Nun weicht von mir Ihr schnöden Sachen/
Die ihr uns Angst und Sorgen bringt/
Ich muß der eiteln Welt nur lachen/
Die willig nach dem Tode ringt.
Ein ander suche Geld und Guth/
Nach Weißheit steht mein Hertz und Muth.


Du hast, O HERR, die gantze Welt erschaffen,
Als alles noch lag in dem Nichts entschlaffen.
Gleichwie der Tag die finstre Nacht verjagt,
Hat deine Gnad auch unser Hertz betagt.


proclama.


Sind ehrlos doch der Henker und der Schinder
Im deutschen Publikum,
So sei's der deutsche Censor auch nicht minder:
Der bringt die Seelen um.


Nein, nein! verfolgte sie die Sprache,
Dies ist ein wahrer Musengeist,
Der weniger in die Gelache
Als auf den Berg der Musen reist;
Dem schenck ich meine Veilgencrone,
Zum Zeichen der gewognen Treu,
Daß ich bey meinem Pietsche wohne
Und ewig seine Gästin sey.


二月春将半
霖霪雨尚寒
松黄收拾晚
狼籍满金坛


There, where the cross in hoary ruin nods,
And weeping yews o'ershade the letter'd stones,
While midnight silence wraps these drear abodes,
And sooths me wandering o'er my kindred bones,


Lorenz hinter der Küchenthür,
Thut sich auch bewegen,
Tritt mit seinem Rost herfür,
Thut Leberwürst drauf legen,
Dorthe und Sabina,
Liesbeth und Cathrina
Alle um den Heerd rum stehn,
Nach den Speisen sie auch sehn.


Io dico: «O simiglianza viva e vera
de re FRANCESCO, cavami una volta
de la necessità che mi dispera».


Bože můj, jak šťastným jsem zas zcela,
ještě šťastný v trudu živobytí,
ruka má Tvou ruku ještě cítí,
která dříve na mé hlavě dlela.


Darum ist sie auch weit verehret,
Sie ist der deutschen Fürsten Rath,
Und ihr Gestirne sie belehret,
Von nie gedachter künft'ger That.


Mais le matin elles quittent les branches :
Comme un collier qui s'égrène, on les voit
S'éparpiller dans l'air bleu, toutes blanches,
Et se poser plus loin sur quelque toit.


A humor je zlatá příze,
již ze slz a utrpení,
z bolesti a odpuštění
člověku sám utkal Bůh.


As some proud vessel to the prosperous gale
Her streamer waves, and spreads the silken sail,
While silver oars to flutes soft breathing sweep
With measur'd strokes the scarcely heaving deep,
But soon tempestuous clouds the scene deform,
And the loud surge remurmurs to the storm;
Thus big with hope, from dark suspicion free,
I sail'd with transport on Life's summer sea;
The gay attendants of my happy state,
The Smiles, the Graces round were seen to wait,
And all the moments, as they swiftly flew,
Shower'd down soft joys, and pleasures ever new.
How chang'd this fleeting image of a day?
How sets in awful gloom the evening ray?
While, fixt on earth her eye in sad suspence,
Pours the deep sigh incessant Penitence.


Minha avó Capinha, sou eu que te peço,
conta-me o romance, conta-me o sucesso
dos teus dezoito anos (ai, onde eu estou!),
quando tu dançavas belas batucadas,
pelas noites quentes de febris queimadas,
na velha sanzala que se incendio


kendini allah ile bulduğunda ise


Unhemmbar rinnt und reißt der Strom der Zeit,
in dem wir gleich verstreuten Blumen schwimmen,
unhemmbar braust und fegt der Sturm der Zeit,
wir riefen kaum, verweht sind unsre Stimmen.
Ein kurzer Augenaufschlag ist der Mensch,
den ewige Kraft auf ihre Werke tut,
ein Blinzeln – der Geschlechter lange Reihn,
ein Blick – des Erdballs Werdnis und Verglut.


懒修珠翠上高台
眉月连娟恨不开
纵使东巡也无益
君王自领美人来


Und wieder dann kam festen Schritts
Ein Bogenschützenhauf,
Die Sennen waren all gespannt,
Die Pfeile lagen auf.


Jezerními vlnami se hvězdy brodí,
Družný měsíček je v kolo doprovodí.


Ein Feuer seh ich lohen
Fern übers finstere Land,
Ich sehe den Schatten drohen
Einer ungeheuren Hand.


Alles schläft; doch auf vom Lager springt im Nu der rasche Sturm,
Und er wirft sich in das Feuer, und das Feuer in den Turm,
An des Towers Felsenwände peitscht er schon das Flammenmeer,
Und den Segen drüber sprechend, wogt auf ihm das Geisterheer.


Lásky ovšem cit je krásný,
Ne však cesta k blahosti,
Není základ k cnosti spasný,
Neboť jsou v ní slabosti.


Dieser Orden ist's, den, frei vom Wahne,
Joseph seines Schutzes würdig fand,
Und zu seinem weisen Herrscherplane,
Wie ein Glied zur Kette, mit verband;


„Az óperenciás?” kiáltott fel János,
„Annál inkább vagyok hát kiváncsiságos;
De már igy átmegyek, akárhová jutok.
Van még egy mód hátra... a sípomba fuvok.”


Brigitte, unbefangen,
Sah sich den Herren an
Und kriegt nicht rote Wangen,
Die Jede kriegen kann.


Bár kunyhóban béken él ő
Kis körében boldogan,
Két őrangyal, több kinek kell?
Van körötte untalan.


A slunce k zemi slalo prudké žáry,
a mor jen řádil, kam jste pohled’, všady, –
tu stalo se, co líčí obraz starý.


Zpěněná vlna mi
stále něco šeptá,
zdali jí rozumím,
ani se mne neptá.


Martinovics apát, Hajnóczi, Zsigrai,
Laczkovics és a szép ifju Szentmarjai,
Ezek és több mások összeszövetkeznek,
Széttörni rabláncát a magyar nemzetnek;
Összeszövetkeztek élet és halálra,
Szabadságot hozni a magyar hazára,
A magyar hazának elnyomott népére,
Az elnyomott népnek sohajtó lelkére.


Že chud jsem byl, tak ze srdce
mi dívka výhost dala
a bohatého hýřila
se milostnicí stala.


¿Quién no recelará el suceso incierto,
si da la muerte el obligado amigo,
si el enemigo vencedor le llora?


Aller dieser Eingeweide
Unerforschliche Natur
Zielet auf des Cörpers Freude,
Dienet den fünf Sinnen nur.
Denn die uns verborg'nen Säfte
Geben unsern Sinnen Kräfte,
Und ihr Endzweck ist allein,
Daß die Sinne sinnlich seyn.


A vůbec připomenouti se sluší,
že bezbožnou vždy čert bral v posled duši,
neb od principálů dán je mu oukol,
by v pšence trhal tam, kde bují koukol.
A že zlo kvete, ať hlédnem kamkoli,
nelze se divit, že měl čert vždy roli.
Do pekla vzal i krásnou Dišperandu,
a děti měly s černým brachem švandu.
Jindy zas don Šajn, pak kat Morinello,
a kde co špatného, vše k peklu spělo.
Publikum mnohdy přiznávalo v hrůze,
že je ten ďábel horlivý až tuze.


jenž se ztrácí pod klenbou dýmu plnou,
kroků pár co naproti, basiliko,
v stínech dřímáš, nejstarších knížat hrobka
chmurná a sirá!


Wälder färben
Wandern, fallen –
Mütter sterben,
Kinder lallen
Überall.


Mas cuando salga Otavia, la mosqueta
se irá a su frente, y los claveles rojos
a sus labios, que vencen sus colores.


Denique Ernő egyre “golyhóbb”:
De hát ily állapot s eset,
Én istenem, hát ennyi s ily csók
Vajh kit nem részegítne meg?
Egyébiránt biz ő nem is szent;
S hiába, amit ezután tett -
Hja, már ha erre gondolok,
Én magam is dühös vagyok.


沟水分流西复东
九秋霜月五更风
离鸾别凤今何在
十二玉楼空更空


Noch einmal, eh' am Himmelsrande
der letzte Sonnenblick verglüht,
zieht mich ein Sehnen an die Stätte,
wo meines Lebens Glück geblüht.
Durch hochgewölbte Gänge fluten
der Dämmrung Schatten kalt und bleich –
leis mahnend pocht wie Geisterfinger
ans Fenster ein Spireenzweig.


Rod a víra loučí nás;
důvěra ať náš je spás. –
Bůh pomozi v žalu sám,
než-li vzejde jitro nám.


翠袖凌寒弄月明
梅花影下醉三更
一天风露谁惊觉
寂寞空杯缀落英


Riguarda il popol tuo quant'è diviso,
rassetta la svïata e la meschina
libera tua, che tanto tempo ha striso.


Минут год Станет наше время
Давней сказкой, бредом дней былых;
Мы исчезнем, как былое племя,
В длинном перечне племен земныНо с лазури будут звезды те же
Снег декабрьский серебрить во мгле;
Те же звоны резать воздух свежий,
Разнося призыв церквей земле;
Будет снова пениться в бокалах,
Искры сея, жгучее вино;
В скромных комнатах и пышных залах,
С боем полночи — звучать одно:
«С Новым годом! С новым счастьем!» — Дружно
Грянет хор веселых голосов…
Будет жизнь, как пена вин, жемчужна,
Год грядущий, как любовный зоЕсли ж вдруг, клоня лицо к печали,
Тихо скажет старенький старик:
«Мы не так восьмнадцатый встречали!» —
Ту беседу скроет общий клиСгинет ропот неуместный, точно
Утром тень, всплывающая ввысь…
Полночь! Полночь! бьющая урочно,
Эти дни безвестные — приблизь!
1 декабря 1917 — 1 января 1918


Der Kaiser Ehr, macht er stets mehr,
Ihr Land und Leut beschüzt allzeit,
Mit großer Gefahr er sieghaft war,
Ganz ehrenreich, man findt nicht bald, der ihm sey gleich.


太清楼畔柳依依
阑外飘飖绿线齐
鱼钥未开铃铎静
一林𫛸鴂占春啼


Espadón de nebulosa
mueve en el aire Santiago.
Grave silencio, de espalda,
manaba el cielo combado.


花封几载棘栖鸾
才得相逢未尽欢
明日又从江上别
客途山水画中看


 لم يحدث أبدا
أن أحببت بهذا العمق
 لم يحدث  لم يحدث أبدا
 أني سافرت مع امرأة
 لبلاد الشوق
 وضربت شواطئ نهديها
كالرعد الغاضب ، أو كالبرق
فأنا في الماضي لم أعشق
 بل كنت أمثل دور العشق
 لم يحدث أبداً
أن أوصلني حب امرأة حتى الشنق
لم أعرف قبلك واحدة
 غلبتني ، أخذت أسلحتي
 هزمتني  داخل مملكتي
 نزعت عن وجهي أقنعتي
لم يحدث أبدا ، سيدتي
أن ذقت النار ، وذقت الحرق
كوني واثق سيدتي
سيحبك  آلاف غيري
وستستلمين بريد الشوق
لكنك  لن تجدي بعدي
رجلا يهواك بهذا الصدق
لن تجدي أبداً
 لا في الغرب
 ولا في الشرق


封疆万里等闲开
一日千金不吝财
持语无名求贡者
何须更入右银台


Opustíš tedy ženu a děti
a půjdeš za mnou, abych tě učil?


