y poderío.
Entre
ellas escamas
de tu luz.
Pupila
que corre
amenazada
ante la sed
de nombre.
Desde el fondo
hablas tú
o aquel
o el sueño
de ese instante
que ciega
te sabe
y te
per-
sigue.
   ***
Eso
que ves
allí
no es fuga
o sueño,
sino la quebrada
luz
de la palabra,
ajena
realidad,
vida sin
duelo,
eterno dis-
tanciar,
constante
eco,
tú,
que allí
te reconoces,
olvidas
sólo
el nombre de
tu ilusión.
Esa es tu vana hora.
Te habita
eel tieeemmmpoooooooooooooo...


Vy slavíkové v háji,
ký žal to bez úlevy?
To nejsou vaše písně –
to duše mé jsou zpěvy.


قَدْ صَحَّ إجْماعُ جَميعِ الوَرَى
بِأنَّ ذَا سِحْرٌ وسُكْرٌ حَلالْ
فَخَصّص الإجْمَاع ما عَمَّ مِنْ
مَسالِكِ التخريجِ في ذَا السُّؤالْ
فاسْكَرْ بلا جُرْمٍ وكُنْ ساحِراً
مِنْ غَيْرِ إثْمٍ مِنْ عَظيم الجَلالْ
أَنْتَ أبو عُذْرَةِ ما صُغْتَهُ
يَا أيُّها البُرْهانُ في ذا المقَالْ
ما حَرَّرَتْ كَفُّ امْرِىءٍ مِثْلَهُ
في سالِفِ الدَّهْرِ عَلَى كُلِّ حالْ


akordeonunu futbol merakını ve küçük


El verso estaba dividido en dos partes
... hemistiquios, separados por una pausa,
cesura.
¿Dónde estará ahora el juglar de banqueta,
que solía escribir sus versos
sus poemas narrando la historia
de su tiempo y de sus antepasados?
¿Qué senda tendrá trazada?
Quizás cambió a coplas de pie quebrado,
o, ¿a soneto acaso?
Tal vez le gustó más escribir en la senda de Soneto,
estrofa constituida por catorce versos,
endecasílabos, ordenados en dos cuartetos
y dos tercetos.
Será verso, prosa, o rima;
décima o vergel;
copla o redondilla.
Será lo que sea, aún lo sigo
extrañando si no le miro.


Er selbst es ungelogen
Und er's in Wahrheit ist,
Der dir den Schatz entzogen,
Durch den verwund't du bist.


E benché in sonno acquete i miei desiri
quella, nel cui poder gli pose Amore,
io sarei spento già, se non che 'l core
si sforza ombrarla, ove ch'i' vada o miri.


Per quelle il rosso sangue
Tutto mi sugge Amor,
E vaneggiando langue
La vita al capo e al cuor.


„Nad Vltavou slavný strmí hrad;
Orá od plouhu tam bude vzat,
Nohou přes vysoký kročí práh,
V zlatých uhostí se komnatách,
K srdci svému na panenském lůžku
Přivine si kněžnu, věrnou družku;
Z lože toho knížata a králi,
Syni Slávy jeví se mi v dáli,
Když ku příštím hledím dějinám,
Z nichžto více nesmím zjevit vám.“


Vide Rinaldo il segno del quartiero
di che superbo iva il figliuol d Aimonte
et lo stimò gagliardo et buon guerriero
che concorrer d insegna ardia col Conte
venne piu appresso, et piu gli parbe vero
che havea dintorno huomini uccisi a monte
meglio è (gridò) che prima io svella et spenga
questo mal germe, che maggior divenga


Essa da lui al fin fu scongiurata,
Per quella cosa che più al mondo amava,
Che li dicesse perché era turbata
E di tal noglia piena si mostrava,
Ad essa proferendo tutta fiata
Voler morir per lei, se il bisognava;
Ed a risposta tanto la stringia,
Che odete quel che odir già non volia.


Nein, wan schon euers lebens saft,
was länger dan tag und nacht wehret,
sagt mir doch, lieber, aus was kraft
die welt ihr und die welt euch ehret?


Die Frau lenkt ihren Herren,
Im Schein falsches Gemüths,
Er reitet Nachts ganz späte
Mit Hunden nach dem Ried.


»Ist's wahr, Freund?« forscht' er mit mattem Ton.
»Ja! – gefangen der Kaiser und Mac Mahon,


ne la mia mente fé sùbito caso
questo ch'io dico, sì come si tacque
la glorïosa vita di Tommaso,


Venku padla druhá rána,
Nebudí se zvonu hlas
A tu – užuž blíže věže
Padla rána – rána zas –
Zvonník drží provaz v ruce,
Rád by zvonil na poplach –
Před hrozivým ozbrojencem
Dojímá ho ale strach.


Der kühn gekämpft gegen Blutvergießen,
Drei Söldner durften ihn niederschießen.


