No me calava adess che de podè
giustà sù el primm pastizz col respettor,
e el sur sargent maggior,
che l'è quell bravo mennapolt che l'è,
ditt e fatt el corr via
e el truscia tant ch'el porta indree on croson
de quij che ai rogazion
ogni vun ciappa sott ses o sett mia.


Wenn etwas mir vom Fenster fällt
(und wenn es auch das Kleinste wäre)
wie stürzt sich das Gesetz der Schwere
gewaltig wie ein Wind vom Meere
auf jeden Ball und jede Beere
und trägt sie in den Kern der Welt.


na cidade
nos pés
o recomeço
vai-se
é-se
reconstrutivo


„Slunce zahřívá,
Jím vše okřívá
Co jeho znět,
V temnu je svět.“


O Freunde dieses macht/
Daß ich in dunckler Hölen
Die böse Jahr betracht'
In Bitterkeit der Seelen:
Dann ich kein' Ursach hab'/
Die Traur zu legen ab/
Biß Daphnis zu mir sagt:
Steh auff bereute Magd.


Für dich scheint keine Sonne,
Weht keine Frühlingsluft,
Dir sind die Lenzgefilde
Nur eine Todtengruft. –


Du verließest deinen Thron
Und das ewge Königreich,
Wurdest einem Schäfer gleich,
Daß du möchtest deinen Lohn,
Meine Seele, nehmen hin,
Dir zu einer Königin.


Od mužů věrnost k poslednímu dechu.
Od žen zváženou láskou k živým i mrtvým těchu.


Mildtätigkeit anflehen! Um euer Bett
Wird manch Gespenst mit drohendem Finger stehn,
Durch Kettenlärm euch weckend, oder
Priester und Priestergebet verscheuchend.


Zvuk čarovný se snesl k mému sluchu
z jar půvabných, jež uprchla tak záhy,
jak barva ze květu, když nemá vláhy,
jak tažný pták, když tepla schází vzduchu.


Doch Herr/ weil deine Hand
Durch Friederichs Gemüthe/
Unendlich viele Güte
Uns gnädig zugewandt:
So tragen wir Gedult.
Es fliessen tausend milde Zähren/
Ein danckbar Hertz dir zu gewähren
Vor dieses grossen Königs Huld.
Nimm solches Opffer gnädig an/
Und sende von der Sternen Bahn
Des Vaters Glück gedoppelt auf den Sohn/
Und seegne Friedrich Wilhelms Thron.


Non è per tempo el corrotto,
ch'eo per te, Signor, deio fare,
plangenno continovo 'l bòtto,
devennome de te privare.
O cor, e co' 'l pòi pensare
che 'n te non vai consumanno?


Wo willst du hin?


Quisera
Deus Chovess
Para não ser solitário riacho
Ser rio turvo
Incauto
Revolto e bravo
Capaz de apenas com um trago
Arrasta-la em meus braços
Buscando o antigo regaço


A paní Laubová dál se svou sousedkou
tak pěkně bavila se mnohou klevetkou,
že byla nadšena – – Nu, rcete: „Pavle, veta!...“
Ta živá sousedka – Hrudkova byla teta.
To paní Laubová když nyní zvěděla,
hned jinak docela už na svět hleděla
a v mžiku sestrojila plán ta diplomatka,
jak, kam a kdy tu tetu – pozvala by zkrátka...


أو ما رأيتَ إلى شئونه
كالدم تهطل من عيونه
لم يعرهُ جبنٌ ول
كن روحه ضاقت بهونه
والحر ان يبصر رني
ن القيد ثار على رنينه
أو ما رأيت الليث مع
تقلا يحن إلى عرينه
القيد يرهق جسمه
والدهر يسخر من شؤونه
يا للزمان على الكري
م ويا لقسوته ولينه
انظر اليه وقد تبد
ى النور يسطع من جبينه
وأصخ الى زفراته
حرى واصغ إلى انينه
وانظر إلى دمه يسيل
من الجراح ومن جفونه
في لونه شفق الاصي
ل وفيه سحر من فتونه
حيران لا يدري أتس
لمه الجراح إلى منونه
ام تستبد به فيح
يا في جحيم من ظنونه
أسوان ينشد قلبه
وكأنه يحيا بدونه
يرنو إلى غده وليل ال
شك يظلم في يقينه
والشك مجنون وقلب ال
حر من صرعى جنونه
والهم يختصر الفتى
يقضي عليه قبل حينه
يا عائديه وانتمُ
طير ترف على غصونه
هاتوا اكاليل الازا
هر وانثروها عن يمينه
من نرجس الروح ومن
ورد الفؤاد وياسمينه
وهبوه من غالي الوجو
د ما يشاء ومن ثمينه
أو لم يهب دمه العزي
ز فداء موطنه ودينه
يا أيها الأسد الجري
ح غداً يحن إلى عرينه
لك في الخلود صحيفة
بيضاء تشرق في جبينه
روحي فداك وحق رو
حك في شجاه وفي حنينه


Tři jabloňky, tři panenky,
láska na zadání,
však by jednu všeci chtěli
pro to vyšívání.
Druhá zase moc ráda
tenkou přízi vypřádá,
s kužele celý den
přízi vypřádá.


Gerne mag sich Anna zieren,
Reich geschmückt am Spiegel stehn;
Bis sie fühlt geheimes Frieren,
Wenn sie lang hineingesehn.


Toma mi cuerpo, madre, te lo entrego
ensangrentado... como me lo diste;
sólo que a ti va ahora mudo y ciego,
menos lloroso... sí... pero más triste.
Gracias. madre; fue hermoso, tuvo suerte,
el mejor vino y el amor más loco
gozó en la lucha pero poco a poco
lo echó el Asco en los brazos de la muerte.
Dale un gran beso de perdón; no llores,
no vayas a llorar; agradecida
pronto lo estrechará la madre Tierra.
¡Tú y ella, mis dos madres, mis amores!
¡Alégrate: la vida, la gran vida
comienza en toda tumba que se cierra!


Femmes parfois gelées
Qui dansiez, flagellées
Par le fouet triste et fou


Da fährt ein Löwe aus den Hecken,
Ganz ungewohnt,
Er brüllt so laut: sie wird vor Schrecken
Bleich wie der Mond.


Mirza-Schaffy! Wo muß ich dich finden!
Wohin hat sich dein Fuß verloren?
Wie kommt der Sehende unter die Blinden,
Wie kommt der Weise zu den Toren?


You've heard of my Lady BUNBUTTER, no doubt,
How she loves an  or
No Lady in  is half so expert
At a snug private Party, her Friends to divert;
But they say, that of late, she's grown sick of the Town,
And often to  condescends to come down:
Her Ladyship's favourite House is the
Her Chariot, and Servants, and Horses are there:
My Lady declares that  is good;
As all, with a separate Maintenance, should;
For when you have put out the conjugal Fire,
'Tis Time for all sensible Folk to retire;
If HYMEN no longer his Fingers will scorch,
Little CUPID for others can whip in his Torch,
So pert is he grown; since the Custom began,
To be married and parted as quick as you can.


Tu, de l'alma pittrice
Che colora le piagge almo lavoro,
Sei qual vaga fenice,
Ch'ha di porpora il manto e 'l capo d'oro;
E ne l'esser sì bella e vaga tanto,
Qual fenice hai di fior l'unico vanto.


Das Geheimnis der Erwartung
So wie dort heimlich in der Bergeshöhle
Am Riesenfeld der Kämpfer David lag,
Daß er den Räubern seine Macht verhehle;
Wo der Gesalbte mit dem Gnadenöle
Geheimnisvoll das Wort der Sehnsucht sprach.


Dolor:
A ti llamamos los desterrados hijos de Eva,
a ti suplicamos,
gimiendo y llorando,
en este valle de lágrimas.


凿井烧丹八百年
尘缘消尽果初圆
石床藓甃人安在
绿水团团一片天


Nicht seines Gleichen hat das Heer
An Zahl und Herrlichkeit,
Es wogt, an Glanz und Trotz ein Meer,
Strömt über weit und breit.


WHILE other Youths, by Wit or Pleasure sway'd,
Frequent the Play, the Ball, or Masquerade;
AVARO studious in his Chamber stays,
Careless of Balls, of Masquerades, and Plays;
There adds, subtracts, and, with unweary'd Pain,
Learns all the Rules of Int'rest, Loss and Gain.


يا أيها الحملُ الوديعُ أنا الذي
يحنو عليك أنا الحبيب الراعي
كم ليلة والرعبُ يمشي في الدجى
والهول منتشر على الأصقاع
أغفيت في كنفي وفي ظل الكرى
كالطفل في أمنٍ مِنَ الأوجاع
يا ربِّ قد وهت العصا واستأثرت
غيرُ الليالي بالقويِّ الباع
فانظر إلى الحمل الوديع ووقّه
شر النفوس وفتنة الأطماع
نضّر له الدنيا ومدَّ ربيعها
وانشره مؤتلقا بكل شعاع
واجعل له الأيام ظلاً وارفاً
وخرير أنهارٍ وخصب مراعي


Az emberek úgy elrosszultak
(Hiszen nem voltak soha jók):
Most Krisztus-hitünket csúfolók.


Der Ehe waren auch gelungen
Zwei Töchter mit Befähigungen,
Die Zenzi zählte achtzehn Jahr',
Als Fanny kaum noch siebzehn war.


Hahó! Mi gurigázunk!
Hahó! Van elég!
Kinek mi köze hozzá?
Adhatjuk, a miénk!


溪面寒无风
澄莹千丈绿
我欲放轻舠
霜镜不可触


kdo nejméň ok si vyhodí,
ten do pekla mě provodí. –


Nem biz én, ez a szó előttem hallatlan.
Hát mi az?


谢安游处犹留墅
李白吟边亦有亭
两地东山春寂寂
至今白下柳青青


Na poušti tam kdož dlí? – viz bledou jeho tvář –
Zrak mdlý co na rosním krůpěji Luny zář; –
Ni matčin úsměv, ni milosti naděje,
Ni světlo moudrosti mu prsa nehřeje.


Hence with your orgies! — righteous Heaven ordains
A purer worship, less audacious strains.
When falls by William's sword (as soon it must)
This Edifice of bigotry and lust,
The Muse shall start from her inglorious trance,
And give to Satire's grasp her vengeful lance,
At Truth's historic shrine shall victims smoke,
And a fresh Stuart bleed at every stroke:
Thine too, perfidious Albemarle (whose steel,
Drawn to protect embroil'd Britannia's weal,
Shrunk from thy coward arm, consign'd the reins
Of power to Charles, and forg'd a nation's chains)
Compar'd with nobler villainies or old,
High deeds, on plates of adamant enroll'd,
Shall meet the felon's undistinguish'd fate,
Sure of contempt, unworthy of our hate.


Mit balsamischem Gefieder
Deckt der Abend nun die Flur,
Sanfte Kühlung weht hernieder,
Stille sind der Vögel Lieder,
Feiernd schweiget die Natur.


Na bělouše vsed’ a dal se v let,
v zlé předtuše rozjel se k milence...
Již tolik jel mil, však uvidět
ji musil v chvílence...
Tu rekovným mečem se zapřisáh’:
Své mečem si ubrání...
A bělouš jak samotou uhání,
děs hrůzy mu k srdci sáh’... –
Háj popleněn, domek je rozmetán,
vše leží tu popelem,
jen zbytek pahýlů oblétán
je kouřem v dnu setmělém,
les hučí a jezero tmí se a bouří,
však ponuré místo víc děsí a chmouří
se neblahým ortelem...


Averte cognoscuto
credia per entelletto,
gustato per affetto,
viso per simiglianza,
te credendo tenuto
aver, con' si, perfetto,
provato quel deletto,
amor d'esmesuranza.
Or parme fo fallanza,
non n'èi quel ch'e' credia,
tenendo non avìa
veretà senza errore.


Ich rieß die Kron vom Haupt/ die Perlen von dem Haar!
Mein Hals ist von dem Gold entblösset:
Die Brust mit Thränen überflösset/
Trägt keinen Diamant noch Indiansche Waar!
Der Purpur ist entzwey! die Lilien- weise Seiden
Das teure Stückwerck aus geübter Hand
Gewürckt Metall/ das Silberne Gewand
Vnd was der Sere spinnt/ muß nicht die Lenden kleiden/
Die ich in raue Säcke
In Härin Tuch verstecke
Vnd mit gezwungnem Bast/ an Gürtels stat vmbwinde/
Die Haare sind voll Aschen.
Die heisse Zehren waschen/
Die Ketten/ mit der ich mein schwartzes Traur-Kleid binde.


Сбирались умирать последние цветы
И ждали с грустию дыхания мороза;
Краснели по краям кленовые листы,
Горошек отцветал, и осыпалась розНад мрачным ельником проснулася заря,
Но яркости ее не радовались птицы;
Однообразный свист лишь слышен снегиря,
Да раздражает писк насмешливой синицБеседка старая над пропастью виднВхож Два льва без лап на лестнице встречаюПолузатертые чужие имена,
Сплетаясь меж собой, в глазах моих мелькаюГляж У ног моих отвесною стеной
Мне сосен кажутся недвижные вершины,
И горная тропа, размытая водой,
Виясь как желтый змей, бежит на дно долинИ солнце вырвалось из тучи, и лучи,
Блеснув как молния, в долину долетелОтсюда вижу я, как бьют в пруде ключи
И над травой стоят недвижные форелОди Ничьих шагов не слышу за собоВ душе уныние, усилие во взорА там, за соснами, как купол голубой,
Стоит бесстрастное, безжалостное морКак чайка, парус там белеет в высотЯ жду, потонет он, но он не утопает
И, медленно скользя по выгнутой черте,
Как волокнистый след пропавшей тучки тае


ché quando l'anema, per suo fuçire
lo çentil lume ch'ig beg ogli porta,
a verun schermo non fu ben acorta
per vinta si fermò di lor servire.


Nehm ich Zuflucht zu den Höhen
Dieser ungetreuen Welt/
Manches Fall-Bret ist gestellt/
Wo man sicher denckt zu stehen/
Gunst verschwindt in einem Nu:
Wo findt meine Seele Ruh?


Im Todeskuß zum schönern Leben –


Bauten wir uns an im Lande,
Steckten manches Flügelkind
In das Körbchen schnell geschwind,
Und verkauften's ohne Schande;
Leutchen, wer kauft Liebesgötter
Ach, es ist so liebreich Wetter.


De sem Lucza ármidai
Ezer mesterségével,
Sem más senki, a szerelem
Nyelvével és tőrével
A szilaj szép legény szívét
Eddig meg nem foghatta, -
S ha megfogta, elillana, -
Senki meg nem tarthatta.


见说良人靖虏尘
宝刀犹带血痕新
归来定佩封侯印
免妾长颦复短颦


Nosso sonho morre Devagarinho, Rezemos uma prece doce e triste Por alma desse sonho! V baixinh Por esse sonho, amor, que náo existe!  Vamos encher-lhe o seu caixao dolente De roxas violetas; triste cor!Triste como ele, nascido ao sol poente,O nosso sonh ai! reza baix amo  Foste tu que o mataste! E foi sorrindo, Foi sorrindo e cantando alegremente, Que tu mataste o nosso sonho lindo!  Nosso sonho morre Reza mansinh Ai, talvez que rezando, docemente,O nosso sonho acord mais baixinh


(Ha jól tudom, a maga Századát
Jó és rossz vátesz örökösen szidta
S mert zsémbelődni, káromkodni tud:
Már eo ipso költő minden szittya.
Koboz mikor ír heti krónikát,
Aranybullás magyar-kor jut eszembe:
Nyög az úr-had, meg már a pór is lázad:
Mentsd meg, király, révünkön, a hazánkat.)


Prostřed horské vísky,
střecha samý mech,
ukryt domek nízký
v křoví, ve stromech.


Ténèbres, répondez ! Qu'Iahvèh me réponde !
Je souffre, qu'ai-je fait ? — Le Khéroub dit : — Qaïn !
Iahvèh l'a voulu. Tais-toi. Fais ton chemin
Terrible. — Sombre Esprit, le mal est dans le monde,
Oh ! pourquoi suis-je né ! — Tu le sauras demain. —


Mi ver? A vér.
Mi ér? Az ér.


Ich sprachs: als ich urplötzlich einen Drachen
Aus blauer Tiefe steigen sah
Mit fünfzig aufgerissnen feuerspeynden Rachen:
Ohnmächtig lag ich da.


Už v rokli Zmok ni v tůni Vodník nesídlí,
co dunívá tu těžce kol terč dvojkřídlý...


Wald und Feld und Au und Tal
Ringsumher zerzauset,
Und der Lerch' und Nachtigall
Jeder Ton vergrauset.