Pequena Mosca,
Teus jogos de estio
Minha irrefletida
Mão os destrui
Pois como tu,
Mosca não sou eu?
E não és tu
Homem como eu?


Ach zweifele doch nicht; sei nur aus Gott geborn,
So bist du ewiglich zum Leben auserkorn.


« Âme, disais-je, doux séjour
De toute extase prohibée,
Sens-tu la sinueuse amour
Que j’ai du Père dérobée ?
Je l’ai, cette essence du Ciel,
À des fins plus douces que miel
Délicatement ordonnée…
Prends de ce fruit… Dresse ton bras !
Pour cueillir ce que tu voudras
Ta belle main te fut donnée ! »


Die Mäuse, sprach die Katze, haben wir,
Aus unserm großen Jagdrevier,
Mit unsrer Mordlust ja vertrieben,
Vertrieben und verzehrt,
Das ganze Mäusevolk, fürcht' ich, ist aufgerieben!


leč potom byl jsem synem Revoluce,
jež lecos vzala, co se nesmí vrátit,
Bourbony na příklad a staré řády –


Tož, paní, ještě vyhlédněte,
než krvavá ta počne řež.
Mohu být velkým, jestli chcete!
Mohu být šťastným, jestli chceš!


Si werden meinen bös und sind doch Gottes Treiber,
Befödern, schaden nicht, des Babels Selbstaufreiber:
Wann David wird verklagt, so wird nur angeflammt,
Daraus dem Saul di Straff und ihm der Segen stammt.


Der Stirne Pracht und stolzer Glanz,
Der Sammet deiner Wangen,
Die werden sein verdunkelt ganz,
Verblichen und vergangen.
Des Leibes angenehmes Licht,
Die Augen, werden wanken,
Um deinen Leib und Angesicht
Sich nunmehr niemand zanken.


Chtěl sem zpívať o milosti,
Vám panenky růžové,
Harfa však ku vyšší cnosti
Vás volá vlastencové.


Ein Versprecher und kein Leister
Ist nunmehr der beste Meister.


Alas! how few are born to prove,
The joys of undissembled love,
How few can boast a gen'rous flame,
Inspir'd by virtue's sacred name.


Youth, you're mistaken, if you think to find
In shades a medicine for a troubled mind;
Wan Grief will haunt you wheresoe'er you go,
Sigh in the breeze, and in the streamlet flow,
There pale Inaction pines his life away,
And, satiate, curses the return of day:
There naked Frenzy laughing wild with pain,
Or bares the blade, or plunges in the main:
There Superstition broods o'er all her fears,
And yells of daemons in the Zephyr hears.
But if a hermit you're resolv'd to dwell,
And bid to social life a last farewell;
'Tis impious. —
God never made an independent man,
'Twould jarr the concord of his general plan:
See every part of that stupendous whole,
"Whose body Nature is, and God the soul;"
To one great end, the general good, conspire,
From matter, brute, to man, to seraph, fire.
Should man thro' Nature solitary roam,
His will his sovereign, every where his home,
What force wou'd guard him from the lion's jaw?
What swiftness wing him from the panther's paw?
Or should Fate lead him to some safer shore,
Where panthers never prowl, nor lions roar;
Where liberal Nature all her charms bestows,
Suns shine, birds sing, flowers bloom, and water flows,
Fool, dost thou think he'd revel on the store,
Absolve the care of Heaven, nor ask for more?
Tho' waters flow'd, flow'rs bloom'd, and Phoebus shone,
He'd sigh, he'd murmur that he was alone.
For know, the Maker on the human breast
A sense of kindred, country, man, imprest;
And social life to better, aid, adorn,
With proper faculties each mortal's born.


Da magst vor ödem Stein
Du betend niedersinken,
Und lange noch wird dein Gebein
Ein warnend Beispiel niederblinken,
Als eines, der zu eigner Not
Verwandelte in Stein das Brod.


处士娟娟白氅衣
松门石径转依微
不因月落西湖上
贪看梅花忘却归


Fuggirò lui, me stesso, andrò ramingo
Or per bosco, or per valle, ora per monte;
Andrò cercando in loco ermo e solingo
Or la vista d'un antro, ora d'un fonte.
Così quel bel ch'a me medesmo io fingo
Parrà men bel, d'altre bellezze a fronte,
Ché un bel monte talor senz'arte incolto
Vince l'oro d'un crin, l'arte d'un volto.


derede ıssızlar toplanır derenin suyu buz imiş


Morbo fastidïoso, empio et atroce,
che offendi quella gola ornata e bella,
né lasci uscir l'angelica favella
che volge fiumi e ciascun cor feroce,


ni la gálida espada y torre fuerte,
ni en Dura el duro asalto y duro hado,
contra del cual no hay fuerza que resista,


Se impera no Brasil o patronato,
Fazendo que o Camelo seja Gato,
Levando o seu domínio a ponto tal,
Que torna em sapiente o animal;
Se deslustram honrosos pergaminhos,
Patetas que nem servem p'ra meirinhos,
E que sendo formados Bacharéis,
Sabem menos do que pecos bedéis,
Não te espantes, ó Leitor, da novidade,
Pois que tudo no Brasil é raridade!


Paguei à cartomante, sorrindo, — com o sorriso exterior dos fortes, — e sa Mas, ao descer a escada, vim pisando cautelosamente os degraus com medo de alguma qued No largo da Carioca, esperei que passasse um bond que ainda vinha long Aproximou-se um cão: encolhi-m Vi um andaime: afastei-m E assim vivi alguns meses, sempre sorrindo da profecia, e sempre pensando nel Já lá se vão 22 ou 23 anos! ainda não me assassinaram, nunca me vi a braços com um desastre sério, e nunca pensei (como espero que nunca hei de pensar) no suicídi Mas, às vezes, —


tra grida più fiere che squilli,
di Viva! sei morto: ed al vento
tra gli altri cognati vessilli
batteva il vessillo di Trento:


Licht suchst du da, wo tausend Lichter funkeln,
Und schreist: Wer sagt mir, ob ich nicht im Dunkeln?
Im Meer des Lichtes willst du magre Klarheit,
Willst jedes Funkens Fünklein dir zerklauben,
Damit du könnest, daß es leuchte, glauben.
O blinder Tor mit solcher blinden Wahrheit!


»Höre mich, du große Göttin,
Die du reiner dort nicht thronst
In den Hallen des Olympos,
Als du mir im Herzen wohnst,
Die du schrecklich strafst den Frevel,
Wunderbar die Unschuld lohnst:


Jsme v moři ostrov – kolem vlny ječí,
loď žádná s míru zvěstí nepřistane,
a vlny dmou se, vichr divě vane,
ti klnou nebi a ti v slzách klečí.


A až umřeš, budeš zbaven všeho,
tělo v prach se moudře rozpadne,
a co zde ti bylo záhadného,
zůstane ťi pak i záhadné.


Je Duše jako tichá hladina,
vše odráží se na ní měkce, snivě,
pár labutí si na ní usíná
s útlými krky, snících zádumčivě.


Pequena borboleta
Enfeitando meus cabelos
Por um moment


Mir ist ein roth Gold Ringelein
Auf meinen Fuß gefallen;
So darf ichs doch nicht heben auf,
Die Leut, die sehens alle.


J'allais, et contemplant d'un regard triste encore
Tous ces doux souvenirs, beauté, printemps, aurore,
Dans l'air et sous mes pieds épars, mêlés, flottants,
Feuilles de l'autre été, femmes de l'autre temps,
J'entrevoyais au loin, sous les branchages sombres,
Des marbres dans le bois, dans le passé des ombres !


A on k svým se po tři noci
Nenavracel v hustý bor,
Oni sešli se vší mocí
Dolů do vsi s hor.


Však vítězství mé z toho světa není,
můj svět je Tvým a Tys v něm světlo denní,
a v světle tom mých písní štěp
se květem obsypal a vůní nalil,
o, slyš! v mém srdci jara tep – –


„Narodil se“, zní to vzduchem,
smíru bije hodina,
lidstvo jesti bratry duchem,
srdcem – jedna rodina.


Pozdrav Pánbůh!
Dej to Pánbůh!
Vítáme Vás, dědoušku!
Pojďte s námi do kroužku!


一天明月照清秋
风露凉生紫绮裘
若遣玲珑歌一曲
千年重见白杭州


Dans une profondeur de flammes et de fanges
S'obscurcissait l'antique égal des astres d'or,
L'aïeul des révoltés, inhabile aux louanges.


Und deckte den Grund ein Starker für Sie,
Wer singet die Klage der Fürstinn, den Dank?
Wer singet den Stein des Ruhmes für ihn
Auf Ihre Befehle gesetzt? 9


Denn bei solchen Kontroversen
Sind oft Teufelchen verborgen
In dem Juden, die mit Scharfsinn,
Witz und Gründen ihn versorgen.


Fehlt Dir die Zeit,
Die Freundschaft, die Milde,
Fehlt Dir das Mitleid.


Že cítíš zas bolest?
Jsi zklamán lidmi, jichž prázdnota leká,
že smutek za rohem čeká?
Že míjels jámy na smetí,
Kde ze včíra odhozené
vše žalně počlo vetšet a scházeti?
Přijď ke mně, hlas domku volá,
chci klid ti vrátit, hola!


Herrgott, und die Pate, das war sie ja auch!
die mit dem wohlgemeinten Bauch.
Ihr seliger Gatte war sehr verderbt,
er hatte ihr einen Apoll vererbt,
der hatte nur ein Blatt zum Kleide;
drum band sie ihm, so geht die Fabel,
aus dunkelblauer chinesischer Seide
ein christliches Mäntelchen um den Nabel.


Tak toužně jsem hleděl v zlatý kout,
leč v houštině pro květ jsem nebyl,
já bál jsem se ho doteknout,
duch černý se za ním šklebil.


Přijde, přijde! Drahý poklad říše
leskem vzplane světu na podiv;
český chorál u vznešené pýše
vlniti se bude do všech niv,
do všech krajů, do hradu i chaty
zvučným hlaholením: „Svatý, svatý!“...


Mit mir. Ich dacht voll Lachen
Als man den Kuß mir nahm:
So dürfte es sich machen,
Wär' hier mein Bräutigam.


Jetzo, bei des Abends milderm Strahle,
Hatt' er mit erhöhter Jugendkraft
Sich vom Rasenbett' emporgerafft,
Und den Zug hinabgewandt zum Thale,
Wo er oft am Wiesenborn die Nacht
Bei dem Fest der Trauben durchgewacht;
Wo er oft, wenn schon der Morgen glänzte,
Den Pokal mit Schaum bekränzte.


Die andern all ertrugen's nicht,
Mich brachte sie hier zum Strande.
Zum Reiche wohl erkor sie mir
All diese weiten Lande.


Vengon (mi dicea il Nano per far prova)
di lor persona col sir del castello
che per via strana inusitata e nuova
cavalca armato il quadrupede augello
deh signor (dissi io lor:) pieta vi mova
del duro caso mio spietato e fello
quando (come ho speranza) voi vinciate
vi prego che mia donna mi rendiate


Kdyby zas nezazněl tichoučký smích!
Kdyby mne neviděl svět očí tvých!
Kdyby se uvnitř zas nechvěla
pro tebe pohádka nesmělá
o velkých tajemstvích –!


为报风流元献家
丁宁百卉驻春华
侬归载酒溪园去
一首诗吟一种花


Vše, co mu draho, odvál drsný mráz,
on v tolik hrobů polo šílen zíral,
sny o štěstí ty život s větví střás’
a v holý peň červ zoufalství se vtíral.


