Gen Medina floh Mahoma,
Schüttelt tief entbrannt von Zorne,
An des Mutterlandes Grenze,
Sich den Staub von seinen Sohlen.
»Undankbare Stammverwandte,
Wo des Neides Zahn nicht ruhte,
Bis ich fern von euch entflohen,
Gern entsagend meinem Blute,
Ja den Staub auch unsers Bodens,
Mich zu rein'gen, von mir werfe,
Fremden Schicksals Rufe folgend.
O, ihr trübgesinnten Herzen,
Anzufeinden stets das Hohe!
Welcher Geist hatt' euch verdunkelt,
Daß ihr mich nicht dulden wolltet!
War vom adlichsten der Stämme
Ich nicht ehrenvoll entsprossen?
Wem noch fließen von den Lippen
Des Gesanges Ströme goldner?
Sieben Dichterwerke strahlen
Auf den goldgewirkten Rollen;
Doch mit nichten darf ich scheuen,
Kühn zu spannen gleichen Bogen,
Hoher Rede Kunstgewebe
Schmückend zu so edelm Lohne.
Denn nicht eilen von der Lippe
Flüchtig mir nur schöne Worte;
Die ich dichte, meine Rede
Quillt hervor aus dem Verborgnen,
Schwingt sich ruhig fort im Sturme,
Flammend steigt sie auf zur Sonne,
Und ich darf mich kühnlich stellen
Zu den Alten unsers Volkes.
Wer ist kundiger des Ruhmes,
Den die Väter einst erworben,
Jene Helden unsers Stammes,
Denen nicht die Enkel folgen?
Das ist Lug nur und Verleumdung,
Daß ich Neues stiften wollte,
Mich nur meinend, wie ihr sprachet,
Einzig dienen meinem Stolze.
Unsrer Väter alten Glauben,
Für den mancher Held gestorben,
Eh' die falschen Götzen kamen,
Hab' ich neu entzünden wollen;
Jenen hohen Feuerglauben,
Der dem Born des Lichts entflossen,
Aus des Lichtes Strahlen wollt' ich
Bilden Einer Wahrheit Sonne,
Und der neuen Götzen Schimmer
Niedersplittern auf den Boden.
Dunkel wogen nun die Winde,
Und ich sehe schon die Wolken,
Die mein Vaterland umkreisen,
Und die Donner die ihm drohen.
Wach geworden ist das Wilde,
Die Verwüstung braust im Strome;
Fluten wachsen über Fluten
Jenem Lande, dem entflohen
Noch mein Liebesblick gefesselt
Treulich anhängt, oft betrogen.
Traurend flieh' ich, schaue traurend
Rückwärts nach dem Mutterboden,
Einsam wandelnd durch die Wüste,
Als der letzte meines Volkes.


Keine lockt mich, Ranunkeln, von euch, und keine begehr ich;
Aber im Beete vermischt sieht euch das Auge mit Lust.


Každá rada, jež mu v mysli krouží,
Každá tužba jeho plamenná
Rydlem se mi v srdci znamená,
A mou duši v moře bolů hrouží.


Minula bouře. Usmívá se kruhem
zlý ocean, zrak povyjasniv hněvný,
a honí pokrytec, jak pastýř zpěvný,
vln krotkých stáda safírovým luhem.
Ba, mněl by’s věru, že jen šalmaj míru
dech jeho svěží probouzeti umí,
že nezná zrádných úskalí a vírů
a prost až na dno šalebné je dumy;
zrak tvůj se těší třepetavým jasem
a stíhá rybky vláhou průzračnou,
i vidět můž’, hru jejich oblačnou
stín žraloka jak rozptyluje časem.
Ba, stěží uvěříš, když stihneš okem
kol rahen kusých poletavý cár,
že řádil takto stěžni na vysokém
krásného toho živlu zub i spár.
Přec, oceane, dík ti Gaston vzdává
za šedý chaos plachet zedraných,
jenž na „Evropy“ rahnech pozavlává,
za spasný věnec člunů ochranných,
jenž, upjat řetězy, bok její vroubí,
za stožár ten, jenž hrdě vznáší témě,
jak druhdy, titan, pod oblaků plémě
vypínal čelo ve pralesa hloubi.


Hervad a kertem violákkal -
Szegény violák!
Akár a ma, akár a holnap,
akár a világ.
Napos napot napok napolnak -
hol a türelem?
Életpapok csapot papolnak, -
Ó zord szerelem.


Den líbezný jde přes nivy,
s ním dětí jásot zvonivý,
květ louka má a pole klas
a člověk křídla zas.


This  saw, and bid me go
Into the Carcase of a Beau,
To taste of Pleasure and of Pains,
With slender Purse and shallow Brains,
My Wig behind was smartly ty'd,
My silver Box with Snuff supply'd:
On Books I seldom lov'd to pore,
But sung and danc'd, and aptly swore;
Where-e'er I came the Ladies smil'd;
This call'd me Pug — and t'other Child:
To please and to address the Fair,
Was all my Business and my Care;
But now my Gold began to fly,
And sure Destruction hover'd nigh:
At last to  was I led,
From whence the struggling Spirit fled.


The Literary Narcissus


Szólj, mi hajt el, édesem?


凄然风景正孤清
忽忆当年问水情
半夜吴舠劳玉指
梅花零落秀州城


Čím dál horší práce, smutky pláče
Israelským synům kynuly,
biti kyjem Egyptského dráče
mnozí v roce perně hynuli.


Doch priesen die Freunde den blühenden Leib
Der Römerin, die sie gefangen,
Und lobt ihm ein andrer sein ehelich Weib,
Das daheim sein harre mit Bangen,
Und sprach ihm von Lieb' und von Liebesglut, –
Laut lachte jung Sigurd wie brandende Flut.


Lo que sopló el tifón contra la roca,
lo que aventó el simún contra la duna,
lo que el viento esparció por la ensenada,
    no penetró en la bicoca.
Ni el odio soterraño. Ni la envidia bajuna,
ni la ambición acezante, de embaïdor atuendo,
ni el logrero además, al sesgo, sinuöso,
    penetró en la bicoca.
Ni la saña virulenta (no la iracundia hiendo,
no transito la insidia: vuelo ingrávido);
ni pueril amargura (nútrome de inasibles)
    penetró en la bicoca.
Lo que vozna o que grazna, rahez, ávido;
lo que repta, serpea, húmido, yerto;
lo que exhibe su pus o su laceria,
    no penetró en la bicoca.
Prometeo y su buitre, ni Jesús en el huerto,
(Job non me peta: ¡oh gafo Jeremías!)
ni la nenia (el dolor me topó estoico)
    penetró en la bicoca.
Platino de las noches, similor de los días;
cobre de los crepúsculos; la hecha cuotidiana;
la gris tragedia fonje que desuela o inunda,
    no penetró en la bicoca.
Ni, plácido, el frescor lustral de la mañana
al espíritu libre del inútil pequeño
mester, y ni la tarde sin menester minúsculo,
    penetró en la bicoca.
Ni la noche del fértil sueño; ni el tras-sueño
—hórrido amanecer para absurdos oficios—
de la aventura lauta sin la próxima angustia,
    penetró en la bicoca.
Libertad ni Ocio próvido ni Holganza (ásperas sicios
sin Moisés aqüifice cuando la roca toca)
(¿tú quoque jeremítico?) La palinodia imbele
    no penetro en la bicoca.
Lo que sopló el tifón contra la roca,
lo que aventó el simún contra la duna,
lo que el viento esparció por la ensenada,
    no penetró en la bicoca.


Jak lilije, jak padlý sníh
líbezně svítí,
že v lásky závratích
se srdce v požár nítí.


Du ruh'st jezt sanft am Herzen,
Das über Dir einst schlug,
Bis Todesangst und Schmerzen
An's Licht der Welt Dich trug.


白日林中静
秋风此室闲
黄华无限意
相对一开颜


Bon ! voilà son esprit qui part ! — Ô cavaliers,
Piquez des deux ! Marins, faites force de voiles !
Vive araignée, étends tes plus subtiles toiles !
Aigles chasseurs, volez aussi prompts que l'éclair !
Bien ! hâtez-vous ! allez ! — Ni dans l'eau, ni dans l'air,
Vous ne pourrez jamais, quoique vous alliez vite,
Suivre, atteindre, saisir et ramener au gîte
La raison d'une femme alors qu'elle s'en va !


Ten večer smutný byl a nikdo nepřišel.
Jen v stromech bezlistých tmou pustou vítr štkal,
jen z oken chvílemi strun nářek zaúpěl,
kde v stíny večera kdos tesknou píseň hrál...


Ich will nun in die Felder
Und an die klaren See'n,
Durchschweifen grüne Wälder
Und alte Felsenhöh'n.


On zavčas poznal, vědou věd
že nauka je o pružnosti,
a pochopil, co v žití běd
nám uspoří, co mrzutosti.


Jak možná věřit zprávě, která drtí
jak hromu strašná rána...
Ty mrtev! Mrtev, ve objetí smrti,
jež přišla nečekána...


Les bocages des rives
Où des ailes furtives
Voltigent par milliers,


Auf saß er dann zu Rosse,
Und nahm ein Sturmgewand,
Nicht sucht' er die Genossen,
Weit fuhr er durch das Land.


Du sihest heimlich dort auf mich,
Ob ich auch ämsig suche dich:
Du willst dich endlich lassen sehen.
Schick deinen Geist, daß er mich führ:
Alsdann so komm ich bald zu dir.
Laß mich nach dir nit irregehen.


Pescador soberano, en cuyas redes
los monarcas mayores han estado
dichosamente presos, y cambiado
en gloria sus prisiones y en mercedes;
tú que abrir y cerrar el çielo puedes,
con poderosa llave, a tu ganado,
y alcaçar en la tierra has alcançado
con colunas de pórfido y paredes:
los ojos vuelve al mar enfureçido,
y pues tal vez osó mojar tu planta
aun siendo hollado de tu fee animosa,
su hinchazón rompe, acalla su rüido,
y enseñado dicípulo, levanta
mi fee y mis pies con mano poderosa.


Dein Zepter bringt di Zepter alle bei,
Mit denen Geist und Mensch in disem kreis bezeptert!
Dein Schwerd entschwerdte voll, was noch das Schwerd verdint,
Das alle Schwerdter sind der eisern Rutt gehorsam!
Es sei dein Wort an idem Ort erfüllt,
Das nicht ein pünctchen fehl an einem eingem Punct,
Im Himmel oder Erd, von aussen und von inn!
Wer zu dem feuer renn, verbrenn durch blitz und feuer:
Ein ider hab nach seinem Centrum straff.
Der Fürst und unterthan erlange gleiches Recht!
Was nicht zum dinste eilt, der leide nach verdinste.


Näna, ich finde dich tragisch gestellt in der heiligen Roma:
Alle sollen dich seh'n, die nur, die Alles seh'n, nicht.


Sur les gazons verts, le soir nous dansons,
Au clair de la lune, au bruit des chansons.


Und der Barde, gerührt, langte das Harfenspiel
Seiner Väter hervor, spannte die Saiten um.
Vaterländische Lieder
Sang die Tochter der Felsen 6 nach.


治水开陈遂刻碑
钜贤留意向当时
主翁不作知音贺
妙绝如何见好辞


I spěje v chatku, v drahé lokty dětí,
svým ikonám se klaní pod svou střechou,
a nad ní anděl příštích dějin letí
ji ovívaje palmou libodechou.


Rendönként vizes bőröket hagyának,
Kikkel tözeslaptát, nilat oltának.
Először kezdék törni palotáknak
Végénél, egyenös kőfalt rontának.


So hörten, die zur Weihnachtmette gingen,
Die Mönche einsam draus in Sturm und Wind
Marina mit dem armen Kinde singen,
Und sieh, es ward ihr Herz ganz mild und lind.


吾乡先辈盛流传
疑信相参苦未坚
踏破草鞋无觅处
始知吾道有真诠


Benché Fortuna al desir mio rubella
ognor si mostri e dispietato Amore,
e l'altrui sdegno, donna, e 'l mio dolore
faccian turbata la mia vita e fella;


Così dicendo il fiero campo mosse
con tanta fretta a la segnata impresa,
che l'inimico a pena a tempo armosse,
per correr de le mura a la difesa.
Subito intorno fur cinte le fosse,
e adattate le macchine da offesa:
al primo colpo d'un trabucco vasto
fu arrandellato un asino col basto.


«E se·lla donna prende tu' presente,
Buon incomincio avrà' di far mercato;
Ma·sse d'un bascio l'avessi inarrato,
Saresti poi certan del rimanente.


Teď kletba štve ji v dálné strany.


يا ليل طل أو لا تطل
فالقلب في الحالين عاذر
إن طلت كانت رحمة
حلَّت على من كان حاضر
أو لم تطل فالفجر قد
آلى بأن ينفيك صاغر
ألحان بلبه غدت
ممزوجة في صوت جابر
هو منشد متفنن
فإذا أجاد أجاد ساحر


Raise up some champion, zealous to maintain
The sacred compact, by which monarchs reign!
Wise to foresee all danger from afar,
And brave to meet the thunders of the war!
Let pure religion, not to forms confin'd,
And love of freedom fill his generous mind!
Warm let his breast with sparks coelestial glow,
Benign to man, the tyrant's deadly foe!
While sinking nations rest upon his arm,
Do thou the great Deliverer shield from harm!
Inspire his councils! aid his righteous sword!
Till Albion rings with Liberty restor'd!
Thence let her years in bright succession run!
And Freedom reign coaeval with the sun.


Aj smrti, až mne bude chtít vraždit ocel tvůj,
jak chladně jej pocítím! duch mých krásných snů,
truchlící – však pokojný – zoře blahých dnů
ti požehnají mírem poslední tlukot můj.
Nuž přijď a zboř ten chrám tajemných světů mých,
i v zříceninách tebe duch můj strašit bude,
a ten, kdo jeho blahou paměť nezabude,
ten zbuduje mu kapli díků v ňadrech svých!
Jako rusálka sídla posvátného,
i když ho zničí necitelná moc,
v památce lidu nám co věrný strážce žije,
ač v smutek samoty vždy hloub a hloub se kryje...
tak bude žít duch ideálu mého,
až v den se promění ta dlouhá noc.


Fluch' ihm, o Mutter,
Fluch' ihm Verderben,
Daß er nicht leben
Könne noch sterben!
Fieberverschmachtet,
Wahnsinnumnachtet
Stückweis in Scherben
Brech' ihm das Herz!


The vision fled, the happy mother rose,
Kiss'd the fair infant, smiled at all her foes,
And  made her name: — her reign began:
Her own dear sex she ruled, then vanquish'd man;
A smiling friend, to every class she spoke,
Assumed their manners, and their habits took;
Her, for her humble mien, the modest loved;
Her cheerful looks the light and gay approved;
The just beheld her, firm; the valiant, brave;
Her mirth the free, her silence pleased the grave;
heard her voice, and, as he preach'd aloud,
Well-pleased he caught her whispers from the crowd
(Those whispers, soothing-sweet to every ear,
Which some refuse to pay, but none to hear):
fled her presence; at her gentle strain,
Care softly smiled, and guilt forgot its pain;
The wretched thought, the happy found, her true,
The learn'd confess'd that she their merits knew;
The rich — could they a constant friend condemn?
The poor believed — for who should flatter them?


Laß ab mit deinen Küssen, –
mein Herz pocht bang und schwer:
ich hab dich lieben müssen
und seh kein Ende mehr . . .


Ночь безлунная звездами
Убирала синий свод;
Тихи были зыби вод;
Под зелеными кустами
Сладко, дева-красота,
Я сжимал тебя руками;
Я горячими устами
Целовал тебя в уста;
Страстным жаром подымались
Перси полные твои;
Разлетаясь, развивались
Черных локонов струи;
Закрывала, открывала
Ты лазурь своих очей;
Трепетала и вздыхала
Грудь, прижатая к моеПод ночными небесами
Сладко, дева-красота,
Я горячими устами
Целовал тебя в уста…
Небесам благодаренье!
Здравствуй, дева-красота!
То играло сновиденье,
Бестелесная мечта!


Ohlas kroků strážníkových
stlumeným sem vniká zvukem,
jakby srdce zmírající
posledním se tlukem chvělo.


Mit Wonne jauchz-und jubiliren /
hast du in Himmel dich erhebt:
dort ewiglich zu triumphiren /
wo volle Freud und Wollust schwebt;
uns zu beglücken mitler Zeit /
mit deines Geistes Lieblichkeit.