لَقَد خابَ مِن أَولادِ دارِمَ مَن مَشى
إِلى النارِ مَشدودَ الخِناقَةِ أَزرَقا
إِذا جاءَني يَومَ القِيامَةِ قائِدٌ
عَنيفٌ وَسَوّاقٌ يَسوقُ الفَرَزدَقا
أَخافُ وَراءَ القَبرِ إِن لَم يُعافِني
أَشَدَّ مِنَ القَبرِ اِلتِهاباً وَأَضيَقا
إِذا شَرِبوا فيها الصَديدَ رَأَيتَهُم
يَذوبونَ مِن حَرِّ الصَديدِ تَمَزُّقا


Diß und ein mehrers ist aus blosser schrifft bekandt/
Wie aber nimmet uns nicht die natur gefangen?
Der himmel selber muß mit sieben lichtern prangen/
Die schon das heydenthum Planeten hat genannt.
Der schnelle lauff verstellt in viermahl sieben tagen
Dem monden sieben mahl sein blasses angesicht.
Kein mensch kan leicht die lufft der erden noch vertragen/
Der seiner mutter schloß vor sieben monden bricht;
Ein ieder aber pflegt in allen sieben jahren
Mit neuem alter auch was neues zu erfahren.


إلبسْ شِفَاءَكَ فَهْوَ خَيرُ لِباسِ
وَاسلَمْ سَلِمْتَ لِنائلٍ وَلِباسِ
واعلَمْ بِأَنَّ اللَّهَ جَلَّ جَلالُهُ
مَا كانَ بِالنَّاسِي دُعَاءَ النَّاسِ


Mein Unglück weiß es wol /
daß ich es würd verklagen:
drum läst es mich nichts sagen /
daß mans nicht wissen soll.
Es wehrt auf alle Weise
die hohe Feder-Reise:
jedoch gelingts ihm nicht;
Beständigkeit durchbricht /


Spiegelhelle Seen,
Ringsum die Büsche stehen
Sah ich auf der Hügel Rücken,
Wo zwischen Gängen, kleinen Brücken,
Bäche durch den Wiesengrund hinfliehen,
Schwäne auf den stillen Wassern ziehen,
Kühl' und warme Wellen
Aus einem Boden quellen,
Kinder an dem Brunnen spielen,
Die laue Luft so lind zu fühlen.
Dort wo sich die Mauern zeigen,
Trümmer aus dem See aufsteigen,
Von grünem Schilf und Moos umgeben;
Da hat das Wunder sich begeben,
Daß durch mag'sche Kraft gebunden,
Karl nicht eher Ruh' gefunden,
Wie alte Sage uns berichtet,
Bis er hier die Burg errichtet,
Wovon die Spur wir froh noch schauen,
Jedweden Frühling in den stillen Auen.


Drei Jahre Festung wurden sein Lohn;
Es machte ihn wenig verdrossen;
Er sang jeden Tag: »Louis Veit ist tot,
Und ich hab' ihn totgeschossen.«


Ma chi potria vietarmi,
se l'ale ai fianchi io mi vedessi e i vanni,
che ratto a la mia ninfa io non volassi?
E, perché al mio apparir non s'appiattassi,
membrando de li dii gli antichi inganni,
guarderei d'appressarmi
troppo a la luce, che fin qua mi giunge.
Basteriami vederla, e star da lunge,
ed or, col becco pieno
di fiori, al casto seno
far olocausto; or con devoto canto
portar vago per l'aria il nome santo.


Nun zeigen sich im hellsten Lichte,
Der weisen Einsicht reife Früchte,
Die uns Prinz Friedrichs Geist, vor langer Zeit versprach.
Was die Verderbniß schlechter Jahre,
Und, mit dem Krieg' in einem Paare,
Die Bosheit aufgebaut, das neigte sich und brach.
Er sieht es ein, und sein Entschluß
Setzt alles auf den besten Fuß,
Und Hof und Stadt und Land gewinnen neues Leben.
Der Stände lange Gegenwart,
Der jede Last erleichtert ward,
Kann seiner Mäßigung das schönste Zeugniß geben.


I děvčata sem chodí na výzvědy.
Nemocný student, vyzáblý a bledý,
číms podivným se musí zdáti jim,
těm statným dívkám, zdravým osmahlým.
Z nich jedna – Berta – mohla by být kněžnou.
Tvář její není andělsky snad něžnou,
však lehká chůze, každé její hnutí,
postava, pohled, hlava vztyčená,
hruď vyklenutá, plná ramena
jí záviděti opravdu mne nutí.
A závidím jí dětskou veselosť.
Do smíchu ráda dá se s celou chutí
a rozpustilou bývá víc než dost.
A smějeli se, znát je, jak se chvějí
pod volnou bluzou mladá ňadra její.
Jen kypí zdravím. – Jaké svůdné tělo!
i asketu by jistě rozechvělo!
Rozkošné tělo! – – A nic, nežli tělo!
Proč opáčí mně jakýs vnitřní hlas:
prach jsi a ve prach obrátíš se zas?
Proč myslím, jak by ve svůdném tom těle
hladoví červi měli slavný kvas? –
Odvracím tvář svou od ní omrzele. –


do coração: não soube e digo


夕阳西去一凭栏
眼底黄花自岁寒
姚魏终皆非正色
请君细把楚骚看


Es stund wohl an ein Vierteljahr,
Dem Grafen träumts gar schwer,
Als ob sein herzallerliebster Schatz
Ins Kloster zogen wär.


a umřít v stesku. Tělo vrátit zemi
a dědictvím dát lidu svoji duši,
by sloužil s nahořklými nadějemi
a němou krví věčně, jak se sluší.


Ach báje... Bez bolu kdo v hrob své štěstí
sklál hrubou rukou, – o klid mrtvé prosí
a víko rakve marně drží pěstí.