Eines Cörpers Leichte, Schwere,
Glätte, Fest- und Flüssigkeit,
Was gefüllet ist, das Leere,
Hart und weich, lang, schmal und breit,
Was sich biegt, was stumpf, was spitzig,
Was erfüllt von Frost, was hitzig,
Naß und trocken, warm und kühl
Zeigt der Seele das Gefühl.


K zimě se jeseň chýlí,
a z větrů strun to kvílí:
zhynem!


徘徊池上昔人非
不为劳生竟自迷
花下百年缘分满
月明谁听杜鹃啼


Doch wißt ihr auch, was Romantik heißt?
Mustert die Muster in eurem Geist.
Romantik weicht von der Dichtkunst nie,
Sie ist ihre Mutter: die Phantasie.


kelnek és mulnak, és ború
derűre, szürke égre rózsás:
hullám és hullám... Oh dicső
hajózás!


Leszállok a szívbe,
A szív fenekére,
Ragyogjon a lángja,
Ömöljön a vére!


Sil’s teplo, sílu, vzruch a plamen
v mé všecky údy schvácené;
tys dláto byl a já jen kámen,
já nudy poušť – ty svěží pramen
u cesty ztracené.


Prometestes, que uma imprensa
Faria um faminto farto;
Meu livro, e as vossas promessas
Inda estão no vosso quarto;


Transparente,
como el agua del río
es la caricia del día en tu pelo.
   XI
Capto en la calle desierta
—hay destellos ocultos
en paredes y ventanas—
demonios deambulando
por el asfalto de tus muslos.
Párpado quieto, reteniendo
lágrimas aprisionadas,
ojos que no ven,
¿o no quieren ver?
luz negra atormentando
mi sepulcro interno.
   XII
Esta noche no saldrás, luna,
la tarde se lo ha dicho al búho,
el búho a la fuente cercana
y ésta a los enamorados
que te esperan en el lago.
   XIII
Cada atardecer
una lágrima de doncella
llega a los bordes del río.
En el mar, los peces esperan
reflejos azules contenidos
en el pico del ave que vuela,
pintando alegrías infantiles
en el cristal donde habitan los niños.
   XIV
Es bella la casa donde te desnudo,
la piedra, el cielo, la montaña,
la flor, el libro que adormece tu párpado,
el aire que respiras, la piel imaginada,
hasta mis ojos son bellos
al ser tocados por tus ojos.
   XV
Gime la arena al notar tus latidos,
no es lujuria lo que penetra el alma
sino la algaraza rugiente de la espuma
ansiando evaporarse en el hueco desnudo
que media entre tu pecho y mis labios.
   XVI
Bajo la sombra de mi tranquila calle
oigo tus pasos adornando el aire,
tienes el porte de una brizna de hierba
libando el magma secreto de otros labios.
Me quedan solo tus piernas carnívoras
agitando el enigma planetario de mi eclipse.
   XVII
Hueles a hoja muerta
violentando barros
bajo la lluvia de otoño.
Nunca debimos agitar las brasas
ni remontar ríos de aguas quietas.
Se contemplan las memorias
atravesando lagos de lava seca,
extrañas paredes primitivas,
pupilas dibujadas en el fuego
de danzas peregrinas piel a piel
—aquel pliegue de tus ojeras—
labio a labio en el borde inmóvil
de delfines y archipiélagos
redondeando dunas de ensueño.
   XVIII
Un arco iris
aureoló tu cabello
y murió el día
mientras la noche
hecha mariposa
aleteaba en tu sueño
dormida en tu regazo.
   XIX
La mirada lejana de un niño se pregunta
por qué yace a sus pies, tronchada,
la frágil peonía.
   XX
Nuestra paleta de amor se ha vuelto gris.
Tras la ventana dolida.
la brisa trae sonidos,
los sonidos besos
y los besos ecos
de caricias animales
que ya no son.
   XXI
Al no poder recrear firmamentos
en los difusos recodos de tu mirada
uno tras otro llegaron los inviernos
segando poesías.
La casa quedó vacía,
pálidas paredes de olvido,
pero aún conservo en mi boca
el sabor del beso postrero
enredado en la madreselva
de tu pelo.


A form, superior to the rest,
His little voice to me addrest,
And gently thus began,
"I've heard strange things from one of you,
" Pray tell me if you think 'tis true,
"Explain it if you can.


Doutnalo zatím tam i tady,
leč Rozum hasil statečně,
zrak zraku vyhýbal se všady –
my drželi se výtečně!


Ein Deutscher saß im grünen Gras,
Und wollte da studiren was,
Lateinisch und auch griechisch
Und etwas philosophisch.
Da kam eine Fliege und kitzelt ihn,
Daß er mußt's Gesicht verziehn:
»Fliege, laß' das Kitzeln!«
Die Fliege kitzelt weiter.


O Seele, o Seele, geistliche Kreature,
Gott schuf dich selber nach seiner Figure;
Was du hast gesäet oder gepflanzt,
Das sollst du erndten in dem andern Land.


Smrt přišla k mému loži
řkouc: „Starý šumař jsem,
jdu přes trní a hloží
až k tobě, hochu, sem.


Tak žiji radost svou, já zmetek nečasový,
a smířím skřivánčí zpěv se skuhráním sovy.
Narcisky křehké-li tu do prostřených zástěr
svých družek půvabných s nadšením ukládám,
to blouzním o podzimu, neb nedočkav jsem aster.


Estos leones, cuyo aspecto airado
se muestran por su dueño enternecido,
a una águila real guardan el nido
de un cordero en el templo venerado.


Kde rozvoj je, je boj – po světě boj je všude
a bez mrtvol zde nejsou přetvary,
i hudba sfér jen války píseň hude
a věčně v útok znějí fanfáry!
Ta slunce veškerá, než vojevodí,
se slunci kol titánské boje vodí,
a každá planeta jich s druhou v turnaj ješí,
než šťastna, vítězna se domovině těší;
tak zuří boj až k drobným žhounkám dolů
po nebe klenu hlubokém –
co je v tom světě širokém,
co je tu, co je bolu!


Ich sah die Wetter, die nun ausgestritten,
Ich seh' den Regenbogen stammend schweben;
Des Himmels lichter Grund doch ist durchschnitten,
Ach, von des Kerkergitters schwarzen Stäben!


البحر يمضع ان به
أسطولها يوما مخر
بمدرعات لا يقي
من بأسها الا القدر
غواصها ان غاص لا
يدري لعاديه مقر
تربيدها ان خاض لج
البحر لا يبقى مفر


Wider schöne wasser-stralen/
Wider kühle wasser-pfeil;
Sich versamblen in den thalen/
Bieten jhre bäder feil/
Brünnlein von den bergen spielen/
Starck mit rothem Ertz vergüldt/
So die Carwoch trawrig fielen/
Starck mit zähren angefült.


THE Clock strikes Twelve — M—E starts and swears,
In  we know as well as
RELIGION lies, and a  Brother
May use at will or one or t'other;
PLAUSIBLE, from his Cassock drew,
A holy Manual, seeming new,
A Book it was of
But not a pin the worse for wear,
For, as we by the bye may say,
None but  Saints in private pray.
RELIGION, fairest Maid on earth,
As meek as good, who drew her birth
From that blest union, when in heaven
PLEASURE was Bride to VIRTUE given,
RELIGION, ever pleas'd to pray,
Possess'd the precious gift one day;
HYPOCRISY, of CUNNING born,
Crept in and stole it e'er the morn.
WH—TF—D, that greatest of all Saints,
Who always prays, and never faints,
Whom SHE to her  bore,
RAPINE and LUST, on SEVERN's shore,
Receiv'd it from the  Dame;
From  to PLAUSIBLE it came,
Who, with unusual care opprest,
Now trembling pull'd it from his breast.
Doubts in his boding heart arise,
And fancied Spectres blast his eyes.
DEVOTION springs from abject
And stamps his Pray'rs for  sincere.


Aszt parancsolá Kazul szolgáinak,
Az első hadat csak letapottatnák,
Az másikat bottal csak elhullatnák,
Ő maga öklelne hadára császárnak.


An dem Fluß die alte Stelle
hab' ich suchen müssen,
wo die Weiden niederhängen,
um die Flut zu küssen.


En tu arena verás mi ingrata hermosa,
pomposa causa de tu honor florido,
y le dirás mi herida luminosa.


Und für die gnade in den ledgen chören die durchgebohrten händ und füsse ehren.


Ha ty ruce íčko černají se ve zdi,
na vočích je máme, příklad chase naší,
hale ti, co z dáli na hyjtu k nám jezdí,
říkají, že tuty ruce hrozbou straší.


Bom Pastor marinheiro antigo
carpinteiro de mil barcas
pregadas nas pontinhas com as tachinhas das estrelas


»Keiser hör zu der letze,
sprach er, wan du in zoren brennst,
solstu gar nichts reden oder fürhaben,
Bis du nach meim gesetze
heimlich bei dir zelst unde nennst
die vier und zwenzig kriechischen buchstaben,
das du nit etwas handelst on verstande.«
der keiser zog den weisen bei der hande,
sprach: »ich darf dein noch lenger in dem lande.«


I bounteous Gods, for plenty first bespoke,
Now for his Pleasures,  thee invoke:
Let my soft Prayers, thy vernal Glories bring,
Bless  Plains, with glad eternal Spring:
The Pasture gay, no hurtful Weeds be found,
But Pancies, Hyacinths, 'ore spread the Ground;
Mirtle and Firr make every Decent mound:
Let lofty Cedars and the stately Pine,
With mingling Boughs in mutual Shades combine:
Then the delicious Eglantine and Rose,
With fragrant Jess'mine humbler Bowers compose
(Where the dear Youth may oft supinely Rest,
With pleasing Dreams, in Golden slumbers Blest,)
When Heat or Thirst, to flowing Streams invite,
Let sporting Naiads entertain his Sight;
Birds chearful Notes, the Woods and Vallies fill,
From spicy Trees which odourous Gums distil.
Amongst these Aromaticks rich Fruits plac'd,
Fair to the Sight, as those  grac'd,
Which both Invite, and Please the longing Tast.
The cluster'd Boughs, Complaisantly recline,
As if they Joy'd the Gatherers hand to Join,
And all the choicest, still my Love be thine.


年来书剑客长安
尘满青袍鬓雪寒
回首故园归未得
好山多在画中看


Ty červené dvě hvězdy dnes zas stojí
nad naším Louvrem – dlouhé ohony své,
planoucí strašně, zase zlobně kříží,
jakby to byly nepřátelské meče –
A město spí – – Ve jmenu Boha Otce
i Syna, Ducha – Trojice ty svatá,
buď aspoň duším našim milosrdna!


Mas, ¿viste qué temor tan excusado
del daño que os hará la vela agora?
Si no os ofende el vivo que en mí mora,
¿cómo os podrá ofender luego pintado?


أردنا سؤالَ الدارِ عَمّن تحمّلوا
فلم نَدرِ مِن فَرطِ البكا كيف نسأَل
وهاج لنا الذكرى معاهدُ أصبحت
تعيثُ صباً فيها وتعبثُ شمأَلُ


Wie nach dem Thau das Sommergefild',
Wie die Sonne lechzet nach des Meeres Schoos,
Wie der Weinstock nach der beschattenden
Ulme strebet;
O! so streb' ich, so lechz' ich nach dir,
Der du mir bist,
Was kein Sterblicher je Sterblichen war!