Gyorsan másodnap harcolók jövének,
Temesvár alatt jargalni kezdének,
Vitézök sokan fő lóra ülének,
Jó Losonczival gyorsan kiütének.


Pues se acercan, Roselia los momentos
en que darás entrada a otro amor fino,
convirtiendo mi plácido destino
en mal sufridas horas de tormentos:


Hová lépsz most, gondold meg, oh tudós,
Az emberiségnek elhányt rongyain
Komor betűkkel, mint a téli éj,
Leírva áll a rettentő tanulság:
„Hogy míg nyomorra milliók születnek,
Néhány ezernek jutna üdv a földön,
Ha istenésszel, angyal érzelemmel
Használni tudnák éltök napjait.”
Miért e lom? hogy mint juh a gyepen
Legeljünk rajta? s léha tudománytól
Zabáltan elhenyéljük a napot?
Az isten napját! nemzet életét!
Miért e lom? szagáról ismerem meg
Az állatember minden bűneit.
Erény van írva e lapon; de egykor
Zsivány ruhája volt. S amott?
Az ártatlanság boldog napjai
Egy eltépett szűz gyönge öltönyén,
Vagy egy dühös bujának pongyoláján.
És itt a törvény - véres lázadók
Hamis birák és zsarnokok mezéből
Fehérre mosdott könyvnek lapjain.
Emitt a gépek s számok titkai!
De akik a ruhát elszaggaták
Hogy majd belőle csínos könyv legyen,
Számon kivül maradtak: Ixion
Bőszült vihartól űzött kerekén
Örvény nyomorban, vég nélkül kerengők.
Az őrült ágyán bölcs fej álmodik;
A csillagászat egy vak koldus asszony
Condráin méri a világokat:
Világ és vakság egy hitvány lapon!
Könyv lett a rabnép s gyávák köntöséből
S most a szabadság és a hősi kor
Beszéli benne nagy történetét.
Hűség, barátság aljas hitszegők
Gunyáiból készült lapon regél.
Irtózatos hazudság mindenütt!
Az írt betűket a sápadt levél
Halotti képe kárhoztatja el.
Országok rongya! könyvtár a neved,
De hát hol a könyv mely célhoz vezet?
Hol a nagyobb rész boldogsága? - Ment-e
A könyvek által a világ elébb?
Ment, hogy minél dicsőbbek népei,
Salakjok annál borzasztóbb legyen,
S a rongyos ember bőszült kebele
Dögvészt sohajtson a hír nemzetére.
De hát ledöntsük, amit ezredek
Ész napvilága mellett dolgozának?
A bölcsek és a költők műveit,
S mit a tapasztalás arany
Bányáiból kifejtett az idő?
Hány fényes lélek tépte el magát,
Virrasztott a sziv égő romja mellett,
Hogy tévedt, sujtott embertársinak
Irányt adjon s erőt, vigasztalást.
Az el nem ismert érdem hősei,
Kiket - midőn már elhunytak s midőn
Ingyen tehette - csúfos háladattal
Kezdett imádni a galád világ,
Népboldogító eszmék vértanúi
Ők mind e többi rongykereskedővel,
Ez únt fejek - s e megkorhadt szivekkel,
Rosz szenvedélyek oktatóival
Ők mind együtt - a jók a rosz miatt -
Egy máglya üszkén elhamvadjanak?
Oh nem, nem! amit mondtam, fájdalom volt,
Hogy annyi elszánt lelkek fáradalma,
Oly fényes elmék a sár fiait
A sűlyedéstől meg nem mentheték!
Hogy még alig bír a föld egy zugot,
Egy kis virányt a puszta homokon
Hol legkelendőbb név az emberé,
Hol a teremtés ősi jogai
E névhez „ember!” advák örökűl -
Kivéve aki feketén született,
Mert azt baromnak tartják e dicsők
S az isten képét szíjjal ostorozzák.
És mégis - mégis fáradozni kell.
Egy újabb szellem kezd felküzdeni,
Egy új irány tör át a lelkeken:
A nyers fajokba tisztább érzeményt
S gyümölcsözőbb eszméket oltani,
Hogy végre egymást szívben átkarolják,
S uralkodjék igazság, szeretet.
Hogy a legalsó pór is kunyhajában
Mondhassa bizton: nem vagyok magam!
Testvérim vannak, számos milliók;
Én védem őket, ők megvédnek engem.
Nem félek tőled, sors, bármit akarsz.
Ez az, miért csüggedni nem szabad.
Rakjuk le, hangyaszorgalommal, amit
Agyunk az ihlett órákban teremt.
S ha összehordtunk minden kis követ,
Építsük egy újabb kor Bábelét,
Míg oly magas lesz, mint a csillagok.
S ha majd benéztünk a menny ajtaján,
Kihallhatók az angyalok zenéjét,
És földi vérünk minden csepjei
Magas gyönyörnek lángjától hevültek,
Menjünk szét mint a régi nemzetek,
És kezdjünk újra tűrni és tanulni.
Ez hát a sors és nincs vég semmiben?
Nincs és nem is lesz, míg a föld ki nem hal
S meg nem kövűlnek élő fiai.
Mi dolgunk a világon? küzdeni,
És tápot adni lelki vágyainknak.
Ember vagyunk, a föld s az ég fia.
Lelkünk a szárny, mely ég felé viszen,
S mi ahelyett, hogy törnénk fölfelé,
Unatkozzunk s hitvány madár gyanánt
Posvány iszapját szopva éldegéljünk?
Mi dolgunk a világon? küzdeni
Erőnk szerint a legnemesbekért.
Előttünk egy nemzetnek sorsa áll.
Ha azt kivíttuk a mély sülyedésből
S a szellemharcok tiszta sugaránál
Olyan magasra tettük, mint lehet,
Mondhatjuk, térvén őseink porához:
Köszönjük élet! áldomásidat,
Ez jó mulatság, férfi munka volt!


Balázs igyekszik válni most közönnyel,
Bár könny borítja csillogó szemét:
“Búcsúzni jöttem”, úgymond, “isten önnel!
Búcsúzni Pesttől sajgó érzelemmel;
De visszatérünk büszke győzelemmel.
Hiszem a magyarok nagy istenét,
Ha más nap süt, más csillag jár az égen,
S hazánk szabad lesz, nagy, dicső, mint régen.”


Er springt von Klippe zu Klippe herab,
Mit lautem Tosen und Schäumen,
Und bräch er tausendmal den Hals,
Er wird im Laufe nicht säumen.


La ville était lointaine et sombre ;
Et la lune, douce aux amours,
Se levant derrière les tours
Et les clochers perdus dans l'ombre,
Des édifices dentelés
Découpait en noir les aiguilles…
Allez, allez, ô jeunes filles,
Cueillir des bleuets dans les blés !


J’ai peur à les voir sur la table
Préméditer là, sous mes yeux,
Quelque chose de redoutable,
D’inflexible et de furieux.


Žádné ženy láska větší k muži není,
Jako paní Hocholky;
Pro něj celé mužské pokolení
Miluje až ku sfantění,
Pro něj miluje své pacholky.


Per dar ristauro a le dïurne cure
solea bramar la quieta nocte e il lecto;
or li odio, ché altro in lor più non m'aspecto
che sogni orribili, incubi e paüre.


O již povstaň a přijď v naše kraje,
Přijdiž se slov Božích ostrým mečem,
Přijď a učiň konec nectným řečem.


Viděl jsem mladý Vyšehrad
strměti na skalisku
a bílou kněžkou pozvedat
obětní bohům misku.


اتمنّى يا قلبي
واتهنّى يا عيني
جاني فرج ربّي
بالخير يراعيني
اتمنى يا قلبي
هاداني بهديه
سيد ومين في بهاه
وف حسنه يا عنيّه
غير القمر في سماه
يناغي ويواوي
ليّه ولقناوي
وضحكته تساوي
ما تملكه يميني
اتمنّى يا قلبي
فاتت سنين وأيام
وأنا وأبوه عايشين
ما بين رضى وسلام
وإن كان فؤادنا حزين
كنا بنترجاه
وبنطلبه من اللَه
لحدّ ما شفناه
يرضيه ويرضيني
اتمنى يا قلبي
يا رب اعيش والاقيه
وألقى اللّى باتمَنّاه
يحمى بإديه أراضيه
والخير يجينا معاه
وتهنّى بيه أهله
وأبوه ويسلم له
يا رب ويدوم له
ويكيد عدويني
اتمنى يا قلبي
اتمنّى يا قلبي
واتهنّى يا عيني
جاني فرج ربّي
بالخير يراعيني
اتمنّى يا قلبي


Busco el peligro, cuando auxilio imploro;
al sentirme morir me encuentro fuerte;
valiente pienso ser, y débil lloro


Wen trägt man dort so blutig heraus?
Er fiel vom Gerüst am Herrenhaus.


国初耆俊满西昌
文采风流重二王
我忆为童随杖舄
筼筜谷里听琳琅


Y porqué no besar tus pies?,
Esos que dan los pasos de la vida?
Lo haría para sonreírte,
sonreírle a la vida,
mientras te deslizas sobre mi.
Por eso insisto:
Desearia ser el viento que peina tus cabellos
el jean que usas
la blusa que te ajusta
el sosten que te sostiene
o ser de repente cada libro que lees
cada idioma que hablas,
cada carro que usas
cada circunstancia y nostalgia
o la música que escuchas.
O mejor ser el césped, las flores de tu casa
para que me aprecies a cada instante
y cuando estes triste preguntes: ¿estás alli?
te responderé con un leve soplido de viento:
sí aquí estoy porque te amo.
No quiero aprender inglés, francés,
italiano, alemán, o qué se yo,
pero sí quisiera aprender el idioma de tus besos,
tus sentidos,
el latido de tu corazón.
¿Para qué quieres que hable tantos idiomas?
prefiero el silencio mudo y eterno de los besos
las caricias,
las circunstancias,
los embelezos.
Quisiera sí saber cómo gimes
como lloras,
como ries,
ese sería el mejor idioma.
Y sabes, conociéndote y tú amándome,
amaría la nostalgia de tus besos,
los cinco mil kilómetros de distancia
que hay entre tu y yo
amaría todo lo que te rodea
el viento,
el smog
la gente que rie, los niños que lloran
amaría todo ello
porque al sentir nostalgia
sentiré que te amo
y te amaré en cada sonrisa
en cada niño
en cada grito
en cada mujer histérica
en cada hálito de vida
en cada promesa cumplida
y en cada sueño realizado
te amaría así, esté donde esté.
Pero profundamente, te amaria....
Desearía que mi voz te tocase,
que pudieras respirar mi aroma,
tocar mis cabellos,
sumergirte en mi mirada,
y en la profundidad de mis ojos
encontrarte a ti misma
y descubrir lo que es la dicha
explorar nuestros corazones
y nuestros cuerpos
saciar nuestros sentidos,
disfrutar esta juventud efímera
y tratar de alcanzar el cielo
no soy como tú...
solo he escrito lo que siento
Gracias por odiarme un poquito.
Si me odias significa que en el fondo me amas
y si me amas, me necesitas,
y si me necesitas soy tuyo,
y soy tuyo, no hay nada que hacer.


und Kinderjubel und Weihnachtslieder
klingen aus leuchtender Höhe nieder.


Si la forêt m'accueille en ses gorges hautaines,
Je te l'ai dû ; c'est toi, mère, qui m'as appris
A m'enivrer du chant rhythmique des fontaines,
Songeur de la nature et des cimes épris !


A potom přišly chvíle zoufalé,
když Noemi se v pláči loučila
s vychladlou otce svého mrtvolou,
již uložili v rakev, ve které
to mrtvé tělo nesli na hřbitov –
tu ani nechápala, opravdu
že otce svého navždy ztratila,
že odešel, se nerozloučiv s ní
jediným slovem ani pohledem,
ji ani nepohladiv po čele
naposled ještě, ani nepodav
jí ruku, jí, své dceři, kterou přec
tak miloval, tak ze srdce měl rád
a která přece vždycky jemu byla
tak nade vše, tak nade všecko milá...


Ja, selbst an des Verruchten Blick,
Der Erd und Himmel möchte höhnen,
Mußt du in Milde dich gewöhnen,
Darfst schaudern, – aber nicht zurück. –
O, kannst du ihn in Jesu Christ
Umschleichen, spähend seine Wunden,
Dann erst hast du den Stein gefunden,
Dann weißt du wer dein Nächster ist!


Einen Blick nur senkten die Preisenden auf die Trümmern
Jericho, einmal rauscht' es nur herab von den Harfen.


Und bist vom auserwählten Stamm
und liebst dein Volk und uralt Blut,
und fast wie Haß ist deine Glut
für deinen schwer gequälten Stamm;


Ya todo estaba en orden. Cada sueño
en su exacto lugar. Cada quimera
en su blanco tibor de porcelana.
Puestos en fila india los minutos,
con su número al hombro los instantes,
limpias de niebla las escalinatas.
Y tu ojera en la tarde. Y las canciones
durmiendo su espiral en los gramófonos.
E inventariadas las melancolías.
Y en un remoto embalse las noltalgias.
Y cuando reposaba en equilibrio
a la sombra mental de mis basaltos,
un recuerdo moviéndose en voz baja
objetivó mis líquidas ausencias
en un precipitado de cristales.


Poseído por tu amor,
paseo por el césped
del Olimpo
como nardo mojado
en la poesía,
y como poesía nado
en el nido de la vida.


Schönester, vor dem sich neiget
Alles, was die Schönheit ehrt,
Dem sich dienstbarlich erzeiget,
Was dem Himmel zugehört!
Deine Liebe reizet mich,
Abermal zu loben dich,
Daß ich muß die Saiten zwingen
Und von deiner Schönheit singen.


— Avez-vous vu Rama, contemplateurs pieux,
L'archer certain du but, brave entre les plus braves ?
— Non ! Le rêve éternel a fermé nos yeux caves,


Und doch wird sie, so still sie ist,
Der Grausamkeit zur Beute;
Der Schwebefliegen Larve frißt
Sie auf bis auf die Häute.


Ses chefs-d'œuvre, malgré Dreyse et Bonnin choisis,


أَرَى حُمُراً تَرعَى وَتُعلَفُ ما تَهوى
وَأُسداً جِياعاً تَظمَأُ الدَّهرَ لا تُروى
وَأَشرافَ قَومٍ لا يَنالونَ قوتَهُم
وَقَوماً لِئاماً تَأكُلُ المَنَّ وَالسَلوى
قَضاءٌ لِدَيّانِ الخَلائِقِ سابِقٌ
وَلَيسَ عَلى مُرِّ القَضا أَحَدٌ يَقوى
فَمَن عَرَفَ الدَهرَ الخَؤونَ وَصَرفَهُ
تَصَبَّرَ لِلبَلوى وَلَم يُظهِرِ الشَكوى


Misteriosas estrelas das Alturas,
Moradas alvas e misteriosas,
Sois, para as noites da alma, iluminuras,
Faróis acesos, lâmpadas custosas.


Darum steht er noch am Himmel
Wie ein Geist, sein eigner Schatten,
Dünn und weiß und im Ermatten
Wie der Wolken hell Getümmel.
Es strahlt sein letzter Blick
Hin und zurück.


Vzlet myšlének a cíl tvých snah vždy v nebesích ti tkvěly,
co tuto přece zlatý klas dlaň štědrá nuzným dělí?


Das deutsche Wort auf Oestreichs Mund,
Die deutsche That in Oestreichs Herzen!
So wird es leis und lind verschmerzen,
Wovon ihm noch die Seele wund.
Was hilft's, daß Geister wir gebannt
Und edle Schatten jetzt verschrieben?
Zu spät! Nur Schatten sind's! Wo blieben
Theresens Blick und Joseph's Hand?


Die Luft ward harten Eises Zwang,
Der Winter schickte sich dem Frühling auszuweichen,
Da Spiegel der Natur entdrang
Um ihr an Gütigkeit zu gleichen!


Por teu sorriso anônimo, discreto,
(O meu país é um reino sossegad)


Du gehst und reichst den klarsten Wein ihm dar.


Puerto donde la nave combatida
piensa tener propicia la acogida,
de la saña del mal, contrario y fuerte


Cossa gh'eet Barborin?... Me doeur... Dov'è?
Chì inscì... Sul cuu? Cojonet!... Proppi chì...
N'eel staa fors?... Sì quell porch... Lassa vedè!
Mì nò... Perchè mò nò? sont tò marì...
Gh'hoo vergogna... Set matta? Fa piasè...
Là, stà savia... Fa pian... Lassa fà a mì...
Basta: infin cont i dolz l'hoo missa a termen
de lassassel vardà biott come on vermen.