Es schmelzt mein Ach die Steine,
Schmelzt jegliches Metall;
O sage, süße Kleine,
Aus welchem Stoff im All
Ward deiner Seele Spiegel?
Ich hauch' ihn glühend an;
Doch in gewohnter Reine
Strahlt fort und fort sein leuchtender Krystall.


Seit Er gestorben, den ich liebe,
Ist mir so fremd und leer die Welt,
Und all mein Sinnen, meine Triebe,
Sie ziehn zum blauen Himmelszelt.


Und wenn der Kuckuck rufet,
Dann ist der Frühling da,
Dann ist der Weg zur Schule
Fürwahr noch mal so nah.


轻寒微霭养花天
十里桃堤似锦缠
花事未阑君且住
酒船今在六桥边


Hol láttam? kérdezed, hiában,
Tán Thrákiában, Thrákiában:
a pygmaeusok törpe népe
darvak hadának állt elébe.


Tudom, követ a köznap: porkolábod -
De én ragadlak ünnepi tetőkre
És fenn - egy percre - eloldom a láncod.


أحْفَظتُمُ قَلبي بِغَدْرِكُمُ
والقلبُ أدْنَى الغَدْرِ يُحفِظُهُ
وأَضَعتُمُ عَهدَ الهوَى وبِهِ
أقْسَمتُ أَن لا زِلتُ أحْفَظُهُ
وظَنَنْتُمُ وجْدي يُكفِّرُ ما
أصبحتُ أسمَعُهُ وألحَظُهُ
هَبْ أَنّكُم ماءٌ وبِي ظمأٌ
أفَلَسْتُ عند قَذَاهُ ألْفظُهُ


Drum weinet nicht zu viel,
Ihr, die Herr Preunel hat geliebet;
Denn der, an dem ihr euch betrübet,
Hat sein erwünschtes Ziel.
Laßt vielmehr diesen Seufzer hören:
Gott woll auch uns so sterben lehren!


南浦登楼一曲歌
江花潭影照青蛾
谢安不与人同乐
天下苍生奈若何


Rajta, kis szellőcskék! szedegessetek
Violaszagot szárnyatok bársonyára,
Míg Chlóém fel nem kél, siessetek
Vele pihenő mellyére s szácskájára.
Míg aluszik, játszodjatok édesemmel,
Majd ereit csiklandozzátok - fel;
Akkor súgjátok meg,
Hogy hajnal előtt Dafnis már pihegett,
Sóhajtván szép nevét
Itt e kis patak ere megett!


月与高人本有期
挂檐低户映蛾眉
只从昨夜十分满
渐觉冰轮出海迟


Manuskripte besitz ich wie kein Gelehrter noch König;
Denn mein Liebchen, sie schreibt, was ich ihr dichtete, mir.


Ein Rabe saß auf einem Meilenstein
und rief Ka-em-zwei-ein, Ka-em-zwei-ein ...


Dass meine rege Phantasie
Sich Welten schafft voll Harmonie,
Dass ich in ihrem Ozean
Mir freudenquellen öffnen kann;


Tak si dumá svatý, když tu zas se staví
před něho tři známí hosté nedočkaví.
„Nu, buďte mi zdrávi, čtveráci vy milí!
Spánek kostí mých jste v Mýře porušili,
ale budiž! Slavné mám tu přebývání,
líp než kdyby hrob můj měli musulmani.“
„„To si také myslím, ale, milý svatý,
aby milostí tvých byl již vrchovatý
poklad v našem Bari – víš, co schází k tomu?
Pozlacená loď tvá –““ „I vy vydřiduši!
A jak se já potom dostanu zas domů?“
Godo však již mluví, že prý se tak sluší,
že to možno, vhodno, správno ano nutno,
a že by jim bylo kolem srdce smutno,
kdyby s nadějí tou na suchu je nechal,
Matteo pak také se svým ihned spěchal,
hle, již účet dává, pergamen ho plný,
za tu loď, již tenkrát shltily mu vlny;
ostatně prý Tredulf v důvěře své čisté
zatáhnout již kázal loď na místo jisté –
Biskupův zrak maní k zátoce se svezl,
ale lodi zlaté již tam nenalezl.
„Mějte si ji tedy, byste Mikuláši
neřekli, že dlužen jest za práci vaši.“
Líbají mu ruce, Mikuláš se brání.
Se slzou se loučí. Inu, Taliáni! –


Dědeček, jenž dechu strádá,
zdřím’ a hlavou kles’,
babička však v hlavě spřádá
různých zvěstí směs;
víť, co se kdys přihodilo,
a jak všecko jinak bylo
ondy nežli dnes.


Nicht störe Dich mein tobend Herz,
Das ich im Busen halte kaum:
Nicht würdig ist des Sünders Schmerz,
Zu stören einen Engelstraum.


Ó, jděte ve hvězd zákmitu,
ó, jděte, již se zvolna dní,
zde vemte ještě slzu tu,
je beztoho má poslední!


春波漫处寻他浦
晚潦清时觅故洲
使舸忽归心赏罢
后来风浪但惊鸥


Erstlich hat sein Sünder-weib in dem abendmahle mehr vom heil'gen Marter-leib als im glorie-saale.


Ach, bei so schrecklichem Schmerzgefühl
Sank ihm der entatmete Busen,
Und er verzweifelte! – Nein, die Kraft
Der ewigen Hand von oben
In Lüfte, leichter atembar,
Liebherzig trug ihn hinüber.