Ja, so bist du nun gealtet!
Nicht der Frühling, der nun blüht,
Nur ein längst verblühter waltet
Dir nachduftend im Gemüt.


Car la lune blanche
S’accroche à la branche
Si quelque feu rouge
Dans l’horizon bouge


Also wächst Christus dir zu Laid
vnd vns, seim Volck, zur seligkait.
Vnd gleich wie Moses führt durchs Mör
ganz vnuersert das gläubig Hör,


Vergebens ruf' ich jene Zeit
Zurück in bangen Stunden;
Für mich ist Glück und Fröhlichkeit
Auf immer hingeschwunden;
Bei meinem tiefsten Schmerze komm,
O Julie! und sage:
»Auf schnellen Flügeln nah't heran
Der schönste deiner Tage!«


Was verlangst du nach Besitz?
Lern auf so viel Glück entbehren!
War doch Seligkeit der Blitz,
Dessen Flammen dich verzehren.


Estos viejos mendigos de su propio bolsillo,
con su fortuna llena de difuntos,
no conocen
su más oculto huésped...
Lo vigilan sin tregua cuando nunca fue tiempo;
lo guardan en el fondo de una llaga contenta;
lo tienen siempre náufrago en gotitas de párpado;
lo disfrazan de pobre para buscar al hombre;
le juegan en un dado su eternidad de juez.
Estos no vigilados, lujosos pordioseros,
no saben desnudarse con la mano ocupada,
se sacan de su smoking peligrosa la selva,
pero todos los ruidos de este siglo
se juntan
en sus viejos testículos donde mueren fortunas.


Vyslyš mou nesmělou modlitbu tichou
a vzdal břehy mé pozemské bídy do široka jak moře
a rozšiř smutnou písčinu samoty mé v beznaděj pouště
a vyvyš krátkou a smutnou noc života mého ku hvězdám
a zhlub ji do propasti,
zlaď měděné zvony mé do nejhlubších poloh,
ó, milosrdný!


Und wär das schöne Hirschlein tot,
So möcht ich jagen länger nicht;
Scheint übern Wald der Morgen rot:
Hüt schönes Hirschlein, hüte dich!


Ah! hová repűltél,
Lelkem, s mely felé?
Lilla száján űltél:
Hol vagy? ott vagy-é?


Nicht abwärts leitet die »Neue Bahn,«
Die jetzt Euch zu wandeln beschieden,
Nur aufwärts und höher schreitet voran
Und Niemand soll Halt Euch gebieten!


Sean los actos non puntos civiles,
mas virtuosos e de caballeros,
e dexemos las armas femeniles,
abominables a todos guerreros


Te ifjúság, te forgószél!
Ki szép virágfüzért
Sodorsz magaddal... e virágokat
Futtodban homlokunkra keríted...
Egy perc alatt
Ismét leröpíted,
S gyorsan tovább futasz.
Mi búsan álmélkodva állunk,
S kérdezzük: igaz-e, hogy nálunk
Valál? talán nem is igaz!


Mindennek vagyon már szemén ellensége,
Török és keresztény öszve van keverve,
Halók jajgatása, élők serénysége
Nagy porral kevereg eggyütt magas égbe.


Ах, золотые деньки!
Где уголки потайные,
Где вы, луга заливные
Синей Оки?
Старые липы в цвету,
К взрослому миру презренье
И на жаровне варенье
В старом садК Богу идут облака;
Лентой холмы огибая,
Тихая и голубая
Плещет ОкДетство верни нам, верни
Все разноцветные бусы, —
Маленькой, мирной Тарусы
Летние дн


Veškeren svět před ním rozložený
Lůno vnitřností svých rozvinul,
Okemli kam střelil, zakalený
Jedem blud co pára zahynul.


Pedig hogyha mindent jól megvisgálgatunk,
a miben másokrúl meg csalatkoztatunk,
semmiben oly könnyen meg nem botolhatunk,
mint mikor valakit bujának ugatunk.


Раззолоченные, но чахлые сады
С соблазном пурпура на медленных недугах,
И солнца поздний пыл в его коротких дугах,
Невластный вылиться в душистые плодИ желтый шелк ковров, и грубые следы,
И понятая ложь последнего свиданья,
И парков черные, бездонные пруды,
Дано готовые для спелого страданья…
Но сердцу чудится лишь красота утрат,
Лишь упоение в завороженной силе;
И тех, которые уж лотоса вкусили,
Волнует вкрадчивый осенний арома


Doch dann kommt's über mich – reißt mich der faustsche Drang
Unwiderstehlich in die Gärten, da
Das Leben seine goldnen Stunden feiert –
Es rauscht Musik – in der Mazurka Weisen
Jauchzt Chopins glutgeborstnes Herz sich aus –
Die Brunnen tönen – durch das Dunkel bebt
Geflüster, und die Sternenfeuer leuchten –
Des Frühlings warmer Atem tastet brünstig
Um der brunsttrunkenen Erde üpp'ge Glieder:
Dann müßt' ich von dir gehen, meinem Sterne
Nachziehen unstet, und mein Herz gehörte,
Elisabeth, nicht dir und deinem Herde!
Die Enge würde mich zerlasten, würde
Sich auf mich wälzen wie voll erzner Bürde ...
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –


Mit immer tapfern Kämpfen,
Des Feindes Rachgier dämpfen,
Das wär schon recht!
Mit Planen, die nichts taugen,
Das Land nur auszusaugen,
Ei, das ist schlecht!


Kočka na psa zlostně hledí,
Z jara kvetou fialky:
Tomu, kdo v rákose sedí,
Lehce dělat píšťalky!


نَفَحَتنا بنشرها المُستَطابِ
مُعرباً عَن دُعائها المستَجابِ
كَلِماتٌ كأَنَّها اللؤلؤُ المَك
نونُ أَسلاكُها سطورُ الكِتابِ
نظمتها قَريحةٌ لإِمامٍ
سَيِّدٍ ناطِقٍ بفصل الخِطابِ
هُوَ في الزُهدِ والعِبادَةِ فَردٌ
وهو في الفَضل جامعُ الآدابِ
خَطبَ الدينَ والزَهادةَ طِفلاً
وأَبانَ الدُنيا زَمانَ الشَبابِ
وَرأى ما عَلى التُراب اِحتقاراً
مِن مَتاعِ الغُرور مثلَ التُرابِ
واِقتَفى إِثرَ جَدِّه وأَبيه
سالِكاً مَنهجَ الهُدى والصَوابِ
يا أَجلَّ الوَرى لديَّ ثَناءً
وأَعزَّ الأَصحاب والأَحبابِ
لَكَ عِندي مودَّةٌ أَحكمَتها
يَدُ صِدقٍ وثيقةُ الأَسبابِ
فَبِما شِئتَ فاِختبرني فإنّي
عَبدُ ودٍّ لمن يودُّ جَنابي
واِبسط العذرَ في الجَواب فقد قا
بلتُ شَمسَ الضحى بِضَوءِ التُرابِ
حرَّكتني أَناملُ العزِّ للشَّع
رِ وَهيهاتَ أَينَ منها جَوابي
فَجوابي شِعرٌ وشعرُكَ سِرٌّ
حار في دَركه أُولو الأَلبابِ
أَنتَ تُملي من عالَمِ الغَيبِ إِلها
ماً وَشِعري من عالم الأَسبابِ
غير أَنّ الإخلاص أَوجبَ ما أَو
جَبَ منّي في رَفع هَذا الحِجابِ
فاِلحظَنّي بنظرةٍ منك في السِر
رِ تَقيني من كُربةٍ واِكتِئابِ
واِبقَ واِسلم ممتَّعاً بنَعيمٍ
ساحِباً ذيله لَدى الأَحبابِ


Trommelschlag und Kriegsfanfaren – das war liebliche Musik
Für den Spätling des Jahrhunderts, für das Kind der Republik.


Mais où sont tes beaux souliers,
Qui font rêver les fillettes ?
Où sont le bel or changeant
De tes jupes à paillettes ?


Napřáhne a zaměří,
A než kdo se nadá,
Do formánku udeří,
Až sklo v kusy padá.


(Песня)
Сердца томная забота,
Безыменная печаль!
Я невольно жду чего-то,
Мне чего-то смутно жалНе хочу и не умею
Я развлечь свою хандру:
Я хандру свою лелею,
Как любви своей сестрЕй предавшись с сладострастьем,
Благодарно помню я,
Что сироткой под ненастьем
Разрослась любовь моя;
Дочь туманного созвездья,
Красных дней и ей не знатНи сочувствий, ни возмездья
Бесталанной не видатДети тайны и смиренья,
Гости сердца моего
Остаются без призренья
И не просят ничегЖертвы милого недуга,
Им знакомого давно,
Берегут они друг друга
И горюют заоднИх никто не приголубит,
Их ничто не исцелит…
Поглядишь! хандра всё любит,
А любовь всегда хандри


Wie auch die Kette klirrt und drückt,
der Zukunft Sturm zerbricht sie doch, –
und jedes Jahr löst einen Ring.


Das Wissen überschärft sich selbst zum Luge,
Die Kunst wird Machwerk, alles Glauben Fragen,
Und Zweifel, wägend stets anstatt zu wagen,
Würgt jede Tat beim ersten Atemzuge.


L'émeraude et l'azur. — C'est le rose et le blanc
Unissant leurs splendeurs pour une apothéose.


So steht sie, bis aus schwüler Luft
Ein Blitz sie niederstreckt;
Und dann noch haucht sie süßen Duft,
Bis kühles Moos sie deckt.


Wenn mich, mit meinem Harm vertraut,
Zur Stunde der Gespenster,
Der liebe, helle Mond beschaut,
Bebts durch mein Kammerfenster.
Und malt sich an die weiße Wand,
Und schwebt vor meinen Blicken,
Und winkt mir mit der weißen Hand,
Und lächelt mir Entzücken.


圆顶环珠幡
久与石俱化
我执黄庭经
跏趺坐其下


ولي هرّ رميت به خبيثٌ
يعاملني بأخلاق اللئام
إذا جاء الشتاء ينام عندي
كما الأستاذ يأنسُ بالغلام
مضاجعةٌ يسبّح بين نحري
وسحري وهو في وسَن المنام
وفي الحرّ الشديد يغيبُ عنّي
إذا استكفى وأمعن في القتام
يقاربني لحاجته لواذا
ملاذ الوفد بالبيت الحرام
ويأكلُ من فمي ويطيف حولي
نفاقا باشتياق والتزام
إذا ما السبع أبصرهُ تراقى
إلى الجدران كالأسد الهمام
يهارشُ كل سنّور محونا
ويلعب في السطوح بلا احتشام
تغرّب في شباط فضاق صدري
بغيبته وأقلقني غرامي
وكل متيّم يزداد شوقا
إذا حجب الأحبّة في الخيام
ويسهر ليلهُ ويسيء ظنّا
وصرف الدهر معذور الحمام
وما وجدي به عشقا ولكن
لطول العهد أحنح للذمام
فهاج وهام في الجيران يعوي
عواء الكلب في جنح الظلام
ينادي بالهوائج والبغايا
كما نادى المهيب إلى المدام
وكان إذا رآني جاء يسعى
فألهاه الغرام عن السلام
ذخرت له الطعام فلم يجئني
وجاء الليل يؤذن باهتمام
اسلم وهو معترضٌ حذارا
عليه فما يحنّ إلى كلامي
أنادي زبرجا والليل هاد
وزبرج في خرابات العوام
جفاني لا جزاه الله خيرا
وخلفني بحال المستهام
وماذنبي إليه خزي سوى أن
أصاب أطيب من طعامي
إذا هاج البعير تراه يرغي
ويملأ ما ضغيه من الثغام
ويسلك في الشعاب على قتاد
بلا برة يهيم ولا خطام
ومأكله الحشيش فكيف قوم
غذوا بالطيبات من الطعام
يسقون الثلوج بماء مزن
على طرب بألوان المدام
يشمّون الذرير الغوالي
بماء الورد عاما بعد عام
يقال لهم وقد سبقوا أنيبوا
إلى سبل التأله والصيام
وعفّوا عن ملاح الناس هذا
محالٌ في الحلال وفي الحرام
يلوم الناس مترفهم إذا ما
لغا والناس أولى بالملام
وأين الطبع من دعوى محال
وكيف لموجع كتم السقام
أأذكره هذا فرض ليس بذم
للذي شيق وأنّي بالمنام


Nénéd a bölcseség legyen
s az okos akarat
barátnőd; - hogy az idegen
asszonytól ójanak.