Dcera letí do náručí
Rozmilému otcy, skrývá
Studem ozdobené tváři,
Ach, jak šťastná jsem! mu jeví.


A každá matka děcko napájela
tím svatým v české hrudi vroucím vzdorem,
a v boje táhly mladé děvy sborem
a daly duše za tu zem i těla.


陇梅花发雪晴时
独□疏篁晚色宜
何事幽禽不归去
应怜冰玉到寒枝


»Ihr Kinder, kommt, kommt schnell herein,
Das Irrlicht zündet seinen Schein,
Die Kröte schwillt, die Schlang' im Ried;
Jetzt ist's unheimlich draußen sein,
Der Heidemann zieht!« –


Jaro, jaro! Všudy zpěvno,
všudy vonno, všudy mlado –
povězte mně, má panenko,
není-li tu eldorado?


El sentier prese alla sinistra il Conte
verso una valle, ove il Circasso era ito
si tenne Ferraù piu presso al monte
dove il sentiero Angelica havea trito
Angelica in quel mezo ad una fonte
giunt era, ombrosa e di giocondo sito
ch ognun che passa alle fresche ombre invita
ne senza ber mai lascia far partita


Co platen sen, ten krásný sen
že na svém statku sám jsi velel...
kdy práh tvůj zatím zarůstá,
je bejlí to a hnusný plevel.


Ó vůně, barvy, písně, zvuky, co jste?
v té Lásce tak, ach, chudnete, jste prosté,
tak hasne půvab váš a umírá!


jsem rostlina jen, říkají žena.
radost máš ze mne tu zřejmě
i žal, ach žal... jsem živel a změna,
rostu však, neopouštěj mě.


Entre o teu corpo e a paisagem vejo abrir-sea distância que me leva de mim a t E seentre mim e ti outra distância não houvesse,limito-me a contar os passos que dou paraque a conta não acab Tu, porém, olhas-meneste fundo de tabuada, e deixas que o teubraço seja a régua onde a distância se medepelo abraço que falt Então, acerto a contapelo triângulo que o outro braço forma,quando seguras a cabeça, e fecho nesse ânguloa soma dos corpos que totalizam o amoNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 113 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


أيها الشاعرون يا عاشقي النبـ
ـل وروح الخيال والأنغام
ابعدوا ابعدوا عن الحبّ وانجو
بأغانيكم من الآثام
اهربوا لا تدّنسوا عالم الفنّ
بهذي العواطف الآدميّه
احفظوا للفنون معبدها السا
مي وغنوا أنغامها القدسيّه
قد نعمتم من الحياة بأحلى
ما عليها وفزتم بجناها
يعمه الآخرون في ليلها الدا
جي وأنتم تحيون تحت سناها
اقنعوا باكتآبكم واعشقوا الفنّ
وعيشوا في عزلة الأنبياء
وغدا تهتف العصور بذكرا
كم وتحيون في رحاب السماء
اقنعوا من حياتكم بهوى الفنّ
وسحر الطبيعة المعبود
واحلموا بالطيور في ظلل الأغـ
ـصان بين التحليق والتغريد
اعشقوا الثلج في سفوح جبال الـ
أرض والورد في سفوح التلال
وأصيخوا لصوت قمريّة الحقـ
ـل تغني في داجيات الليالي
اجلسوا في ظلال صفصافة الوا
دي وأصغوا إلى خرير الماء
واستمدّوا من نغمة المطر السا
قط أحلى الإلهام والإيحاء
وتغّنوا مع الرعاة إذا مرّ
وا على الكوخ بالقطيع الجميل
وأحبوا النخيل والقمح والزهـ
ـر وهيموا في فاتنات الحقول
شجرات الصفصاف أجمل ظلاّ
من ظلال القصور والشرفات
وغناء الرعاة أطهر لحنا
من ضجيج الأبواق والعجلات
وعبير النارنج أحلى وأندى
من غبار المدينة المتراكم
وصفاء الحقول أوقع في النفـ
ـس من القتل والأذى والمآثم
وغرام الفراش بالزهر أسمى
من صبابات عاشق بشريّ
ونسيم القرى المغازل أوفى
لعهود الهوى من الآدميّ
وحياة الراعي الخياليّ أهنأ
من حياة الغنيّ بين القصور
في سفوح التلال حيث القطيع الـ
ـحلو يرعى على ضفاف الغدير
حيث تثغو الأغنام في عطفة المر
ج وتلهو في شاسعات المجالي
وينام الراعي المغرّد تحت السّـ
ـرو مستسلما لأيدي الخيال
في يديه الناي الطروب يناجيـ
ـه ويشدو على خطى الأغنام
مستمدّا من همس ساقية السفـ
ـح لحون الشباب والأحلام
آه لو عشت في الجبال البعيدا
ت أسوق الأغنام كل صباح
وأغنّي الصفصاف والسرو أنغا
مي وأصغي إلى صفير الرياح
أعشق الكرم والعرائش والنبـ
ـع وأحيا عمري حياة إله
كلّ يوم أمضي إلى ضّفة الوا
دي وأرنو إلى صفاء المياه
اصدقائي الثلوج والزهر والأغـ
ـنام, والعود مؤنسي ونجيّي
ومعي في الجبال ديوان شعر
عبقريّ لشاعر عبقريٍّ
أتغّنى حينا فتصغي إلى لحـ
ـني مياه الوادي ومرتفعاته
وأناجي الكتاب حينا وقربي
هدهدٌ شاعرٌ صفت نغماته
وخرير من جدول معشب الضفّـ
ـة يجري إلى حفاف الوادي
وثغاء عذب من الغنم النشـ
ـوى وهمسٌ من النسيم الشادي
آه لو كان لي هنالك كوخ
شاعريٌّ بين المروج الحزينه
في سكون القرى ووحشتها أقـ
ـضي حياتي لا في ضجيج المدينه
ليتني من بنات تلك الجبال الـ
ـغنّ حيث الجمال في كل ركن
ليتني ليتني وهل تبعث الأحـ
ـلام إلا الدموع في كلّ عين
قدّرت لي السنين أني هنا أقـ
ـضي حياتي قلبا رقيقا شجيّا
في ضباب الخيال أمشي وحولي
عالم للغنى يموت ويحيا
قد أحبوا أيامهم وتمّرد
ت عليها فعشت في أحلامي
إن أكن قد ولدت في هذه الضجّـ
ـة فلألتجيء إلى أوهامي
ولأعش في الخيال حيث تهيم الـ
ـروح بين المروج والقطعان
هكذا تهدأ الأماني إلى حيـ
ـن وتخبو مرارة الأحزان
هكذا أدفن الطموح كما يد
فنه كلّ طامح بشريّ
وعيون الأقدار يضحكن مني
هازئات بضعفي الادميّ
ياعيون الأقدار لا ترمقي دمـ
ـعي ولا تهزأي بقلبي الحزين
إن يكن في دمي طوح نبيّ
فأسى اليائسين ملء عيوني
كان هذا الطموح لعنة أيّا
مي فيا ليتني عصيت هواه
كلما حّقق الزمان لقلبي
حلما صورت حياتي سواه
لست أدري ماذا سيجنيه قلبي
من شرودي في كل أفق ونجم
أبدا أرتقي النجوم وأرنو
لمجاهيل عالم مدلهمِّ
لست أدري شيئا أنا اليأس يا أر
ض وأنت ابتسامتي ودموعي
أنت وحيي ومنك تنبع أحلا
مي, وإن كنت في حماك الوضيع
إرفعيني إلى السماء إذا شئـ
ـت بوحي من سحرك الشاعريّ
وأعيدي مني إذا شئت للطيـ
ـن فتاة تبكي على كل حيّ
أضحكيني وأطلقيني ورقاء
تغني بحسنك الفّتان
أو دعيني أبكي على أشقياء الـ
أرض بين الحنين والحرمان
ضاع يا أرض فيك معنى الأماني
وتبقّى الشقاء والأكدار
وخبت في كآبة الموت أصوا
ت الأغاني واستسلم القيثار
فعلام العزاء والأمل المو
هوم في حومة الدجى المدلهمّ
ولم الأشقياء يخفون بلوا
هم ويحيون في خداع ووهم
قد وصفت الشقاء في شعري البا
كي وصوّرت أنفس الأشقياء
وشدوت الحياة لحنا كئيبا
ليس في ليله شعاع ضياء
فأثارت كآبتي عجب النا
س وحاروا في سرّها المجهول
ما دروا أنني أنوح على مأ
ساتهم في ظلامها المسدول
أنا أبكي لكل قلب حزين
بعثرت أغنياته الأقدار
واروّي بأدمعي كلّ غصن
ظامىء جفّ زهره المعطار


A jedna vřava bezmezná
teď z hlasů všech se mísí –
to bijí srdce železná
a slyší lidská čísi,
jak z hlasů těch ti mrtví tam,
co pod zvonicí leží,
svým odkazem tak mluví k nám,
svých zvonů věrnou spěží.


春色平分鲁甸馀
绿杨红杏到官初
河桥水漫楼船度
北使频逢好寄书


Pospěš smazat zkázu v srdci sterém,
způsobenou skutkem, slovem, pérem!


为善得祸吁可悲
颜回短命伯夷饥
何人长号血续泪
天自无心君自痴


Takto mluvil don Garcia.
Sousedé jen hlavou kývli.
A den druhý celé město
opakovalo řeč jeho.


Morních vředů plodí,
Tělu hrozně škodí,
Přitahuje zhyzdění;
Suší, zžírá tuky,
Plodí hrozné muky,
Neukojná trápení.**)


十年跋足走风尘
到处青山是主宾
武姥岩前前夜月
多情何事苦随人


Ma forsi quella incolta e rozza rima
sola è cagion che manchi la speme
che 'l vostro alto pensiero e 'l vostro core
scema sovente , e lo mio fosco giorno
da voi discaccia l'aspettata fede,
ch'acquetando mi va di tempo in tempo.


Jetzt lächelt sie, wie im April die Sonne
Dem Wanderer, ihm wieder; und er girrt,
Von ihr umarmt, und trinkt den Quell der Wonne,
Der bald ein Thränenquell ihm werden wird;
Indes sie mit gelungnen Ränken
Sich brüstet und sich spornt, auf neuen Raub zu denken.


Eu gosto desta flor pagã
E sensual,
Que num místico ritual
Se entrega toda aberta
Aos beijos fulvos do sol!


Jako v růže dýchne paprsk máje plesný,
o Fedoru píseň zbloudila mi ve sny,
o Natáše mladé, Vladimíra neti.
Slyšte chudé slovo, chci ji vypravěti.


A nastal ruch a ryk a šum,
pol temno stalo se v záři,
a země, jak by rodila,
a moře, jak když se vaří.


Vlaštovičky už jsou tady!
Oj, což každý – starý, mladý –
každý vítá je!
To je náhle shonu všady
pod římsy a do stáje,
všady, kde je trochu místa,
ptačí rodinka kde jista,
za krátko že její děti tady
nebudou mřít hlady.


Comme un son de cristal qui meurt dans l'air sonore,
Se turent les deux voix au réveil de l'aurore.
Euphorion longtemps encor suivit, rêveur,
Cet écho des deux voix qui luttaient dans son cœur ;
Puis, poursuivant le cours de son pèlerinage,
Il alla se mêler aux peuples d'un autre âge,
Sans détourner les yeux, de peur de regretter
Le facile bonheur qu'il venait de quitter.


Das Brautmal ist bereit:
die Speis' ist Ewigkeit,
die Trachten lauter Leben,
der Trank ein stetes Nun.
Mit solchem lieben Tun
bist du umgeben.


Als Wickelkind auf Menzels Arm
Flößt er mit eklem Eifer
Ins Mäulchen dir den Musen-Papp,
Vermischt mit seinem Geifer.


Outro Aretino fu A santidade
Manchei! Oh! Se  me creste, gente ímpia,
Rasga meus versos, crê na eternidade!


老柏惊秋子遍庭
寺深云冷屋如冰
九旬夏满僧归尽
闲却虚堂照讲灯


Eine Zytter geel gefärbet
bunte Seiten oben drauff
hat mir Daffnis angeerbet/
dar spielt' ich zuweilen auff/
wenn ich von der Arbeit müde
nachdacht einem Schäffer-Liede.


Nada me produce tanto terror
como una mujer encinta
porque su capricho puede convertir la manzana
en ahumado viento.
Esto y el que los insectos se hagan oír
de los poderes públicos,
cuando la manzana de todos los humos
destroza los zarcillos del trigo en las fiestas
gastronómicas de los hongos,
es tan elementalmente arbitrario
como el encuentro de una sirena disecada
entre las páginas de un libro.
Mi humo elegiría como destierro
aquel país que estuviese habitado
por estatuas desconocidas.
El aire de mi vuelo piensa
simultáneamente con un timbre
que el perfume de un silbo prolongado
es el de un horizonte que condujese
una transfusión de rumores entre fruteros.
Y el de mi manzana
tendría las horas quemadas por el remordimiento
de no ser un volcán submarino.
Mis tres elementos coinciden sin embargo
en que el mejor instante
para bautizar un cocodrilo es aquél
en que un arroyo cabalgue sobre el humo del .desengaño,
a espaldas del hastío,
fertilizando mi pulpa gris madura.
Esto no es óbice de nieve
para que mi única mancha consista en no disponer
de una alcayata en donde colgar mi pensamiento.
Bien veis qué sencilla es mi historia de enana titiritera
y de cómo todo lo ignoro si me pregunta el mar
y cómo todo lo sé
si un locutor pez terremoto me interroga.
Aún así
la madera con que se construyen los guardabosques
es de risa de sándalo y flores de mazapán muy estudiosas.
Tal vez por eso
hay un signo capaz de despertar unos ojos
y unos hombres que esperan una flecha vestida de arlequín
y un espejo que se suicida en la boca de un muerto
como síntomas de una neurosis de venganzas y de prisiones.
Por toda nuestra vida de intrigas diplomáticas
mi última voluntad
es dejar en herencia mi tripartito avatar
de la siguiente arca de confites:
la manzana
al aroma de una bombilla fundida;
el humo
al oso de seda para que respire panderetas
y mi aire
a los castillos que levantan los desiertos.
Con estas disposiciones, segurísimo estoy,
dejará de salir el sol todos los viernes.


Du sollst noch hier auf Erden
Der Gottheit Tempel werden;
Wie rein, o Seel', wie rein
Muß nicht dein Herze sein!
Begierden und Gedanken
Vorsichtig halt in Schranken
Und wart auf Gottes Hut,
Wie sonst ein Priester tut!


Jak sto let by se vrátilo a rozpřáhlo se smrti kosou.
Zas pouze písní žili jsme v chudobných osiřelých zdech,
budoucnost naše neznámá jak vidina šla nohou bosou
po zimních cestách umrzlých: byl poryv větrů její vzdech.


Non l'annullàr: non vinsela
Il fato e la sventura;
Non con la vista impura
L'infausta verità.
Dalle mie vaghe immagini
So ben ch'ella discorda:
So che natura è sorda,
Che miserar non sa.


La jupe est à faire rêver,
Et si loin de la crinoline
Que l'Empire seul put trouver !
La jupe est à faire rêver,
Collante et qui semble mouler
La jambe longue qu'on devine.
La jupe est à faire rêver,
Et si loin de la crinoline !


„Svatý Jene z Nepomuku,
drž nad námi Čechy ruku,
by nám Bůh dal, co dal tobě,
náš by jazyk neshnil v hrobě!“


cokoliv ještě v srdci dlí
a tajemně je hněte:
to vše jsem nalez’ v oku tvém,
v němž živá láska květe.


De manhã
Ao meio-dia, à tarde,
À noite,
A noite na fac
Nos profundos
E magoados olhos  fundos
A noit
Na noite,
Pleno encontro de tudo,
De todo


新月上林端
林端白露溥
芭蕉不解意
叶叶向栏干


O wie so selig muß doch sein
Ein Vöglein in den Lüften,
Die Nachtigal beim Bächelein,
Der Fuchs im finstern Klüften,
Die Schlang' im Busch, ein Fisch im Meer,
Der Teucher in den Seen,
Der edler Hirsch, so hin und her
Mag in den Wäldern gehen!
Die Thier' in ihrer Einsamkeit
Die dörfen sich nicht klagen,
Noch, wie ich muß, zu jeder Zeit
Sich mit Gedanken plagen;
Sie suchen ihre Freud' und Lust
In Wassern und in Weiden,
Und ihrer keinen ist bewust,
Was seufzen sei und leiden.
Die Freiheit ist ihr höchstes Gut,
Ihr einig All, ihr Leben;
Ich aber, wie ein Schlave thut,
Muß stets in Sorgen schweben;
Ich bin verstricket Tag und Nacht
Mit schweren Liebesbanden,
Ja, werde durch der Schönsten Macht
Fast ganz und gar zu Schanden.
Ach, möcht' ich nur so glücklich sein
Wie die, so mit den Flügeln
Sich schwingen in die Luft hinein
Und wohnen auf den Hügeln:
Die wißen recht, was Freiheit ist,
Was scherzen heißt und lieben;
Ich aber muß, durch fremde List,
Ohn' Ende mich betrüben.
So wünsch' ich, wie die Nachtigal
In Einsamkeit zu singen
Und wie ein Hirsch durch Berg und Thal
In Freiheit herzuspringen,
Ja wie die Schlang' in finstrer Höhl'
Auch einst mich frei zu machen.
So kan mein hochbetrübte Seel'
Im Wunsch auch herzlich lachen.