Drum lobe den, der dich gemacht;
Der dich mit seinem Wort erquicket;
Der dir die Kindschaft zugedacht,
Und dich mit weisen Kleidern schmücket.
Auf! lobe den, der dich erlößt,
Und dir sein Fleisch und Blut gegeben;
Der dich durch seine Wunden tröst,
Damit du ewig köntest leben.
Auf! lobe den, der dich regieret,
Und dich zur rechten Weisheit führet.


No me resignaré, no, que mi lote
bregar es sin espera de victoria
y sucumbir en busca de la gloria
de palizas cual las de Don Quijote.
Mientras mi terco anhelo no se agote
defenderé aun la absurda, la ilusoria
creencia que da vida, y no a la noria
del saber triste con esclavo trote
regar haré. Que esa agua de la ciencia
al ánimo nos mete cual calambre
la desesperación, pues la creencia
vital borrando, nos amarga el hambre
de no morir y seca la existencia
desenterrando su inmortal raigambre.


Chi l'egregie eccellenze in lui produsse?
Chi a non capir dove cape il costrinse?
Chi volse che visibile ogni or fusse?


V mysli stále rozrušený
kmet se jitřil v stálém sporu,
tisíc starostí ach, dělá
raněná čest jeho vzdoru.


Den freundlichen, die aus Ionien uns,
Auch aus Arabia kamen, und froh ward
Der teuern Lehr und auch der holden Gesänge
Die Seele jener Entschlafenen nie,
Doch einige wachten. Und sie wandelten oft
Zufrieden unter euch, ihr Bürger schöner Städte,
Beim Kampfspiel, wo sonst unsichtbar der Heros
Geheim bei Dichtern saß, die Ringer schaut' und lächelnd
Pries, der gepriesene, die müßigernsten Kinder.
Ein unaufhörlich Lieben wars und ists.
Und wohlgeschieden, aber darum denken
Wir aneinander doch, ihr Fröhlichen am Isthmos,
Und am Cephiß und am Taygetos,
Auch eurer denken wir, ihr Tale des Kaukasos,
So alt ihr seid, ihr Paradiese dort,
Und deiner Patriarchen und deiner Propheten,


Warst du auf einer Heide so allein,
So weißt du auch, wie's einen dann bezwingt,
Daß er umarmend stürzt an einen Stein;


Desperté de ser niño.
Nunca despiertes.
Triste llevo la boca.
Ríete siempre.
Siempre en la cuna,
defendiendo la risa
pluma por pluma.
Ser de vuelo tan alto,
tan extendido,
que tu carne parece
cielo cernido.
¡Si yo pudiera
remontarme al origen
de tu carrera!
Al octavo mes ríes
con cinco azahares.
Con cinco diminutas
ferocidades.
Con cinco dientes
como cinco jazmines
adolescentes.
Frontera de los besos
serán mañana,
cuando en la dentadura
sientas un arma.
Sientas un fuego
correr dientes abajo
buscando el centro.
Vuela niño en la doble
luna del pecho.
Él, triste de cebolla.
Tú, satisfecho.
No te derrumbes.
No sepas lo que pasa
ni lo que ocurre.


Ten jeden hledal k spánku květ,
a druhý právě křídla zved’.


V tom zvonek u dveří divě se rozječel,
kdos tloukl na dvéře a pokřik venku zněl. –
Zachvěl se, zasténal – ke dveřím skočí.
Kdos volá na prahu: „Otevřte, pro Boha!
Má Frýda! Má Frýda ubohá
mrtva je! Vypila smrtící jed!
Pomoci víte-li,
pro Boha! pospěšte, pomozte, příteli!“ –
Do dveří vstupuje zdrcen a bled
muž její šedivý.
Cos Vláďa říci chtěl, ale v ten okamžik
jak by nůž ostrý mu do prsou vnik’,
jen výkřik vyrazil strašlivý,
jako strom, který bouř návalem zlomí,
pad’ těžce bez vědomí – – – –


Tvůj obraz v srdci, jde se lehce,
slz není svět už údolí;
víc nad tvou lásku nikdo nechce
i kříž je sladký, s tebou-li!


Ó duchu lidský, starče snivý,
tys kouzelný ten čaroděj!
jen dále v chýže, města, nivy
své ptáky mythů vysílej!
Když s nebes orel poesie
u tebe svoje skvosty skryje,
nechť vlna času výše bije,
ty hlídej lidstvu jeho ráj;
své zlaté ptáky vypusť v spěchu
na bohatých i chudých střechu,
dej sílu mdlým a slabým těchu,
neb lidstvo žije, dokud báj!


兴戎出好片辞间
利害分明欲顺难
从此书绅宜痛省
扩充四勿日希颜


Je to onen božský mok,
jejž ty’s, otče, píval?
Jantarných sta tryská ok
jako jisker příval.
Ještě rychle jednu číš,
památce tvé ta leť výš,
ať mne zhltí noc a tiš,
v kterých ty jsi sníval.


De Eddelmann möt alle Johr
Ein fettes Swin em bringen,
So'n richtig Hauptswin, grot un swor
Un fett vör allen Dingen.


In Hitze, in Kält',
Im offenen Feld,
Im düsteren Wald
Mein Jagdhorn erschallt.
Mit Kummer und Plage
Dem Wild ich nachjage,
Und bleibe dabei
Diana dir treu.
Reu!


Am Freunde hing der Geist noch, als er schied,
Die Zähre that noch dunkeln Augen gut;
Auch aus dem Grabe ruft Natur ihr Lied,
Und in der Asche lebt die alte Gluth.


نَسَايَ نَسَتْنِي نَجَاتُهُ لَمَّا
تَذَكَّرَنِي مِنْهُ دَاءٌ دَخِيلْ
أَيَا مَنْ أَعَلَّهُ سَيْرٌ إِلَيْهِمْ
نَشَدْتُكُمُ اللهَ مَنْ لِلْعَلِيلْ


Hör' ich meine Seele weinen –
Nicht um dieses Leibes Sterben –
Doch es bangt ihr vor dem kleinen,
Müden, einsamen Verderben.


Dým halil obraz teď a plameny
juž skákaly na zlatou korunu,
teď vyšleh’ rudý jazyk z květiny,
již v ruce měla matka Griseldy,
a plátno dmulo se a bortilo,
a zdálo se, že z rámce sstupuje
ta bílá paní, ruku vztahujíc.


梦到巫山起较迟
花梢日在不多时
关心自对空梁语
一个飞来燕子知


Heute strahlt Gesundheitsfülle
Aus des Knaben muntern Blick!
Morgen deckt des Grabes Hülle
Ihn mit grauser Todesstille,
Und erloschen ist sein Blick!


Zwar Lucifer verlarvtt sich Engelschön,
Und kam zu Uns mit heiligem gethön:
Doch Jesus hat den Evensbis gerochen,
Das er di höll in mir aufs neu zerbrochen.


empfing die rechte von den Dienerinnen
die Schwindende und hielt sie zu dem Sitze.
Er rührte sie mit seines Szepters Spitze:
... und sie begriff es ohne Sinne, innen.


Nach der Seite des Dorfs, wo jener alternde Zaun dort
Ländliche Gräber umschließt, wall ich in Einsamkeit oft.
Sieh den gesunkenen Hügel; es kennen die ältesten Greise
Kaum ihn noch, und es ahnt niemand ein Heiligtum hier
Jegliche Zierde gebricht und jedes deutende Zeichen;
Dürftig breitet ein Baum schützende Arme umher.
Wilde Rose! dich find ich allein statt anderer Blumen;
Ja, beschäme sie nur, brich als ein Wunder hervor!
Tausendblättrig eröffne dein Herz! entzünde dich herrlich
Am begeisternden Duft, den aus der Tiefe du ziehst!
Eines Unsterblichen Mutter liegt hier bestattet; es richten
Deutschlands Männer und Fraun eben den Marmor ihm auf.


Auf Schwanenfedern horcht die Wollust und erschrickt;
Ein Schauer bebt durch ihre Glieder.
Der sorgenvolle Geiz, auch schlafend unerquickt,
Bebt heut und wuchert morgen wieder.


Folco, que' ch'a Marsilia il nome ha dato,
et a Genova tolto, ed a l'estremo
cangiò per miglior patria abito e stato;


Dein Nam, Vatter im himelreich,
müß hie geheilget werden,
Vnd widerfar dein gnad alln gleich,
dein will gescheh auff erden
Der maß wie dort im himel hoch,
den leib wöllst vns erneren,
Laß vns die schuldt gnediglich nach,
wöllst vnser feind bekeren,
auß allem leydt
hilff vns zur Ewign seligkeyt!


茧馆轻寒晓漏残
春阴桑柘碧于蓝
宵衣愿治先农事
故敕宫娥学养蚕


dómů, ať inoculovat se liberální
dá vtip i temnoty zdání. Však triomphální
zda recreace indicace ideální


Mi vien voglia di dire in rima e in prosa
a coloro che vogliono che sia
l'osteria cosa sì vituperosa,


Was wir schmähten, laßt uns loben,
Was wir lobten, sei geschmäht,
Weil vielleicht der Wind von oben
Anders heut als gestern weht.
Leise, Freunde, leise treten
Ziemt dem Achselträgerchor.
Ist es Zeit, um anzubeten?
Lauschet mit gespanntem Ohr!


Mädchen, höre seine Worte!
Mädchen, lieb Mädchen erscheine,
Sieh vom Fenster nieder;
Laß das Lied
Nicht so alleine.
Ach, der helle Schimmer
Bald verglüht,
Kehret nimmer,
Nimmer wieder.


y sólo aquel que logra, ni envidioso
ni envidiado, cumplir sus esperanzas,
colma su gozo y fija su ventura


Za městem banálním a v prachu, v slunce žáru,
u dýmných továren, jak najde kořisť chudou!...
Já také před lety, v své poesie jaru,
kdy v duši illuse nám písně hudou,
chtěl snésti květů vnady,
vytvořit kouzla sady...
Slzu jen rudou,
hořký jeden květ
nesu zpět...


– ,Vy znali jste jej?‘ – „Ano v dávné době;“
– ,Co tomu říkáte?‘ – A tiší byli,
šer na kraj pad a nevěřili sobě
a mlčky tajně k druhu druh se chýlí.


Wohl mir! ich bin dazu bereit,
Denn alles treibet mich zu neuer Fröhlichkeit.
Ich nehme zwar an deinem Heil,
Gepriesne Mutter! Theil:
Doch mein durchlauchter Christian
Hat noch vielmehr zu meinem Wohl gethan.
Sein weiser Geist, sein Gott ergebner Sinn
Ist stets mein Schutzgestirn gewesen:
Das machts, daß ich so freudig bin,
Und diesen Tag zu meinem Fest erlesen.
Drum hilf mir itzt, mit neuen Weisen,
Den Stifter meiner Wohlfahrt preisen.


قيل لي ما قيل للأوتاد


Laß mich ein, du güldne Höhle,
Ewger Schönheit Sommerhaus,
Laß mich ein, eh meine Seele
Vor Verlangen fahret aus.
Laß mich ein, du stiller Himmel,
Nimm mich aus dem Weltgetümmel.


Du mußt nicht auf den Leib zu nah' den Bergen gehn,
Sie sind im Duft der Fern' am schönsten anzusehn.


Schnell fliegt in Eil, auf grünlich hellen Wogen,
Das Schifflein munter hin, des deutschen Rheines.
Wohlauf gelebt! das Schifflein kehrt nicht wieder;


Vejde ve svůj tajuplný Hrad,
korunu dá na své skráně;
rozkvetou se rajských do zahrad,
mořských hlubin neobsáhlé pláně.


Harangzúgás közt, hajnalfényben
Gyujtom a lángot a máglya alatt,
Táncolnak lelkemben s a máglyán
A sugarak, a napsugarak.


Vraždila, pálila,
vilná a líná,
zrádná jak Dalila,
jak Messalina.


Kdo nesměl sám staletí myslet, pohřben, kdo zahrabán byl,
by nevzkřísil se již sám a sám se nevzbudil,
ten touží být na chvíli tvůrcem, svou myšlenkou být si sám,
a na svém a ze svého žíti a pánem být sluhou si svým,
svůj příbytek si budovati a ideálů svých chrám
a slyšitelným hlasem pravdu svou do světa hřmít...


Ahi anime ingannate e fatture empie,
che da sì fatto ben torcete i cuori,
drizzando in vanità le vostre tempie!


不拜星坛不步虚
裂冠来下死工夫
地炉深处烧红叶
曾记三生旧话无


Po čase starý prádelník, když duší zavál měkký cit,
jak matka vždy to dělala, já musel opět otevřít,
po čase starý prádelník, už z mody vyšlý, rodinný,
kdy stíny, stíny do jizby mi vlekly pozdní hodiny!


Vlnami zdouvá se přilb, hrotů kmit,
pod nimi lne meč k meči, k štítu štít.


Leicht zu erlegen diese beiden,
Das schlag dir lieber aus dem Sinn.
Wer es versucht, der wird bescheiden,
Sei's Jäger oder Jägerin.


A žena věštkyně chléb dala králi svému,
i tele zabila. Saul pojedl a zdvih se.


Es gleicht das Herz der Taube, die entsendet ward,
Zu spähen, ob die Wasser sich verlaufen schon.


Magyar leány vagyok -
E szóra szívem feldobog;
S ha nem dobogna hangosabban,
Kitépném enmagam...
Inkább mi sem, mint nem magyar szív,
Ez esküm s jelszavam!


Wie freu' ich mich der hellen Tage,
Wenn unterm blauen Himmelszelt
Nach langer Kält' und Winterplage
Frohlockt die bunte Frühlingswelt!


Reimt lieber Ungereimtes wieder,
Wir sind auch des Vollkommnen müd,
Versungen ist das Lied der Lieder,
Das hohe Lied, der Liebe Lied!


Leidest du, daß diese Sippe
Weiterfrißt, wie sie begehrt,
Kriegst du nebst dem Blattgerippe
Nur noch Proben ohne Wert.


Plesejte, zástupy, je hodina radosti.
Hlubokým pohlíží satan okem ve světa vření.
Osud rozvírá dlaně, a zásluhy lidské mění
dle místa zrození, dle peněz, milostí.


Král na cestu se vydal hned.
Rok uběhl, král nejde zpět.
Co s ním? Kdož mohl povědět?
Víte, to převozník na černém moři
strčil mu do ruky veslo, ať moří
se on zas zaklet v lodi dál
a o mladicích jablkách
a živé vodě snívá v snách.
Tak převozníkem stal se král.
Ať převáží jen dál!


Tu m'hai lassato presso, e tu dissolta
prendi vagheza del mio lamentare
che fa doler ogn'altro chi l'ascolta.


¿Pues si crece el amor correspondido,
y se alivia el dolor en el amante,
cuánto el amado sus congojas siente?


Rodomonte non giá men di Nembrotte
indomito superbo e furibondo
che d ire al ciel non tardarebbe a notte
quando la strada si trovasse al mondo
quivi non mira dove intiere o rotte
siano le mura, o s habbia l acqua fondo
passa la fossa anzi la corre e vola
nel acqua e nel pantan sin alla gola


Na jardineira, sepultadas flores
colhem o frio
da fachad
E sustentados
pelos ares de varanda
os perfumes fluem
ao dique
das vidraça
Dentro,
ante os olhares dos porta-retratos,
estão sem vida
as coloridas
sempre-vivas,
embalsamadas num reflexo
da mobília
encerad


Aus Zeitungspapier scheint der Mond,
Alt, daß sich nichts zu lesen lohnt.


Amada patria mía,
no me neguéis vuestros alegres brazos,
que presto espero el día
que goce de mi Celia los abrazos,
de Celia, más hermosa
que [el] jazmín blanco y la encarnada rosa.
A vos, mi patria cara,
el cuerpo que me distes llevar quiero;
y aquella fénix rara,
por cuyo amor tan justamente muero,
el alma desta vida
al vivo fuego de su altar rendida.


Daß wir die Herzen und die Händ' erheben
Und Unsichtbares brünstiglich verkünden,
Muß alles, was wir irdisch sehn, verschwinden:
Im freisten Tode blühet freistes Leben.


A to nebyl anděl s nadhvězdové báně,
Mikoláš to konal, svatý biskup Páně.


Questo un soccorso trovo tra gli assalti
d' Amore, ove conven ch' armato viva
la vita che trapassa a sí gran salti.