Dort fällt ein Reich das ander kracht.
Vnd diß wird nicht gefunden.
Dort schluckt die Erd' ein jhre pracht/
Die dar in Rauch verschwunden.
Was nicht der strenge Nord außlescht!
Was nicht die stoltze Well' abwäscht
Wird durch sich selbst verkehret.


Přišlo to najednou, slabý jsem byl,
řekli mně, můžete jíti...
za ten čas co mi jen ubylo sil,
– stačí-li zbylé, abych dál žil,
a mám-li právo dál žíti?!


Und Gott ging hin, erschrocken wie ein Knecht,
und hielt die Sonne, bis ihm seine Hände
wehtaten, ob dem schlachtenden Geschlecht,
nur weil da einer wollte, daß sie stände.


Du gingst von mir. – Da nackt die Bäume,
Drückt' ich zum Abschied dir die Hand. –
Fahrt wohl, fahrt wohl, ihr Sommerträume,
Ihr zogt wie treulos Flutgeschäume –
Und nur die Sehnsucht wob das Band. –


So rühmen wir, mit höchst-erfreutem Muht,
Dich, GOTT! Du allerhöchstes Gut!


Ma a voi fu il Ciel sì largo, e a me la stella
sì parca, che si oppon tosto il mio Sole
tra il vostro paradiso e gli occhi miei;


	non credo ch'in un seculo exprimessero
de' miei tormenti una sola particula,
ben ch'altro mai dì et notte non facessero.


T rewlich meynt es Gott mit dir/
Gibt dir Glück für allen/
Vnd lesst/ des sind frölich wir/
Deine Feinde fallen/
Du gewinnest Städt und Land/
Wirst in aller Welt bekandt/
Gott laß deine Thaten
Ihm zum Lob gerathen.


Sie sprechen: Herr, wann haben wir
Dir etwas Guts erzeiget,
Wann haben wir denn uns zu dir
Mit solchem Dienst geneiget?
Er spricht: was ihr erwiesen habt
Den kleinsten meinen Brüdern,
Will ich, als hätt ihr mich gelabt,
Euch ewig nun erwidern.


Es fieng ein Schäfer an zu klagen:
Wie seine liebste Phillis Ihn
Noch liebgehabt vor wenig Tagen,
Vnd nun geschlossen aus dem Sinn,
Auch jhren schönen Krantz von Myrthen
Gegeben einem andern Hirten.


Chlad s vůní táhne v snětích stromů,
vše plno snů a touhy jest,
a plný měsíc svítí k tomu
a plane do kolejí cest.


In ihres Freundes Arm geschlossen,
Verseufzte sie die Furcht, und lag
An seiner Brust, als Strahlen schossen,
Und Nacht verwandelten in Tag;


Ao teu seio irei beber
O conforto de sofre


庭前一架已离披
莫折长枝折短枝
要待明年春尽后
临风三嗅寄相思


Tens que fazer, meu rapaz?
Não tardes, que o tempo fog
O trabalho a dois se faz?
Aqui me tens para hoj
Manda por mim, que eu hei-de i
Por mim chama, que ouvire
Usa-me antes de eu partir
Pra onde não prestare
Antes que a carne envelheça,
E morta seja a vontad
E o lábio já nem estremeça
Dizendo: - Rapaz, é tard


Pan rytíř Kuneš z Pappenštejna
však opanoval vnitřní žel,
a třeba mnoho v srdci zkouší,
statečně vyjel na bělouši,
však přec se pořád ohlížel.


天花瑞叶将滕六
明与天公示心曲
一时三表表何事
表曰孤忠三献玉


Wir ruhen, vom Wasser gewiegt,
Im Kreise vertraulich und enge;
Durch Eintracht wie Blumengehänge
Verknüpft und in Reihen gefügt;
Uns sondert von lästiger Menge
Die Flut, die den Nachen umschmiegt.


Mit Rossen und mit Wagen
Zog Pharao ins Meer;
Der Herr' hatt' jhn geschlagen,
Die Fluht lieff' über her.
Israel ist mit prangen
Gantz trocken durchgegangen.


A nad ohníkem po třikrát
svým kyjem zatočil,
a rudě vzňal se plamen, plál
a výš si poskočil.


          Silêncio nas ruas
          Silêncio nas bocas
          Silêncio nos olhos


Pensier, ne l'alto volo ove tu stendi
l'audaci penne il mio valor non sale;
onde perder l'impresa ed arder l'ale
sarà il fin del principio ch'ora imprendi.


Ach! je ten život smutný, všední, nuzný!
Ba život ne – toť vlekoucí se mření –
Ó, kde můj sen, můj krásný, zlatý, luzný?!


- La scuola inimicissima del vero,
dal principio divino tralignante,
pasciuta d'ombre e di menzogne tante
sotto Taida, Sinon, Giuda ed Omero,


حَيِّ الشَآمَ مُهَنَّدا وَكِتابا
وَالغوطَةَ الخَضراء وَالمِحرابا
لَيسَت قِباباً ما رَأَيت وَإِنَّما
عَزمٌ تَمَرَّدَ فَاِستَطالَ قِبابا
فَاِلثُم بِروحِكَ أَرضَها تَلثُم عُصوراً
لِلعُلى سَكَنَت حَصى وَتُرابا
وَاِهبِط عَلى بَرَدى يُصَفِّقُ ضاحِكاً
يَستَعطِفُ التَلعات وَالأَعشابا
روحٌ أَطَلَّ مِنَ السَماءِ عَشِيَّةً
فَرَأى الجَمالَ هُنا فَحَنَّ فَذايا
وَصَفا وَشَفَّ فَأَوشَكَت ضِفّاتُهُ
تَنسابُ مِن وَجدٍ بِهِ مُنسابا
بَل أَدمُعٌ حورُ الجِنانِ ذَرَفنَها
شَوقا وَلَم تَملِك لَهُنَّ إِيابا
بَرَدى ذَكَرتُكَ لِلعَطاشى فَاِرتَوَوا
وَبَني النُهى فَتَرَشَّفوكَ رِضابا
مَرَّت بِكَ الأَدهارُ لَم تَخبِث وَلَم
تَفسُد وَكَم خَبَثَ الزَمان وَطابا
بِأَبي وَأُمّي في العَراءِ مُوَسَّدٌ
بَعَثَ الحَياةَ مَطامِعا وَرِغابا
لَمّا ثَوى في مَيسَلونَ تَرَنَّحَت
هَضَباتُها وَتَنَفَّسَت أَطيابا
وَأَتى النُجومَ حَديثُهُ فَتَهافَتَت
لِتَقومَ حُرّاساً لَهُ حُجّابا
ما كانَ يوسُفُ واحِداً بَل مَوكِباً
لِلنورِ غَلغَلَ في الشُموسِ فَغابا
هَذا الَّذي اِشتاقَ الكَرى تَحتَ الثَرى
كَي لا يَرى في جُلَّقِ الأَغرابا
وَإِذا نَبا العَيشُ الكَريمُ بِماجِدٍ
حُرٍّ رَأى المَوتَ الكَريمَ صَوابا
إِنّي لِأَزهى بِالفَتى وَأُحِبُّهُ
يَهوى الحَياةَ مَشَقَّة وَصِعابا
وَيُضَوِّعُ عِطراً كُلَّما شَدَّ الأَسى
بِيَدَيهِ يَعرُكُ قَلبَهُ الوَثّابا
وَيَسيلُ ماءً إِنحَواهُ فَدفَدٌ
وَإِذا طَواهُ اللَيلُ شَعَّ شَهابا
وَإِذا العَواصِفُ حَجَّبَت وَجهَ السَما
جَدَلَ العَواصِفَ لِلسَما أَسبابا
وَإِذا تَقَوَّضَ صَرحُ آمالٍ بَنى
أَمَلاً جَديداً مِن رَجاءٍ خابا
فَاِبنُ الكَواكِبِ كُلُّ أُفقٍ أُفقُهُ
وَاِبنُ الضَراغِمِ لَيسَ يَعدِمُ غابا
عَجَباً لِقَومي وَالعَدُوِّ بِبابِهِم
كَيفَ اِستَطابوا اللَهو وَالأَلعابا
وَتَخاذَلَت أَسيافُهُم عَن سَحقِهِ
في حينِ كانَ النَصرُ مِنهُم قابا
تَرَكوا الحُسامَ إِلى الكَلامِ تَعَلُّلاً
يا سَيفُ لَيتَكَ ما وَجَدتَ قِرابا
دُنياكَ يا وَطَنَ العُروبَةِ غابَةٌ
حَشَدَت عَلَيكَ أَراقِما وَذِئابا
فَاِلبِس لَها ماءَ الحَديدِ مَطارِقاً
وَاِجعَل لِسانَكَ مَخلِباً أَو نابا
لا شَرعَ في الغاباتِ إِلّا شَرعَها
فَدَعِ الكَلامَ شِكايَة وَعِتابا
هَذي هِيَ الدُنيا الَّتي أَحبَبتَها
وَسَقَيتَ غَيرَكَ حُبَّها أَكوابا
وَضَحِكتَ مَعَ أَحلامِها وَبَكَيتَ في
آلامِها وَجَرَعتَ مَعَها الصابا
وَأَضَلَّ روحُكَ في السُرى وَأَضَلَّها
ما خِلتَهُ ماءً فَكانَ سَرابا
وَنَظَرت وَالأَوصابُ تَنهَشُ قَلبَها
فَرَأَيتَ كُلَّ لَذاذَةٍ أَوصابا
شاءَ الظَلومُ خَرابَها فَإِذا الوَرى
لا يُبصِرونَ سِوى نُهاهُ خَرابا
دُنيا تَأَلَّقَ أَمسُها في يَومِها
فَاِستَجمَعَ الأَنساب وَالأَحسابا
وَسَرى سَناءُ الوَحيِ مِن آفاقِها
يَغشى العُصور وَيَغمِرُ الأَحقابا
الحَقُّ ما رَفَعَت بِهِ جُدرانُها
وَالخَيرُ ما زانَت بِهِ الأَبوابا
فَاِستِنطِقِ التاريخَ هَل في سِفرِهِ
مَجدٌ يُضاهي مَجدَها الخَلّابا
شابَت حَضارات وَدالَت وَاِنطَوَت
أُمَم وَمَجدُ أُمَيَّةٍ ما شابا
الأَمسُ كانَ لَها وَإِنَّ لَها غَدا
تَتَلَفَّتُ الدُنيا لَهُ إِعجابا
غَنَّيتَ مِن قَبلُ المَحولَة وَالعَرى
أَفَلا تُغَنّي الرَوضَةَ المِخصابا
عَطَفَت لَيالِيَها عَلَيكَ بَشاشَةً
فَاِنسَ اللَيالي غُربَة وَعَذابا
وَاِنشُر جَناحَكَ فَالفَضاءُ مُنَوِّرٌ
وَاِملَء كوأُسَكَ قَد وَجَدتَ شَرابا
فَلِشَدوِ مِثلَكَ كُوِّنَت وَلِمِثلِها
خَلَقَ الإِلَهُ البُلبُلَ المِطرابا
لَيتَ الرِياضَ تُعيرُني أَلوانَها
لِأَصوغَ مِنها لِلرَئيسِ خِطابا
وَأَقولُ إِنّي عاجِزٌ عَن شُكرِهِ
عَجزَ الأَنامِلِ أَن تَلُم عُبابا
أَشكو إِلى نَفسي العَياءَ فَتَشتَكي
مِثلي وَتَصمُتُ لا تَحيرُ جَوابا
فَلَقَد رَأَيتُ البَحرَ حينَ رَأَيتُهُ
فَوَقَفتُ مُضطَرِبَ الرُأى هَيّابا
أَعَميدَ سُرِيّا وَكاشِفَ ضَرِّها
خَلَقَت يَداكَ مِنَ الشُيوخِ شَبابا
وَبَلابِلٌ كانَت تَإِنُّ سَجينَةً
أَطلَقَتها عَلى أَطَرتَها أَسرابا
يا صاحِبَ الخَلقِ المُصَفّى كَالنَدى
لَو لَم تَكُن بَشَراً لَكُنتَ سَحابا
أَمَلُ الشَبيبَةِ في يَدَيكَ وَديعَةٌ
فَاِرفَع لَها الأَخلاق وَالآدابا
فَالجَهلُ أَنّى كانَ فَهوَ عُقوبَةٌ
وَالعِلمُ أَنّى كانَ كانَ ثَوابا
يا وَيحَ نَفسي كَم تُطارِدُني النَوى
وَتَهُدُّ مِنّي القَلب وَالأَعصابا
وَدَّعتُ خَلفَ البَحرِ أَمسُ أَحِبَّةً
وَغَداً أُوَدِّعُ هاهُنا أَحبابا