Tantôt, la lance au bras, le Cosaque intrépide,
Debout, le corps penché sur son coursier fougueux,
Passait comme l’éclair, et, dans son vol rapide,
D’un tourbillon de neige enveloppait nos yeux.


Zpívá! Podle rhythmu v tichém letu
laškujíce, vznášejí se s květu
na květ, s jabloňové vonné větve
snové tvoji, mladé naděje tvé,
zlatokřídlí motýli.


Sie aber trotzte wild und keck,
Ob auch die Lippen brannten,
Stets an des Markts geschäft'ger Eck
Den bärtigen Bekannten.
O Leid um all die frischen Küss –
Sie hatte kein Erbarmen,
Sie fluchte, schrie, und ach, sie riß
Sich los aus allen Armen!


Und will dann höher schweben
Hinauf zum ew'gen Tag
Und danken für Dein Leben,
So gut es danken mag,


Fia na primavera, entre as amora
A tua seda de ouro, que nem usas
Mas que faz tanto bem a tanta gent


»Sag an! wer sind die Wächter treu?«
»Meine Augen blau allstund.«
»Sag an! wer ist ihr Sänger frei?«
»Der ist mein roter Mund.«


Wie mancher Heloise glühend Herz,
Im Kampf mit Pflicht und Leidenschaft erkrankt,
Hat bis zum lezten Schlag mit Todesschmerz
Hier zwischen Abelard und Gott geschwankt!


Auf deinem Grabe saß ich stumm
In lauer Sommernacht;
Die Blumen blühten rings herum,
Die schon dein Grab gebracht.
Und still und märchenhaft umfing
Ihr Duft mich, süß und warm,
Bis ich in sanftem Weh verging,
Wie einst in deinem Arm.


Mě málo který v Čechách zná,
tam málokterý o mně dbá;
já marně volám, marně lkám,
že Slezsko nezachráním sám.


Mert hegyessek az te sebes nyilaid,
Kit megéreznek minden ellenségid,
Midőn ő szíveket általlövöd,
És őket hatalmad alá vetöd.
Óh, Úr Isten, az te királyi széked
Megmarad mindörökké dicsőséged!
Pálcája az te királságodnak
Bizony pálcája az igazságnak.


Indessen dárauf kommt es ja gar nicht an,
Die eigne Plage ist der Bemühung Lohn,
O besser freilich wär's, die deutsche
Sprache nicht also zu radebrechen.


A far, donna, che ’l nodo al fin si spezze
di questa vita che mi ten sotterra
lasciate pur di far l’usata guerra
con l’arme ognihor di vostre empie bellezze;


Herrich, Fürst der Burgunder


Nem mondom, hogy barátod vagyok,
Te se mondd azt soha énnekem.
Ami a gyöngék közt esküszó,
Legyen az közöttünk sejtelem.
Ne legyen szivünknek cégére,
Mint akármi hitvány korcsmának,
Mit a szél elhord, mit pajkosok
Göröngyökkel, sárral dobálnak.


Kdo Athénské kdys nazval „velké zvíře“?
Všem stoletím dav týž jest, krada, hýře,
i kdyby světec umíral, vždy chátra čeká
a loupí, nadává a dravě skřeká.
Co neučinil pro lid Řehoř Velký
kdys před věky! Vše rozdal za života.
Jen o lid v péči, hromadil jak včelky,
a dával bohatě, by skonal chud. Tu rota
ne hladových, leč dráčů nenasytných
dům plení; nikde pokladů, ni zboží.
Msty zlobou z hněvu na hromadu složí
jen knihy, pergameny: oheň pod ně!
Když není jiných loupeží jim bytných,
ať s chudým tělem mře duch bohatý mu shodně,
jenž ukryt v jeho dílech. Hladným vztekům
jen jáhen Petr zachránil je věkům.


Der Drickes sei Kanzler, und nenne sich
Graf Drickes von Drickeshausen;
Die Staatsmätresse Marizzebill,
Die soll den Kaiser lausen.


Řeka Slávská oplakávat bude
Osud růže němé – krvavé,
A tak po luzích mé vlasti všude
Příroda rozpláče hlasy své.


A ku kmotře ku sousedě:
„Nuže kmotra na podpatky,
ukažte jim, jak se vznáší
s nožkou svižnou střevíc hladký!“ –


Ze vzdáleného tvého domova,
jenž tak ti milým byl a drahým,
a na nějž jistě zoufale jsi myslil
a chytal se ho v touze jako záchrany
v hodince smrti kruté, poslední,
přes hory, řeky, doly kostela zvony znějí,
modlitby, lásku, pozdravy,
milenčiny sladké polibky upřímné
a nejvroucnější naše vzpomínky
i toužné vzdechy, beznaděje hořký pláč
na dálný hrob tvůj osamělý
v hrst horských trav ti zbožně vyzvánějí...
Zda aspoň pozdrav domova horoucí,
tu všecku lásku věrnou, již ti posílá,
ty moje drahé mrtvé dítě,
pod chladným hrobu drnem
u věčné noci blaženo ucítíš,
zda čarovnou tou ukolébavkou,
tou luznou pohádkou o domově,
jež ve hrobě ti věčné světlo rozsvítí,
spát budeš klidně, spokojeně na věčnost
a sníti věčně jenom o domově? – –


Laß andre lachen/ laß sie klagen/
laß herzen/ scherzen und was mehr.
Ich dürff kein Zeugnüß/ Herze/ mehr/
als dein bey meinem hingehn/ klagen.
Rosille liebt mich noch so sehr/
als ich beschreiben kan und sagen.


قَد دَخلَنا حَمّامَكُم فَرَأَينا
عَجَباً مِن تَجَمُّعِ الضِدَّينِ
بارِدُ الماءِ وَالوَقودِ جَميعاً
فَهوَ لِلمُستَحِمِّ سُخنَةُ عَينِ
وَبِهِ قَيِّمٌ بَغيضٌ غَليظٌ
عابِسُ الوَجهِ قالِصُ المِنخَرَينِ
قَيِّمٌ غَيرُ قَيِّمٍ خَشُنَت مُد
يَتُهُ وَهوَ ناعِمُ الكَفَّينِ
بِيَدٍ كَالحَريرِ لا يَرفَعُ الأَو
ساخَ تَدليكُها عَنِ المَنكِبَينِ
وَيَدٍ كَرُّها يُغادِرُ في النا
سِ كُلوماً شَلَّت إِذا مِن يَدَينِ
فَخُذوا لي مِنهُ القَصاصَ فَقَد أَو
بَقَني بِالجِراحِ في الأَخدَعَينِ


Y junto al nido el postrimero canto
entona embebecida el ave leda
del sol poniente en el divino canto


Katolickým pěvcům dáváš ruku
za běsného doby naší hluku;
před Bohem i lidmi Tobě čest
zasloužená pojištěna jest.


嚏涕春风欺薄罗
扶头宿酒想轻歌
牡丹花满蛤蜊到
学士其如此夜何


Ach ihr Berge und tiefe tiefe Thal,
Ach ihr seht mein Lieb noch tausendmal,
Ach tausendmal ihr tiefe tiefe Thal,
Ihr steht doch ewig ferne, ich nur bin ihr nah.


Auch sie, die Erde, war bejahrtem Nichts entrissen,
Doch ungestalt und wüst, und wild,
Ein roher Klumpen noch, in kalten Finsternissen
Und schwarzen Fluthen eingehüllt.
Gott schalt die Wasser, und sie flohen,
Und wälzten sich im Donner fort,
Vor ihres Herrschers Drohen,
An den bestimmten Ort.


Manche taten schon so
und wurden stolze Verzweifler.
Aber mächtig macht nur der Glaube;
und Niemand lebt, den sein Tiefstes
nicht noch über die Sonne hinaufweist,
über die Sterne, und weiter.


Und wie, geschmückt mit nie gehoffter Krone,
Die Schäferin, des Königs junge Braut,
Die arglos einst dem fremden Fürstensohne
Im stillen Thal ihr freies Herz vertraut,
Bescheiden jetzt vom purpurhellen Throne
Aufs freud'ge Volk und staunend niederschaut,
So blickt auch sie beschämt herab von oben,
Und weiß es nicht, wer sie so hoch erhoben.


Una voce medesma, una persona
ch al buon Orlando Angelica era parsa
parve a Ruggier la donna di Dordona
che gli ha d amor l anima accesa et arsa
se con Gradasso, o con altrui ragiona
di quei signor di che la stanza è sparsa
a tutti par che quella cosa sia
che piu ciascun per se brama e disia


度溪履险得幽岩
欲去徘徊意尚贪
吏部祝融峰下句
未宜留此付镌镵


Durch die Winde sind die Lüfte
Ohne Fäulniß stets bewegt,
Und gereiniget vom Gifte,
Der sich drin zu sammlen pflegt.
Durch die Wind' und durch die Blitze
Wird die gar zu grosse Hitze,
Die man oft im Sommer fühlt,
Ausgedehnt und abgekühlt.


A mniši mlčeli, však pošmurně
se dívali na to, co počíná,
jen bratr Zeno mlčet nedoved’,
byl lakomý, a líto bylo mu
těch drobtů pohozených, zmařených.
Tak zvolal, hlasem, jenž se hněvem třás’:
„To víra není, pane opate,
to rouhání je, Boha pokoušíš!
Co mluvíš nám o hodech zázračných?
Ty vidíš je snad zrakem proroka?
Neb hody v ráji míníš, posmrtné?“


„Hohó! toť hvězda Svobody,
to hvězda má je!“ vzkřik
a jarým hlasem do zbraně
již volal bratří šik.


„Ne, ne! Zapas za mne husy pouze:
pozdřimla bych zatím sladce, dlouze.


kapının arkasında ne var, kapının


Pro Vás jsem už mnohokráte
kladl duši do řádků;
rád bych dal Vám k potěšení
aspoň pěknou pohádku.
Jako světici Vás chovám
v nezkalených citech svých;
krásu Vaší dobré duše
viděl jsem Vám na očích!


Jeden za druhým se plaší,
nestačí je držet braši.


وَعَصرِ الرِضا إِنّي لَدَيكَ لَفي خُسرِ
بِمَطلي وَقَلبي فيكَ لَم يَرضَ بِالصَبرِ
وَوَعدُكَ مُحتَاجٌ إِلى فَسحِ مُدَّتي
وَرَبُّكَ أَدرى ما تَخَلَّفَ مِن عُمري
وَفُرطُ التَقاضي يوهِمُ الناسَ أَنَّني
هَجَمتُ وَاِستَنزَعتُ ذَلِكَ بِالقَسرِ
فَإِن صَدَّ عَن إِنجازِهِ المَنعُ فَاِنعِموا
بَعُذرٍ فَإِنَّ العُذرَ أَسوى مِنَ الغَدرِ


Tanto fu presto di quei razzi il lampo
al viso, che smarrito
divenne, e sbigottito — caddi a terra.
Parvemi d'una fiamma esser coverto
nella quale arsi; or più che allora avampo.
Omè, ch'io fui ferito
da quel che m'ha nutrito — e or mi fa guerra,
io dico Amore, al qual fui prima offerto.
Egli ha tal pena poi 'l mio cor sofferto,
però che senza merto — vive amando,
ond'io vo' gir pregando
Amor e Iove e 'l cielo e ogni stella
che l'alma, come pria, torni novella.


Sein Seit ward ihm zerschnitten
Mit einem scharfen Speer,
Damit hat er zersplitten
Die Hölle samt der Erd.
Gott tröstet den Gefangnen,
Drey Wünsche waren ihm ergangen
Gegen diese heilige Zeit.


Personen


a l'intelecto mio tanta scïenza,
ch'i' non vi sïa fra i altri profano
ne l'obscuro partir nostro mondano,
pieno d'inganni et d'oscura falenza.


Jak oženil se, těžko uhodnouti,
měl ženu však i dítě, poupě malé...
Čím ale vše to? On jen v duši hloubal
a o čems přemítal a bádal stále.


Těch dnů my už se nedožijem, starče.
Už oba slyšíme, jak nůžky břitké
Atropos k přestřihnutí rozevírá.
Ty, Filomele, nezradíš to místo,
kdyby snad mě smrt dříve odvolala.
Byl jsem ti bratrem... z živých mám jen tebe...
a z mrtvých tuto... Motyku mi podej,
sám vykopám jí místo k odpočinku.
To stáří nahrne tak vodu v oči...
– kde je ten nástroj? Ah tak, neviděl jsem.
Ba, stáří a ty všecky plody jeho,
že člověk vidí jenom to, co bylo
a ne víc, co je. A my pohřbíváme
svět celý s tímto čistým bílým božstvem...


野人谈舌久不掉
上客高轩何日过
又恐柴门不容辙
旋锄幽径剪庭莎


Wenn still mit seinen letzten Flammen
Der Abend in das Meer versank,
Dann wandeln traulich wir zusammen
Am Waldgestad im Buchengang.


Dein Hand und Schatten hat bedekt
Uns, die wir waren sehr erschrekt:
Du hast beschirmet unsern Leib,
Auch Hauß und Hof, Guht, Kind und Weib.


Quando cadono le foglie, quando emigrano gli augelli
E fiorite a' cimiteri son le pietre de gli avelli,


Mein Gott, mein Gott! wi heimlichst ist dein werken?
Di rothe Ell mas mich erschrekklichst hart.
Ich konte kaum dein inneres mehr merken,
Als schwartzes feur verschlung des Rothen art.
Wi gros vor mit Maria war mein freuen:
So menschlich ward ob so vil fäll mein schreien.


Contra la ley de Amor soy tan cobarde
que aun el mismo dolor pedir no oso
tanto tiempo de venia y de reposo
que me pueda quejar, aunque es ya tarde.


v doméně krásy. Řád je v jeho shonu.
A proto v jeho stopu mníš-li v snažení,
v před milky zrak ať též ti okazuje.
Na srdce pěšinách. Ve výspě ticha.


Die Weisen aus dem Morgenland
Die suchten Gott, bis daß sie ihn gefunden;
So sey dein Eifer auch bewandt.
Auf! suche ihn in allen deinen Stunden.
Wo aber findest Du nun deinen Seelen-Hort;
Im heilgen Biebel-Buch, in seinem heilgen Wort.
Drum auf! und suche mit Verlangen,
Damit du Jesum mögst empfangen.


Gottes ausgefallne Güt /
tausend mahl viel schöner blüht /
als der weisse Weichsel-Garten.
Ach ich will auch noch erwarten /
mit der Gott-beliebten Zeit /
Herzergetzungs-frische Früchte /
gebend Himmlisch Lobgerüchte
Gott in Zeit und Ewigkeit.
Daß in Gott versenkt Verlangen /
ist bereit in Würckung gangen.


Der Garten ist so stille,
Kein Nord bricht da hinein;
Drin, ist des Herren Wille,
Soll ew'ger Frühling sein.


Domluvil a housle hladil,
usmál se a k dveřím kráčí...
„Stůj a řekni,“ zahřměl magnát,
„co zpěv čtvrté struny značí!“


Penteio com os dedos
os cabelos
deste arcanjo


Porque me siento morir
y quiero esta muerte mía,
porque temo la agonía
que me queda por vivir,
no me dejes persistir
en esta pobre existencia
y si atisbo Tu presencia
mientras muero cada día,
¿qué me importa la porfía
de los que ocultan Tu ausencia?


Ich möchte alle mein Gebein
an Fingern abezehlen/
sie haben aber Lust allein/
mit Würfelspiel mich quälen;
wann sie die Schantz (O Sünd! O Schand!)
üm meine Kleider schlagen/
nach Behagen
Loß werfen üm Gewand/
das ich am Leib getragen.


Oh, kde as ona, jaký los ji stihl,
co v úděl as jí v náruč vrhnul svět?
Zda bloudí ještě v onom sadě luzném
a spřádá snů, snů lásky pestrý svět,
v košatých lip a olší vlažném stínu?
Či v kadeř kdos jí zatknul rozmarinu?!...