In so verzukkertem gefechte/
in solcher süßen sinnen-pein/
möcht' ich wohl alle tag und nächte
bis in den tod begriffen sein!


Hopsa! Geiger, Pfeifer,
Jetzo spielt uns einen Schleifer!
Hopsa! Geiger, Pfeifer,
Spielt uns auf zum Tanz!


Et moi, qui ne songeais à rien,
Je contemplais, en bon lyrique
Épris du ciel aérien,
La Reine du pays féerique.


Es zählt der Herr das Haar auf unserm Haupte,
Doch zählt er nicht nur, er bewacht.
Erst wenn man sich am Abgrund glaubte,
Fühlt man als Liebe seine Macht.


Ich wollt, mein Herze wär so dicht umflossen
Von einem Meer der Ruhe und der Klarheit
Und drüberhin ein Himmel ausgegossen,
Des einz'ge Sonne nur das Licht der Wahrheit!


Ihr habt ja euren Strahl von Gott nie abgewendt,
Noch auf die Kreatur, wie ich, je angelendt.
Wie muß denn euer Glanz,
Der nie gesündigt hat,
Sich nun verbergen ganz,
Ohn alle Missetat?


وخِلٍّ أتَى التّدخينَ زهواً ونشوةً
وقد كَان ذا نشقَ السَّحيقِ المُصَدَّع
فقلتُ عفَاك اللهُ من نَشقِ نفحَةٍ
فقالَ عفَاني اللهُ لَكِن بِأُصبُعِ


Der Ritter fiel in kurzer Zeit
Drob in Melancholei,
Und ward, verzehrt von Traurigkeit,
Des Todes Konterfei.
Mit einem Dolch bewaffnet floh
Er aus der Stadt, und lief
Zum Gottesacker hin, alwo
Das arme Röschen ſchlief;


ومواقفٍ بالنَّيربين شهدتها
والعيش غضٌّ والزمانُ غلامُ
جمّد المدامُ بهنَّ فهو فواكهٌ
تجنى وذاب التبر فهو مدام
مخطوبةٌ جليت فنقَّطها الحيا
بعقود درٍّ خانهنَّ نظام
فالدوح يرقص والبروق بجوها
مثل الصوارم في الزفاف تشام
سفرت فنرجسها المضعف أعينٌ
والورد خدٌّ والقضيبُ قوامُ


e sapendosi già ch'era cristiano,
tutti con lieta e con serena faccia
vengono a lui: chi gli tocca la mano,
e chi lo bacia, e chi lo stringe e abbraccia.
Sopra gli altri il signor di Montalbano
d'accarezzarlo e fargli onor procaccia.
Perch'esso più degli altri, io 'l serbo a dire
ne l'altro canto, se 'l vorrete udire.


Lasso mio core e simpliceto e fole,
che traportar te lassi a quel desio
che a molti ha tolto e a te la vita tole,


Schau, wie bey Sturm und Kriegsgefahren
Ein Mann oft einen Hauffen schreckt,
Und vor dem Raub der wilden Scharen
Den unbewehrten Säügling deckt:
Wie dort ein Held, von Gott beseelet,
Die Wollust fleücht, die Sorgen wählet,
Für andrer Glücke sich verbannt!
Er wacht, damit wir sicher schlafen;
Erhält sein Volck durch Witz und Waffen;
Und stirbt mit Lust für Kirch und Land.


Великий день Карамзина
Мы, поминая братской тризной, —
Что скажем здесь, перед отчизной,
На что б откликнулась она?
Какой хвалой благоговейной,
Каким сочувствием живым
Мы этот славный день почтим —
Народный праздник и семейный —
Какой пошлем тебе привет —
Тебе, наш чистый, добрый гений,
Средь колебаний и сомнений
Многотревожных этих лет —
При этой смеси безобразной
Бессильной правды, дерзкой лжи,
Так ненавистной для души —
Высокой и ко благу страстной
Души, какой твоя была,
Как здесь она еще боролась —
Но на призывный Божий голос
Неудержимо к цели шла?
Мы скажем: будь нам путеводной,
Будь вдохновительной звездой —
Свети в наш сумрак роковой,
Дух целомудренно-свободный,
Умевший все совокупить
В ненарушимом полном строе,
Все человечески-благое,
И русским чувством закрепить —
Умевший, не сгибая выи
Пред обаянием венца,
Царю быть другом до конца
И верноподданным Росси


Я буду ждать тебя мучительно,
Я буду ждать тебя года,
Ты манишь сладко-исключительно,
Ты обещаешь навсегдТы вся — безмолвие несчастия,
Случайный свет во мгле земной,
Неизъясненность сладострастия,
Еще не познанного мноСвоей усмешкой вечно-кроткою,
Лицом всегда склоненным ниц,
Своей неровною походкою
Крылатых, но не ходких птиц,
Ты будишь чувства тайно-спящие, —
И знаю, не затмит слеза
Твои куда-то прочь глядящие,
Твои неверные глазНе знаю, хочешь ли ты радости,
Уста к устам, прильнуть ко мне,
Но я не знаю высшей сладости,
Как быть с тобой наединНе знаю, смерть ли ты нежданная,
Иль нерожденная звезда,
Но буду ждать тебя, желанная,
Я буду ждать тебя всегд


Si lievan quindi: & poi vanno all altare
che riccamente havean pagani adorno
dove giuro Agramante che oltra il mare
con lexercito suo faria ritorno
& a Carlo daria tributo pare
se restasse Ruggier vinto quel giorno
& perpetua tra lor triegua saria
coi patti chavea Carlo detti pria


Wir kleiden ietzund, ihr Frantzosen,
Der Deutschen Ruhm in eure Hosen;
Ihr künt es schwerlich anders machen,
Ihr müst zu unsrer Thorheit lachen.


Thae curst horse-leeches o' th' Excise,
Wha mak the Whisky stells their prize!
Haud up thy han' Deil! ance, twice, thrice!
There, fieze the blinkers!
An' bake them up in brunstane pies
For poor d — n'd Drinkers.


Doch wenn ich nun weinen und flehen dich ließe,
Und zornig hinab zu der Hölle dich stieße,
Dann würdest du denken: Er hat mich verlassen!
Und drunten mit wüthigem Hasse mich hassen!


Každá věc má rub a líc;
Nač ty volíš hleděť víc?
Jenom kdo jest hlup a tup,
Hledí pořád na sám rub.


Et tulipes au port superbe,
Camélias si cher payés,
Pour la petite fleur sous l'herbe,
En un instant, sont oubliés !


Nimm, was der Blick dir gibt,
Sei es, was es sei.
Bevor sich das selber liebt,
Ist's schon vorbei.


Spojenci základ všeho tvoří.
Se spojenci se staví, boří.
Cafourek k nim se obrací.
Dnes na kuří jim šlápne oko
a zítra v prachu, přehluboko,
„Pomozte,“ prosí, „Poláci!“


vzpomněl si na lásky květ,
který dávno povad’.
Rada může výnosně
se organisovat,


Occhi cortesi che, il sangue tolto
Su nel vostro apparir, com'io vi guardo,
Quel mi rendete, et più al pallido volto:


ten paprsk budí úsměv tvojich tahů,
v něm broskví svítí tváře tvoje zkvětlé...
Tam i zde život – jedna poesie.


Dva Řekové tu; hrají v karty, prou se,
šermují prsty, křičí bezohledně,
blýskají očima a třesou hlavou,
že myslím už, že nože tasit budou –
pak hrají dále. Sousedé si toho
nevšimnou ani, jak tu všichni vůbec
kol sebe bez zraku a sluchu chodí.


Ognuna tien sette amanti,
per tutti e dì della semmana,
e mostran loro lieti senbianti;
ella mamma è·lloro ruffiana
e anche per sé ne 'ntana;
questa vecchia grida et vizza
a tanto si tra' la stizza,
ch'ella par pur giovanzella.


Přátelství převzácný
Poklad v sobě tají,
Přítele tři věci
Tobě zachovají:
Cti jej přítomného,
Chval jej vzdáleného,
A jej podporuj vždy
Berly potřebného.


To vzešlé slunce zbudilo
Vojínů ruských na tisíce,
A leskem svým ozářilo
I moslemínské půlměsíce.
Přichystaná na prudký boj
Dvě vojska proti sobě stála;
Osmanské pluky – jako roj,
A pluky ruské – jako skála.


静坐幽眠自反听
我新两耳似蝉鸣
今日更向耳边噪
会忘归真作一声


明知喜我出山来
占此僧窗共酒杯
重愧子云孤好事
绝胜安道不空回


Plyň, ó duše, do věčnosti
Mezy kůry anjelské!
V lůnu věčné blaženosti
Utěchy ží nebeské!


Která dívka ráda nosík krčí,
myslíc si, že pohodlně strčí
všecku moudrost, jakou zná náš svět,
do starého „amazonenhutu“,
jistě byla v Praze v „inštitutu“
a je tuze „kepildet“.


Szigetből a leányt viszik
Magyar határ elé,
Zugó Dunának partjain
Megy útok fölfelé,
S alattok a vész mezején
Tajtékot túrva vág a mén.


Hier, in ausgehölten Felsen
Wohntest du, weiser Siedler,
Dem Gott dich weihend
Dem dein Herz und deine Seele brannte.
Große Entzückungen
Wandelten dir vom Ufer herüber,
Wenn der donnernde Strom
Dir unten sein Kirchenlied sang.
In nächtlichen Schauren
Und Sturmessausen,
Sprach der Ewige zu dir.


Temo e tremo così, ch'ogni aura scossa,
Ogni lieve rumor ch'intento ascolto,
Mi fa tosto in andar di tema ingombro.
Già mi manca il parlar, gela ogni possa;
Sospiroso e pensoso imbianco il volto;
Tremo, incespo et adombro,
Temo e bramo, ardo e gelo, e piango al vento;
Mi parto e torno, e nel tornar mi pento.


De helado mármol y templado acero
al encendido dardo un cerco priva
que abra al amor, por la piedad, entrada.


دار ريّا يا حسنها دار ريّا
ساقت البسط والسرور إليا
قم بنا نغتنم أويقات أنس
عندها ثَمَّ بكرة وعشيا
واخبر القوم بالذي هو فيها
من تجل يُعيد من مات حيا
ثم نادي بين الأحبة عني
في اتّباعي وقل لقلبك هيا
هذه حضرة الهوى والتصابي
تنبت الرشد والضمان عليا
دار محبوبة القلوب تجلت
فرأينا للعشق أمراً جليا
تقذف الروح من مكان خفيٍّ
لا ترى مثله مقاماً حفيا
كان موسى بها الكليم وعيسى
ناطق المهد حين كان صبيا
وهي ريّا كما تسمت رأينا
ماءها ترتوي به الروح ريا
عشقتها رجالنا في سواها
فإذا أسفرت محتهم سويا
كل من جاءها تبدت عليه
بنقاب السوى فكان نجيا
حيث لم يدر وهي تدري ولكن
ستر الكون أمرها المقضيا
عش نديمي في ظلها كيف كانت
وترقى بها المقام العليا
وتأدب فإنها فيك جلت
عنك تبديك آمراً ونَهِيّا
وهواها بها يسوق إليها
والسوى يقذف المكان القصيا


الناسُ بالأعمالِ والأخلاقِ
والشعبُ في التشميرِ حيٌّ راقِ
الويلُ للشعبِ الذي أخلاقُهُ
فسدت فضيَّعَ أنفسَ الأعلاق
إن الطبيعةَ للضعيفِ عدوَّةٌ
والأفضَلُ الأقوى لخيرٌ باق
من ليسَ يحمي دارَهُ وعيالَهُ
يومَ الكريهة ما لهُ من واق
إن الحياةَ تزاحمٌ وتصادمٌ
والفوزُ للغلابِ والسبّاق
يا أيها العربيُّ جدَّ مزاحماً
للناس في الأمواجِ والأسواق
وخذِ الحياةَ من العروبةِ إنها
مثلُ الربيعِ لرطبةُ الأعراق


Non son, barbaro, qui le inermi genti
Onde facil menar preda ti giova:
Son forti mille; e teco ardono in prova
Mescersi, d'armi e di valor potenti.


Merre viszi posta levelem,
Kinek viszi legelőbb a hírt:
(Asszonynak persze)
Találkozhatsz, ha akarsz, velem?


O Jesu, hilf doch gnädiglich
Daß, weil wir sind auf Erden,
Von gantzer Seelen suchen dich,
Auch neü gebohren werden.
O Herr, laß uns zum grossen Heil
Empfangen Dich, das beste Theil,
Bleib' unser Schutz in Nöhten,
Verleih' uns einen tapfern Muht,
Das hochverderbte Fleisch und Bluht
Getrost durch Dich zu tödten.


Qui Latii populos foedavit Marte cruento,
Hannibal, e Tyria, ne cadat, urbe fugit.


Už jsem všecek oves
do stodůlky dovez,
mha se choulí dolinou,
já ti půjdu za jinou.


Esse homem é brasileiro que nem e
(Mário de Andrade - DESCOBRIMENTO)


Hvězdičko zlatá, jdi jen spat,
a přikryj se tím mrakem.
Jindy že jinak bývalo,
díš mi svým dobrým zrakem.


So lerne ich mich kennen,
Dich mein Alles nennen,
Weil du in mir bleibest
Und dein lust-spiel weiter,
Wenn der himmel heiter,
Immer in mir treibest.


Che tante volte ve lo fei venire
quanto Ginevra me ne diede lagio
che solea mutar letto: hor per fuggire
il tempo ardente: hor il brumal malvagio
non fu veduto dalcun mai salire
perho che quella parte del palagio
risponde verso alcune case rotte
dove nessun mai passa o giorno o notte


Kluci, jako sršně za ním, píšťalce se smáli,
a zkušení muzikanti na tu hudbu láli.


此事人惟归厚德
那知天意个中明
君看略扫妖狐窟
唤得倾盆雨自生


Pro Boha a všecky svaté!
Nač to, nač to patřím zas?
Pomoc, pomoc duše zlaté!
Muže svého slyším hlas.
Hle! jak vytejká mi vinu,
O kyž okamžením zhynu,
Hory, doly spadněte,
Muže na mně pomstěte!“


Morgenlicht! Morgenlicht
Scheint mir hell ins Gesicht!
Wenn ich Tag kommen seh,
wird mir leid und weh;
Denn im Grabe liegt
Ein jung Mägdelein;
Des Frühroths Schein
Sieht traurig hinein
In das enge Kämmerlein.
Mögt wekken das Jungfräulein,
Das kann vom Schlaf nicht erstehn,
Morgenlicht nicht sehn;
Drum wenn ich Frühroth kommen seh,
Wird mir leid und weh.


Dunkel sind sie zuweilen, vielleicht mit Unrecht, o Nickel!
Aber die Deutlichkeit ist wahrlich nicht Tugend an dir.


Y como por celajes de alegría,
introduciendo al oro los colores,
vencer la sombra occidental porfía.


أكرموا مطران أو لا تكرموه
جلّ قدرُ الشعر عن الثناء
للفتى يبقى من المجد أخوه
وهو ما أصدر من وحي الذكاء
شاعرٌ خلّد مجد العرب
بسطور كشذور الذهب
وأديبٌ جاز بحر الأدب
سابحاً فوق متون الشهُب
ما لهُ وده الصافي مثيل
من هنا سمّاه أهلوه الخليل
وعظيمٌ كل ما فيه جميل
كالبيان العذب في المعنى النبيل


百亩庭中半是苔
桃花净尽菜花开
种桃道士归何处
前度刘郎今又来


Parom blýská, déšť se leje
jako by kupami,
a my s Márčou v širém poli,
a my s Márčou sami.


Судьи приказных дел у нас не помечали,
Дьяки сей дар писать и взятки брать нашли,
Писать и брать они дворянство обучали,
Но мы учителей далеко превзошли!


Hat denn für sie die Erde keinen Raum?
Wen sucht der Wind? Wer trinkt des Baches Helle?
Ist in der Teiche tiefem Ufertraum
kein Spiegelbild mehr frei für Tür und Schwelle?
Sie brauchen ja nur eine kleine Stelle,
auf der sie alles haben wie ein Baum.


Es dienen uns auf Erden
Die schnelle Geisterlein,
Wen wir gebohren werden
Und erst des Tages Schein
In diser Welt anblikken;
Sie halten uns ja Schutz,
Daß uns nicht müg' erstikken
Des Satans Grim und Trutz.


merzé vi chiede fideltate pura,
se v'aggio offeso, che mi perdoniate:
e più mi pesa di vostra rancura,
che se la morte di me ha podestate.