晚风吹坐忽生凉
旋碾新茶与客尝
我本无心无所证
沉烟何事结圆光


Hudba se mi ozve libohlasná –
Keř se dělí, krokem vážným bohyně
Tamto vyjde, v rouchu bělojasná –
V usmívání tklivém mne za ruku jme,
(Ještě vidím ji) řkouc slova spasná:


مَدمع باتَ يَسفحُ
وَاِشتِياق مُبرحُ
وَسُهادٌ لا يَنقَضي
وَدُجى لَيسَ يَبرَح
وَإِذا الأَلف صَدَّ فَالمَو
ت لِلصَب أَروح
وَحَبيب إِلَيهِ أَف
ئدة الناس تَجنَح
ما لِراجي وِصالَهُ
أَمل فيهِ يَنجَح
قَمر ناظِري إِلى
غَيرِهِ لَيسَ يَطمَح
قَد رَأَينا آيات حس
ن لَهُ لَيسَ تَشرَح
نَحنُ في الدَمع وَهُوَ في
فلك الحَسن يَسج
يَكشف السِر وَالهَوى
طَرفَهُ حينَ يَلمَح
ما لُباب النَجاة في
حُبِهِ لَيسَ يَفتَح
يا شَقاء المُحب وَا
عَجَباً كَيفَ يُفلِح
يَسلب القُرب قَلبَهُ
وَهُوَ بِالقَرب يَفرَح
هب فُؤادي عِندَ التَنا
ئي مَع الدَمع يَسفَح
ما لِقَلبي بِالوَجد عِن
د التَلاقي يَجرَّح
يَظفر الشَق كُل يَو
م بِروحي وَيُصفح
جَدَّ بي لاعج الغَرا
م وَمَولايَ يَمزَح
وَزِناد الأَشواق نا
راً بِأَحشائي يَقدح
وَإِلى كَم دَمعي بِشَكو
ى تَجافيك يَصفح
هاكَ روحي فَالمَوت لي
بِأَبي أَنتَ أَصلَح


(Recitada no Teatro  João)


Dorillgen/ laß itzt das Spinett/
uns wird zu wohl/ wir gehn zu Bett.


Humilla al sol la coronada frente,
rosa, del prado honor, que el toro abrasa;
dobla las hojas de la verde basa,
pues ya no puede ser que la sustente.


Ich freu mich schon auff eine Kammer/
Die mich in sich verschliessen wird/
Und durch den engen Raum abführt
Von aller Unruh/ Streit und Jammer/
Die grosse Städt und Schlösser haben/
Hier soll nur meine Ruhstatt seyn/
Da Sicherheit und Fried mich laben/
Und kein Unfriede bricht herein.


Ist's Wahrheit oder ist es Wahn,
Was Frankreich worden ist,
Daß kein Minister-Tigerzahn
Mehr Mark des Landes frißt?


So sah dereinst, entrückt der Erde Grenzen,
Auf Beatricens schönem Angesichte
Den Strahl des Paradieses Dante glänzen.


Německý chrám Thalie
přepych tuze drahý je.
Němci úředního stavu
taky raděj zisk než slávu,
a němečtí centralisti
rovněž chtějí pít a jísti
darovaná jelita
z Rórerova koryta.


Du führst ja wohl recht wunderlich
Die, so dein Herz ergötzen:
Was leben soll, muß erstlich sich
Ins Todes Höhle setzen;
Was steigen soll zur Ehr empor,
Liegt auf der Erd und muß sich vor
Im Kot und Staube wälzen.


Jak v nových zmatků peřeje a víry
loď doby naší vjíždí, já jsem cítil
a nikde vesla, jež bych pevně chytil,
a nikde hvězdy v příboj kalný, šírý.


Freund, mein lechzender Mund kann keine Worte Dir sagen;
Aber mein innigster Geist nahet umarmend sich Dir,
Siehet neben Dir stehn den Genius Deines Lebens,
Des verflossenen Jahrs Genius segnen Dich heut.
Kränz ihn, himmlischer Jüngling, mit Deinem süßesten Oelzweig;
Aber für uns flich auch Rosen der Freundschaft hinein!


龙信蛇屈各升沉
白发朱颜亦故今
出处两难人不识
云山江水是知心


In: TAVARES, Ulisse Aos poucos fico louc I Ot Rio de Janeiro: Globo, 1987


Die Freude flog wieder
Auf buntem Gefieder
Den Sterblichen zu;
Ihr himmlisches Walten
Verwischte die Falten
Der Stirnen im Nu!


Minha Joana de Arc sem pátria!
Minha Santa Teresa humana!
Estúpida como todas as santas
E militante como a alma que quer vencer o mundo!


حلفتُ بسجّان اللواحظ فاتنٍ
كأنّ بعينيه بقايا خماره
يكسِّر إعراضي بتكسير طرفه
إذا ظلَّ طرفي حائراً في احوراره
أقام على قلبي قيامةَ حبِّهِ
وقام بعذري فيه حسن عِذاره
وأعجبني في خده جلناره
فأهدى إِلى طيِّ الحشا جُلَّ ناره
وهيهات أن أنسى لذيذَ عناقهِ
وقد زارني من بعد طولِ ازوراره
آمنت عليه اللومَ من كل ناصحٍ
فكلٌ يرى أنَّ النُّهى في اختياره


Nohy své teď obrnil jsem strojem,
a už letím trpělivou plání,
hnán své duše bujným nepokojem,
podél křovisk, kde jsem unaven
u podvečer v každý býval den
se sny svými, mladistvou tou chasou,
jež mne posud v duši doprovází
se vším žárem i se všemi mrazy.
Byl jsem šťasten po té ledné pouti!
Taktem klidu, jenž mé nohy řídí,
kolébám se vrbových kol proutí,
v mysli maje podivný svět lidí,
prsa dýší hrdě vzhůru vzpiata
a má duše božským kouzlem jata.
Ticho kolem, jenom pod nohama
vrže ledu zrytá hladina,
se mnou jen tu duše moje sama
k zpovědi se tlačí jediná.
Mládí čas nás baví do sytosti:
hraček bujná pleše kratochvíl,
panák s bubnem v milé společnosti,
míč je dnů všech vytoužený cíl,
v létě v rybníce tom houpačka,
v zimě hladká po něm klouzačka.
A pak přišla kniha! První obrázek,
první písmě, první myšleníčko!
A vše prchá zase za kratičko
a s ním dětský nenávratný věk...


Die Konigin thät sich legen,
Gebahr ein Sohne gut,
Der ward ein stolzer Degen,
Und hätt ein frommen Muth.


Wir rechnen jahr auff jahre/
In dessen wirdt die bahre
Vns für die thüre bracht:
Drauff müssen wir von hinnen/
Vnd ehr wir vns besinnen
Der erden sagen gutte nacht.


Az ész minden! s ebből foly minden jó,
Nincs e nélkűl virtus, sem semmi boldogság.
Azért becsűli minden józan nép
Az ész szövétnekét gyújtó Minervát
S annak minden munkás tolmácsait;
Azért formálja a saját nyelvet,
Azért avatja azt Pallas szentségébe:
Mert a nélkűl remélni sem meri,
Hogy a józanság istenibb szavát
Az elbutult község megfoghassa.
Csak a magyar szunnyad mélly rögzésben,
Midőn minden népek felébrednek
Az égi szent paizs villámjára,
Nem fut versenyt a szent Olympián,
Csak a győzők pálmáit bámúlja.


El encanto de mis ojos,
La virgen que adora el alma,
La de los blondos cabellos,
La de la sonrisa cándida;
 Cuando en la siesta tranquila
El sol su fuego derrama,
Llega a la sombra apacible
Que dan al soto las palmas.
 Con tierna inquietud escucha
Si gime el viento en las ramas;
Llena de amor se estremece
Si tiernas las aves cantan.
 Y al sentir cerca mis pasos
Que por la loma resbalan,
El talle gentil reclina
Sobre la menuda grama;
 Y fingiendo dulce sueño,
Que mal oculta sus ansias,
Vela el azul de sus ojos
Con los párpados de nácar.
III.
La dulce luz de mi vida,
La virgen que adora el alma,
Ciñe de rosas su frente,
Viste de amor sus palabras.
 Apenas la tarde espira
Sobre las cumbres lejanas,
Al pie del álamo blanco
Llega, suspira y me aguarda.
 Escucha, si el eco vago
Murmura voces extrañas;
Mira, si en la sombra inquieta
Dobla sus tallos la malva.
 Y alzando al cielo los ojos,
Reza, suspira y aguarda;
Que su inquietud es de celos,
Y de amor es su esperanza.
 Cada murmullo la agita,
Cada suspiro la calma;
Y con triste desaliento
Murmura al fin: «¡Cuánto tarda!»
 Oculto yo entre los ramos
De las vecinas acacias,
Rompiendo el manto de hojas
Pongo término a sus ansias.
 Al verme, la faz inclina,
Tiembla, quiere hablar, y calla;
Y de sus hermosos ojos
Brotan a un tiempo dos lágrimas.
 Asoma entonces la luna,
Gime el céfiro en las aguas;
Y entre mis brazos sonríe
La virgen que adora el alma.