Che giova la cagion de' nostri guai
Cercar con gran disio dovunque guardi,
Anima semplicetta, poi che tardi
Da lei per noi mercè s'impetra omai?


Ach wann wird's sein, daß ich erschein',
In deinen Freuden droben?
Ach wann werd' ich erschauen dich
Auf deinen Thron erhoben?


Není už vzteku v srdci mém,
není už jedu v slovech mých –
Radost jen není v srdci mém,
radost a smích a smích a smích.


Die Landarmee in der verkehrten Welt
Besteht aus Hunderttausend kleinen Knaben,
Die blutigrothe Uniformen haben,
Auf Steckenpferden durch die Straßen traben,
Und in Casernen und in Zelt und Feld
Verprassen ihrer armen Väter Geld.


五营河畔列旌旗
吹角鸣鼙日暮时
曾是信陵门下客
两回相吊不胜悲


Ma pesa la menzogna terribilmente! O maschera
fittizia che mi esaspera nell'anima che sogna!


Lebst dem Freunde, der entzückt
Deine schönen Kelche pflückt,
Wenn der Lenz erschienen;
Ihm enthülle deinen Werth;
Nur des Edlen Beifall ehrt:
Such' ihn zu verdienen!


Po bouřných převratech leckomus bývá přáno,
na lůžku zlatém že se vzbudí jednou ráno.
Z prvu je štěstím svým omámen,
má za to, že je to sen –
na všechny lidi se usmívá jen.


Doch baute der Noah sein viehmäßig Haus,
Und hängte den Schild auch des Schwanen heraus,
Thut Menschen und Vieh drein stecken,
Und lustig den Hergott dann wecken.


Apparve luce, che rendé splendore,
che passao per li occhi e 'l cor ferìo,
ond'io ne sono a tal condizione:


Gott, der Du bist das höchste Guht,
Das uns erquikket Hertz und Muht,
Wie schön bist Du geschmükket!
Wen ich in diser Leidenszeit
Betrachten mag dein' Herligkeit,
So werd' ich gantz entzükket.
Es wird die höchste Pracht der Welt
Allein durch Dich, Herr, fürgestelt.


Proč mlčet mám? Ó, vzpoury neboj se!
Vždyť miluje tě přec ten dobrý lid.
Ty slyšel’s to! Co na tom záleží,
že otci tvoji jeho vraždili,
že z počátku jej v krvi dusili
a pozděj šlapali ho do bláta,
že posud noha tvoje kope jej?
On kupí růže, když sem zavítáš,
a pálí kadidlo a klaní se.
Ó, mandarine, opakuj nám přec
zvěst dojemnou o lásce národa.


Não é o vago
Epicurismo de sentir a vida
Deslizar e passar que me apavora;
É a íntima alma deste deslizar
A qual fitando negramente me entrega
A pavor  ()


Erba felice, che già in sorte avesti
di vento in vece e di temprato sole
il raggio de' begli occhi accorti onesti
e l'aura di dolcissime parole,


DIE DÄNEN:


Le Roi


Ihr Sions-töchter, die ihr nicht
In Babylon mehr steht,
Und ohne falsches secten-licht
Dem einem lamm nachgeht:


Die Schmach ist aus; der ehrne Würfel fällt!
Jetzt oder nie! Erfüllet sind die Zeiten,
Des Dänenkönigs Totenglocke gellt;
Mir klinget es wie Osterglockenläuten!


Und was dich freute, und all, was dein,
das sollt für immer verloren sein?!


La amarillez y la flaqueza mía,
El comer poco y el dormir perdido,
La falta cuasi entera del sentido,
El débil paso, y la voz ronca y fría;
La vista incierta, y el más largo día
En suspiros y quejas repartido,
Alguno pensará que haya nacido
De la pasada trabajosa vía:
Y sabe bien amor, que otro tormento
Me tiene tal; y otra razón más grave
Mi antigua gloria en tal dolor convierte:
Amor solo lo sabe, y yo lo siento:
Si Fili lo supiese: ¡oh mi suave
Tormento, oh dolor dulce, oh dulce muerte!


Käm' uns Homer zurück ins Leben,
Und fühlte diesen Drang und Zug;
Würd' er die Schuld dem Gürtel geben,
Den Venus um den Busen trug.


Er starrt zu Boden und reitet fürbaß.
»O Herr! Gebieter! wie schaust du so blaß?«
Doch Ragnar blickt nicht empor;
Mag bluten sein Renner mit wankendem Schritt,
Er spornt ihn zur Eile und hemmt nicht den Ritt,
Bis er steht an der Hauptstadt Thor.


Auf, eilt euch, schnell!
Ihr Rosse munter!
Der Tag wird hell,
So fliegt hinunter!
Daß auch mein Herz
Den Segen finde,
Und jeder Schmerz
Im himmlischen Taumel verschwinde!


Aus wie vielen Elementen
Soll ein echtes Lied sich nähren,
Daß es Laien gern empfinden,
Meister es mit Freuden hören?


Dívko, zlatá dívko!
Až se uvidíme,
Pak si teprv všecko,
Všecko si povíme.
Ach, já myslím marně,
Mluvím jako děcko;
Až tě spatřím, pak, ach!
Zapomenu všecko.


Ein so Blut-durstigs Löwen-Hertz
Gehabt hat Phalaris, 10
Daß einen Ochsen er von Aertz
Zur Marter giessen ließ/
In welchen er gesperret eyn
(Der Meister 11 müßt der erste seyn)
Die Menschen/ und im Feur
Verbrennet ungeheur.


Sin pan, sin techo, en su mirar se advierte
vívida luz que el ánimo serena,
la limpia claridad de un alma buena
y el augusto reflejo de la muerte


Liebes Mädchen! sahst du nicht, wie gestern
Ich auf hohem Berge lang gelegen,
Blickend auf das weiße Kreuz im Tale,
Das die Flügel deines Fensters bilden!


ربَّ يومٍ إذ حكينا ما لدينا
وقصصنَا
قد أطلت ذقنُ محجوبٍ علينا
فرقصنا
ماجتِ الأرضُ ومادت بالسرور
والحياة
مقبلاً يقرعها قَرعَ الأمير
بعصاه
رب ذقن قد تجلت حول ثغرٍ
باسمِ
وتدلت بدلالٍ فوق صدرٍ
أعظمِ
هي روحٌ هي قديسٌ عظيم
للتبرك
شعرُ شمشون هو السرُّ القديم
وَهيَ سرُّك
هي للأزمةِ في مصرَ دواء
وعلاج
وعن السودانِ صوتٌ ونداء
واحتجاج
تفهمُ القولَ وتصغي للكلام
سامعَة
وهي للآدابِ والعلمِ التمام
جامعَة
زادها الله ولا زالت عليك
تتمادَى
وأراني فرعَها في قدميك
يتهادَى
وأراني وَجهَك البدر التمام
ها هنَا
أنت مدعو لديهم كلَّ عام
وأنَا


Nás Žižka spasil s bratry cepem, palcátem,
když v cizácké ty roty pral
i v zrádce pod domácím kabátem.


Das fleischlich hertz beschneidet
Von aller bösen lust/
Euch von der Welt abscheidet/
Alß hochzeit Gäst euch ruft/
Hasset den Rock des fleisches/
Zieht an die g'rechtigkeit/
Ein Heilig's/ Reines/ Keusches/
Vnbefleckt Hochzeit kleid.


„Mír bez anexí!“ – dokud teče do bot.
Leč zdaří-li se jedna pranice:
Chcem užít plně vítězových svobod
a zaokrouhlíme si hranice!


J’aime encore le nez des Juives, pâle et fin,
Dont la narine rose anime le confin
De la joue, et palpite et s’enfle sensuelle.


Ninguno puede huir su fatal suerte;
nada pudo estorbar estos espantos;
ser de nada el rumor, ello se advierte.


Kevés, de nagy, mit szólni akarok:
„Ember, világ, természet, nemzetek!
Ha van jog földön, égben irgalom,
Reám és kínaimra nézzetek!”


No mientas cabelleras diáfanas, ardientes goces,
columnas de pórfido, celestiales anhelos;
no mientas un cuerpo dichoso rodeado por la luz
como esa barca joven que desprecia las ondas.
No engañes con tu tibieza de astro reluciente
—fuerte valor para buscar la vida,
para trazar la germinante estela
donde el amor como la leche fluye.
No.
La realidad votiva aspira a ese jardín de palmas
donde los seres convertidos en lanzas
todavía te buscan, azul topacio u oro
que te escapas sin cielo por otros paraísos.
Amar el cuello enfebrecido
que roto al pie de un mármol solo
retiene su sangrienta llamada
como ese corazón que contiene su anhelo.
El frenesí de la luna y los besos,
mezclados como sangres en la puerta cerrada,
donde claman los puños de los que nunca vivieron,
de los que muertos mutilados flotan en aguas frías.
Paraíso de lunas sajadas con desvío,
con filos de vestidos o metales dichosos,
aquellos que no amaron porque sabían siempre
que el polvo no circula ni sustituye a la sangre.
Amar a esa luz violeta los párpados cerrados,
donde un ave no puede guarecer su temblor,
donde todo lo más algún pétalo frío
amanece de nácar imitando a lo vivo.
Esa pesada puerta jamás girará.
Un rostro o un peñasco, una canción o un puente milenario
unen el hilo de araña al corazón del monte,
donde la muerte vida a vida lucha
por alumbrar la pasión entre el relámpago que escapa.
Una mano del tamaño del odio,
un continente donde circulan venas,
donde aún quedaron huellas de unos dientes,
golpea un corazón como mar encerrado,
golpea unas encías que devoraron luces,
que tragaron un mundo que nunca había nacido,
donde el amor era el chocar de los rayos crujientes
sobre los cuerpos humanos
derribados por tierra.


Večery tiché na silnici bílé –
ó, proč jen vzpomínek mi budí cit,
proč nejsi tu, by duší našich spolu
se dotekl ten mír a sen a klid!


Quem este haja de ser imaginando,
Em quem tão nobres partes concorressem,
De Etol se lembra: e bem considerando
A fé, ciência, e valor, que o enriquecem,
O chamou ante si.  Disse: Obrando
Em favor nosso, os quatro, que florescem
Hoje no mundo em armas, nos trouxeste,
Com Deus (se a mi obrigaste) mereceste.


Perdona dunque, Amor, sei dolce e umano!
Perdona tu, mia dea, scusa el fallire,
ché mal sta sana mente in corpo insano.


E come aquila intenta a quel bel sole,
ch'ogni men bel pensier fuor di lei sgombra,
in lui quanto più può si specchia e terge.


She made it plain, that Human Passion
Was order'd by Predestination;
That, if weak Women went astray,
Their Stars were more in Fault than They:
Whole Tragedies She had by Heart;
Enter'd into  Part:
To Triumph in her Rival's Blood,
The Action certainly was good.
How like a Vine young  curl'd!
Oh that dear Conqu'ror of the World!
She pity'd  in Age,
That ridicul'd the God-like Rage.


From  thus disclos'd, a Monarch's Mind
May form just Rules to chuse the Truly-Great:
And  weary'd with Distresses find
Whose kind Endeavours most befriend the State.


Nun stimmt sie wieder mir den Psalter
Die liedervolle Maienzeit
Und gaukelnd schwebt um mich der Falter,
Das Sinnbild der Unsterblichkeit.


Durch Wald und Feld, um Berg und See
Sprießt wuchernd auf ihr altes Weh
Und grünt in Zweig und Ranken
Und dunkelt in dem Himmelsblau
Und zittert in den Tropfen Tau,
Die an den Gräsern schwanken.


ضَلّوا وَقادَهُمُ إِمامُ ضَلالَةٍ
قَد كانَ بَدَّلَ دينَهُم تَبديلا
ما زالَ يَحمِلُ دائِباً أَوزارَهُم
حَتّى أَتَيتَ بِرَأسِهِ مَحمولا
فَلِيَهنِكَ الظَفَرُ الَّذي أوتَيتَهُ
وَتَرَدَّدَ الأَعداءُ عَنكَ نُكولا


Por tanto pues en vos tan firmemente
está la fe y lealtad con mano armada
se esfuerce el corazón que es generoso.


O mar que geme, o mar que brame e que soluce,
E, em blasfêmias, em pé se ponha ou se debruce;
Ou se alastre, a fremir, por todas as distâncias,


Ach Wirth nun hab Gedulte
Mit mir ein kleine Zeit,
Es ist nicht gros die Schulde,
Vielleicht sich bald begeit,
Daß ich dich zahl mit baarem Geld,
Drum lasse mich von hinnen,
Ich zieh nicht aus der Welt.


BUT let not chief the nightingale lament
Her ruin'd care, too delicately fram'd
To brook the harsh confinement of the cage.
Oft when returning with her loaded bill,
Th' astonish'd mother finds a vacant nest,
By the hard hand of unrelenting clowns
Robb'd, to the ground the vain provision falls;
Her pinions ruffle, and low-drooping scarce
Can bear the mourner to the poplar shade;
Where, all abandon'd to despair, she sings
Her sorrows thro' the night; and, on the bough
Sad-sitting, still at every dying fall
Takes up again her lamentable strain
Of winding woe, till wide around the woods
Sigh with her song, and with her wail resound.


A náhle vstává, než se člověk nadá,
jak chmura těžká rázem přichvátá
a člověk zmámen do tmy její padá,
čím’s neviděným stržen do bláta...


Ich hab wie ein verstocktes Kind
Den Vater, ach, verlassen!
Und bin gerennet wild und blind
Auf meiner Bosheit Gassen.
Ich habe meine Pflicht und Schuld
Ihm leider nicht erzeiget,
Noch vor der väterlichen Huld
Mich nach Gebühr geneiget!


Mein Auge starrt staunend
In die leuchtende Blende,
Die wachsend fortglüht,
Als sei nimmer ihr Ende
Die lichtlose Nacht ...


自分书生他未暇
物外人来偶清话
老聃主见一字虚
庄叟寓言专是化


	E parm'esser nel loco dove fatto
fu, d'un, settantadue, sanza disposta:
sì nuove lingue sento in ciascun atto.