»Ach trauter herzallerliebster Mann,
Vergieb mir nur diesen Fehl,
Will lieben fürbars und herzen dich,
Will kochen süß Muhs und Mehl;
Ich dachte du wärest ins Heu, u.s.w.«


Un desorden de sábanas y almohadas,
dos pálidas cabezas despeinadas,
una suelta palabra indiferente,


Sappresento Ruggier con l'augel d'Oro
Che nel campo vermiglio havea due teste:
E come disegnato era fra loro
Con le medesme insegne| e sopraveste,
Che come dianzi ne la pugna foro
Eran tagliate anchor forate e peste,
Si che tosto per quel fu conosciuto
C'havea con Bradamante combattuto.


Z jara bych vroucně od jihu dých’
v severní mlhy, mrazy a stín,
Bože, co tepla se křídel svých
zemi své chtěl bych složiti v klín!


野人曝背向墙隈
时饮茅柴酒两杯
满阶落叶浑不扫
拄杖去寻江上梅


Hier wohnt' mit seinen Künsten
Mimer, ein Held bekannt,
Der mit vielen Gehülfen
Schmiedete schön Gewand.


Po písku omytém vlnou
reptaje nejdu a klna.
Zamyšlen tiše si šeptám.
Říkám si: devátá vlna!


Již duše své cestou se ptám: Hnět chudoby pastorka zplodil,
klín vdovy, siré samoty, láskou jen macechy hřál,
a proto snad buduješ sobě snů bohaté poutnické chrámy,
bys v tísni davů věřících závratí omdlévala?


Brüder, munter! Die Zeit ist schnell,
Lust und Jugend sind vergänglich,
Aber schaut, in dem Becher hell
Blühet Wonne überschwenglich.
Kränzt mit Rosen Stirnen und Haar
Und im Weine schauet so klar
Himmel offen,
Was wir hoffen,
Trunkner heil'ger Sel'gen Schar.


Tiszteletlenségeket ott mondnak,
Az megbúsult kárhoztak zúgódnak,
Elvesztésről Isten ellen szólnak,
Kiért ők is mind nagyobb kínt látnak.


Ich wil in deiner Seele leben/
mein Schatten soll stets um dich schweben
biß du auch auß dem Leben fährst
und deine Seele mir gewährst.


A již vidí známých věží
Zlatoskvoucí vrchole,
A již krokem lásky běží
Přes pahýly, přes pole.
Žádné místo dřevné bavy
Chůzi jeho nezastaví;
Touha jej pohání stále
K předu dále.


Meu amigo, duro amigo,
Fatal, rígido banqueiro,
Motivo dos meus pesares,
Herdeiro do meu dinheiro;


 Taccian l'accuse e l'ombre del passato,
di scambievoli orgogli acerbi frutti:
tutti un duro letargo ha travagliato:
errammo tutti.


Fuis, fuis le pays morose
Ses journaux et ses romans


Ve stínu lesa, v místě tom, kde pad,
obejmul důstojníka věčný chlad.
Kde navždy sirá země jej pokryla,
mu narovnána skrovná mohyla.
Nad ní se bílá bříza sklání
a jedlí větve mírošumné
si vypravují za svitání
pověsti truchlobolné, dumné
život zmařeného o sklamání.


أَعَجِبتَ أَن رَكِبَ ابنُ حَزمٍ بَغلَةً
فَركوبُهُ فَوقَ المَنابِرِ أَعجَبُ
وَعَجِبتَ أَن جَعَلَ ابن حَزمٍ حاجِباً
سُبحانَ مَن جَعَلَ ابنَ حَزمٍ يُحجَبُ


Nicht als wär gar so hoch mein Sinn
Ists, was uns trennt unendlich,
Vielmehr nur, daß ich ehrlich bin,
Macht mich euch unverständlich.


麻头黄项翅金色
腿脚班黄肉带蜜
牙钳若是炭样乌
斗胜叫鸣闻四壁


Mir kommt es gelegen;
Denn landen wir an,
Wie Könige pflegen,
Bezahlt er mich dann.


绝喜他乡见似人
颇如画手善传神
忽思今昔无穷事
十五回经癸丑春


Obklopen Mudrc samotou díval se do vesmíru,
jak víří tancem, hudbami, hudbami v tanci – tancem
v sférické hudbě nesmírné, co Krása v Harmonii!


Unser Gott ist vielbeschäftigt,
Läßt uns jammern hier auf Erden,
Sagt: »wer viel geliebt (gelitten),
Dem wird viel vergeben werden.«


Und hier! im grenzenlosen Reich
Namloser Ewigkeiten
Sind – Seelen bebet! – sind vor euch
Nur Qualen oder Freuden.
Die Qual, die ohne Ende dräut!
Die Freude einer Ewigkeit!
Ich denke sie, und bete:


瘴烟长暖无霜雪
槿艳繁花满树红
每叹芳菲四时厌
不知开落有春风


旭日光微未尽消
背阴岩谷冱连朝
春风一解昆仑冻
渐化河澌入海潮


Bei allen Festen wird er reichlich fließen,
In alte Glieder neubelebend schießen.


Zwei Journale gibt er heraus, wohl dreie; verwahret
Nur die Papiere, denn ihn treibet der Hunger auf Raub.


Cos měkkého se neslo ve vzduchu,
jak předzvěst vesny, klidu, usmíření,
a z jezu bouřícího výbuchu,
a z vlhkých jehněd, mokrých v zamlžení.


Tma jest. Ční tu kmen,
druhý, třetí; bujná kapraď na kořen
v páře klesá; divná vůně
v teskný bzukot zmdlených much
zachvívá se v tiché struně,
na niž hraje Bůh!


sevginle çıkacağım topraktaşu dünyada üç beş


Heute geht ein altes abe, gehet ein ein neues Jahr.
Gebe Gott, daß deutsches Wesen sey, wie es vor Alters war!


Amin Hazánknak sorsa forog: Magyar
Törvény, Szabadság, Öltözet, és, való
Tanúja fennlétünknek, a Nyelv
Kellemetes vala s szent előtte.


Ó mar anterior a nós, teus medos
Tinham coral e praias e arvoredo
Desvendadas a noite e a cerração,
As tormentas passadas e o mistério,
Abria em flor o Longe, e o Sul sidério
Splendia sobre as naus da iniciaçã
Linha severa da longínqua costa –
Quando a nau se aproxima ergue-se a encosta
Em árvores onde o Longe nada tinha;
Mais perto, abre-se a terra em sons e cores:
E, no desembarcar, há aves, flores,
Onde era só, de longe a abstracta linh
O sonho é ver as formas invisíveis
Da distância imprecisa, e, com sensíveis
Movimentos da esp'rança e da vontade,
Buscar na linha fria do horizonte
A árvore, a praia, a flor, a ave, a fonte –
Os beijos merecidos da Verdad


Es hat der Schuster Franz zum Dichter sich entzückt.
Was er als Schuster tat, das tut er noch: er flickt.


Todos dicen que es Luna a trochemoche,
y tráenos el seso a la redonda
con esta vanidad e hipocresía;


É SÓ POR TI VIOLETA!


Ó, édes, édes
szomoruság!
Ó, illatos ostor!
Rozmaring-ág!
Uram, ójj meg a rossztól,
hogy ne szeressem azt, ami fáj!
Égi Király!
Öljem meg a kígyót, szent Mihály!


بوَخْزِ القنا والمرهفاتِ البواترِ
بلوغُ المعالي واقتناءُ المفاخر
وإنَّ الفتى من لا يزال بنفسه
يخوض غمار الموت غير محاذر
يشيد له ما عاش مجداً مؤثلاً
ويبقي له في الفخر ذاكراً لذاكر
إذا كنتَ ممَّنْ عظَّم الله شأنه
فشمِّر إلى الأَمر العظيم وبادر
وإنِّي امرؤ يأبى الهوان فلم يَدِن
إلى حكم دهر يا أُميمة جائر
مضت مثل ماضي الشفرتين عزيمتي
وحلَّق في جوّ الأُبوَّة طائري
لئن أنكر الغمر الحسود فضائلي
وأصبحَ بالمعروف أَوَّلَ كافر
فتلك برغم الحاسدين شواردي
يسير بها السَّاري وتلك نوادري
فما عُرِفَتْ منِّي مدى الدهر ريبةٌ
ولا مَرَّ ما راب الرِّجال بخاطري
وما زلتُ مذْ شَدَّتْ يدي عقْد مئزري
ولا يتَّقي من قد صَحِبتُ بوادري
وكم مشمخرِّ أنفُه بغروره
يرى نفسه في الجهل جمَّ المآثر
جَدَعْتُ بحول الله مارنَ أَنفِهِ
وأوطأْتُ نَعلي منه هامة صاغر
ألا ثكلت أُمُّ الجبان وليدها
وفازت بما حازته أُمُّ المخاطر
أَحِنُّ إلى يومٍ عبوسٍ عصبصبٍ
تتوقُ له نفسي حنين الأَباعر
إلى موقفٍ بين الأَسنَّة والظبا
ومنزلةٍ بين القنا المتشاجر
يكشِّر فيه الموت عن حدّ نابه
وتغدو المنايا داميات الأَظافر
ترفعت عن قومٍ إذا ما خبرتهم
وَجَدْتُ كباراً في صفات الأَصاغر
أخو الحَزم مَن لم يملك الحرصُ رقَّه
ولا ينتج الآمال من رحم عاقر
شديدٌ على حرب الزَّمان وسلْمِه
جريءٌ على الأَخطار غير محاذر
خُلِقْتُ صبوراً في الأُمور ولم أكنْ
على الضَّيم في دار الهوان بصابر
إذا ما رأيت الحيَّ بالذّلّ عيشه
فأَولى بذاك الحيّ أهل المقابر
ألا إنَّ عُمر المرءِ ما عاش طوله
كطيف خيالٍ أو كزورة زائر
تمرُّ اللَّيالي يا سعاد وتنقضي
وتمضي بباقٍ حيث كانَ وبائر
فكيف يعاني الحرُّ ما لا يسرُّه
ويأْمنُ من ريب الزَّمان بغادر
أَزيد على رزء الحوادث قسوة
وإنَّ معاناتي بها غير ضائر
كما فاح بالطِّيب الأريج وضوّعت
شذا المندليَّ الرّطبَ نارُ المجامر
أرانا سليمانُ الزهيرُ وقومُه
رجال المنايا فتك أروع ظافر
يريك بيوم الجود نعمةَ مُنعمٍ
ويوم الوغى واليأس قدرة قادر
يسير مواليه بعزٍّ وسؤدد
ويرجع شاتيه بصفقة خاسر
لقد ظفِرَتْ آل الزهير بشيخها
بأَشجع من ليث بخفَّان خادر
يشقُّ إلى نيل المعالي غبارها
ومن دونها إذ ذاك شقّ المرائر
فذا سيفه الماضي فهل من مبارزٍ
وذا فخره العالي فهل من مفاخر
ففي الحربِ إنْ دارتْ رحاها وأصبحَتْ
تدور على فرسانها بالدوائر
تحفّ به من آل نجد عصابة
شبيهة ما تأتي به بالقساور
وكم برز الأَعداء في حومة الوغى
وثغر الرَّدى يفترّ عن ناب كاشر
فأوردها بالمشرفيَّة والقنا
موارد حتف ما لها من مصادر
وكم أنهلَ الواردَ منهلَ جودِهِ
فَمِنْ واردٍ تلك الأَكُفّ وصادر
ألا إنَّ أبناء الزهير بأسرهم
أَوائلهم متلُوَّةٌ بالأَواخر
سلِ الحرب عنهم والصوارم والقنا
وما كانَ منهم في العصور الغوابر
فهم شيَّدوها في صدورهم علًى
وهم أُورِثوها كابراً بعد كابر
كابرُ يعطون الرئاسة حقَّها
ومعروفهم يُسدى لبَرٍّ وفاجر
وما برحت في كلّ مكرمةٍ لهم
صدور المعالي في بطون الدفاتر
يميناً بربّ البيت والرّكن والصَّفا
ومن فاز في تعظيم تلك المشاعر
بأنَّ سليمان الزهير محلُّه
محلٌّ سما فوق النجوم الزّواهر
يقرّ لعيني أن ترى منه طلعةً
ترى العين فيها قرَّةً للنواظر
فأَسْمَعُ منه ما يشنّف مسمعي
وأنظرُ فيه ما يروق لناظري
كريم أكاسير الغنى بالتفاته
فهل كانَ إلاَّ وارثاً علم جابر
يصحّ مزاج المجد في رأي حاذق
طبيب بأدواء الرئاسة قاهر
يمرُّ بنادي الأَكرمين ثناؤه
كما مرَّ نجديُّ النَّسيم بعاطر
وقد نطقتْ في مدحه ألسُنُ الورى
فمن ناظمٍ فيه الثناء وناثر
أَحامي الحمى بالبأس ممَّا ينوبه
وصنديدها المعروف بين العشائر
إليك من الدَّاعي لك الله مدحة
مقدَّمةً من حامد لك شاكر
فلا زلت فيزرق الأَسنَّة تحتمي
وتحمي بحدّ البيض سود الغدائر


Te acercas, me miras,
sonríes, me rozas,
con este regocijo
que te da mi mirada...
Me inquietas, me encantas,
todo me motivas,
por no sé que efecto
de tu presencia vehemente...
Hablamos de temas
y no hablamos de nada,
pues basta con verte
radiante a mi lado...
Me dices te quiero
de miles maneras,
separados por mundos
que no cruzaremos...
Y a través de esas décadas
que no cruzaremos
yo siento el raudal de tu presencia
Volcarse hasta mí...
Estoy cautivado
en este sentimiento
que con gran cuidado
hemos de disimular...
Y nuestro hablar intenso nunca será formal,
ni leerás este verso,
ni confirmaras este efecto
que tú puedes palpar...


Estão fixando a vista entre si
Mas não fitaram-se com ternura
Estão apenas
Fingindo sentimentos que não possuem


Es ella, sí: la venerada frente
Que adoró mi niñez, de nuevo miro
Con profunda emoción, aunque las huellas
Del tiempo y del dolor tiene grabadas.
He aquí los ojos que mi débil cuna
Estáticos velaban, y los labios
Que con tierno cariño tantas veces
En mi pálida frente deponían
El santo beso maternal... Imagen
De la madre mejor y más amada,
Ven a mis labios, a mi ardiente seno,
Y recibe las lágrimas que brotan
Mis ojos mustios; llanto de ternura
Y acaso de fatal remordimiento.
Sí, madre idolatrada: tus amores,
Tu anhelo por mi bien infatigable,
Y tus lecciones de virtud sencilla
Desatendí frenético... ¿Qué pago
Recibiste de mí? Dolor y luto.
Precipité mis pasos imprudentes
Tras el glorioso, espléndido fantasma
De inaccesible libertad. La ira
De celoso poder me hizo blanco,
Y fulminó tremenda. ¡Cuántas noches
Cuando los ojos de llorar cansados
Cerrabas, te mostró la fantasía
Mi sangriento patíbulo! Mi fuga,
Y una separación tal vez eterna,
Calmaron tu terror, no tus pesares.
¡Qué lágrimas ansiosas, de amargura.
Te habrá tu primogénito costado;
Prófugo, errante en extranjeros climas,
Donde sentaron su fatal imperio
Feroces odios, ambición tirana,
Y fratricida, bárbara discordia!
Y yo, madre, también tu triste ausencia
Lamento inconsolable. Los prestigios
De mísero poder o fútil gloria
No me embriagaron, ni del pecho ansioso
Borrar pudieron tu sagrada imagen.
De Temis en el templo venerando,
En la silla curul a que fortuna
Elevome después; en el peligro
Y excitación de bélico tumulto;
Entre los brazos de adorada esposa
O las tiernas caricias de mis hijos,
Recordé tus amores, y brotaba
De mis ardientes labios el suspiro.
Tres años ha que por la vez primera
Desde el trono español se pronunciaron
Los dulces ecos de la paz y olvido.
¡Oh, cómo palpité!... La fantasía
En mágica ilusión mostrome abiertos
Los campos deliciosos de mi Cuba,
Y entre sus cocoteros y sus palmas,
Al margen de los plácidos arroyos,
Con mi familia cara y mis amigos
Me hizo vagar. Al agitado pecho
Pensé estrechar a las hermanas mías,
Á mi madre inundar en llanto dulce
De inefable ternura, y en su seno
Deponer a mis hijos... ¡Mas sañudo
Arbitrario poder frustró mis votos:
Que en la opresa, infeliz, hollada Cuba,
De viles siervos abatida sierva,
No es dado el hacer bien ni al mismo trono
Cuyo querer eluden los caprichos
De sátrapa insolente!... Se arrastraron
Dos lustros y dos años dolorosos
De expatriación, de lágrimas y luto,
Y en los hispanos pechos implacable
Arde vivo el rencor...