Avvalla il figlio de la madre in faccia
Il viso e gli occhi muti,
Che non rivegga in lui la cara traccia
De' suoi quattro perduti.


En ses vertigineux essors,
La Renommée emporte et chante
Nos clairs surahs et nos tussors
Dont le brillant tissu l'enchante.


Und fühlt der Mensch mit bleichem Beben
Den Tod ihm sitzen am Genick,
So klammert sich sein Fuß ans Leben,
Er bettelt um den Augenblick,
Bis rauh der Tod die Geißel schwingt
Und ihn mit Macht von dannen zwingt.


Siehst, wie du mit unsern Zungen,
Unserm Witz bist umgesprungen,
Siehst du itzt, du lockrer Specht?
Wie du uns am Seil gezwirbelt,
Uns im Ring herumgewirbelt,
Daß uns Nacht ums Auge grauste,


Ist dieß nicht grosser Jammer?
Ein iedes hüllt sich ein
Vnd schläfft in seiner Kammer,
Auch selbst der Mondenschein:
Kein Windchen ist verhanden,
Der Pregel ruht begnügt,
Auch schläfft in seinen Banden
Der so gefangen liegt.


Schön ist der May in seinem Veilchenkrantze,
Wenn er für Grazien zum Reihentanze
Gefilde schmückt, warm die mondhelle Nacht,
Und liederreich den Morgen macht!
Doch himmlischer wenn er in Mädchenbusen
Den Keim der Liebe streut, zum Aufblühn treibt,
Und wenn des Jünglings Aug an diesen Busen,
So wie sein Herz gefesselt, bleibt,
Wenn er die weiße Brust dann wallen,
Und simpathetisch fühlen lehrt,
Und bey dem Brautgesang der Nachtigallen
Des Jünglings Muth, des Mädchens Sehnsucht mehrt.


丝丝弱柳犹迎岁
点点飞霙亦饯年
可是清高厌纷竞
百花那许著鞭先


Sieh den Weg an! irrte hier jemals
Ein animalischer Fuß?
Blüh'n doch, blühen dem guten Schöpfer
Der sie gemacht.


Keinen Erben lass' ich scheidend,
Sei denn Alles ihm vermacht!
Meine Sorge sei, zu finden
Den dort in des Grabes Nacht!«


人生不合出都城
百坂千坡异县情
勃勃当年圣人道
如今狐兔不胜行


Wer hat der Venus solche Macht gegeben?
Es muß ja alles Ihr zu Willen leben;
Wirfft nicht Cupido über alle Lande
Ketten und Bande?


Auf Rossen, schnell mit kurzen, schwarzen Mähnen,
Stürmt wütend hier das Volk der Hunnen ein,
Den kurzen Wurfspeer zwischen ihren Zähnen,
Geschuppten Stahl vom Rumpf bis an das Bein.
Sie gleichen Wölfen, grinsenden Hyänen,
Sie scheinen Pferd und Mensch zugleich zu sein;
Den Feind begrüßen sie, mit Zähnefletschen,
Die Keulen schleudernd, die sein Haupt zerquetschen.


Da vértebra de um cão,


Március-Isten keresésre
Indít ma minden friss szelet:
Volt egy ország valaha, régen,
Negyvennyolcnak nagy idejében
S ez a szép ország elveszett.


赤松当日秘青囊
圯上谁知授子房
千古遗编无觅处
君家独得壁中藏


Lobt den Herrn,
Lobt den Herrn!
Schaut! es glänzt der Osten helle,
Schaut! es spiegelt jede Welle,
Schaut zum Himmel, aus der Nacht
Steigt der Sonne Herrscherpracht.


A ptactva hlasy tisíceré
sem zaléhají jásavě,
stříbrný pramen k doubravě
se ze skal v hlasném smíchu bere.


Und ob auch ganz die gleiche Kraft
In beiden webt und wirkt:
Wie anders, was die freie schafft,
Als die zu eng bezirkt!


Jen v smrtelném zachvění
Jedna černá duše
Z úst se zlostných vypění
A do pekla kluše.


Es hat mich jüngst ein Freund auß Pindus lassen wissen,
Daß Jupiter und Mars wolt einen Frieden schliessen:
So Mars hinfort nicht mehr bei allen seinen Tagen
Nach Himmel und nach dem, was himmlisch ist, wil fragen,
Wil Jupiter dahin sich bindlich denn erklären,
Dem Mars noch nebst der Welt die Hölle zu gewehren.


Ogni alma, per amor, dal ciel ribella
Congiunge col pensier sancto e gentile,
Pietà porgendo in forma honesta e humile
Unde si pasce e vive il cor con ella.


Und das wohlbekannte Ruder
In der Hand des »Demiurgen«,
Und die allerdümmsten Luder,
Deutsche Ritter ohne Burgen!


Das silber, offt durchs feur bewert,
wirt lauter vnd gantz reyne,
Des gleich veruolgt man hie auff erd
Gots wort vnd sein Gemeyne:
Im Creutz beweist das Wort sein krafft,
das grossen nutz bein leuten schafft,
leucht hell in allen landen.


Wer der Gesellschafft sich entreist/
Und einen andern Stand will fassen/
Soll von uns werden ausgeweist/
Und seines Wanckelmutts ein Denckmahl hinterlassen.


虚合清风竟日留
白云暗对小窗幽
我题名字琅玕上
珍重霜标柰得秋


Mi victoria es la seda, el oro y randas,
que dar a vuestras armas por despojos
estas mis escolares sopalandas.


Sprang auf von seinem Heldensitz,
Sprach: »Eh' noch Sonne scheint,
Kommt, Helden! hinter Lowositz,
Zu sehen meinen Feind!«


Sohn, Sie folget deinen Winken,
Du der Geister Auge bist,
Lasse nicht dein Auge sinken,
Irrend Sie dich bald vermißt;
Sprachrohr aller guten Geister,
Sei bereit und nicht zerstreut,
Wenn der ew'ge Himmelsmeister
Dich mit mächt'gem Wort erfreut.


O nichtigs Madenaas, o schlechter Erdenkloß,
O Tod, o Eitelkeit, was denkst du dich so groß!
Du weißt nicht, ob du noch erlebest einen Tag,
So tu doch allen Guts, weils noch geschehen mag.


e torna ad Olivier per dargli spaccio,
sì ch'espedito all'altra vita vada;
o non lasciare almen ch'esca d'impaccio,
ma che si stia sotto 'l cavallo a bada.
Olivier c'ha di sopra il miglior braccio,
sì che si può difender con la spada,
di qua di là tanto percuote e punge,
che, quanta è lunga, fa Sobrin star lunge.


Hier wird das Kind sein erstes Abba lallen,


Amor mío:
        el tiempo turbulento pasó por mi corazón
igual que, durante una tormenta, un río pasa bajo un puente:
rumoroso, incesante, lleva lejos
hojas y peces muertos,
fragmentos desteñidos del paisaje,
agonizantes restos de la vida.
Ahora,
todo ya aguas abajo
—luz distinta y silencio—,
quedan sólo los ecos de aquel fragor distante,
un aroma impreciso a cortezas podridas,
y tu imagen entera, inconmovible,
tercamente aferrada
—como la rama grande
que el viento desgajó de un viejo tronco a
la borrosa orilla de mi vida.


Divte se potoku, nemá-li odtoku,
že hnijou dokonce štiky;
u nás i Červení učit se nelení
hnojištěm páchnoucí zvyky.


Há muita fruta de estima,
laranja, pera, mangaba,
melancia, limão, lima,
ananás, jabuticaba.


TRew hat in ſich jhren wert/
Wird von jedem zwar begert!
Die ſie aber jetzund geben/
Derer ſind nicht viel in Leben.


买得武夷毛竹杖
忽思江外友于人
青原若访常荷屋
助尔扶携觅句新


Chytrákům se vyhni,
k lidem moudrým tíhni.


Wohl frißt manch tiefe Wunden
Ins Herz der bittre Schmerz,
Doch hab' ich auch gefunden,
Daß kann ein Riß geschehen
Durchs ganze, ganze, Herz.


Zum reichen Dauß sprach einst weiser Mann:
Herr Nachbar, sieh doch deine Kinder an.
Ein dummer Kerl, der selbst nichts kann,
Gibt ihnen Unterricht;
Und ach! die Armen lernen nicht
Des Bürgers und des Christen Pflicht.
Kaltsinnig sprach der Nachbar Dauß:
Das Ding – es gibt sich schon, Herr Bruder!
Wo, Teufel, steckt der Knecht im Haus?
Und gibt den Ochsen Futter,
Legt frische Streu und striegelt sie?
Mein' Seel'! mich daurt das arme Vieh!


Mně na tvé oko modravé
zřít na lazur jak ladný,
on modrem srdce rozchvěje,
však sám jest věčně chladný.


from citys liv'd a Swain,
Unvex'd with all the cares of gain,
His head was silver'd o'er with age,
And long experience made him sage;
In summer's heat and winter's cold
He fed his flock and pen'd the fold,
His hours in cheerful labour flew,
Nor envy nor ambition knew;
His wisdom and his honest fame
Through all the country rais'd his name.


Sankt Peters Bild ließ seine Schlüssel fallen,
Als stünde Edens Thor nun offen Allen;
Sie sanken in die scharfen Nesseln nieder:
Nur Handschuh oder Eisen hebt sie wieder!


Llamadle Dios, es cosa que me enfada,
porque se el trato ya que hace a todos
aunque de amantes por diversos modos,
siempre ha sido su fama celebrada.


Der hohe Dom zu Köln!
Der Meister, der's entwarf,
Baut' es nicht aus und starb;
Niemand mocht' sich getraun
Seitdem ihn auszubaun,
Den hohen Dom zu Köln!


Der Frühling saß an allen Wegen,
Tat Blumen bunt und Eier legen,


Koze zlomeninu zléčí,
že už ani nezamečí.“ –


Zwar es kan sich wol so gut
ein Mal wie das ander' lieben;
wenn es aber Alles tut,
soll es denn der Mensch verschieben,
der zu der vergünten Tat
gleiches Recht und Anspruch hat?


El mar y tú, su mar, el mar espejo:
roca que escala el mar con paso lento,
pilar de sal que abate el mar sediento,
sed y vaivén y apenas un reflejo.
De la suma de instantes en que creces,
del círculo de imágenes del año,
retengo un mes de espumas y de peces,
y bajo cielos líquidos de estaño
tu cuerpo que en la luz abre bahías
al oscuro oleaje de los días.


– Auf einmal war es leer im Zimmer,
Es ging was fort, und ging für immer.


On sám si stravu nasbírá
a nezná lidských strastí,
a když nás zima sužuje,
odlítne z naší vlasti.


Psal nový farář ve pamětní knihu:
„Dnes konečně jsem došel svého cíle,
dnes velikou jsem náhle střásl tíhu,
jsem u výsledku svojí velké píle –
dnes nalezl jsem, spatřil vlastní duši.“ –
Víc psáno není – strhané jen čáry –
jak písmo, jehož smyslu nikdo nevytuší,
se pojí ve záhadné, divné tvary;
leč pod tím stručná zpráva písmem jiným
dá vysvětlení: předchůdce že záhy,
byv dosazen, kles’ v oběť chmurám stinným,
v něž zabředl, jda za cílem své snahy,
tož za cílem, by lidskou duši zbádal.
„Buď jemu pokoj!“ – nástupce mu žádal.