采遍山城草木芽
百年老树尽枯槎
眼前多少闲田地
雨后春耕有几家


佳人睡觉失青山
恶毒心肠卖笑颜
认得皮毛一归去
花枝无艳虎全斑


ZV der Zeit oder in den Jarn/
Da die Richter regierten/
(Weil damals noch kein König warn/
Die das Regiment führten)
Ward mangel am täglichen Brot/
Bey den Israëlitern.
Wegen derselben Hungersnoth/
Zog zu den Moabitern/
Ein Bethlehemitischer Mann/
Eli Melech mit Namen/
Als ein Frembdling kam er da an/
Sein Söhn auch beyd zusamen
Folgten dem Vater ohn Verdrieß/
Es war ihn nicht zu wider;
Auch sein Weib das Naemi hieß/
Ließ sich bey ihm da nieder.
(Hie haben ein Exempel wir/
Gar schön/ daß gleicher massen
Einem ehrlichen Weib gebühr/
Ihrn Mann nicht zuverlassen.)
Wie sie nun meynten in der Ruh/
Ihr Nahrung zu erwerben/
Da sandte Gott ungluck herzu/
Vnd ließ den Mann hinsterben.
Naemi zu derselben zeit/
Blieb sitzen nach im Leide/
Im Witwenstandt voll trawrigkeit/
Mit ihren Sönen beyde/
Die Mahlon und Chilion genant/
Vnd ihnen liessen trawen
Zur Eh daselbst im frembden Land/
Zwo Moabitsche Frawen.
Arpa die ein mit namen hieß/
Ward dem Chilion gegeben/
Der Mahlon sich mit Ruth einließ/
Ehlich bey ihr zu leben.
Bey zehn jahr/ hört doch was geschach/
Wohnten die beyde Brüder/
Im Land Moab/ da kam hernach/
Von Gott das ungluck wider/
Die jungen Männer sturben hin/
Mahlon und Chilion beyde.
Naemi wust in jhrem Sinn/
Das mal von keiner Frewde/
Denn sehr groß war jhr hertzenleid/
Weil sie so gar verlassen/
Von jhren lieben Sönen beyd/
Vnd vom Mann gleicher massen.
Sie macht sich auff zog wider fort
Auß von den Moabitern/
Weil die Thewrung hatt auffgehort/
Bey den Israëlitern/
Vnd widerumb da war Getreid/
Davon sie kondten leben;
Drumb sie sich da zur selben zeit/
Wolt wider hin begeben.
Ihr zwo Sohns Frawen folgten ihr/
Vnd liebten sie mit Trewen/
Naemi sprach: Zieht nicht mit mir/
Hernach möchts euch gerewen:
Kehrt widerumb in ewer Stadt/
Der Herr woll euch beywohnen:
Die grosse liebe und Wolthat
Euch wiederumb belohnen.
An den Todten vnd auch an mir/
Habt jhr viel guts geübet/
Gott geb jeder ein Mann dafür/
Von dem sie werd geliebet.
Also küsset Naemi sie:
Die beyde junge Frauwen
Gaben mit weinen Antwort/ wie?
Wolt ihr uns das zutrawen?
Vnser hertz ist zu euch gericht/
Wir wollen nicht umbkehren/
Seyt uns darinn zu wider nicht/
Wolt uns dasselb nicht wehren.
Sie antwort: Warumb wolt ihr doch
Gehn mit mir alten Weibe?
Werd ich denn auch itzt haben noch
Mehr Söhn in meinem Leibe/
Die ewer Männer möchten seyn?
O nicht! drumb zieht von hinnen/
Vnd last mich armes Weib allein/
Thut euch doch recht besinnen;
Wenn ich mir gleich die Hoffnung macht/
Mehr Kinder zu erlangen;
Ja wenn ich mich auch diese nacht
Ließ von einm Mann umbfangen;
Ja wenn ich auch schon allbereit
Itzt Söhne hett geboren/
So wern sie doch noch klein zur Zeit/
Ewr warten wer verloren.
Wiewol mir ubel ist zu muth/
Groß noth hat mich umbfangen;
Dieweil des Herren Hand und Ruth
Ist wider mich außgangen.
Weinend sie diese Wort außbracht/
Die zwo hatten mitleiden;
Die Arpa aber sich bedacht/
Küßt Sie im hinwegscheiden.
Ruth aber hatt ein andern Sinn/
Zu bleiben sie begehret/
Naemi sprach: Zeuch du auch hin/
Weil dein Schwägrin umbkehret
Zu ihrem Gott und Volck/ sie sprach/
Niemand wirds ubel deuten/
Daß du derselben folgest nach
Vnd gehst zu deinen Leuten.
Ruth gab darauff zur Antwort jhr:
Wie? solt ich gleicher massen
Auch kehren umb? Gott sey dafür/
Daß ich euch solt verlassen.
Darumb mir nicht zu wider seyt/
Ich bitt last es geschehen/
Sey wo es woll/ nah oder weit/
Will ich mit euch hingehen.
Denn also hab ich mich bedacht/
Laß mich davon nicht treiben/
Wo jhr werd bleiben über Nacht/
Da will ich auch mit bleiben.
Ewer Volck soll auch mein Volck seyn/
Ewr Gott mein Gott imgleichen.
Trewlich und gut ichs mit euch meyn/
Will nimmer von euch weichen.
An dem orth da jhr sterben werdt
Vnd ewer ruhe haben/
Da will ich in derselben Erd
Mich lassen auch begraben.
Der Herre thu mir das und diß
Laß ichs dazu nicht kommen/
Der Todt euch und mich scheiden müß/
Mein meynung habt vernommen.
Alß nun Naemi mercket/ was
Sich Ruth hat fürgesetzet;
Ihrs leides sie zum theil vergaß/
Der Antwort sich ergetzet/
Ließ ab mehr ein zu reden jhr/
Vnd gingen beid zusamen
So lange/ biß sie nach begier
Zu Bethlehem einkamen.
Die gantze Stadt diß bald erfahrt/
Vbr ihnen sich erreget/
Die Weiber/ da es lautbar ward/
Worden auch sehr beweget/
Vnd sprachen zu ihr/ ist das die
Naemi/ so vor Jahren
Lang bey uns hat gewohnet hie?
Was ist ihr wiederfahren?
Sie sprach: heist nicht Naemi mich/
Weil sich mein lust geendet/
Sondern Mara heist mich/ bitt ich/
Gott hat mein Hertz gewendet/
Sehr bitter mir dasselb gemacht/
Vnd michs auffs höhst betrübet:
Leer hat er mich zu hauß gebracht/
Vnd der Mann/ den ich liebet/
Hat er von mir genommen hinn/
Beider Söhn mich beraubet;
Von hertzen ich drum trawrig bin/
Ja mehr denn man mir glaubet.
Darumb bitt ich daß jhr nicht mehr
Mich woll't Naemi nennen/
Denn wie mich hat betrübt der Herr/
Geb ich euch zu erkennen.
Es war aber zur selben zeit
Zeitig und reiff der Samen/
Daß jedermann im Feld arbeit
Da die beid wider kamen.
Die Gerstenernd ging eben an/
Hört wie Gott all's regieret:
Wer ist doch der außreden kan
Wie er die seinen führet?


Seht das holde Mädchen hier!
Sie entfaltet sich im Spiele;
Eine Welt erblüht in ihr
Zarter, himmlischer Gefühle.
Sie gedeiht im Sonnenschein,
Unsre Kraft in Sturm und Regen.
Heilig soll das Mädchen sein,
Denn wir reifen uns entgegen!


Doch lauter immer wird das laute Treiben,
Fest drück' die Stirn ich an die feuchten Scheiben,
Da ist es mir, als ob mein Ohr es träf':
»Kennst du den Platz da drauß? Kennst du ›La Grève‹?«


Schöne Weiber sind der Himmel, greuliche, die sind die Hölle,
Dort für Augen, hier für Sinnen. Wie man sich gleich nun geselle,
Halten beyde für den Beutel dennoch Fegefeuers stelle.


Messias, komm! gib endlich Licht!
laß endlich unsre Sehnsucht landen!
So jammert ihr – und habt noch nicht
den ersten großen Mann verstanden.


Die frauen seind mit der lieb pracht
und mit der schönheit höchsten macht
so unvermeidenlich gezieret,
daß ihr holdselige gestalt
allein regierend, ohn gewalt,
über die herzen triumfieret.


انظر إلى لاعب الشطرنج يجمعها
مغالبا ثم بعد الجمع يرميها
كالمرء يكدح للدنيا ويجمعها
حتى إذا مات خلاها وما فيها


Čtyři koně na záhoně,
až se práší.
Komu patří, milí bratři?
Satanáši.


In allen Ständen ist Gesetz!
Wer nach Gesetzen lebt,
Zieht all' die Freyheit in sein Netz,
Die Herz und Geist erhebt!


Přemítá v tichém lkání
a k srdci tiskne dlaň:
„Což má nás stále hubiť
domácí války saň?


Hinab zur Kühle, dort im Felsengrund!
Empor im Schweiß auf steilen Tannenpfaden,
Lern' wieder leben, und du wirst gesund!


geçmeyen bir kokuydu yaşlılık kokusu mu


Die Wimpern senk' ich vor dem Licht;
Erst nach und nach in ganzer Fülle,
Wie es kein Erdenschatten bricht,
Kann ich es schauen, ohne Hülle.


Itt egy nagyreményü hires ifju bajnok.
Haj, de hogy kivillog szemébül a zsarnok!
Annak láng az esze, istene dicsőség,
De csak szolgálója lenne a feleség.


A nadie importa nadie. Que asesinos
de otros que serían matadores
componen la corteza de la tierra.
Delatan lenguas frías sus venganzas,
y un pueblo universal ulula odios
encima de la sangre derramada.
¿Qué puedo yo crear; quién hace lirios,
de no ser Dios potente, de este cieno?
¿Quién puede remediar mi incertidumbre,
de no ser Dios eterno, en esta charca?
¡Soñar mis sueños yo, aquellos sueños
de esbeltos palmerales levantinos;
beber brisas salobres, yo, sedienta,
oyendo sollozar por los alcores!
¡Mis años de ilusión, mi fuerza ardiente
librada de mi cuerpo dominado;
mis sueños del amor que nunca llega
colmando aquel soñar de tanto espíritu!
¿Qué hacemos ahora aquí, quién nos requiere
si no es para colmar nuestro fracaso?
¡Oh tristes del llorar, sumad mi queja
al negro de la noche sin orillas!
Muy largo es el dormir sin esperanzas.
Muy largo y muy profundo, despertarse.
Y busco entre vosotros, los ajenos,
la calma de inefables beatitudes.
—Hay hombres que no quieren ser el eco
de tales resonancias dolorosas.
Mujeres sin dolor, cuerpos de sexo
que empapan su animal perseverancia—.
¿Quién dijo que la voz del que clamara
podría desnudar indiferencias?
¡Que clama mi dolor por lo que sufren,
y estoy sola en amor por cuantos lloran!
¡Decir mis sueños yo, la más doliente
que puso en este mundo sus pisadas!
Contaros que en el sueño de mis ojos
anidan las augustas majestades
de almas sin temblor, sin una sombra,
cubiertas por la flor de mis canciones!
Dormir y no saber; dormirme toda
y nunca despertar de mi distancia...
¿Qué puedo yo ofrecer, qué luna dulce
habría de alumbrar por mis palabras?
Volvedme a mis fronteras, nieblas frías;
volvedme a mi no ser; al gran seguro.
Están sin luz las sendas; los atajos
bañándose en la sangre derrochada.
En dientes sin blancor gimen pedazos
de carnes en agraz. Balan su ira
los castos y en temor, que nada impiden.
Transcurre todo así; bilis y sangre
debajo de los puentes lujuriosos.
Codicias y ruindad, grandes altezas
imperan bien aquí, donde yo clamo.
¡Abridme como res que todos matan,
sacad mi sangre entera, destruidme,
que quiero deshacerme entre vosotros!
—¿Soñar mis sueños ya..., decir mis sueños
en este mismo idioma de lamento?
¡No voz del mundo y mía; voz humana
que entiendan y desprecien los humanos!
Celeste y misterioso oído mío,
augusta majestad que me responde:
¿en qué pozo de luz, en qué caverna
de minas sin hollar puedo decirte
la enorme angustia mía, mi ternura,
inútiles las dos? ¡Cómo las siento
secándome la fe de mi destino!


金作盘龙绣作鳞
壶冰楼阁禁中春
君王避暑来游幸
风月横秋气象新


»Warum hältst du dich uns so fern?
Eine Lieb' ist der andern wert.« –
Ich würd' euch lieben herzlich gern,
Wenn ihr nur liebenswürdig wär't.


王氏家山昔在兹
陆机为赋陆云诗
青莲香匝东西宇
日月与僧无尽时


Wir haben Tag und Nacht
Gesessen und gedacht,
Und sahen fest und unverwandt
Auf unser theures Vaterland,
Sogar bei jedem Schmause, ja Schmause.


Però pensando chi criò 'l pensiero,
Tra noi mandar sì chiara margherita,
Trasse dall'uno e dall'altro emispero,
E con potenza assoluta e 'nfinita,
Quel bel gioiel, quel vasel puro e 'ntero,
Quella bell'arca, ch'ognuno oggi addita,
Per chiudervi entro la gioia celeste,
Sì che al vestito ugual fusse la veste.


名满人间未足多
胸中万顷著烟波
松江风月无人见
谁与玄真画钓蓑


Herr, du hast lassen werden
Das blaue Sternen-Dach;
Du hast gemacht die Erden,
Der Menschen Schlaff-Gemach.
Dein' Hand ist starck und mächtig,
Dein Nahm' ist groß und prächtig,
Dein' Herrligkeit und Zier,
Die pranget für und für.


Er rief: was ich gesagt/ sey itzo Sonnen-klar/
Und suchte gleich darauf ein ihm beliebtes Paar.
Dem gab er sie/ und sprach: den süßen Brand zu heilen/
Solt ihr euch beyde nun in diese viere theilen.


Unter mancher strohbedeckten Hütte
Winselt ja des armen Waisen Bitte:
Straf uns nicht in deinem Zorn,
Vater, laß uns unser Korn!


仙山一夕遍琼瑶
万木森森长玉苗
处处楼台相掩映
素娥白鹤正逍遥


se governate son da signor degni
e sapïenti, usando virtù pronte,
qual fa tuo maestà con tutti ingegni.


Meine Lebenszeit verstreicht,
Stündlich eil' ich hin zu Grabe,
Und nie wenig ist's vielleicht,
Daß ich noch zu leben habe!


Don Juan lhostejně se ku řečem
těm obyčejně choval. Ale nyní,
po rozhovoru se svou přítelkyní,
děl: „Poslyšte, vím pro vás o něčem.
Tož abych vám to krátce řekl, tedy
k rodině známé časem na obědy
jsem zván, a tam jsem zaslech’ při polívce
vypravovati o výtečné dívce,
která by rovněž ráda již se vdala.


A v rakev složil to dítě čisté –
co v čele plá jí jak zář a sníh?
Do nebe vezmi ji, Ježíši Kriste,
jenž Jsi teď u rakve stanul tich!


Kde šuměl příval svatodějstva činů,
čarovných arkád sklepením: –
jak faun, přioděn v kozlí kožešinu,
s bůvolů ryčným spřežením,
venkovan těkal, kletbou provázeje
ostatky slavné věkův epopeje.
Campo vaccino*) – hnusná skotu stáje,
městiště vozků z kampaně,
skrýš bohopusté, rouhající láje,
tonoucí v kletby příhaně.


Mi volt ez? árnyék! és én hol vagyok!


Mir gnüget ein zufriednes Herze
Und was ich hab und haben muß,
Und, kann es seyn, bey freyem Scherze,
Ein kluger Freund und reiner Kuß:
Dieß kleine Feld und diese Schafe,
Wo, frey von Unruh und Verdruß,
Ich singe, scherze, küsse, schlafe.


Vlásky své má přičernalé,
Ručičky pak měkounké,
Očičky má přimodralé,
Šátky co sníh bělounké.


Toť knížka váhy as tří květných proutků
a malinká jak malý ořech vlaský;
jen lupou číst lze, hledět na obrázky,
že spíš se hodí pro gnoma neb loutku.


甜似黄连微带涩
苦如甘草略含辛
一回点过一回别
只恐难瞒无舌人


Meč z pochvy ven!
Do vrahů jen!
Ó krev, ó zrada,
vlasť padá
cizákům v plen!
Ó ven!


Nicht in Worten nur und Liedern
Ist mein Herz zum Dank bereit;
Mit der That will ich's erwiedern
Dir in Noth, in Kampf und Streit.


Ja, ihr habt, was ihr tatet, nur halb getan! –
Wer ist, der die Kugel hemmen darf?
Sie roll' und sie donnre auf ihrer Bahn,
Bis sie viermal alle Neune warf!
Euch heißt 'Rebell' der entschiedne Mann,
Der die volle Freiheit zu fordern wagt? –
Ei, wie man so bald vergessen kann,
Daß von Aufruhrs Gnaden zu Frankfurt man tagt!


Hier nun sitz' ich schweigend,
Ungeduld bezeigend,
Lauschend aufs Gewimmer
Aus dem Sterbezimmer,
Daß der Kampf zum Frieden
Endlich sei geschieden!
Daß die Himmelsblüte,
Die mir ins Gemüte
Wurzeln tief geschlagen,
Die, um Frucht zu tragen,
Ich nun ausgerissen
Sehen soll und missen,
Und nicht an kann sehen,
Wie sie muß vergehen;
Daß vom Band der Erde
Sie gelöset werde
Für den Himmelsgarten,
Kann ich kaum erwarten.


Du liebes theures Vaterland!
Was ich genoß und was ich fand,
Dank' ich ja deiner Liebe!
Es liebt der Mann dich nicht allein;
Dir darf sich auch das Mädchen weih'n
Mit heilig zartem Triebe!


淮阴本自市人子
始定三齐便请王
明哲保身非所责
如何终欲比张良


Doch ach! in wenigen Sekunden
Ist diese Dämmerung aus meiner Seele schwunden,
Und öd' und schwarz,
Wie Gräber, stand vor mir der stumme große Schmerz,
Und Eine lange Mitternacht
Hab' ich um dich verwälzt, verseufzet und verwacht.


Per gran dolore in terra si distese
dicendo: — Sire Dio, che hai tu fatto?
Strutta è Cristianità: questo è palese,
poiché tu hai cotal baron disfatto.
Dove si troverà o in qual paese
un cavalier dell'arme tanto adatto,
ch'egli era sopra tutte le persone
com'alle bestie minute il lïone?


Er kan Gewalt verüben
Mit seines Armes Krafft,
Der Stoltzen Sinn betrüben,
Die er leicht hingerafft
Und gestürtzt von dem Stul.
Indem sie sich betrügen,
Muß ihre Macht erliegen
Und sinken in den Pful.


Lebe mein Leben/ lebe der hofnung/ daß ich
nicht trüge/
daß ich nicht wanke/ wan ich mich schmüge/
knechtiglich büge.
Lebe mein Leben! schäue dich nur nicht/
mache dich kühner:
lebe beständig! dan so verbleib' ich immer
dein Diener.