JESU! to Thee I bow
Th' Almighty's  Thou!
Thou, the Father's Only Son;
Pleas'd He ever is in Thee,
Just and Holy Thou alone
Full of Grace and Truth for Me.


"Yes, injur'd youth," Lord Ranulph cried,
"Thou art this day my chosen heir;
" In Adelaide behold thy bride,
"Thy sister's future husband, there.


Aussi, quand vous-même rendez l’âme,
Pendant à votre conception
Immaculée, un décret proclame
Pour vous la tombe un séjour infâme,
Vous soustrait à la corruption,


Junto deles um pa Naturalmente
Namorados ou noivo De mansinho
Soltam frases d’amo e docemente
Uma criança canta no caminho!


Nur der Druck erpreßt der Traube
Gluterfülltes, geist'ges Blut,
Nur dem Kreuz entsproßt der Glaube,
Nur dem Streit des Friedens Gut.


Es ist, als käm aus deinem Mund
Das Lied, das dort die Quelle singt,
Es ist, als tät der Brunnen kund,
Was tief in deiner Seele klingt!


Nézd a jégfelhőt az égen:
Észrevétlen hideg árnya
Halványan száll a gyanutlan
Örömben égő virágra;


أَلا أَبلِغ قُرَيشاً حَيثُ حَلَّت
وَكُلُّ سَرائِرٍ مِنها غُرورُ
فَإِنّي وَالضَوابِحُ غادِياتٌ
وَما تَتلو السَفاسِرَةُ الشُهورُ
لِآلِ مُحَمّدٍ راعٍ حَفيظٌ
وِدادُ الصَدرِ مِنّي وَالضَميرُ
فَلَستُ بِقاطِعٍ رَحمي وَوُلدي
وَلَو جَرَّت مَظالِمَها الجَرورُ
أَيا مَن جَمعُهُم أَفناء فِهرٍ
لِقَتلِ مُحَمَّدٍ وَالأمرُ زورُ
فَلا وَأَبيكَ لا ظَفرَت قُرَيشٌ
وَلا لَقِيَت رَشاداً إِذ تُشيرُ
بَني أَخي وَنوطُ قَلبي مِنّي
وَأَبيضُ ماؤُهُ غَدَقٌ كَثيرُ
وَيَشرَبُ بَعدَهُ الوِلدانُ ريّاً
وَأَحمَدُ قَد تَضَمَّنَهُ القُبورُ
أَيا اِبنَ الأَنفِ أَنف بَني قُصَيٍّ
كَأَنَّ جَبينَكَ القَمَرُ المُنيرُ


Galantel, welch ein Glück! hat seine Frau erfreuet,
Galantel, welchem sich kein Sirius vergleicht,
Galantel, der den Preiß der Trefligkeit erreicht,
Galantel, dem die Gunst der Sternen viel verleihet,
Galantel, den man izt mit Majoran bestreuet,
Galantel, der den Schwantz oft an den Teppicht streicht,
Galantel, welcher nicht dem grösten Mopsus weicht,
Galantel, dessen Zahn ein geiler Buhler scheuet.


Und leise singt der Sand. Doch unverweilt
Jagt hoch das Licht. Damaskus' Rosenduft
Schlägt auf wie eine Woge in die Luft,
Wie eine Flamme, die den Äther teilt.


Da springt ganz leise husch husch husch
Ein graues Männlein aus dem dunkeln Busch.


Du wohlgeborner Bösewicht,
Du maßest dir zwar an der Ahnen hohe Ehre,
Folgst aber nicht, wie sie, der Tugend strenger Lehre;
Du kennest nur dein Recht, nicht aber deine Pflicht.
Ihr Wappen prangt mit wilden Thieren,
Und du zeigst im Gemüth, was sie im Wappen führen,
Arglistig, wie ein Aff', und gleich dem Bären wild.
O wärst du nach Verdienst geviertheilt, wie dein Schild!


Ale dnes, o hrůza, běda! –
Je to samá analysa,
samý odpor, samý zápor,
samá hloupá kritika!


Wie viele Krieger führst du mir heute zu, wackrer Tarrik?


Vinha elegante, depressa,
Sem pressa e com um sorris
E eu, que sinto co a cabeça,
Fiz logo o poema precis
No poema não falo dela
Nem como, adulta menina,
Virava a esquina daquela
Rua que é a eterna esquin
No poema falo do mar,
Descrevo a onda e a mágo
Relê-lo faz-me lembrar
Da esquina dura – ou da águ


Krtek ven se míhne,
Zahradník ho stíhne.


Sanguigna trae da la sanguigna fronte
il forte vincitor l'intera lancia,
e Lurcon percotendo, un largo fonte
uscir gli fa da la piagata guancia.
Là dove corron Stige e Flegetonte,
e 'l severo Minòs l'alme bilancia,
fuggì l'altero spirto, e fe' fuggire
a molti allora il lor soverchio ardire.


Však v tísni té jen sotva chvilku
jí zaplá růžné teplo v nich!
Pak řeč jí shasne, jako v trilku,
i zbledne opět líce vnadná,
a zas jak prv – je přísna, chladna,
a mrtvě bílá jako sníh...