Mas, a despecho
Del odio suspicaz y la venganza,
Yo, madre, te veré. Cuando benigna
Primavera genial restaure al mundo,
Las turbulentas olas del océano
Hendiremos los dos y venturosos
Del Hudson en las fértiles orillas
Te abrazaré. Tu imagen venerada
Será entretanto mi mayor consuelo.
Mostrándola a mis hijos cada día,
Enseñareles con afán piadoso
A que te amen, respeten y bendigan,
Y oren por ti sus inocentes labios.
Ella en este desierto de la vida
Será para mis ojos vacilantes
Astro sublime de virtud. Al verla,
Tus augustos consejos recordando,
Fiel les seré, y a Dios enardecido
Elevaré mis inocentes votos
Porque a tus brazos me conduzca. Sea
Báculo a tu vejez tu primer hijo,
Y en asilo rural, feliz, oscuro,
Te haga olvidar las anteriores penas
Con amantes cuidados y caricias.
Aquesto y nada más demando al cielo.


Bledá, štíhlá kloní se a točí,
v oku zář a dobrotu a vesnu.
Chvála vytřel rukou slzu z očí
říkal – že ji dobře viděl ve snu.


Eis troam, rugem na rotunda pança
Trovões soturnos, sibilantes ventos,
Farpados raios coruscantes ardem
Na cava estreita, em barrigais tormentos!


Gewaltige der Welt, ihr führet mit Entzücken
Das rauschende Verderben an?
Und euer lächelnd Auge kann
Die Furien des Kriegs erblicken?


Emberek a tömeg is, még inkább ember egy ember:
Gyarlósága nagyobb, s ha van, erénye dicsőbb.
Nagy Caesarok után feltűnnek az ördögi Nerók,
És ki vesződik, küzd, vérzik alattok? A nép.


En las noches claras,
resuelvo el problema de la soledad del ser.
Invito a la luna y con mi sombra somos tres.


si América se muestra indiferente
de su debes, y hasta de sí olvidada,
y si viene a las lides coligada
con España la Europa prepotente;


Od té doby také více
kostelník dbá na kropení,
hospodyni ale pro vždy
platiž toto naučení:


Ablaka csipkés, nyitva a szélnek.
Azt hiszem, tudja, hogy kivülem más
senkise látja, mint én, oly szépnek.


对梁王突出全机
赚神光错礼三拜
熊耳月照嵩山云
填沟塞壑无人会


Le prêtre a distingué, parmi les catéchistes
Congrégés des faubourgs ou des riches quartiers,
Cette petite fille inconnue, aux yeux tristes,
Front jaune. Ses parents semblent de doux portiers.
Au grand jour, la marquant parmi les catéchistes,
Dieu fera, sur son front, neiger ses bénitiers.


Ta bonne humeur, voilà toute ma convoitise,
Mère des vrais heureux, fraîche et grasse Bêtise !
Tes fils se portent bien ; et, quels que soient les temps,
Et le monde, et la vie, ils sont toujours contents.
Rien ne trouble chez eux l'égalité de l'âme.
Ce sont de bons fourreaux que n'use point la lame.
Que sur la terre en pleurs s'obscurcissent les cieux,
N'en dînant pas plus mal, ils n'en dorment que mieux.
Contre les maux publics cuirassés d'indolence,
Sourds aux clameurs d'autrui, digérant en silence,
Indifférents couchés sur leurs bonheurs épais,
Pareils au bœuf stupide, ils ruminent en paix.
D'un désastre privé si le trait les traverse,
En sursaut réveillés par la fortune adverse,
Ils disent simplement, cœurs patients et doux,
Que le ciel est aveugle et n'a soin que des fous.
Si le sort, leur versant les nectars de la terre,
De liquides rubis couronne leur cratère,
Leur tranquille égoïsme y boit modérément ;
Ils savent être heureux imperturbablement !
Tant ils sont convaincus, saturés de largesse,
Que des dieux leur fortune atteste la sagesse.
Seulement, pour ces cœurs résignés aux bienfaits
Du ciel, les mécontents sont des esprits mal faits.
Au bord des étangs verts où sa pâture grouille,
Le héron mange ainsi gravement sa grenouille,
Et s'étonne des cris que pousse au fond des airs
L'aigle battu des vents ou brûlé des éclairs ;
Très sage, il en conclut, en savourant sa proie,
Qu'un aigle, quoi qu'on dise, a moins d'esprit qu'une oie.


Der Herr ist unser guter Hirt,
Führt uns auf fette Heiden,
Da unsre Seel' nicht darben wird,
Und wohlvergnüget weiden.
Es fleußt dabei der helle Bach;
Er rufet uns, als Schafen, nach,
Wann wir uns schon verirret.


وافى بوضّاح الجَبين صَبيحِهِ
وَفَرى بِشفرتِهِ طُلى مَذبوحِهِ
رِفقاً بِذي ظمأٍ فَداك بِروحِهِ
يا واضع السِكّين بَعدَ ذَبيحِهِ
في فيهِ يَسقيها رضابَ لهاتِهِ
لِلّهِ درُّ غرارها مِن شَفرَةٍ
نالَت بسرِّ لماك كُلّ مَسرَّةٍ
إِن شئت تَعلم سرّها عَن خِبرَةٍ
ضَعها عَلى المَذبوح ثاني مَرَّةٍ
وَأَنا الضَمين لَه بردِّ حَياتِهِ


Tak tě vidím, nebohý můj bratře;
myslel jsem, že slze mi již vyschly,
a teď z očí se mi potok valí;
a hle, nepláču já sám,
pláčete vy se mnou, druzi moji,
tvrdá srdce se vám obměkčila,
se mnou cítíte vy bolest velkou,
se mnou neslýchanou potupu.


Viel erdulden, nichts nicht fechten;
Schaden leiden, doch nicht rechten;
Andre völlen, sich entleeren;
Lohnen, doch den Dienst entberen;
Immer geben, nimmer nemen;
Nimmer lachen, immer grämen;
Herrschen, gleichwol dienen müssen;
Viel verwenden, nichts genissen;
Wenig haben, offte geben;
Selbsten fallen, andre heben;
Wann dann Gut, Blut, Marck und Kräfften
Liegen für so viel Geschäfften,
Wie der alte Hund den Knüttel,
Dulden den Rebellen-Tittel:
Dieses bringt die Wirthschafft mite.
Lobt sie, lieben Leut, ich bite!


Hogy rám az ég megnyugvást küldene,
Hány puszta éjet átimádkozám!
De azt hallád csak, kínom istene,
Midőn fásultan éltem átkozám!
Mindegy!... nincs többé mit veszítenem,
Ostor vagy áldás egybecsű nekem!


淄青南下沧溟开
鹏击鲸翻天汉回
东巡定上蓬莱阁
五色楼台万宝堆


Stumm lag die Straße unter schwarzem Laken;
Verschlafen blinzten der Laternen Flammen;
Die öden Pflastersteine schraken
Vor meinem Schritt zusammen.
Doch mir im Haupte brandete das Blut,
Und üppig blitzten die Gedanken –
Des Hochgespräches kühne Brut,
Bei dessen wild erhabener Glut
Ich mit den Freunden saß, in feierlicher Nacht ...
Und staunend schaut' ich die Gedankenpracht
Und fühlte staunend meines Herzens Weihe;
Und meine Seele wuchs zu hehren Sternen, –
Wie Rauchschwall wirbelnd sich gen Himmel breitet.
Und wie ich schlafen sah die dunkle Häuserreihe,
Bedünkt ich mich ein Heiland,
Der liebewach sein schlummernd Volk durchschreitet.


Byl večer krásný, vonný, lahodný,
svit luny měnil svět v sen stříbrný,
a v Eden pravý sady královské,
již dřímaly nad Prahou čnějící,
háj jako velká, vážná, rekovská,
tam dole z prohlubně, kde noční mhou
se řeka kmitala a zpívala
o staré slávě, která nezhyne.


Heavenly Father, LORD of all,
Hear, and shew Thou hear'st my Call;
Let my Cries thy Throne assail
Entering Now within the Veil:
Give the Benefits I claim —
LORD, I ask in JESU'S Name!


Saltan
contornos
hacia
el límite
del desamparo,
metrallas
se sonríen
pariendo
gritos
de metal
por bocas
entreabiertas,
destilan
miedo
al esgrimir
razones
oblicuas
de poder
demente,
mientras
lluvias
cruzadas
escurren
restos
de infancia.
Por delante
barbarie,
por detrás
... la nada.


Leichen füllen die Treppen und Gänge.
In Hallen und Sälen stockt Totenruh.
Mit glasigen Augen, zerbrochener Stirn
Liegen die besten der Männer am Spiegel,
Dem Spiegel, der schmerzhaft und ungeheuer,
Die höchste der Wände füllet im Glanzsaal.


Ich liebe meinen Tod, dem hab ich mich ergeben.


Van az életben egy-egy pillanat,
Erősnek hisszük szerfelett magunkat.
Lelkünk repül, száll, magával ragad,
Bús aggodalmak mindhiába húznak.
Csalóka álmok léghajóján
A vihar szépen fellegekbe tüntet,
Míg lenn a földön kárörvendő,
Gúnyos kacajjal röhögnek bennünket.


أُتيحَتْ لِداءٍ في الفؤادِ عُضالِ
رُباً بالظِّباءِ العاطِلاتِ حَوالِ
تُذيلُ دُموعَ العَيْنِ وهْيَ مَصونَةٌ
وأُرْخِصُها في الحُبِّ وهْيَ غَوالِ
سواجِمُ تَكْفيها الحَيا وانْهمالَهُ
إذا انْحَلَّ في وُطْفِ الغَمامِ عَزالي
ولوْلاكِ يا ذاتَ الوِشاحَيْنِ لمْ تَكُنْ
موَشَّحةً منْ أدْمُعي بِلآلي
وأغْضَيْتُ عَيْني عنْ مَهاها فلَمْ أُبَلْ
لَدَيْها بعَيْني جُؤذَرٍ وغَزالِ
ولكنَّني أرضَي الغِوايَةَ في الهَوى
وأحْمِلُ فيه ما جَناهُ ضَلالي
وَقَتْكِ الرّدى بيضٌ حِسانٌ وُجوهُها
ومُثْرِيَةٌ منْ نَضْرَةٍ وجَمالِ
طَلَعْنَ بُدوراً في دُجىً من ذَوائِبٍ
ومِسْنَ غُصوناً في مُتونِ رِمالِ
أرى نَظَراتِ الصَّبِّ يَعْثُرْنَ دونَها
بأعْرافِ جُرْدٍ أو رؤوسِ عَوالِ
عَرَضْنَ عليَّ الوَصْلَ والقَلبُ كلُّهُ
لدَيْكِ فأنّى يَبتغينَ وِصالي
وهُنَّ مِلاحٌ غيرَ أنّ نَواظِراً
تُديرينَها زلّتْ بهِنَّ نِعالي
ولولاكِ ما بِعْتُ العِراقَ وأهْلَهُ
بِوادي الحِمى والمَنْدَليَّ بِضالِ
فَما لِنِساءِ الحَيِّ يُضْمِرْنَ غَيْرَةً
سَبَتْها العَوالي ما لَهُنَّ وما لي
ولو خالَفَتْني في مُتابعةِ الهَوى
يَميني ما واصَلْتُها بِشمالي
وفيكِ صُدودٌ منْ دَلالٍ أظنّهُ
علي ما حَكى الواشي صُدودَ مَلالِ
قَنِعْتُ بطَيْفٍ منْ خَيالِكِ طارِقٍ
وأيُّ خَيالٍ يَهْتَدي لخَيالِ
فلا تُنْكِري سَيْري إلَيْكِ على الوَجى
رَكائِبَ لا يُنْعَلْنَ غيرَ ظِلالِ
إذا زُجِرَتْ منهُنَّ وَجْناءُ خِلْتَها
وقد مسّها الإعياءُ ذاتَ عِقالِ
وخَوْضي إلَيْكِ اللّيلَ أرْكَبُ هَوْلَهُ
وإنْ بَعُدَ المَسْرى فلَسْتُ أبالي
ولا تَقْبَلي قَولَ العَذولِ فتَنْدَمي
إذا قَطَعَتْ عنكِ الوُشاةُ حِبالي
سَلي ابْنَيْ نِزارٍ عنْ جُدودي بَعْدَما
سمِعْتِ ببأْسي إذْ هزَزْتُ نِصالي
هلِ اشتَمَلتْ فيهِمْ صَحيفةُ ناسِبٍ
على مِثْلِ عمّي يا أُمَيْمَ وخالي
فهَلْ مَلْثَمُ اللّبّاتِ رُمْحي إذا دَعا
مَصاليتُ يَغْشَوْنَ المِصاعَ نَزالِ
فلا تُلْزِميني ذَنْبَ دَهْرٍ يَسومُني
على غِلَظِ الأيّامِ رِقّة حالِ
وتَمْشي الهُوَيْنى بَيْنَ جَنْبَيَّ هِمّةٌ
تَذُمُّ زَماناً ضاقَ فيهِ مَجالي
وعندَ بَنيهِ حينَ تُخْشى بَناتُهُ
قُلوبُ نِساءٍ في جُسومِ رِجالِ
ولا تُنْكِري ما أشْتَكي منْ خَصاصَةٍ
عَرَفْتُ بها البأساءَ منذُ لَيالِ
فبالتّلَعاتِ الحُوِّ منْ أرْضِ كُوفَنٍ
مَبارِكُ لا تُدْمي صُدورَ جِمالي
يَحوطُ حِماها غِلْمَةٌ أُمويّةٌ
بخَطّيَّةٍ مُلْسِ المُتونِ طِوالِ
وكُلِّ رَميضِ الشّفْرَتَيْنِ مُهَنّدٍ
كأنّ بغَرْبَيْهِ مَدَبَّ نِمالِ
ضَرَبْنَ بألْحِيهِنَّ والريحُ قَرّةٌ
على قُلَّتَيْ أرْوَنْدَ غِبَّ كَلالِ
فما رَعَتِ القُرْبى قُرَيْشٌ ولا اتّقَتْ
عِتابي ولمْ يَكْسِفْ لذلك بالي
وأكْرَمَ مَثْواها وأمْجَدَها القِرَى
بَنو خَلَفٍ حتى حَطَطْتُ رِحالي
وفازوا بحَمْدي إذْ ظَفِرْتُ بودِّهمْ
فلمْ أتعرَّضْ بعْدَهُ لنَوالِ
مَغاويرُ منْ أبناءِ بَهْرامَ ذادَةٌ
بهِمْ تُلْقَحُ الهَيْجاءُ بعدَ حِيالِ
يهَشّونَ للعافي كأنّ وُوجوهَهُمْ
صُدورُ سُيوفٍ حُودِثَتْ بصِقالِ
فصاحَبْتُ منهمْ كلَّ قَرْمٍ حَوى العُلا
بمَلثومَةٍ في الجودِ ذاتِ سِجالِ
وبذَّ الحَيا إذْ جادَ والليثَ إذ سَطا
على القِرْنِ في أُكْرومَةٍ وصِيالِ
يَرى بسِنانِ الزاعبيّةِ كَوْكَباً
فيَطْعَنُ حتى ينثني كهِلالِ
ولا يتخطّى مَقْتلاً فكأنّه
لدى الطّعنِ يعشو نَحوَهُ بذُبالِ
رَعى حُرُماتِ المَجْدِ فيَّ تكرُّماً
وقد شدّ عَزمي للمَسيرِ قِبالي
وأيقَنَ أني لا ألوذُ بباخِلٍ
يُضَيِّعُ عِرْضاً في صِيانَةِ مالِ
وكُنتُ خَفيفَ المَنكِبَيْنِ فأُكْرِها
على مِنَنِ طُوِّقْتُهُنَّ ثِقالِ
وحُزْتُ ندىً ما شانَهُ بمِطالِهِ
وحازَ ثَناءً لمْ يَشِنْهُ مِطالي
فسُقْتُ إليهِ الشُّكْرَ بعدَ سؤالِهِ
وساقَ إليَّ العُرْفَ قَبلَ سؤالي


Toi qui courais, pieds nus, irrésistible, agile,
Qui, secouant les rois sur leur tréteau fragile,


Klein ist unter den Fürsten Germaniens freilich der meine;
Kurz und schmal ist sein Land, mäßig nur, was er vermag.
Aber so wende nach innen, so wende nach außen die Kräfte
Jeder; da wär's ein Fest, Deutscher mit Deutschen zu sein.
Doch was priesest du ihn , den Taten und Werke verkünden?
Und bestochen erschien' deine Verehrung vielleicht;
Denn mir hat er gegeben, was Große selten gewähren,
Neigung, Muße, Vertraun, Felder und Garten und Haus.
Niemand braucht ich zu danken als ihm, und manches bedurft ich,
Der ich mich auf den Erwerb schlecht, als ein Dichter, verstand.
Hat mich Europa gelobt, was hat mir Europa gegeben?
Nichts! Ich habe, wie schwer! meine Gedichte bezahlt.
Deutschland ahmte mich nach, und Frankreich mochte mich lesen.
England, freundlich empfingst du den zerrütteten Gast.
Doch was fördert es mich, daß auch sogar der Chinese
Malet mit ängstlicher Hand Werthern und Lotten auf Glas?
Niemals frug ein Kaiser nach mir, es hat sich kein König
Um mich bekümmert, und er war mir August und Mäcen.