Proč pak syn tvůj študujícý prchl z Prahy?
Oč že mu se polámaly v školách váhy?
Po vůli mu ovšem váhy nebyly,
Na kterýchž ho učitelé vážili.


A s Láskou, vedle nich jež jak Bůh stojí,
ku zmírající mroucí on se chýlí,
Smrt sladká je mu v posledním tom boji. –


Te accolse profugo
Tra gli dèi lari
La plebe memore
Ne i casolari.


Daß ich mit Liebeshauch dich warm begrüße,
Konnt' ich dem Herzen, Thörichte, nicht wehren;
Mich lockte mehr als des Verlangens Süße
Des Weibes Wonne, zärtlich zu gewähren.
Doch wenn ich bitter mein Vertrauen büße,
Wenn deine Schwür' in Märchen sich verkehren: –
Eh meine Rosen welkend sich entfärben,
Mög ich hier vor des Himmels Antlitz sterben!


Ku konci den se zvolna chýlil,
kraj rděl se v slunci zatopen
a nebe jasné, bezoblačné
se modralo nad mořem z pěn.


Tant et tant par ce gros membre
De ses hauts faits et prouesses,


Er nahte sich mit Stutzertritten;
Kein Reh flieht so,
Als Daphne, die mit Zephyrschritten
Dem Gott entfloh.


Hrč hlavatá je práchně plná hlíza.
Jím síly už se nerozproudí míza,
hruď neprovane jarních tuch mu stesk
a s hnusu pohrdou jej mine blesk.


ayaktaydı


Ach, co jsem vás již vypravil
před její drahý obličej
a marná byla vaše pouť,
váš nápěv i váš zvuk a rej.


Nichts blieb mir, als die Wonnen zu empfinden,
Die selig heute meine Brust durchglühn,
Dir mögen schönre Kränze Andre winden
– Sie müssen ewig, wo Du wandelst, blühn –
Mag auch ihr Duft bis zum Olympos reichen,
Was die Empfindung singt, darf ihm nicht weichen.


Darum deine Mutter im Kummer nun geht,
Harmvoll, seufzend, doch schlicht in der Menge,
Darum Klein-Schwester, Klein-Brüder zu frühe schon spüren
Verfinsternd qualmendes Schicksalgewitter
Und mächtiges Mähen des Todes.
Leer ist dein Bett in der ärmlichen Kammer
Und dein Platz am Tische des Mittags.
Und darum, daß niemand mehr wartet auf dich,
Geht grau deine Mutter im Kummer.


Die eine, schaut die List nur an,
Sucht ihn bey ihr so anzuschwärzen,
Als meynt es dieser Spaßgalan
Mit keiner einigen von Herzen.
Die andre zischt ihr in das Ohr:
Sie soll sich nur zu tode härmen,
Man säh ihn mit der Bienenchor
Von einem Baum zum andern schwärmen.


طوى البينُ عهد الوصل فهو قصيرُ
ففاض له دمع وطال زَفِيرُ
أحادِي الحُدوج المستحِثَّ أَخُذَّلُ
من الأُدْم فيها أم نواعِم حُور
صَدَعْنَ فؤاداً كاد ينهلُّ أدمُعاً
وقلباً غداة البين كاد يطير
أوانِس في أثوابهن وفي المُلاَ
غُصون وفي تنقِيبهن بُدور
كأنَّ نقا خَبْثٍ لهن روادفٍ
تأَزَّرنها والأقحوان ثغور
إذا ما دجا جِنْحُ الظلام أناره
لهنّ تَراقٍ وُصَّحٌ ونُحور
وإن هنّ حاولن النهوضَ تمايدتْ
بهنّ مُتونٌ وانتصبن صدور
فهنّ المُنَى لولا رقيبُ وحاسد
عدوٌّ وواشٍ كاشحٌ وغَيُور
وإني على ما بي إليهنّ من جَوىً
بكّل عفافٍ كاملٍ لجَدير
تبعِّدُني عن منزل الذمّ والخنا
خلائقُ زُهْرٌ كالنجوم وخِير
ولو شئتُ عاودتُ الصِبا واستفزَّني
من الغِيد مكحولُ الجفون غَرير
ولكن سمت بي هِمَّةٌ عَلَوِيَّةٌ
وقلبٌ إذا ارتاع الجَبانُ جَسُور
ونَفْسٌ سواءٌ عندها الفقرُ والغنى
وسيَّانِ بؤسٌ نالهَا وحُبُور
وما لي أخاف الدهر أو أحتنى له
ولي من أبي المنصور فيه نصير
عَزيزٌ به عزَّت خلافةُ هاشمٍ
وراح عمودُ البغي وهو كسيرُ
تباشرت الدنيا به وبملكه
وأشرق منه مِنْبَر وسرير
فيا بن الذين استُنبِطَ الوحيُ عنهمُ
وأضحى بهم وجه الزمان ينِير
ويا بن الملوك الشُمِّ من آل هاشمٍ
ومن طاب منهم ظاهر وضمير
لك الأوّل العالي الزكيُّ الذي انتهى
به المجد يُزْجَى والأوائل زُور
إذا عدّ قوم للفَخار عشيرةً
غدا لك من آل النبيّ عشير
هنيئاً لك العيدُ الذي أنت بالرضا
من الله للمرضيك فيه بشير
برزت كبدر التِمّ تَقْدُم جَحْفَلاً
تكاد بن الأرض الفضاء تمور
فلِلبيض بَرْقٌ في أعاليه خاطفٌ
وللأُسْد رَكْضٌ تحته وزئير
كأنّ الدُّروعَ السابِغاتِ عليهمُ
لمِا ألَفوها سُنْدُسٌ وحرير
وقد منحوك الّلحظّ من كل جانبٍ
وكلّهمُ صافي الضمير شَكور
فمِن مُقْلةٍ منهمْ عليك حبِيسةٍ
ومن إصبع فيهمْ إليك تِشير
ولو نطقت أحجار أرضٍ لسَلَّمتْ
عليك المُصَلَّى أو أتتك تسير
فلمَّا بلغت المِنبر الطاهر الّذي
له بك فضلٌ لا يُنال كبير
تواضعت للرحمن ثم علوتَه
خطيباً وكُلُّ اللحظ عنك حسير
فأبديت ما أبدى النبيُّ من الهدى
كذا الفَرْعُ للأصل الزكيّ نظير
وأسهبتَ في حمد الإله بخطبة
تَفَجَّرُ منها للصواب بحور
وبَشَّرتَ ترغيباً وأنذرتَ خَشْيةً
بإيجاز قولٍ ما حواه نذِيرُ
فُدمْ لأبي المنصور يا مُلْكُ سالماً
فليست عليك الدائرات تدور
لأنك بالمَلْك العزيز ممنَّعٌ
وأَنّ له يعقوبَ فيك وزير
أغَرُّ إذا ما قابل الخطبَ رأيُهُ
تيسَّر صَعْبُ الخَطْب وهْوَ عسير
تطلّبتَ مرضاة الإِله فنِلتَها
وقصَّر عنها طالبون كثير
فأنت له في الحرب سَهْم ومُنْصُلٌ
وفي السِّلم لألاءٌ يلوحُ ونور
فيا بن معزّ الدين دعوةَ شاكرٍ
على كلّ ما أوليتَ ليس يحور
ودادُك في قلبي صحيحٌ صفاؤه
وغَرْسُك عندي فيه ليس يبور
بلغُت بك الحالَ التي كنتُ أرتجي
عُلاها فحالِي غِبْطةٌ وسرور
وماليّ لا أحوِي بك العزَّ والمنى
وأنت على كلّ الأمور قدير
وكيف أخاف الحاسِدين وبغَيهم
وأنت عليهمْ لي يدٌ وأمير
كلانَا لأصلٍ واحد ولوالدٍ
إذا ما دعانا الانتسابُ نصير
فلا تَنْسَ منّي ناصحاً وابنَ والدٍ
ووالدةٍ ما فيه عنك نُفُور
يودّ بأن تبقى عزيزاً مسلَّماً
ويَفديك من صَرْف الرّدى ويُجير
وإني بتقبيلي لك الأرض والثرى
على كل من فاخرته لفخور
عليك صلاةُ الله ما ذَرّ شارقٌ
وما دام رَضْوَى باقياً وثَبِير


Mně různě spílá lidský chvast,
leč chvastu vale dej,
spěš se mnou ruče v skočný vír
a lidmi povrhej!


Roth steht in Purpur feine,
Doch nicht im Helffenbeine:
So müssen schöne Minen
Dich zu verstellen dienen.


Legten Ochs und Esel sich
Auf das Räsonnieren,
Ließe man gelegentlich
Sie auch arretieren.


Rukama lomila, po břehu chodila,
na kámen poklekla, dceru porodila.


divoká tu zněla píseň,
struny div se nestrhají,
smyčce div se nerozstřepí,
ruce div že neupadnou.


Eran gli sguardi miei lingue faconde,
E dal mio cor, che 'n chiusa fiamma ardea,
Spesso un sospir, non volontario, uscia;
Onde a colei, che i miei sospiri udia,
Dissi che 'l mio dolor nasceva altronde,
Né conobbe il mio ardor chi l'accendea.
Così, lasso, io tacea,
E taccio la cagion de' miei dolori,
Perché la sua beltà, cosa divina,
E sgomenta ed inchina
Come ad amarla, a riverirla i cori.
Ond'è ragion che di bellezze sante
Anzi mi scopra adorator ch'amante.


Keiner ist nur auf der Erde geboren.
Es lebt jedes Leben mitten im Himmel.
Sei weise, achte die Seelen des Himmels,
Die Riesenbrüder, die Sonnen und Sterne.


A szigetről zöld falomb
Mártja a vízbe magát;
Ha te szivembe így a remény
Zöldjét mártanád!


Ein wilder Schrei: »Der Bruder sank!«
Von Booten wimmelt's schon. Man fischt.
Den einen rudern sie ans Land,
Der fahl wie ein Verbrecher sitzt.


Schlag auf das goldne Buch, in das dein Herz einst schrieb
Die Namen Jener ein, die dir vor Allen lieb.


Der ganze Lenz soll euer sein,
so weit nur eine Blume blüht,
Doch nicht das allerkleinste Land,
um das sich eine Hecke zieht.
Kein Prunkgetäfer geb ich euch,
kein Silberzeug, kein Kerzenlicht,
Weil sich ob Silberbronnenglanz
Goldstern an Stern zum Kranze flicht.


Haltet ihr denn den Deutschen so dumm, ihr Freiheitsapostel!
Jeglicher sieht: euch ist's nur um die Herrschaft zu tun.


No cambia el día. Es la monótona égloga del tiempo.
     Un hongo de silencio que sube del abismo
          y se disuelve en la memoria.


deh come sparve luminosa, il cielo
consparso intorno di vermiglie stelle,
imperial meteora d'Italia,
in Oriente!


يا عَلِيُّ يا اِبنَ الخَلائِفِ وَالمُح
تَلَّ مِن ذُروَةِ المَعالي اليَفاعا
هاكَ فَاِسمَع مِنّي دُعاءَ وَلِيٍّ
مُخلِصٍ في وَلائِهِ ما اِستَطاعا
أَنتَ إِن حاوَلَت مُناواتَكَ الأَن
واءُ أَندى كَفّاً وَأَرحَبُ باعا
لَم تَزَل تَدفَعُ الحَوادِثَ عَنّا
أَحسَنَ اللَهُ في عُلاكَ الدِفاعا
وَهَناكَ الزَورُ الجَديدُ وَلا زا
لَ يَرى أَمرَكَ الزَمانُ مُطاعا
إِلفَةٌ لَم نَزَل تَمُدُّ إِلى أَن
أَحكَمَتها الأَيّامُ كَفّاً صَناعا
ما رَأى الناسُ قَبلَها في اللَيالي ال
بيضِ لِلشَمسِ بِالهِلالِ اِجتِماعا
فَاِبقَيا لا رَأى لِشَملِكُما الحُس
سادُ ما اِمتَدَّتِ اللَيالي اِنصِداعا


En cuanto a la imaginación de las piedras casi todo lo de carácter copioso es poco fidedigno:
de lejos sin discusión su preñez animal es otra,
coetáneas de las altísimas no vienen de las estrellas,
su naturaleza no es alquímica sino música,
pocas son palomas, casi todas son bailarinas, de ahí su encanto;
por desfiguradas o selladas, su majestad es la única que comunica con la Figura,
pese a su fijeza no son andróginas,
respiran por pulmones y antes de ser lo que son fueron máquinas de aire,
consta en libros que entre ellas no hay Himalayas,
ni rameras,
no usan manto y su único vestido es el desollamiento,
son más mar que el mar y han llorado,
aun las más enormes vuelan de noche en todas direcciones y no enloquecen,
son ciegas de nacimiento y ven a Dios,
la ventilación es su substancia,
no han leído a Wittgenstein pero saben que se equivoca,
no entierran a sus muertos,
la originalidad en materia de rosas les da asco,
no creen en la inspiración ni comen luciérnagas,
ni en la farsa del humor,
les gusta la poesía con tal que no suene,
no entran en comercio con los aplausos,
cumplen 70 años cada segundo y se ríen de los peces,
lo de los niños en probeta las hace bostezar,
los ejércitos gloriosos les parecen miserables,
odian los aforismos y el derramamiento,
son geómetras y en las orejas llevan aros de platino,
viven del ocio sagrado.


Lange sinnt er ihm nach, welch ein Gedank' es ist:
Gott nachahmen, und selbst Schöpfer des Glückes seyn
Vieler tausend! Er hat eilend die Höh erreicht,
Und entschliesst sich, wie Gott zu seyn!


Pokolhintán vad, széditő körök,
Tüzes mélységek fönt s alant,
Zuhanva szállni, szállva zuhanni
Való alatt és képzelet fölött
És mindenütt és mindenütt
És mégis a konok határok
Kemény tilalom-léce üt,
Mert várhatatlanokra várok
S nem várok mást, mint várhatatlant:
Óh, véres kínok véres kínja ez.


Eva die sprach gar trotzigleich:
»o herre, reich!
wie teilest du den segen aus so ungeleich?
weil die kinder sind allesame
geboren von mir und von meinem man Adame,
dein segen gleich
solt über sie all gan!«
Got sprach: »es stet in meiner hant,
das ich im lant
mit leuten muß besetzen ein ieglichen stant,
darzu ich dan leut auserwel
und iedem stant seines geleichen leut zu stel,
auf das niemant
gebrech, was man sol han.«
Also durch dise fabel wirt bedeute,
das man zu iedem stant noch findet leute;
darbei man spüret heute,
wie got so wunderbar regiert,
mit weisheit ziert, er ordiniert
zu iedem werk sein man.


Da l'altra parte il consiglier fallace
con tai lusinghe al suo piacer l'alletta:
<<Nata non sei già d'orsa vorace,
né d'aspro e freddo scoglio, o giovanetta,
ch'abbia a sprezzar d'Amor l'arco e la face
ed a fuggir ognor quel che diletta,
né petto hai tu di ferro o di diamante
che vergogna ti sia l'esser amante.


Há nos meus sentidos
orgias de cores
o vermelho vivo, o sangue e a vida
o azul infinito
onde rasga voo este meu olhar,
o verde ondeante
onde voga a vontade de ser caravela
e em ti mulher,
meu porto de abrigo
ancorar


Die vom Abendrot Geküßte
Ist vom leichten West umflogen,
Und es flattert um der Brüste
Melodiegeschwellte Wogen
Ihres Haars gelockte Nacht;
O, wenn diese schöne Brust erwacht!
Dieses Busens keusche Wellen,
Die noch Liebe nie empfanden,
Selig, wem sie einst entgegenschwellen
Und ans Herz im Sturm der Liebe branden!
Selig, wer aus diesen schwarzen Augen
Darf den ersten Blitz der Leidenschaft
Und aus diesem Mund ein Flüstern saugen,
Süß und wonneirr und zauberhaft,
Daß der Cherub beim Gesang der Worte
Sinkt in Schlummer an des Edens Pforte!
Bald doch, bald die Worte unter Küssen
In ein süßres Leben sterben müssen! –
Also glühen die Gedanken
Durch die Brust dem Liebeskranken;
Einsam dort am Waldessaume,
Harrt und lauscht er unterm Baume,
Ob kein Rascheln aus dem Tannengrunde
Ihm ein Wild verrät, zur Abendstunde
Sachte auf den freien Anger schreitend,
Freundlich aus dem Wald den Tag begleitend.