Ein Adler glitzert auf der Zitadelle.
Ein Leoparde raschelt Bellinzona.
Auf seinem gelben und gefleckten Felle
Reitet die schönste Frau der Welt: Ilona.


nastal v temnotě. Leč Konrad hbitý
vysmekl se útočníku z páží.
Dveřmi skočil. V zámku zrezavělém
klíče zaskřípění. Soupeř vráží
v pevné dřevo pochýleným čelem
a v prut marně buší železný.
Z venčí chechtot zazněl vítězný,
kroky chvatné vzdalují se síní
a jen hromu rachot slyšet nyní...


Tak své syny milované
Otec umíraje vodil.
Dokud v zemi požehnané
S vámi v radosti jsem chodil,
Promluvil k nim slabým hlasem,
Blažil jsem vás každým časem;
Nyní smrt se ke mně blíží,
Opouštím vás, toť mne tíží;
Však mé lásky svrchované
Důkaz poklad na vinicy –
Skonal v tom. Duch nový vane
Mezy syny, pokladnicy
Sobě tvoříc velikosti
Nesmírné se v prácy pouští,
Přehlížejí každé houští,
Převracují všecku zemi.
Darmo chtivé přičinění,
Poklad není k nalezení.
Zatím jaro rozkošemi
Bujné kraje pokropilo,
Krásu vnadnou k malování
Po vršinách vytvořilo,
O div! Boží požehnání
Na vinicy hojnost vyvodilo,
Že se v nejlícnějším květu
Poklad ukazoval světu.
Nejstarší syn v rozhorlení
Praví: Jaké potěšení!
Že se půda překopala,
Užitek stý synům dala;
Toť ten poklad. Tak své syny
Otec starostlivý činy
Neunavenými vodil
Po smrti y k blaženosti,
Moudrostí svou divy plodil,
Zahnav boj a titěrnosti
Zdárné duše sýlil v ctnosti,
Lásku syl, a poklad pravý
Choval dětem mudřec zdravý.


A mezitím již již počly
velké zkoušky, dlouhé zkoušky
na můj koncert samostatný,
Symfonický koncert můj.


O Platz der Promenade!
Haus, gelb mit zweien Pforten,
Da fandst du Recht für Gnade,
Bist hingerichtet worden,
Wo du dich hast verschuldet,
Hast du dein Recht erduldet.


Ein edler König ist der Welt gegeben,
Das Vaterland schwört ihm den heil'gen Bund.
Nicht Einer, der mit innerm Widerstreben
Ihm Treu' gelobt aus heuchlerischem Mund.
Gefühle, die in Aller Herzen leben,
Macht unwillkürlich jede Lippe kund;
Durch eine himmlische Gewalt gedrungen
Zu innigen, entzückten Huldigungen.


Das sind gesungene Tränen;
Es klagt und flutet drin
Das ganze Leiden und Sehnen
Der kranken Sängerin.


Mir träumte, daß ich Adam wär,
Adam im Paradiese,
Ich grübelte so für mich her
Auf einer bunten Wiese.


Er lag in Träumen, die er nicht ermaß,
Das stolze Glück erhöht ihm sein Gemüth;
Den Todespfeil, der in den Adern saß,
Warf aus das freudebrausende Geblüt.
Die Diener priesen, da ihr Herr genas,
Wie klug die Aerztin sich für ihn bemüht.
Doch kaum gesund brach er geheime Frucht
Der Lieb', als neue Trennung heim sie sucht.


Gnädig, Barmherzig ist der HERR,
dultig, von grosser güte,
Willig auff eins jden beger,
das er sein hülff darbiete,
Erbarmet sich
genädiglich
vber all seine wercke,
Dan er wol weis
mit sonderm fleiß
jhr schwäche vnd jhr stärcke.


浪说西京斗大花
赤栏青幄五侯家
那知林下馀幽物
雨打风吹不怨嗟


O edles Herz! Du zürnest, blutig weynend,
Wenn Du nicht retten kannst und nach der Rettung
Des Bösewichts, wie nach dem Morgenroth
Der Wächter, lechzest, lechzest, wie nach Einem,
Nur Einem Tropfen Kühlung jener lechzte,
Der den verdrängten Brosamdürftigen,
Beleckten von der Hunde Mitleid, fern sah
Im Schose Abrahams, der Schmerzenstage,
Der Jammernächte frey, umstralt mit Lichte!


»Eier oder lebendig – –«,
Sagt die Fliege, »wir wohnen
Beide auf der Welt seit Millionen
Jahren. – Wissen Sie die Zahl noch auswendig?«


大夫名价古今闻
盘屈孤贞更出群
将谓岭头闲得了
夕阳犹挂数枝云


Einst hörte in der Burg Kemnaten
Lütgarde, da es draußen stürmte,
Die Mutter mit dem Vogt beraten,
Wie man zwei fremde Reiter schirmte,
Die wohl verirrt, als sank der Tag,
Einlaß begehrt, auf Werawag.


我住桃源六十年
神仙不见意茫然
如今驻马壶山下
始信城中有洞仙


Il est des soins plus doux, un art plus enchanteur.
C’est peu de charmer l’œil, il faut parler au cœur.
Avez-vous donc connu ces rapports invisibles
Des corps inanimés et des êtres sensibles ?
Avez-vous entendu des eaux, des prés, des bois,
La muette éloquence et la secrète voix ?
Rendez-nous ces effets. Que du riant au sombre,
Du noble au gracieux, les passages sans nombre
M’intéressent toujours. Simple et grand, fort et doux,
Unissez tous les tons pour plaire à tous les goûts
Là, que le peintre vienne enrichir sa palette ;
Que l’inspiration y trouble le poète ;
Que le sage du calme y goûte les douceurs ;
L’heureux, ses souvenirs ; le malheureux, ses pleurs.