Bez hluku, za tmy, v tichém hoři
král s rodinou jel rovnou k moři,
a jak se dostal na jachtu,
hned zalezl si pod plachtu.
A mašinista pustil páru
a už to jelo k Gibraltaru. –


Wir kniepten uns nicht sacht.
Sie musste sich mir borgen
des offtern biß zum Morgen
in ihrem Fehder-Schacht!


Aspettami, se vuoi, tanto ch'io vada
a qualche cosa a legar quel lione,
poi proverremo e la lancia e la spada
per quel ch'ha fatto il gigante ghiottone. -
Rispose Orlando: - Fa' come t'aggrada,
o lancia o spada, a cavallo o pedone. -
Rinaldo smonta e la bestia legava,
poi verso Orlando in tal modo parlava:


Tem a filha da caseira
Rosas na caixa que te
Toda ela é uma rosa inteira
Mas não a cheira ningué


Quase acreditei, quase acreditei


Dann tönt die Losung Stein, beim Namen Stein
Ringt jeder Deutsche für das Freie, Hohe.
So schlägt es Blitz auf Blitz in Männer ein
Aus ihm in heil'ger Lohe.


Ach! kdo jemnou duše nevinností
Zjeví cyty krásné milence?
K činům slavným vzbudí horlivostí
Svatou nevadného mládence?


Mit fremden Weisen, kühn und wilde, bezwang er unsrer Skalden Kunst: –
Verbann' ihn, Königin Gunilde, nicht länger schirm' ihn deine Gunst.


Alva, mais alva do que o branco cisne
Que lá nas ondas se mergulha e lava;
Alva como um vestido de noivado,
Mais alva, ainda mais alv
Loira, mais loira do que a nuvem linda
Que o sol à tarde no poente doira;
Loira como uma virgem ossianesca,
Mais loira, ainda mais loir
Bela, mais bela que o raiar da aurora
Após noite hibernal, negra procela;
Bela como uma cisma de poeta,
Mais bela, ainda mais bel
Doce, mais doce que o gemer da brisa;
Como se deste mundo ela não fosse;
Doce como os cantares dos arcanjos,
Mais doce, ainda mais doc
Casta, mais casta que a mimosa folha,
Que se constringe, que da mão se afasta;
Casta como a Madona imaculada,
Mais casta, ainda mais cast


Celinký kraj se rozzvučel,
já sám jsem počal zpívat,
a na sta zlatých hvězdiček
se přišlo na to dívat.


Hier am Näh- und Schreibetische
Sitze du und laß mich sitzen,
Staunen, was den Sonneblitzen
Diesen Schwebeschatten mische.


A neviditelní broučkové
kol hořící lampičky nosí –
a zhluboka dýchají hájkové,
či volá mne do hlubin kdosi?


Fallst du, wie ich, in dieses Netz hinein,


Das buch natürlicher weisheit
das saget uns, wie auf ein zeit
in eim höl lag ein alter fuchs,
in dem der hunger groß aufwuchs.
in solchem begab sich hernach,
der fuchs ein raben fliegen sach,
der inbrünstig hungriger weis
begeret zu suchen sein speis,
wo etwan leg ein totes as.
als nun der fuchs vermerket das,
war er mit listen gar nit treg,
legt sich gestrecket an den weg,
mit eingfallen kinbacken als
und mit lang ausgestrecktem hals,
mit stil diebischem atem ganz,
mit ganz aufgeflattertem schwanz,
mit allen viern gestreckt on spot,
als ob er da leg und wer tot,
den hungring raben zu betriegen,
ob er herab auf in wolt fliegen
und im seine augen aushacken,
ob ern möcht bei dem hals erzwacken
und möcht ein nachtmal an im haben.
als aber der fuchs von dem raben
also sam tötlich wart gesehen,
da wolt er vor dem grunt nachspehen,
wan er war fürsichtig und klug,
nahet ob dem fuchsen hinflug;
da sach er gewiss an der stet,
wie der fuchs atem holen tet
und zog den heimlich aus und ein.
dardurch erkent die liste sein
der rab und flog von im, allein
nam in schnabel ein kiselstein
und flog auf in den luft mit schallen,
ließ den stein auf den fuchsen fallen.
der fuchs erstunt balt auf vom tot,
da sprach zu im der rab im spot:
fuchs, meinst, das nit das rebisch aug
so scharpf und wol zu listen taug
als dein füchsisch aug vol arglist?
derhalb ich auch zu mancher frist
eim so liegenden fuchs geschicket
sein aug mit meim schnabel auspicket,
ließ im denn den spot zu dem schaden.
der fuchs sprach: ich hab mit ungnaden
auch oft ein raben in den tagen
also ertappt und gen walt tragen
und den gerupfet und gefreßen,
darumb sei nicht also vermeßen,
dem weisen oft in diser zeit
widerfert nit ein klein torheit,
voraus wo in des hungers fraß
darzu übet on unterlaß.
der geizhunger an manchem ent
das herz verdunkelt, augen blent;
wo der aufsperret seinen rachen,
zu füllen sich und feist zu machen,
und er als waget hin auf glück,
schlegt alle erbarkeit zurück
oft wider billichkeit und recht,
das er oft mit dem hals behecht,
umb leib, er, gut und leben kum.
im antwort der rab widerumb:
wiß, das ein fürsichtiger man
sich weislichen fürsehen kan
vor der arglisting trüglichkeit,
wenn er vertraut zu keiner zeit
und sich gar wol umbschauen muß,
e er setzt nider seinen fuß,
das er nicht alle augenblick
gefangen werd und sich verstrick
mit der welt unzeligen netzen,
die in bescheding und verletzen;
und wil er in der welt beleiben,
muß er oft list mit list vertreiben
und muß die fuchslistigen fliehen,
von ir gemeinschaft sich abziehen
und sich nur zu den frommen halten.
der fuchs sprach: des muß als glück walten,
mein rab, wo müst ein man hinkommen,
das er beisamen fünt die frommen,
dieweil ir ist auf ert so wenig?
der listing ist ein große menig,
die all schauen auf iren nutz
und nemen ir arglist zu schutz,
darmit iren geizhunger neren,
es sei mit er oder uneren,
mit gutem schein die leut betriegen,
übervorteilen und beliegen
mit süßen, schmeichelhafting worten
und können auch an allen orten
den schalk gar meisterlich verbergen,
als ob im herzen sie herbergen
nichtes denn lieb, treu unde gunst;
das ist denn aller heuchler kunst,
darmit sie die einfelting fangen,
die darnach in irm netz behangen;
derhalb, mein rab, wilt sicher sein,
so schick dich nur fürsichtig drein.
nach den worten sie beidesander
schiden mit friden von einander.


Osamělé kroky tam zvoní.
Vítr se s běsy v arkýřích honí – –


Слава тебе, краснозвездный герой!
Землю кровью вымыв,
во славу коммуны,
к горе за горой
шедший твердынями КрымОни проползали танками рвы,
выпятив пушек шеи, —
телами рвы заполняли вы,
по трупам перейдя перешеек,
Они
за окопами взрыли окоп,
хлестали свинцовой рекою, —
а вы
отобрали у них Перекоп
чуть не голой рукоНе только тобой завоеван Крым
и белых разбита орава, —
удар твой двойной:
завоевано им
трудиться великое правИ если
в солнце жизнь суждена
за этими днями хмурыми,
мы знаем —
вашей отвагой она
взята в перекопском штурмВ одну благодарность сливаем слова
тебе,
краснозвездная лавВо веки веков, товарищи,
вам —
слава, слава, слава!


Dos especies de manos se enfrentan en la vida,
brotan del corazón, irrumpen por los brazos,
saltan, y desembocan sobre la luz herida
a golpes, a zarpazos.
La mano es la herramienta del alma, su mensaje,
y el cuerpo tiene en ella su rama combatiente.
Alzad, moved las manos en un gran oleaje,
hombres de mi simiente.
Ante la aurora veo surgir las manos puras
de los trabajadores terrestres y marinos,
como una primavera de alegres dentaduras,
de dedos matutinos.
Endurecidamente pobladas de sudores,
retumbantes las venas desde las uñas rotas,
constelan los espacios de andamios y clamores,
relámpagos y gotas.
Conducen herrerías, azadas y telares,
muerden metales, montes, raptan hachas, encinas,
y construyen, si quieren, hasta en los mismos mares
fábricas, pueblos, minas.
Estas sonoras manos oscuras y lucientes
las reviste una piel de invencible corteza,
y son inagotables y generosas fuentes
de vida y de riqueza.
Como si con los astros el polvo peleara,
como si los planetas lucharan con gusanos,
la especie de las manos trabajadora y clara
lucha con otras manos.
Feroces y reunidas en un bando sangriento
avanzan al hundirse los cielos vespertinos
unas manos de hueso lívido y avariento,
paisaje de asesinos.
No han sonado: no cantan. Sus dedos vagan roncos,
mudamente aletean, se ciernen, se propagan.
Ni tejieron la pana, ni mecieron los troncos,
y blandas de ocio vagan.
Empuñan crucifijos y acaparan tesoros
que a nadie corresponden sino a quien los labora,
y sus mudos crepúsculos absorben los sonoros
caudales de la aurora.
Orgullo de puñales, arma de bombardeos
con un cáliz, un crimen y un muerto en cada uña:
ejecutoras pálidas de los negros deseos
que la avaricia empuña.
¿Quién lavará estas manos fangosas que se extienden
al agua y la deshonran, enrojecen y estragan?
Nadie lavará manos que en el puñal se encienden
y en el amor se apagan.
Las laboriosas manos de los trabajadores
caerán sobre vosotras con dientes y cuchillas.
Y las verán cortadas tantos explotadores
en sus mismas rodillas.


Zwar hier tanzt auf Rosen keine Phryne
Lauten Scherz mir vor,
Keine Silberflöte lockt ins Grüne
In ein Nymphenchor;
Doch die stille Freude
Flieht ins heitre Herz,
Und im muntern Hirtenkleide
Lacht sie nur auf heitern Stirnen, weit vom wilden Scherz.


昔年将去玉京游
第一仙人许状头
今日幸为秦晋会
早教鸾凤下妆楼


Harfy její žalopění
Temný háj jen slýchával,
Měsíc s hůry v smutném zření
Na pěvkyni vzhlídával;
K zpěvům dívku povzbudíval
Slavík, v křoví hustém skryt,
Žalně klokotem svým vlíval
Do prsou jí něžný cit.


Děs mluví Quesnay: „Bouře vyvrátí, rve, zlomí.
Zem velkým v nitrech převratem se od pohromy
pak obnoví. Ač běda Astartě a Bálu,
i národ bude pykat za viny svých králů.
Však budou léta, léta; dlouhá bouře duje,
lid sám než od trestu se k dobru vzpamatuje.“


Disperata canzon, sola n'andrai
dinanzi a la sirocchia de Medusse,
la qual me dà tal busse
che morto credo me retrovarai,
e sì le contarai
queste mie rime, cotanto noiose
a chi poveramente s'innamora;
poi te ne ven allora
e cerca ogni altra çente invidïosa,
che non aran mai posa,
se non come arò io in questo mondo,
e poi nell'altro voglio andare in fondo.


Singen die Vöglein im grünen Wald,
Klingen die Bächlein bergunter,
Lockt es den Alten mit Lustgewalt,
Klopfet das Herz ihm so munter:
Denket der Wonnen verschienener Lenze,
Denket der Kränze und denket der Tänze,
Fallen auch Tränen herunter.


Noli me tangere Polák nechť jest,
Rusína když tiskne ke zdi!
Brát moh’ by všelicos, nikdy nic dát,
opak rci, klacek ti po hřbetě jezdí!“


a pravil: „Když vám hledím do tváře,
cos dojímá mne. Věru zdá se mi,
že do rukou mě vydav nepřátel,
Bůh šlechetného zvolil vítěze.
Nuž, stanovte juž moje výkupné,
a přidám krásné koně, sokoly,
psy bystré jako vichry, stříbrné
a zlaté stkvosty; vše co nádavek
za vašich očí mírnou, vlídnou zář.“


宝车辗驻彩云开
误到蓬莱顶上来
琼室既登花得折
永将凡骨逐风雷


El violonchelo sufre más que el violín; la viola
lo sabe y no lo dice cuando se lo pregunto:
se lo veda la divagación del contrapunto
que su motivo o sabia complejidad inmola


A je mi něžně sic a sladko,
než k pláči teskno při mém hlazení.


mne neodstraší. – Líbat budu zem,
jež šlépěje Tvé nosí svaté...
Až seznáš srdce mé, tak touhou jaté
po svatém Tvém, o Muso, umění,
to ihned úsudek Tvůj pozmění.
Chci prospět vlasti, tříbit srdce lidu...
být těšitelem – tišit hlad a bídu;
ve srdci svaté touhy idealy –
v před kráčet k vytčenému cíli. –
Byť v cestě mně i hory stály,
já cítím porazit je dosti síly...
jen neodvrhuj mne! Zas slova...


إلى الله أشكو روعتي لمنازل
خلت وجوى قلبي لأهل المنازل
سيوفي إذا ما نازلتني ملمة
حصوني إذا خفت الردى ومعاقلي
مضوا سلفا قبلي فلم أحظ بعدهم
من العيش والعمر الطويل بطائل


Bist du doch unser, der zu jenen Reichen
Der abgeschiednen Vorwelt Wege fand,
Alkmenes Sohn an Stärke zu vergleichen,
Hernieder stieg, den Schattenwächter band,
Dem Orpheus gleich, die Braut dir zu erreichen,
Hinaus drang bis an Lethe's Geisterstrand,
Und herrlich, als ein neues Frühroth lachte,
Die süße Braut – die Kunst vom Grabe brachte.


香菰黏米著佳名
古俗相传岂足矜
天子明堂遵月令
含桃初荐黍新登


Podál dub stál půlstaletý,
na něm – oběšenec visí...
Darmo v pláči srdcervoucím
stará matka syna křísí.
V muce strašnou kletbu vyřkly její rety:
„Podvodnice, buď tvůj spánek i po smrti kletý!“


Kolo značí svatou křidou,
vykrápí je vodou živou,
tajemným je žehná znakem
černokněžník s chmurným zrakem.


Tutta la istoria sua vi era ritratta
Di ponto in ponto, che nulla vi manca:
Come, cacciando alla selva disfatta,
Lo portò sino al cel l'acquila bianca,
Qual poi sempre fo insegna di sua schiatta,
Sino al giorno che Ettòr, l'anima franca,
Occiso fu nel campo a tradimento;
Cangiò Priamo e l'arme e il vestimento.


Mit leuchtender Stirn, mit flammender Brust,
Zog'st du: ein junger Achill!
Und warfest die Hallen, wo feiler Wust
Die heiligen Bilder befiel –
Wo lauernder Schlangen giftspeiender Zahn
Zerrissen, was edel und groß:
Du warfest sie nieder! Auf siegender Bahn
Mit heldenhaft markigem Stoß!