Sie ist das wahre Paradeiß/
Von Gott gepflantzt auff Erden
Mit grossem Fleiß/
Darin Gott Mensch sol werden.
Sie Königin im Himmel ist/
Die Mutter deß Sohns Jesu Christ/
Jn Schmertzen/
Trost der Hertzen.


Wer wil nun vberdencken/
Waß hoch- vnd schwären tax/
Der welt sie jährlich schencken/
An honig/ vnd an wachs?
Mit vielmahl tausend/ tausend
Ducaten roth von goldt/
Vnd je noch tausend/ tausend
Mans nie bezahlen solt.


La reine au cœur viril a quitté les cieux froids


Sobald dein Heber wird im Vacuo zerfließen,
So sollst du meine Tochter küssen.


白玉花开碧玉天
萦楼绕殿舞翩然
储皇善颂天皇德
瑞应金穰万万年


Člověka vždy vést má chvat,
by byl dobra, pravdy sklad.
Kéž by nemoh’ býti dán
lístek naň, že „vyprodán“!


Tři sta blesků na vše strany sláno,
Uzře smělce, oči půvabné
Sklopí, krotne, praví: „dobré ráno.“


Prostřed lesa chata nízká. –
Janíček už kliku stiská,
předsíňkou do jizby vchází.
Nad velikou v jizbě knihou
za lípovým, starým stolem,
na nějž louč své světlo hází,
schýleného hlavy tihou
vidět kmeta – – Ticho kolem.
Pohroužen v svou knihu celý,
pod níž bílá brada splývá,
ani kol se nepodívá,
ač se dvéře otevřely,
ač v nich stanul poutník smělý.
Vědomec! Tak Janík mladý
představoval si je kdysi,
s takovými v tváři rysy,
po pás dlouhé bílé brady. –
Čeká Janík, čeká chvíli,
pohne-li se stařec bílý –
čeká darmo. K předu kročí,
pozdraví. Kmet zvedl oči.
Úsměv zachvěl rty mu jemně,
vlídně povstal a děl k hosti:
„Věděl jsem, že přijdeš ke mně –
nuž, pohov si po libosti.
Vezmi za vděk tím, co skytá
chýže otce Ludevíta.“


Když duch již rozpial křídla do nebes,
proč zahořely očí svíce? –
„To lásky jeho blesk se prudce snes’
a zapálil mé zřítelnice!“


»O Schönste der Schönsten! dies zärtliche Wort,
Das kannst du, das wirst du nicht halten hinfort.
Durch werben, und werben, von nah und von fern,
Erwirbt dich noch Einer der stattlichen Herrn.


Fatta dall'altre dovuta divisa,
gì, ed io torsi l'occhio e lascial'ire
a veder che dall'altre si divisa.


Prachovské skály tak růžově
večerní záplava vroubí,
s šumotem lip našich dumavých
klekání hlahol se snoubí.


Is er, weil man ihn verbimste,
Noch verbrecherlich?
Det is nu det allerschlimmste!
Man bejreift et nich!


Und nächstens, – künftig, – einst vielleicht
Wird Eurem Sohn das Seine gereicht;
Geht's heut nicht an, ist's unsre Schuld?
Der Vetter muß warten; Geduld! Geduld!« –


Non esser di pietà, fanciul, sì parco
che non ho loco da ferite nove
e 'ndegna è d'uom già vinto alta vittoria.


Stil staré Francie to, a ten barbar
byl Korsikánem. Dají prý mu Elbu –
už slyšel jste snad? Čím dál od Francie,


Větérci jitřní vanuli
Přes šíré u Kulevdže pláně,
A vzešlým jitrem zplanuly
Kolkolem pole, hory, stráně;
I sám ten Balkan sinavý,
Jenž hrdě do oblak se dívá,
Dnes setřesa plášť mlhavý
Své skraně růžemi odívá.


Und ich muß mein Liebstes meiden:
Quill, o Träne, quill hervor!
Traurig säuseln hier die Weiden,
Und im Winde bebt das Rohr.


“Tudván igaz szíved s szelíd emberséged,
Tisztelt, becsült mindég minden jámbor téged;
S paizs gyanánt lévén neved, dicsőséged,
Az irígy - elnémult, s nem árthatott néked.


Ich aber muß durch Stilleseyn,
Die Qual mir selbst vermehren,
Muß Ohren haben, ach der Pein,
Und doch darmit nicht hören.
Mein bleicher Mund darff anders nicht,
Als nur mit Schweigen klagen,
Und was bey mir das Hertze spricht,
Steht mir nicht frey zu sagen.


Novemberabend kühlt und feuchtet.
Die Ferne stirbt in Dämmerduft.
Mit mattem Blinzeln nur durchleuchtet
Ein Stern die nebeltrübe Luft.


见见之时非是见
见犹离见若为论
钱塘江上中秋后
风急潮声万马奔


Mit deinen Augen schaust du, was da ist:
Die Dinge sind dir, wie du selber bist:
Drum willst du andres als Verwirrung sehn,
Lern' heiter blicken und dich selbst verstehn.


¿Por ventura, del yugo sacudido,
la cerviz alzas libre, y del tirano
amor en ti desmaya el furor vano,
o en fiero ardor espiras encendido?


Dann ruft's von allen Ufern her,
Als ständ der Himmel offen:
Das Schiff der Lügner ist im Meer
Mit Mann und Maus ersoffen!


Chvějí se prsa, tvář se rdí,
Tajemná slza v oku hraje;
Ku zemi však se skloní zhled,
Z úst zrádné slovo neodvlaje.


¡Ay del que llega sediento
a ver el agua correr,
y dice: la sed que siento
no me la calma el beber!


Szép tavaszom mezején, mint isteni Grácia, bolygék,
Sok dagadó kebel, ah, gyúla szerelmem után.
Egy vala csak, szívem kinek égett mennyei lánggal,
S ajkam utolsó hív szózata nyögte nevét.
S őt most Hádes örök ligetén hű lángom ölébe,
Lombjaim árnya között, sírva sohajtom alá.


Il conforto ch io prendo è che di quanti
per dieci anni mai fur sotto l mio tetto
ch a tutti questo vase hò messo inanti
non ne truovo un che non s immolli il petto
haver nel caso mio compagni tanti
mi da fra tanto mal qualche diletto
tu tra infiniti sol sei stato seggio
che far negasti il periglioso saggio


Das ist der lachende Frühlingswind,
der kommt aus dem sonnigen Süden
und grüßt von der blauen Adria
die Wellen, die wintermüden.


وراحٍ تخضِب الراحاتِ وَرْساً
وتفتِق طَيْلَسان الليل نُورا
كأن الماء يُطربها فتُبدِي
إذا مُزِجت به دُرًّا نثيرا
تغيظُ الغانيات إذا تبدّت
وتُحدِث في قُوَاهنّ الفتورا
تُشَبَّه بالخدود الحُمْر لوناً
وأشبه فوقها الحَبَبُ الثغورا
وكانت قهوة صِرْفاً فلمّا
أداروها سقوناها سرورا
عُقاراً حِلْمُها سفهاً علينا
يعود وعَدْلُها في أن تجورا
ولولا أُنس نَدْماني عليها
وإسكاري بها الرَّشَأَ الغَرِيرا
إذاً لتركتُها لِسواي كُرْهاً
لها ومَنعت كأسي أن تدورا
ولم أر مثلها أنْفَى لهمّ
إذا شُربت ولا أحلى شذورا
تعيد الصعب بالنَشوات سهلاً
وتُغني بالمُنَى الرجل الفقيرا
وتُكْبر نفس شارِبها ارتياحا
فيحسب أنه أضحى أميرا
أَديراها عليّ ولا تخافا
إلهاً في إداراتها غَفُورا
فقد حَسَر الصِبَا عن ساعديه
وناغي بَمُّنَا مَثْنىً وزِيرا
وعاد الدّهر بالإحسان لمّا
رمى فأصاب حادثُه الوزيرا
فما آسَى من الحَدَثان إلاّ
على عُمْر مُنِحناه قصيرا


Schlug die Ölwälder alle
Über der Landschaft herauf,
Gott in dem weißen Kleide
Tat in den Wolken sich auf.


Ich opfre auch als Priester dir
Mich selbst und alles für und für;
Schenk mir viel Rauchwerk zum Gebet,
Das stets im Geist zu dir aufgeht!


Deine Lippen sind Korallen,
Sind zwei Pfosten von Rubin,
Die den Göttern wohlgefallen.
Sind ein Tuch von Kermesin,
Sind zwei Sammetröselein,
Die mein bestes Labsal sein.
Sind zwei Kissen, drauf ich wollte,
Daß mein Mund stets liegen sollte.


Tvůj modrý hled! – Co tajil vše, kdo poví? –
V něm seraf snesl hvězdnatými křídly
sen jarní noci v záhon fialkový...
Teď zamčen je – a věčná tma v něm sídlí. –
Jak stůňu po něm! – Kéž ten vonný teplý hled
mi svitne jednou ještě – naposled!


- "Mas tá passá gente pert
Como é aqui tás fazendo isso?"


Rozžrané tělo vášněmi chtíčů,
kypící varem žádostí vilných,
křehnoucí mrazem polárních sluncí,
poslušná kořist pod pěstí silných.


Que disait-il aux bois, quand, sous leur sombre voûte,
Il écoutait, caché dans le feuillage noir,
L'eau céleste filtrer et pleurer goutte à goutte,
Délicieusement, comme son désespoir ?


Я видел твой млечный, младенческий волос,
Я слышал твой сладко вздыхающий голос —
И первой зари я почувствовал пыл;
Налету весенних порывов подвластный,
Дохнул я струею и чистой и страстной
У пленного ангела с веющих крыЯ понял те слезы, я понял те муки,
Где слово немеет, где царствуют звуки,
Где слышишь не песню, а душу певца,
Где дух покидает ненужное тело,
Где внемлешь, что радость не знает предела,
Где веришь, что счастью не будет конц


Wie selig aber fließt das Leben
Des freyen Enkels Teut,
Dem es großmüthig gnügt was gute Götter geben,
Ja den die Gnüg' erfreut!
Am Abend eilt der edle Mann,
Mit dem was ihm die Jagd gewann,
Zu seines Weibes Honigseim,
Zum Willkomm seiner Kinder heim.
Dann sammelt sich zu seinem Freudentische
Freund oder Nachbar, gleich an Ruhm
Ihm, wie an guten Herzen:
Da geht der vertrauliche Becher herum;
Die Eintracht würzt den Honigwein
Und mischet Ernst und Rathschlag drein.
Hier wars: bey solchem Freudentische
Ward jüngst in tiefverschwiegner Nacht,
Varus, dein Untergang erdacht.
So wie die selgen Götter sitzen
In ihrem Himmel, Thron an Thron,
Wenn sie Gedanken ihrer Größ' erhitzen,
Daß ihre himmlisch blauen Augen
Gleich ihren Siegesschwertern blitzen,
Sah ich Siegmarn, und seinen Sohn,
Und neben ihnen andre Rächer
Der Freiheit. Da ergriff im Zorn
Der Silberhaarigte den Becher:


To není mdloba, která na tě padá.
Ty ještě půjdeš dále neznaven.
To vlastní, cizí mizí pouze zrada:
čím’s otrávil, čím byl jsi otráven.


Almo Sol, che ne i miseri mortali
causando vai i più pregiati effetti
e allumi i ciechi e torbidi 'ntelletti
che sarian senza te debil e frali,


A friend said once to me: «All that thou writest,
 Surely 'tis fancy, and pretence, and feigned;
 Surely the moaning wherewith thou affrightest
 The healthy mind is preconceived and strained!


Die erste von Erz eine Feder,
Die zweite für Tinte ein Faß,
Die dritte ein Zwickbuch in Leder,
Die viert' ein geschliffenes Glas.
Die fünft' einen Siegellackbarren,
Die sechst' eine goldene Brill',
Die siebte ein Kistlein Zigarren,
Die acht' einen Strauß Asphodill.


Incorruptibles sœurs,
Mi-brûlantes, mi-fraîches,
Nous prîmes pour danseurs
Brises et feuilles sèches,


出处交游五十春
洛城晚岁卜亲邻
东斋锦襻清谈处
今日重来泪满襟


De azért ne hódolj latinnak vagy fránsznak,
Írd csak magyarosan nuance-ot nüánsznak,
A quasi-t kvázinak, codex-et kodeksznek
Ez az irásmódja az új régieknek.


وَبِتْنا سِرَاجَيْنِ في مَدْحِهِ
كِلانا يُؤَجَّجُ في القلبِ نارا


Es tun dein Augen mir Gewalt,
Kann nicht mehr fort aus diesem Wald,
Aus wilder Flammen Spiel und Graus
Trag ich mir meine Braut nach Haus!«


Herr Jesu! hilff das Jahr anfangen /
mit Gottes-Furcht und wahrer Lieb!
ach lasse mich nur dich verlangen:
daß alles / was ich würk' und üb' /
ersprüß zu deines Namens Ehr'.
Ach Jesu / mir nur dis gewähr!


Pois mal abri os olhos e vi foi para ler


Mein Herz ist wie ein Ziel, wonach du stets läßt fliegen
Die Pfeile, die so glühend sein;
Ich werd' zu matt, ich muß erliegen,
Wenn du mich liebst, so halte ein!


Bylať temná, smutná noc:
Vichr hvízdal lesní pustinou,
Praskalyť i větve polámané,
Jak by poslední již mřela noc
A nad zemí jitro víc nevstalo.
Ptactvo lesní nepělo milostně,
Vše se v hnízda bezpečná ukrylo;
Hvězdy nebes nesvítily drahou,
Všecky zhasly v chmuře strašlivé.
Dálných hromů hluk tu počal vířit
A jen blesku kmit rozplanul poušť.
Osamotnělý pocestník kráčel
Smutně smutnou stezkou.
Bylo mu tak ouzko,
Zlé tušení obtížilo mysl,
Mdlobou ledva dále kráčel. –
Slyš, jaký to zavál zvuk?
To není větrů lkavý vzdech,
Toť ztracený je v lese trouby tón.
Ještě jeden – žalostně zaznívá,
Jak by duchy noční svolával.
Či zabloudil někdo v pustinách?
Či to lovce divokého hlas?
Zahoukne Vojín – za ním celý les;
Divý ryk ptáků temnotou se ozve,
A opět ticho; stezka však se šíří.
Ratolestmi stromů pobluzují
Světýlka co bařinou bludičky.
A jak dále kráčí Vojín,
Jasněji se cesta objevuje;
Až pak z lesa ven vystoupí
A před sebou Ládčin spatří hrad,
Noční temnotou se jasně skvoucí.
Všecka okna osvícena stála,
Trub a kotlů zvuk zazníval síní,
A jak bouře ovívala věže,
Jak se lesem neslo větrů lkání,
Jak se v blesku rozněcoval kraj:
Hudba tak zaznívala,
Ples a výskot na hradě se vznášel
A pochodně hradbami se skvěly. –


ni buona speranza intendo certo
che tolta m'è, trovando in ogni loco
costei sempre crudel, che brieve e poco
el mio viver sarà, ch'è bene merto.


Di Kinder Gottes sind ohnmächtig,
Und ihre Feinde reich und prächtig:
Doch wann Egypten Jacob klagt,
So wird erst Esau Sinn genagt.


Ne smrt, – nás život ztýrá. Drsnou dlaní
nám bije v tvář a nad šijemi mává
svým bičem: „Dál, jen dál!“ A poušť jak žhavá,
dav spoutanců jí žene bez ustání.
Za každý květ a svitu pozaplání,
jež trudnou cestou zem či nebe dává,
on udeří a šlehne do krvava:
čím šťastnější byl mžik, tím hlouběj’ zraní.


Szél megtépázta... fagy megdidergette...
élő volt tán, vagy kísérteni szép holt?
Nesztelenül járt, mint a hópihék,
ruhája habos, fehérszínű prém volt.
(Vagy felgomolygó, ködös felhőfoszlány,
mit szellemekre bocsát le az égbolt.)


7. Jhr leute kommt und ſchaut/
Wie ſchlimm hab ich gebaut/
Der grund ligt auf dem ſande.
Der wirfft mir nun das hauß
Zu allen fenſtern naus/
Und laͤſt mich in der ſchande.


zíraly za ním, za nadějí zhaslou,
za zhaslým světlem, planoucím dřív čistě,
pak v dál však upřely se, v kterou hleděl,
v dál bratrskou, jež přijde zcela jistě.


يا كاشف الضُرِّ عن أيوب يا سنداً
باللطف زحزح عن يعقوب أحزانا
يا مخرجاً يوسفاً من جبِّه ومن ال
سجن العسيربحض الفضل إحسانا
يا مبرداً نار إبراهيم خذ بيدي
وزد فؤادي بثلج اللطف إيمانا