A kdo jsou muži, nechť se stanou obry
v tom vědomí, vlast k pomoci že volá
a že boj náš je poctivý a dobrý!


Nicht düstre, Theosoph, so tief!
Nicht blicke, Moralist, so scheel!
Wir möchten gerne selig sein,
Und dieses ist ja wohl kein Fehl.


见说谪仙曾到此
东风千树锁雕墙
游人偏向花间酹
雨湿春泥喷酒香


Habe auch nicht viel studiert,
Bin nicht schön von Leib geziert,
Auch nicht reich von Gelde;
Dennoch bin ich auch nicht dumm,
Blind, lahm, sprachlos oder krumm,
Sondern frisch zu Felde.


罨画溪山似
扁舟出柳阴
水风浮淡爽
凉月照虚襟


Nachdem kömt Thomas heim/ der neulich außgerissen 26 /
Als Petrus mit dem Schwert und Eiver dreingeschmissen/
Dem bringen sie die Post: – – –


Wer die Schönheit sich erfaßt,
Schenkt der Welt den Rest mit Lachen,
All die plumpen Siebensachen,
Hat die Götter selbst zu Gast.


野市难为侧帽纱
家山犹远雪鸥沙
退之尚有衣堪准
悔不留君醉菊花


啸傲江湖自岁年
轻舟一瓣摘红连
主人惯向烟波住
不学天仙学水仙


Kommet derwegen, ihr Hirtinnen alle,
Lobet und preist ihn mit jauchzendem Schalle,
Weil er mich Arme so hoch wird erheben,
Daß ich in ewiger Lust werde schweben.


夜来风雨酿春寒
断送梨花满地残
最恨洗妆辜旧约
小轩诗酒共谁看


Král Marsil zavrávoral, šílená
jej uchvátila, divá zběsilost
a pozved’ ruku, aby udeřil
do tváře posla: hbitě Blankandryn
jej zadržel a nutil na trůn zpět,
a celou zahradou hluk nesmírný
se rozlehal, jak bouřný moře huk.
Však v Ganelonu králův posuněk
byl hrdost muže bleskem probudil,
čest zastínila city ostatní,
a vřava všech těch lítých pohanů
v něm odvahu zvýšila rekovnou.
Meč vytasil, o strom se podepřel
a zvolal hlasem burácejícím
a s pyšným, bohatýrským úsměvem:
„Hoj, věrný meči, krásně svítící,
jsi jako teplý slunce paprslek!
Teď nastane nám práce, příteli.
A pokud spojeni my zůstanem,
u dvora v Cáchách nikdo neřekne,
že v cizině jsme sketně podlehli!
Než po nás bude, sklizeň velikou
my nakupíme reků nejlepších
kol sebe v seči!“ Vřava utichla,


Ők mégis itt maradnak,
Nekik itt a hazájuk
S nyílnak az új tavaszon.
Nekem tavasz nem zsendül:
Elmentem gyökerestül.


风露三更月一帘
共君握手不能厌
酒杯满泛榴花色
烛燄斜抽柳叶尖


Langt mit der andern, üppig rot,
Er in die Funkenreigen,
Die knatternd aus der Schmiede Schlot
Wie Sternraketen steigen;


Oben beginnt jetzo der Psalm, den die Chöre
Singen, Musik, als ob kunstlos aus der Seele
Schnell sie ströme! So leiten Meister
Sie, doch in Ufern, daher.


Šíj země půvabné nás v cyklu s sebou nese,
den jeden poznání již života dá cenu.
O velké milosti, jež jednou vyklene se
nad němým chaosem, jenž vzdá se tvému jménu!


Nur zarte Bienenlippen ſchlürfen
Aus deinen Kelchen Honig ein,
Nur bunte Wundervögel dürfen
Die Sänger deines Ruhmes ſeyn.


Gern trag' ich nun des Tages Last,
Er sei auch noch so warm!
Denn abends find' ich süße Rast
In ihrem treuen Arm.


天门划断两崖青
拄杖灵峰顶上行
一片白云岩下起
不教眼力尽东溟


Wie eines Stromes Dringen
Geht unser Lebenslauf,
Gesanges Macht und Ringen
Tut helle Augen auf.


Warte nur mein liebes Kind!
Morgen wollen wir säen geschwind.


Paradoxem, vtipem žongleroval on,
stilu bublinám dal hráti v slunci zlatu –
bozi, jaký bude z toho Babylon
v linealních mozcích našich literátů!