Oben auf der Himmelsleiter
Eine klare Seele schwebte,
Die halb scheltend, halb mit Lächeln
Sie zurückzulocken strebte;
Doch es schien mir im Gefängnis
Ihnen leidlich zu gefallen,
Denn ich sah, der Herrin trotzend,
Bunt sie durcheinanderwallen.


Sie geht in aller Frühe,
Noch eh die Dämmrung schwand,
Den Weg zur Tagesmühe
Im ärmlichen Gewand.
Die dunklen Nebel feuchten
Noch in der Straße dicht,
Sonst sähe man beleuchten
Ein Lächeln ihr Gesicht.
Die Götter mögen wissen,
Warum sie heimlich lacht –
Es weiß es nur das Kissen,
Was ihr geträumt heut Nacht.


Moi, je suis la mer et la mer
C'est moi pire et meilleur encore,
Moi je suis pire que la mer,


Pro nový rok – co přáti více?
Ach, lásku, lásku naposled.
To nejskvostnější do třetice;
bez lásky víra – měď a led.
Byť na slavném kdo sedal trůně,
byť klenotů měl na tisíc,
byť měřil všechněch záhad tůně,
to bez lásky je všecko – nic.


Der Erste will dir schenken
Viel Ehre, Schmuck und Reiz;
Noch kannst du dich bedenken:
Der Andre trägt ein Kreuz.


IN ancient times, some hundred winters past,
When British dames, for conscience sake, were chaste,
If some frail nymph, by youthful passion sway'd,
From virtue's paths unhappily had stray'd:
When banish'd reason re-assum'd her place,
The conscious wretch bewail'd her foul disgrace;
Fled from the world, and pass'd her joyless years
In decent solitude and pious tears;
Veil'd in some convent made her peace with heaven,
And almost hop'd — by Prudes to be forgiven.


A bikety kde šírou stepí vypínaly koše,
tam leda vítr urovnává zříceniny ploše.


 Московское стихотворение
На дальнем севере, в гиперборейском крае,
Где солнце тусклое, показываясь в мае,
Скрывается опять до лета в сентябре,
Столица новая возникла при ПетрВозникнув с помощью чухонского народа
Из топей и болот в каких-нибудь два года,
Она до наших дней с Россией не срослась:
В употреблении там гнусный рижский квас,
С немецким языком там перемешан русский,
И над обоими господствует французский,
А речи истинно народный оборот
Там редок столько же, как честный патриот!
Да, патриота там наищешься со свечкой:
Подбиться к сильному, прикинуться овечкой,
Местечка теплого добиться, и потом
Безбожно торговать и честью и умом —
Таков там человек! Но впрочем, без сомненья,
Спешу оговорить, найдутся исключеньЗабота промысла о людях такова,
Что если где растет негодная трава,
Там есть и добрая: вот, например, Жуковский, —
Хоть в Петербурге жил, но был с душой московскоТеатры и дворцы, Нева и корабли,
Несущие туда со всех сторон земли
Затеи роскоши; музеи просвещенья,
Музеи древностей — «все признаки ученья»
В том городе найдешь; нет одного: души!
Там высох человек, погрязнув в барыши,
Улыбка на устах, а на уме коварность:
Святого ничего — одна утилитарность!
Итак, друзья мои! кляну тщеславный град!
Рыдаю и кляну… Прогрессу он не раВ то время как Москва надеждами пылает,
Он погружается по-прежнему в разврат
И против гласности стишонки сочиняет! Петербургское послание
Ты знаешь град, заслуженный и древний,
Который совместил в свои концы
Хоромы, хижины, посады и деревни,
И храмы божии, и царские дворцы?
Тот мудрый град, где, смелый провозвестник
Московских дум и английских начал,
Как водопад бушует «Русский вестник»,
Где «Атеней» как ручеек журчаТы знаешь град? — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Ученый говорит: «Тот град славнее Рима»,
Прозаик «сердцем родины» зовет,
Поэт гласит «России дочь любима»,
И «матушкою» чествует нароНедаром, нет! Невольно брызжут слезы
При имени заслуг, какие он свершил:
В 12-м году такие там морозы
Стояли, что француз досель их не забыТы знаешь град? — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Достойный град! Там Минин и Пожарский
Торжественно стоят на площадТам уцелел остаток древнебарский
У каждого патриция в грудВ купечестве, в сословии дворянском
Там бескорыстие, готовность выше мер:
В последней ли войне, в вопросе ли крестьянском
Мы не один найдем тому пример…
Ты знаешь град? — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Волшебный град! Там люди в деле тихи,
Но говорят, волнуются за двух,
Там от Кремля, с Арбата и с Плющихи
Отвсюду веет чисто русский дух;
Всё взоры веселит, всё сердце умиляет,
На выспренний настраивает лад —
Царь-колокол лежит, царь-пушка не стреляет,
И сорок сороков без умолку гудяВолшебный град! — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Правдивый град! Там процветает гласность,
Там принялись науки семена,
Там в головах у всех такая ясность,
Что комара не примут за слонТам, не в пример столице нашей невской,
Подметят всё — оценят, разберут:
Анафеме там предан Чернышевский
И Кокорева ум нашел себе приют!
Правдивый град! — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Мудреный град! По приговору сейма
Там судятся и люди и статьи;
Ученый Бабст стихами Розенгейма
Там подкрепляет мнения свои,
Там сомневается почтеннейший Киттары,
Уж точно ли не нужно сечь детей?
Там в Хомякове чехи и мадьяры
Нашли певца народности своеМудреный град! — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Разумный град! Там Павлов Соллогуба,
Байборода Крылова обличил,
Там (Шевырев) был поражен сугубо,
Там сам себя Чичерин поразиТам что ни муж — то жаркий друг прогресса,
И лишь не вдруг могли уразуметь:
Что на пути к нему вернее — пресса
Или умно направленная плеть?
Разумный град! — Туда, туда с тобой
Хотел бы я укрыться, милый мой!
Серьезный град! Науку без обмана,
Без гаерства искусство любят там,
Там область празднословного романа
Мужчина передал в распоряженье даИ что роман? Там поражают пьянство,
Устами Чаннинга о трезвости поюТам люди презирают балаганство
И наш «Свисток» проклятью предают!
Серьезный град! — Туда, туда с тобой
Нам страшно показаться, милый мой!


poema


Herz! wir haben manches Jahr
Nun gedient in Treuen,
Und gehofft wohl immerdar,
Lohn sollt' uns erfreuen.
Da die Hoffnung eitel war,
Soll es uns gereuen?
Nein, versuchen wir's fürwahr
Noch einmal vom neuen.


Den Eltern gib, und gib auch Gott sein Recht!
O weh des tief Gesunknen, dem verloren
Der frommste Trieb, jedwedem angeboren,
Den Freisten stempelnd zum beglückten Knecht.
Doch stell den Wächter an der Ehrfurcht Toren
Und halte das Gewissen rein und echt;
Er ist der Vater, dem du Seel' und Leib
Verschuldest mehr als irgend Mann und Weib.


Orlando per voler quindi levarla
mando poi messi: & vi torno in persona
se viene in Francia vuol compagna farla
di Galerana: & pension darle buona
& vuol sin alla Lizza accompagnarla
quando tornare al padre suo prepona
edificar le vuole un monastiero
quando servire a Dio faccia pensiro


Da war die Liebe noch Heiligtum,
Das Schwert noch schärfer und spitzer,
Da waren die Frauen der Helden Ruhm,
Die Helden Frauenbeschützer. –


Kalt ist das Grab, davon empfindet nichts
Das Wesen, welches in mir denket,
Sein Feuer widersprichts –
Und daß sich's dermaleinst an Lethens Ufer tränket;
Dieß glaube wer da mag und kann,
Ich nehme diesen Wahn nicht an,
Weil ich durchaus nicht will vergessen,
Was mir hienieden Guts geschehn;
Weil ich auch dort noch will ermessen,
Welch Auge mich hier gern gesehn,
Und welche Hand mirs leichter machte
Zu wallen auf dem Lebenspfad,
Wo oft mein Fuß auf Dornen trat –
Selbst da der beste König dachte,
Daß meine Laufbahn bis ans Ziel,
Nun Rosen ohne Dornen brachte,
Denn so befahls Sein Königlich Gefühl –
Wie der Befehl ward ausgerichtet,
Ist Jedermann zur Augenschau,
Der auf der neuen Brücke Bau
Die Sphinx betrachtet, die erdichtet
Von großen Fabeldichtern ward.
Er darf nur rechter Hand sich drehen,
Da wird er mit Verwundrungsart
Das Eckchen meines Hauses sehen –
Das ein recht hochgewachsner Mann,
Wie weiland Potsdams Gardemänner,
Mit seinem Arm umspannen kann.
Indessen lad' ich meine Gönner
Und Gönnerinnen freundlich ein,
Nicht auf sechs Schüsseln, nicht auf Wein:
Nein, meine Wohnung nur zu schauen,
Lad ich Sie ein,
Und kann's Euch schwören mit Vertrauen,
Daß ihre Niedlichkeit Sie reizt,
So wahr mit wenig Glut das Eisenöfchen heizt.


Von vielen wird die heilge Zeit
Der Wunder-vollen Christus-Nacht
Mit Aberglauben/ Uppigkeit
Und schnödem Fürwitz zugebracht:
Seel Ewig/ laß dich nicht dergleichen Thorheit sahen:
Wir wollen uns im Geist zu Jesus Krippe nahen!


Přeorám ji zlatým pluhem,
žalost budu mít,
v každou brázdu polem, luhem,
perly budu sít.


Sollst mirs nur probieren,
Ich will dirs Fleisch kuriren,
Will dir dein Spiegellein
Mit Ruthen kehren rein.


Schlaft! es müsse vom Seufzer
Kein zu stürmischer Hauch
Euern Frieden bekriegen
Unter Blumen und Klee!


soğuk ve merhametsiz bir namlu gibi


A tento pohled vždycky jak hrot
výčitkou dceři v srdce se vbod’.
„K stáří,“ jak děl by, „svévolnou rukou
setřelas všecku naděj’ a štěstí,
jež mohlo v srdci otcově kvésti!...


Az úr ha jön, szőnyeget, zászlót s ingó
Pokrócot minden ablak ő felé hoz,
Igy üdvözölsz kilógó fakult nyelvvel


Beff der kein einig Wort nach rechter Art außspricht;
Der Reimenmacher Meff, der Wörter rade-bricht/
Fassen mit vil Schmach und Rasen/ wie die Hund'/ einander an;
Weil sich jener recht an disem/ der an jenem Spigeln kan.


Nehmt fein und weiß Papier, der Durchfall wird sich legen;
Nehmt es bedruckt, so kann es ihn erregen.


Und diese Glocken all,
Sie geben süßen Schall,
Wie nie ein Harfenklang
Und keiner Frauen Sang,


Vyššíť jistě není strom onenno di centi cavalli,
I proto až ta na vrch mu šťávy těžko lezou.


Presencia, hincan la rodilla
Cuantos la bóveda ocupan,
Pues al Rey Don Pedro todos
Conocen, y se atribulan.
Este saca de su seno
Una bolsa, do relumbran
Cien monedas de oro, y dice:
«Toma y socórrete, bruja.
»Has dicho verdad, y sabe
Que el que a la justicia oculta
La verdad es reo de muerte
Y cómplice de la culpa.
»Pero, pues tú la dijiste,
Ve en paz; el cielo te escuda.
Yo soy, sí, quien mató al hombre,
Mas Dios sólo a mí me juzga.
»Pero por que satisfecha
Quede la justicia, augusta,
Ya la cabeza del reo
Allí escarmientos pronuncia».
Y era así; ya colocada
Estaba la imagen suya
En la esquina do la muerte
Dio a un hombre su espada aguda.
DEL CANDILEJO la calle
Desde entonces se intuía,
Y el busto del rey Don Pedro
Aun allí está y nos asusta.


Fahle Menschen, wie geknetet
Aus dem fahlen Lehm des Bodens,
D'rin sie wühlen, treiben lautlos
Jahr um Jahr hier ödes Handwerk.


Till with succeeding Ills opprest,
For Joys we hop'd to find;
By Age too, rumpl'd and undrest,
We gladly sinking down to rest,
Leave following Crouds behind.


Ty větře nezpívej v zamlklém listoví,
trav stébla, ztište se! Svět celý ustrne
v ten němý okamžik, kdy srdci odpoví


Andělům dal pán bůh křídla,
lásce touhu v zápětí.
Rád bych zkusil, má panenko,
z nás kdo spíše doletí.


Imígy elhagyván egyszer a tanyát:
Hüvös forrásra bukkant mentiben,
A hegy tövénél, napkelet felől.
És a forrásban ifju pórleány
Bugyogtatá zöld mázu korsaját,
Dalolva tartván azt a víz alatt.
Nyájas szavakkal üdvözlé elébb
És kért azután egy ital vizet,
Az ifju lánytól, deli szép vadász;
S a szép vadásznak az ifjú leány
Szó nélkül nyujtá a hüvös italt,
És minden vére szép arcába ment.
De a forrásvíz el nem olthatá
A vadász szomját, melyben az epedt,


E fu vano accostare i nostri cuori
già riarsi dal sogno e dal pensiero;
Amor non lega troppo eguali tempre.


Ments meg kezeddel ezektől,
Azkik élnek csak ez világnak,
És csak ő hasoknak szolgálnak,
Ez gondjok teljes szivekből.
Mert eleget adsz ő testöknek,
Kikvel tölthetik hasokat,
Hizlalhatják magzatjokat,
Még unokájok is eltelnek.


Zarazila se, chvíli mlčela,
pak oslovila svého manžela:
„Můj pane, věřte, po dlouhou již dobu
pozoruji váš vztek a tajnou zlobu.
V tmách středověku nežijeme nyní.
Moderní žena není otrokyní
svých dětí. Byl jste též mlád. Dlouhá léta,
pokud jste mohl, užíval jste světa.
Nyní jste nějak tuze lyrický
a žárlivý. Ach, jak jste komický!“


mi podávala bílou ruku svou. –
Proč jsem ji nevzal, neřek: „Zůstaň! – Chci tě!“
Již neplakala, – jenom křečovitě
vybledlé rtíky zlehka se jí chvěly
a oči obě od pláče se rděly. –
A jako mně, žal jí též hrdlo svíral. –
Tak stáli jsme – a nikdo nemluvil.
Já v ret se hryzl, marně paměť sbíral, –
čím déle v oči Ludmile jsem zíral,
tím víc a více pozbýval jsem sil,
Co dále? děl jsem plný nepokoje, –
má uvidět snad také slzy moje?
Ne, nesmím nikdy stát se před ní směšným!
Pohodím hlavou a pohybem spěšným
si protru oko, které vlhnout chtělo. –
„Buď s bohem!“ pravím, – Jak to divně znělo!
„Buď s bohem, dítě, bůh tě provázej
a všady tobě mír a štěstí dej!“ –
Dál nemohl jsem, – jenom nesměle
jsem udělal jí křížek na čele. –
Tu za ruku mne vzala. – Ústa žhavá
přitiskla na ni – a než udiven
jsem rozeznával, bdím-li či to sen,
na prsa moje klesla její hlava.
A v této chvíli, beze smyslů skorem, –
ó, člověk je tak bídným, slabým tvorem! –
já objal ji a líbal v ret a líc.
Zavřela oči, zachvěla se celá,
kol hrdla mi své lokty zavěsíc. –
A „Drahý!“ děla. – Jen to slovo děla. –
Však z rukou mých se vyvinula zase,
když z opojení první vzbudila se –
a smutná, němá stála přede mnou.
Patřila na mne. Mocí tajemnou
do duše vnikal teskný pohled její.
Já viděl, jak jí na brvách se chvějí
slzičky drobné a pomalu kanou
po tvářích, které horečkou jí planou.
A z rozšířených, velkých zřítelnic
mně láska, láska mocně sálá vstříc.
Ó, pravdou bylo tušení mé temné!
hle, miluje mne! bože! miluje mne!
a splnil se můj krásný dávný sen
„Můj krásný sen!“ Dím v duchu zaražen.


Jsi také ptačí povrhel,
jak cigán lidský? Věru!
Jen že ti zrádně nesvedou
ti bílí rodnou dceru. –


Daß man nicht mehr sieht verirrt
Scharen Lebensmüder;
Keine Herde und kein Hirt,
Freie nur, nur Brüder!