De nos pères couchés dans les tombeaux profonds


Dove trovollo, e come fu conteso
con disvantaggio assai di Sacripante
come perse il cavallo, e restó preso,
hor non dirò, chò da narrarvi inante
di quanto sdegno, e di quant ira acceso
contra la donna, e contra il Re Agramante
del campo Rodomonte si partisse
e ciò che contra l uno e l altro disse


أُعالجُ قلباً في هواكم معذَّبا
وأصبو إليكم كلَّما هبّتِ الصَّبا
وأطوي على حَرِّ الغرام جوانحاً
تلهَّبُ في نيران وجدي تَلهُّبا
يؤنّبني اللاّحون فيك ولم أكن
لأسْمَعَ في الحبّ العذول المؤَنِّبا
وأرّقني يا سعد برقٌ أشيمه
يزرّ على الأكناف برقاً مذهبا
شجاني فأبكاني وأطربَ مَسْمَعي
حمامٌ بذات البان غنّى فأطربا
وذكَّرني والدار منها قصيّة
على النأي سعدى والرباب وزينبا
بحيث الهوى غضٌّ وبرد شبابنا
قشيب وعهد اللهو في زمن الصبا
يُدارُ علينا من دم الكرم قهوة
فنشرب ترياق الهموم المجرّبا
وتُهدى إلينا في الكؤوس نوافجاً
من المسك أو أذكى أريجاً وأطيبا
إذا زفّها الساقي لشربٍ تبسَّمت
به طرباً حتَّى يروح مقطّبا
ويا رُبَّ ليلٍ رُحتُ فيه مع المها
بقصّة أشواق يكون لها نبا
تُلاعبُ أنفاس النسيم إذا سرى
على جلّنار الخدّ صدغاً معقربا
ألَمْ تنظر الأيام كيف تبدَّلَتْ
بنا ورخاء العيش كيف تَقَلَّبا
فلم أستطبْ يا سعد مرعىً أرودُه
مريعاً ولم أستعذبِ اليوم مشربا
بربّكما عوجا على الربع ساعةً
وإنْ كانَ قد أقوى دروساً وأجدبا
لئن لَعِبت فيه السوافي وبرّحت
فقد كانَ قبل اليوم للسِّرْب مَلْعبا
فواهاً على ظلّ الأراكة في الحمى
وواهاً على الحيِّ الَّذي قد تصبَّبا
أطعتُ الهوى ما إنْ دعاني له الهوى
ولما دَعَوتُ الصَّبر يومئذٍ أبى
وما زال يوري زندُه لاعجَ الحشا
فما باله أورى الفؤاد وما خبا
أُعلِّلُ نفسي بالتلاقي وبيننا
حزونٌ إذا يجري بها خاطري كبا
ولو أنَّ طيفَ المالكيّة زارني
لقَلْتُ له أهلاً وسهلاً ومرحبا
وإنْ نَقَل الواشي لظمياء سلوةً
فما صَدَقَ الواشي بذاك وكذّبا
تُؤاخذُني الأيامُ والذنب ذنبها
على غير ما جُرمٍ وما كنت مذنبا
فيا ويحَ نفسي ضاع عمري ولم أفُزْ
بِحُرٍّ ولا أبْصَرْتُ خِلاًّ مهذبا
ويُقْعِدُني حظّي عن النيل إنْ أرُمْ
مَراماً وإنْ أطلبْ من الدهر مطلبا
ولم يُجْدِني إرهافي العزمَ في المنى
وما حيلتي بالصارم العضب إنْ نبا
وما بَرِحَتْ تملى على الدهر قِصَّتي
فتملأُ أفهام الرجال تعجُّبا
وتزهو بأمداح النّقيب قصائدي
بأحْسَنَ ما تزهو بأزهارها الرّبا
بأبلجَ وَضّاح الجبين كإنَّه
إذا لاح في ضوء النهار تنقّبا
كريمٌ براه الله أكرمَ من بَرا
وأَنْجَبُ من ألْفَيْتَ في النَّاس منجبا
لقد طابَ عرقاً في الكرام ومنبتاً
وما زال عرقُ الهاشميين طيّبا
لتسمُ بنو السادات من آل هاشم
بأنجبهم أُمًّا وأشرفهم أبا
وأحلاهمُ في وابل الجود صيّباً
وأعلاهمُ في قُلَّة المجد منصبا
أتانا بأبكارِ المناقب سيِّدٌ
فأبْدَعَ فيما جاءَ فيه وأغربا
وأغْضَبَ أقواماً وأرضى بما أتى
ومن نال ما قد نال أرضى وأغضبا
وخُيِّر ما بين المذاهب في العُلى
فما اختار إلاَّ مذهب الفضل مذهبا
تحبَّبَ بالحسنى إلى النَّاس كلِّهم
ومن جُملة الإحسان أنْ يتحبَّبا
وأظهرَ فيه الله أسرارَ لُطفِهِ
وقد كانَ سِرًّا في الغيوب محجّبا
لك الله مَنْ طار الفخار بصيته
فَشَرَّقَ في أقصى البلاد وغرَّبا
ومن راح يستهديك للجود والندى
رآك إلى الخيرات أهدى وأصوبا
تقَلَّبَ في نعمائك الدهر كلّه
وما زلتُ في نعمائك المتقلبا
وجدّك لم أُبصِرْ سواك مُؤَمِّلاً
ولا من إذا ما استوهب المال أوهبا
إذا لم أجد لي للثراء مسبّباً
وجَدْتُك في نيل الثراء المسبّبا
وقد شمت برقاً من سحابك ممطراً
وما شمت برقاً من سحابك خلّبا
وإنِّي لأستسقي نوالك ظامئاً
فلم أرَ أمْرى منه شيئاً وأعذبا
ولي قلمٌ يملي عليك إذا جرى
وترجمَ عمّا في الضَّمير وأعربا
فيا قمراً في طالع السعد نيّراً
ويا فلكاً بالمكرمات مكوكبا
لقد جاءني شهرُ الصيام بموكب
من العسر لا شاهدت للعسر مركبا
وشوَّشني لما بدا بقدومِه
ولم أرَ لي أمراً لذاك مرتّبا
فلو أنَّ شهرَ الصَّوم طاف بمنزلي
تبسَّم مما راعه وتعجّبا
وأبْصرَ داراً لو ثوى الخير ساعة
بها لنأى عن أهلها وتغرّبا
ويا طالما وافى على حين غفلة
فأصْبَحْتُ منه خائفاً مترقبا
وجرّبته في كل عام بغصّة
ومثلي من ساس الأمورَ وجرّبا
ولمَّا رأيتُ الهمَّ جاز لي المدى
إلى أن رأيتُ السيل قد بلغ الزبى
وقد أتْعَبَتْني ما هنالك فاقةٌ
ومن كانَ مثلي أتْعَبَتْه وأتعبا
وقد حَمَلتْني حاجة لو كفيتها
غدوت له عن ثروة متأهبا
ركِبْتُ بها الآمال وهي خطيرةٌ
ولو لم يكن غيرُ الأسنّة مركبا
وما خاب ظنِّي في جميلك قبلَها
وما كنتَ للظنِّ الجميل مخيّبا


Pariemi che 'l suo viso ardesse tutto,
e li occhi avea di letizia sì pieni,
che passarmen convien sanza costrutto.


»O lassen Sie es liegen!« sagt sie schnell;
Zu spät, schon ist er untern Tisch gefahren
Und späht und sucht, der närrische Gesell,
Wo kleine seidne Füßchen stehn zu Paaren.


Připijme si, staroušku,
na tu lásku naši!
Slyšíš, slyšíš, muzika
dědky teď zas plaší.


Der Funke, der aus meinen Händen troff,
erhellt er eure Stirn?
Die Liebe, die mein Athem Euch gehaucht
in kalte Brust, hat sie die Brust durchseelt?


's ist schad nur ums Pelzlein, du kriegst mich nit!
Mein Schatz muß sein wie die andern:
Braun und ein Stutzbart auf ung'rischen Schnitt
Und ein fröhliches Herze zum Wandern.


Erbarmend sah des Lebens Müh
Der Menschen Vater, schwieg,
Erschuf die Freundschaft, wog; und sieh,
Des Elends Schale stieg.
Da sprach der Vater: Es ist gut!
Und alles Leben hauchte Mut.


El Grasso udiva ogni cosa di fore
e pareva una cosa disensata,
e più nel viso non avea colore;
e così stando venne una brigata
di birri con un messo a gran furore
con un giovane innanzi che lo guata,
e dicegli: - Matteo, tu se' pur desso! -
E abbracciollo, e poi si volse al messo:


Der deutsche Helikon hatt' einen schwarzen Flor
um sich gezogen her, die trübe Hippokrene
floß durch den jungen Moß ein seufzendes Getöne.
Melpomene, die bließ in ihr betrübtes Rohr,


Kterési lásky je líto a líto je kterýchsi jar.
A některých slov, jež zůstala nevyřčena.
Což věříš, že slast toho dne je klamná jak nad marnem pěna
a úraz chvíle této jako celého života zmar?


Ah, folle mio pensier!, perché pur vuole
giugner pietate alle bellezze oneste
della mia donna, agli occhi, alle parole.


'Midst British squadrons awefully serene,
On rising ground let MARLBOROUGH be seen,
With his drawn faulchion light'ning on the foe,
Prepar'd to strike the great decisive blow;
While phlegmatic allies his vengeance stay,
By absence these, and by their presence they.


Evangelium své lásky
psal jsem v kníhy černé,
kníhy černé – noci tmavé,
písmo – hvězdy věrné.


bu höşmerimi sen mi ettin eline sağlık ana


Těch to hvězd, jež k duši její vzňaté
promluvily svými plameny,
velkosti a slávy věštby svaté
vyzářivše v národ nadšený!


Én szájamban ada új éneket,
Istenünk dicséretire,
Hogy azkik hallgatnak erre,
Higgyék és féljék ő Isteneket.
Bódog, azki az Úrban
Bízik, szemét elhajtván
Az kevély népektől,
Kiknek minden dolgok
Hazugságra hajlók,
Tőlök távol keről.


bizzat


Jungfern, Frauen, Witben, Witbern, Männern, Junggesellen
Müchten, wie sie müchten meinen, meine Reime stellen
Da und dorte Mercke-Puncten. Weil die Laster wohnen
In Personen, nicht in Häusern, wessen soll man schonen?


že nerozumím dobře slovům tvojim,
však věřím v pravdu jejich, neboť žiješ
veřejných věcí v proudu, pozoruje
i čin i lidi. Já dle povahy své,
jež ráda tráví v přemítavém klidu,
jdu sadem rád a pozoruji práci
svých otroků. I k dětem rád se dívám,
jak v tlupách zápasí, tož hrajíce si
na krále barbarské a římské vojsko,
svádějí boje, triumfy pak slaví –
hle, tak se dějiny mým jeví zrakům
v hře nedospělých – rád i v pole vyjdu
a pozoruji dary Cereřiny,
vůz Apollina na modravé pláni
a barvy věcí vzdálených i blízkých,
jak mění se a hrají během denním.
Tak přijde jednou poslední den žití,
a já žil také, třeba takto jenom. –