¿Por qué buscarle encima de las nubes?
Las nubes no son el trono de los dioses.
¿Por qué buscarle en los candentes astros?
Llamas son como el sol que nos alumbra,
orbes, de gases inflamados... Llamas
nomás. ¿Por qué buscarle en los planetas?
Globos son como el nuestro, iluminados
por una estrella en cuyo torno giran.


So klag' ich an den Sonnenstrahl,
Thau, Regen, Luft und Wind,
Die doch auf Erden allzumal
Des Himmels Gaben sind.


Však já jim notně vyzpívám,
Že šašek zanechají:
Ztratí se pryč a mně y vám
Budoucně pokoj dají.
Nechme jich, přijdem na ně zas,
Jest již k zpívání velký čas;
Nastavte teď svých sluchů,
Chcy křičet, co mám duchu.


Né tanti, allhor ch’al cupo letto riede,
lascia animali il gran Nilo imperfetti
quanti il sonno a me suol tronchi diletti
lasciar, se volge al suo fosco antro il piede.


Dny zářijové: slunce obzor jasní.
Je slavno ticho. Mlčí pole, hvozd.
Den včera byl, kdy elegik si zasní
o životě, jenž stvořen pro marnost.


Horch! und von den Höhn des Domes
Quillt herab der Orgelklang,
Wallt und flutet mächt'gen Stromes
Durch den Strebebogengang;
Und aus allen Schiffen brechen,
Wie das Meer in tausend Bächen
Ueber seine Dämme braust,
Echoreiche Katarakten,
Deren Fall an den gezackten
Pfeilern in die Tiefe saust.


„Kde Žižka bratr?“ – „V hradní síni čeká.“
„Zde jsem. Co nesete tak pozdě v noci?“
a v záři pochodní zří Žižku reka,
jak na prahu tam stojí bez pomoci:
Či dobré – zlé? – to Žižku nezaleká.
„Nuž mluvte, kdo je zde?“ se opět táže.
„Koudele, Roháč, nesou tobě zprávy.“
„Nuž dále, vítáme je z cesty zdrávy:
Přistup ty Velku, Jene, podejte mi paže.“


fühlt er...


když otráven, té výšek hluše,
té nudné slávy syt jsem byl,
já vrátil se... Však ztratil duše,
jež zrádně tak jsem opustil...


Osa contendi; e di tua man vedrassi
Cinger l'Italia omai quella corona
Che al suo crin gloríoso unica manca.


Ô sagesse clémente, ô déesse aux yeux calmes,
Que je m'endorme un peu dans la fraîcheur des palmes,


Hůř bude-li těm, kteří z těžké knihy
té kdysi setrou sžírající prach,
kéž z listů těch do bolestí a tíhy,
do toužení i do klopoty snah
jim těchy chladem zavane to k hrudi,
kéž nad nimi se nová síla vzbudí
a nový vzdor a nový křídel vzmach,
kéž mrtvých hlasem listy ty by zněly:
Vy přetrpte, jak my jsme přetrpěli!


Si muero,
dejad el balcón abierto.
El niño come naranjas.
(Desde mi balcón lo veo).
El segador siega el trigo.
(Desde mi balcón lo siento).
¡Si muero,
dejad el balcón abierto!


Pur quando il scrimitore a un colpo accenna,
ancor ch'el non percota, l'acto è bello,
ché a troppo alto volare il sol dispenna.


Gefühlvoll, wie des Mitleids Triebe,
Wohlthätig, wie der Himmel ist!
Zwar majestätisch, doch voll Liebe,
Ein Kaiser und ein Christ.


Non è gran dono a chi per te sospira
Un dolce sguardo, un sospiretto solo,
Un guardo solo a le mie luci gira,
Fra tanto duolo”.


Umsonst stärkt man hier die Natur,
Sie soll durch deine Macht erliegen.
Der König seufzt. O! schenk Ihm nur
In Carolinen sein Vergnügen.
Der selbsten Gnad erweist, verlangt sie nun von dir;
Die Majestet weicht hier der Liebe;
Er zieht die Zärtlichkeit der strengen Hoheit für,
Und folget ihrem edlen Triebe.


Hol sorsa szövedékén mint hosszú gyász fonál,
Egy cselszövő napának vészjósló képe áll, -
S csendes, szelid imát mond szegény Rákóczyra!
Báthori Zsófiáért könyezni nem bira!


Ministři tři, hofrátů pět
až do konce vyslechli ji,
některý i místy tleskal,
jeden hodil kytici.


Ale jaká propast lásky
vedle muk jde po boku!
proto každé bez otázky
líbej dál jen, proroku!


É, não vem,
não vo
Deixa pra lá,
depois se v
Você queima
e eu não ponho
a mão no fogo por voc


Ich weiß zwar wol noch wa ich bin,
darf aber wol für etlich schwören,
daß sie sehr gern ihr herz und sin
all tag verbausen und verzehren.
bleibt ihr verstand ohn wein
dahinden
könden sie als stock und stein,
drinkend ihn nicht finden.


La costurerita que dio aquel mal paso
y lo peor de todo, sin necesidad
con el sinvergüenza que no la hizo caso
después según dicen en la vecindad
se fue hace dos días. Ya no era posible
fingir por más tiempo. Daba compasión
verla aguantar esa maldad insufrible
de las compañeras, ¡Tan sin corazón!
Aunque a nada llevan las conversaciones,
en el barrio corren mil suposiciones
y hasta en algo grave se llega a creer.
¡Qué cara tenía la costurerita,
qué ojos más extraños, esa tardecita
que dejó la casa para no volver!


Ne, dneska nebude už možno vůbec spat.
Všem snům a illusím je třeba s bohem dát,


Tak mládí mé se klidným chvělo ruchem
jak mladý strůmek teplým, jarním vzduchem:
tu tam se růžové již poupě rdělo,
nad nímž se ptáče sladce rozepělo.
Mně matka v chatě, příroda zas v stráni
do duše mladé dvojí setbu sily
a v srdce mého nakypřelé pláni
již mnohé kvítko lásky vypěstily;
však má i snaha půdu vzdělávala,
by hojnou žatbu jednou světu dala.
Tak duše má i rámě mohutnělo,
a jako zvon mi v prsou srdce znělo:
již na švarného vzrost’ jsem na mládence,
vždy volný, sviží, jako křídlo ptence,
svou duší zbožný, srdcem jasný, vřelý,
že přede mnou se jako rajské brány
s tím blahým žitím svět otvíral celý.
Já hotov byl už všecky srazit rány,
jež na duši neb na mé přímé čelo
by rámě zloby zasaditi chtělo.
Však byly rány, cítím je až dosud,
neb krutou válku vede někdy osud. –


Hay en mi interior cosas dormidas,
cuando penosas tragedias quedaron asustadas casi al final de mis fracasos:
se trata del olor del silencio y de cenizas deantaño,
de escándalos de aquel polvo que no sepudo lavar en la mañana,
de aquel beso que desapareció por ausencia de caricias;
aguas y tormentas inclinadas a mis horizontes,
vinagre en los callejones y caminos de mi casa,
del rincón desierto, inmóvil ante mi mirada;
hormigueros cayendo sobre mi pecho,
flores que no estaban en su sitio,
rompimiento de las promesas eternas.
A la deriva, recorrí toda mi vida, cuando la felicidad me ocultaron,
quedaron en mis hojas de mi diario impreso mis fracasos:
todos los días estrellándose en mis ojos como pesadilla,
allá viene el invierno, sin pasarpor la primavera;
y caminé con mis pies de barro todoun medio siglo,
¡quién diría! Levanté mis manos al cielo en busca de alivio de mi fatiga;
siempre en medio, la pared de escasa nobleza,
difícil de escapar, de su terrible franqueza.
Desearía beber desesperado un poco el licor de los labios del descanso.
¡Cuántas esperanzas de triunfo en mi alma, cuando sus voces nunca llegaron!,
quedaron dormidas como premio de mis fracasos:
no son mis manos, ni mente fuente de regalos,
son palabras caídas apiladas sin corona,
mal vestidas,
con lluvia de tristezas,
cantos contenidos,
fuego de tormentos recibidosgolpeando los sueños;
no es mi estrella, ni mi suertefuente de milagros,
son islas contenidas en el espacio,
perdidas en eterna angustia
rogando salir de su abandono.


de sus delicadas carnes
quitan con manos aleves
los camareros que tuvo
Cristo al tiempo de su muerte.
No bajan a desnudarle
los espíritus celestes,
sino soldados que luego
sobre su ropa echan suertes.
Quitáronle la corona,
y abriéronse tantas fuentes,
que todo el cuerpo divino
cubre la sangre que vierten.
Al despegarle la ropa
las heridas reverdecen,
pedazos de carne y sangre
salieron entre los pliegues.
Alma pegada en tus vicios,
si no puedes, o no quieres
despegarte tus costumbres,
piensa en esta ropa, y puede.
A la sangrienta cabeza
la dura corona vuelven,
que para mayor dolor
le coronaron dos veces.
Asió la soga un soldado,
tirando a Cristo, de suerte
que donde va por su gusto
quiere que por fuerza llegue.
Dio Cristo en la cruz de ojos,
arrojado de la gente,
que primero que la abrace,
quieren también que la bese.
¡Qué cama os está esperando,
mi Jesús, bien de mis bienes,
para que el cuerpo cansado
siquiera a morir se acueste!
¡Oh, qué almohada de rosas
las espinas os prometen!;
¡qué corredores dorados
los duros clavos crueles!
Dormid en ella, mi amor,
para que el hombre despierte,
aunque más dura se os haga
que en Belén entre la nieve.
Que en fin aquella tendría
abrigo de las paredes,
las tocas de vuestra Madre,
y el heno de aquellos bueyes.
¡Qué vergüenza le daría
al Cordero santo el verse,
siendo tan honesto y casto,
desnudo entre tanta gente!
¡Ay divina Madre suya!,
si agora llegáis a verle
en tan miserable estado,
¿quién ha de haber que os consuele?
Mirad, Reina de los cielos,
si el mismo Señor es éste,
cuyas carnes parecían
de azucenas y claveles.
Mas, ¡ay Madre de piedad!,
que sobre la cruz le tienden,
para tomar la medida
por donde los clavos entren.
¡Oh terrible desatino!,
medir al inmenso quieren,
pero bien cabrá en la cruz
el que cupo en el pesebre.
Ya Jesús está de espaldas,
y tantas penas padece,
que con ser la cruz tan dura,
ya por descanso la tiene.
Alma de pórfido y mármol,
mientras en tus vicios duermes,
dura cama tiene Cristo,
no te despierte la muerte.


Tudgya, mi lett volna haldokló Honunkbúl,
ha dühös Szolimánt elpusztúltt lakunkbúl
eggy török barátnak vásott bajnoksága,
kinek szava utánn fellázultt országa,
ki nem hítta volna zavartt Ázsiába,
hogy vissza hurczollya előbbi jármába.
Akkor Apollónak öntött formájával
Hercules’ képét is elvitte magával,
mellyeket valaha dicső Mátyásunknak,
ékesítésére legfőbb várasunknak,
Tráguri Jakabnak formált mestersége.
De a’ vad Töröknek bamba kevélysége
nem volt képes élni sem diadalmával,
sem tőlünk elhurczoltt gazdag prédájával.


Ich bring' dir eine feine Magd –
Soll fürder bei dir gasten!
Am Tage sei ihr Kavalier,
Geleit sie durch das Waldrevier,
Wo auf verschollne Pfade
Der Bilder, der verblaßten,
Kaum noch ein Schatten fällt –
Wo holder Götter Gnade
Vergessen ließ die Welt! ...


Hört der Feuerglocken Klang –
Bronznen Klang!
Welch ein Aufruhr stürmt daraus so schreckenvoll und bang!
Wie ihr Schreien Schreck entfacht
In durchbebter Luft der Nacht!
Zu entsetzt, um klar zu sein,
Können sie nur schrein, nur schrein,
Ohne Takt
Rufen sie in lautem Lärmen um Erbarmen an das Feuer,
Zanken in verrücktem Toben mit dem tollen tauben Feuer.
Höher, höher, ungeheuer
Springt verlangend auf das Feuer;
In verzweifeltem Bemühn,
Bis zum Mond emporzusprühn,
Sind die Flammen steilgezackt.
Oh, der Klang, Klang, Klang!
Wie er grauenvoll und bang
Alles schreckt!
Wie er schauert, schallt und braust,
Daß den Lüften bangt und graust,
Wie er aller Orten lähmendes Entsetzen weckt!
Dennoch hört das Ohr sie gut
Durch das Schallen
Und das Hallen:
Ebbe der Gefahr und Flut;
Dennoch nimmt das Ohr es wahr
Durch das Zanken
Und das Schwanken:
Flutet oder ebbt Gefahr –
Durch das Stocken und das Schwellen in dem schnellen Glockenklang,
In dem Klang –
In dem Klang, Klang, Klang, Klang,
Klang, Klang, Klang –
Durch das Härmen und das Lärmen in dem Klang.


Nur Handel! Steuert mutig los!
Bringt Opfer ohne Wandel!
Sonst kauft der Handel Waren bloß,
Hier kauft man einen Handel.


Und die Staare flogen dann
Aus und ein zum Neste.
Jeder hatt' ein eignes Haus,
Jeder seine Meste.


Zuweilen unterbricht das Schweigen
Ein roter Apfel, der im Traum
Herunterkugelt aus den Zweigen,
Und nach folgt welkes Laub vom Baum.


Wie wird mir doch so angst, dir gute Nacht zu geben!
Ist's möglich, liebstes Kind, so kehre doch zurück,
Ich will dir gern verzeihn und noch vertrauter leben;
Ach, wende dich nur um, hier ist der alte Blick.


,Václave, zde je nutno jednat.
Je zřejmo, že to nemoc duše.
On ublížil nám: mně i tobě,
mě zrádně prodal, ač jsem byla
mu věrným přítelem a družkou –
leč nelituji – mám teď tebe –
A věř mi, že mě zebe v duši,
když pomním na něj – není člověk
tak jako ty: muž s teplou krví –
a vřelým tělem. Přelud jakýs,
umrlec, který jenom časem
ožije na pár letmých minut –
ne, zapomenu, nechci myslit...
A tobě ublížil: vždyť honí
tě v nepříčetné potrhlosti
jak makléře a bursiána
po lidech, spolcích, po úřadech,
bys šíleným a nesmyslným
nápadům jeho vyhovoval –
než – teď je zle mu, na nás pak je
mu pomoci, jak pomoct možno.
Já myslím, zítra záhy z rána
jdi k slovutnému psychiatru
a řekni všecko. Ublížil nám –
však jsme přec lidé. Prahou letí
už zvěst o jeho nerozumu,
i v bance dnes už vyprávěli
vše arci tuze zveličeno –
o řadě bizarností jeho.
Člověka nemá, jenž by staral
se o něj v této hrozné chvíli.
A ty se také musíš vysvléct
z těch afér jeho; sama povím,
že jenom přátelský cit hnal tě
bláznovstvím jeho vyhovovat.
A teď, můj milý, jít bych chtěla
do bio, potom na večeři
do baru třeba – celý život
já v baru nebyla, viď, divno? –
A tam se tančí – já chci tančit –
a opít se – a hlavně tančit –
a šampaňské – víš, láhve v ledu –
jen, unaven-li nejsi příliš.‘


Wie der Falter im Entpuppen
Dringt mein Sinn befreit empor;
Mir vom Auge fiel's wie Schuppen,
Und erschossen ward mein Ohr.


Desgleichen war zu sehn der Gott Amur,
Phöbus Apoll, Vulkanus und Frau Venus,
Pluto, Neptun, Diana und Merkur,
Gott Bacchus und Priapus und Silenus.


Z její půdy vypučily,
její dech je oživil,
její láska pěstovala,
její déšť jim sílu lil.


蚤岁飞荣应宿郎
至今鸡舌尚含香
未应驷马夸流俗
只为慈亲乐故乡


Hat sie, von mir auch so durch den Fluss zu fliehn
Gelehrt, dass spritzend Wasser den Blick mir traf,
Von selbst nicht in dem See einst halbe
Kreise gemacht, mit des Rehes Ansprung?


Tous, contemporains d'Ulysse
Et disciples de Bergson,
Se rouler nus, ô délice !
Sur des peaux de hérisson