Ayer tú y yo, en un solo beso para la vida,
en el amor que nos conoció a los quince años
y yo pedaleando para un nunca llegar tarde a tu corazón.
Fuimos nosotros los que inventamos el beso en una bicicleta,
la edad de las miradas con un cuaderno en la mano.
Fuimos nosotros, los que sin respirar, nos cansamos de viajar;
y ayer, sólo ayer, las calles dicen: Allí van, son ellos!,
pero fue tan rápido que pedazo a pedazo nos despedimos.
Tú y yo, querida, ahora quizás dónde, dónde
volveríamos a rodar,
dónde volveríamos a comandar dos ruedas como a un barco,
dónde volveríamos a conquistar los mundos con un
sueño.
Eso no m importa, porque en mi memoria tengo un niño despierto,
llevo a ese revoltoso quinceañero en los dedos del alma,
tengo aún, esos años diminutos como zapatos de liceano.
Entonces, será a las siete, te pasaré a buscar como
cochero,
subirás en mi caballo veloz con rayos de aluminio,
dispuesta a saltar a la gloria al besar cada calle,
recostándote en cada parada para retomar las fuerzas.
Entonces, será a las siete, cuando llegue a tu casa,
salgas a recibirme como ansiosa de la nueva carrera.
Entonces, son las siete y recuerdo tu mano en la mía,
riendo del pedaleo en mañana y tarde,
cuando nos amamos en una bicicleta sobre la vida,
cuando se me vienen los quince felices años,
ahora que son más, sin bicicletas ni sueños.


The golden crozier blended with the dust
In horrid folds the serpent clasps around:
The powerful image, and the sainted bust,
Desam'd, unhallow'd, press the weedy ground.


床头酒熟百花香
不必吴姬劝客尝
花下与君𢬵潦倒
酒徒早已属高阳


Jich opat, ovšem cizinec
a tebou usazený –
je zlý – však víš, i tebe hnal,
proto žes poražený.


Könnt ein Autokrat vermuten,
Wie der Tod dem Helden lacht,
Der, fürs Vaterland zu bluten,
Wandelt durch die Männerschlacht;
Ach, er würde bald empfinden,
Wie vergeblich ein Tyrann
Strebt im Kampf zu überwinden,
Was er nie besiegen kann!


Harmadik éj amint fordul ilyen napra,
Mind összeverődtek tornyos Etellakra,
Állítja vezérük ide-oda lesbe,
Útat előálmon egyedül keres be.


Kein Stuhl ist vor den Thüren mehr zu finden:
Ich horch' und lausch', und hinter dicken Wänden
Hör' ich ein Schnurren, wie von ihrer Spindel.


Die ganze Welt ist wie ein Buch,
Darin uns aufgeschrieben
In bunten Zeilen manch ein Spruch,
Wie Gott uns treu geblieben;
Wald und Blumen nah und fern
Und der helle Morgenstern
Sind Zeugen von seinem Lieben.


Los placeres
van de prisa:
una risa
y otra risa,
y mil nombres de mujeres,
y mil hojas de jazmín
desgranadas
y ligeras...
Y son copas no apuradas,
y miradas
pasajeras,
que desfloran nada más.
Desnudeces,
hermosuras,
carne tibia y morbideces,
elegancias y locuras...
No me quieras, no me esperes...
¡No hay amor en los placeres!
¡No hay placer en el amor!


So manche Blondine, so manche Brünette,
Weiß noch nicht, ich wette,
Was Lieben sei,
Was Liebeln sei,
Oder hält beides für einerlei;
Und gleichwohl ist der Unterschied,
Wenn man das Ding beim Licht besieht,
So groß, wie zwischen der Chansonnette
Und dem herzlichen deutschen Lied!


Que ha nacido Dios!


前辈风流在
后来渐不如
江河无计挽
深愧彦方居


Muy cerca de mi ocaso, yo te bendigo, vida,
porque nunca me diste ni esperanza fallida,
ni trabajos injustos, ni pena inmerecida;
porque veo al final de mi rudo camino
que yo fui el arquitecto de mi propio destino;
que si extraje la miel o la hiel de las cosas,
fue porque en ellas puse hiel o mieles sabrosas:
cuando planté rosales, coseché siempre rosas.
...Cierto, a mis lozanías va a seguir el invierno:
¡mas tú no me dijiste que mayo fuese eterno!
Hallé sin duda largas noches de mis penas;
mas no me prometiste tú sólo noches buenas;
y en cambio tuve algunas santamente serenas...
Amé, fui amado, el sol acarició mi faz.
¡Vida, nada me debes! ¡Vida, estamos en paz!


Ich weiß, wie mich Sein Fall betäubt;
Ich weine, wenn ich dran gedenke.
O Schmerz! der mich zum Seufzen treibt,
So oft ich mich im Geist zu Seiner Bahre lenke.
EUGEN, der meiner Niedrigkeit
So viele Gnad und Huld erwiesen;
EUGEN, der meinen Fleiß gepriesen,
Setzt jetzo meine Brust in ungemeines Leid.
O soll ich Deinen Tod besingen!
O darf ich Dir nicht mehr ein Freuden-Opfer bringe!


Non è bontà né vertù né valore
saver ver' l'umiltà esser umìle;
ma quell'è la vertù del cor gentile:
ver' la ferezza star sofferitore.


A důvěrou zvlášť obdařené
se ptá, zda nechtěla by s ní
jet někam v čase dovolené
na levný lístek okružní,
snad přes Solnohrad do Mnichova,
vše prohlednout, co kde se chová
a potom plouti po Rýně
a zastavit se v Kolíně...


El grupo se rompió cierto verano
¡Todo lo cambia el tiempo y lo derrumba,
y ahora soy un tranquilo ciudadano!


Ach dörft ich nur nicht fremde Wuth erfahren!
So wär ich wohl vergnügt.
Sarmatien, da dein getrenntes Volk
Selbst wider sich zu Felde liegt:
So schrecken mich der Franzen wilde Schaaren.
Sie sind mit schleuniger Gewalt
Auf meinem Boden eingedrungen;
Und haben alsobald
Den Schlüssel meines Reichs bezwungen.
Nun bin ich billig zweifelsvoll
Wer weis, was mich noch treffen soll!


V noc číše moje kvete, růžově zářivá,
s ní poslouchám, jak buší věčnosti kladiva,
sloup starý jeden kácí, na nový v práci hřmí –
svou zvedám číš, ó, dítě, na naše přátelství!


كَفَى ضعفاءَ مِصْرٍ ظالمِيها
وأَوْرَدَ عَدْ لُهُ ذِيباً وشَاءَ
وأَظهرَ فيهِ سِرّاً من عليّ
أَضاءَ لنا ومَنْ يُخفِي ذُكاءَ
ولم نَعْجَبْ لِفَيْضِ النِّيلِ إنِي
وإبراهيمَ عَلَّمَهُ الوَفاءَ


So sitzt er da und trotzt und schweigt,
Bis die Mitternacht niederblickt schwarzgeäugt,
Dann ist frei der Geister Tun.
Dann flammt sein Aug' und rauscht sein Schwert,
Dann gürtet er sein goldrot' Pferd;
Dann geht es zu Sigrun.


قالوا جنونٌ قلتُ إي والذي
يقدرُ الهمَّ لمن يعقلونْ
انقلبَ الدهرُ بأبنائهِ
لذا ترى العقلَ غدا في البطونْ
جنوننا ما دامَ في رأسنا
عقلٌ وهم من عقلهمْ في جنونْ
وما على الناسِ من الناسِ يا
ليتَ إذ لم يعرفوا يعرفونْ


Aj, tamhle dřímavých jiskerek,
jak když rukou rozhodí květů,
to letí prostorou kometa,
kostnice umrlých světů.
Hvězdo, oděná rubášem,
dumnou nám píseň hudeš,
v ní veliký obsah, málo slov:
„Ty popel jsi, popel budeš!“


Quando talvolta advien che in altra donna
scorgeste el sguardo suo, tu te ricorde
de quel de la perduta tua madonna.


Nuž, s bohem buď, ty bože můj,
ty svatá jiskro, kterou žil jsem
a kolébkou byl hvězdných tuch!


Orvalho que avança,
Suicida, e de uma vez se lança
Contra o olho


مُذْ رَقَّ ذاكَ الخَصْرُ مِن ظالمِي
رَجَوْتُ مِنهُ رِقَّةَ الرَّاحِمِ
وَمُذْ تَشكَّى جَوْرَ أَرْدافهِ
أَشْفَقْتُ أَنْ أَدْعُو على ظالمِي


Allen habt ihr die Ehre genommen, die gegen euch zeugten;
Aber dem Märtyrer kehrt späte sie doppelt zurück.


Und grüne Wiesen weit und breit –
Die hungrigen Tiere keuchen.
Sie schaun zur Seit' voll Lüsternheit,
Schaum färbt Gebiß und Weichen.


Ein jedes wirkt an seinem Örtchen
Still weiter, wie es muß und mag,
Ja, selbst ein leises Flüsterwörtchen
Klingt fort bis an den jüngsten Tag.


"O thou, whom lovely and belov'd in vain,
" Unpitying Fate has snatch'd in early bloom,
"Is this the meed thy patriot virtues gain?
" Dearer than life, is this thy hapless doom?


كُلُّ قلبٍ حَمَلَ الخَسْفَ ومَا
مَلَّ مِنْ ذُلِّ الحَيَاةِ الأَرْذَلِ
كُلُّ شعبٍ قَدْ طَغَتْ فيهِ الدِّمَا
دونَ أَنْ يَثْأَرَ للحَقِّ الجَلِي
خَلِّهِ للموتِ يَطْويهِ فمَا
حَظُّهُ غيرُ الفَنَاءِ الأَنْكَلِ


Že nám srdce rozervali,
Nechci déle vésti žaly;
Rozešly se naše snahy,
My jsme si již s Bohem dali.


矮瓶煮粥犹难继
小甑蒸糕岂解常
偶得盐醯便豪侈
晨餐满舍野蔬香


(Era um dia de sol pelos campos e eu dormitava, sorrindo)
()
A vid
Branco ou tinto, é o mesmo: é para vomita


A posvěť ženy české, matky české,
ty babičko, ty dobrá pramáti,
ať v síně hradů, ve světničky veské
věk zlatých pohádek se navrátí
a srdce tvého nejkrásnější báje
vzplá mocnou pravdou z českých luhů ráje!


Člověk bracha tvého
Do lásky sy vzav,
Chtě mít blaženého
Drží mu sta krav;
Jako sultán žije,
Rozkoš hltá, čije.


此地修行山几枯
草堂生计只瓶盂
支郎既解除艰险
试看人心平得无


Když růžičky plané na keřích se rděly,
jeho svaté sliby jejím srdcem zněly,


Where the rich min'rals catch the ray,
With varying lustre bright,
And glittering fragments strew the way
With sparks of liquid light:


Sie loben deine Taten prächtig,
Daß du so groß, so gut, so mächtig,
Höchst selig, würdig aller Ehr',
Daß eitel Weisheit, Lieb' und Treue
In allen deinen Wegen seie,
Ihr Amen sagt unendlich mehr.
Ihr Lob zu wenig ist,
Dein Lob du selber bist;
Amen, Amen!
Auch wir sind dein Und stimmen ein:
Du, Gott, bist unser Gott allein.


Er sprach: »ich hab nit geßen mit.«
der wirt sprach: »es schadt nit;
der bratenrauch dich hat
gemachet vol und sat;
ist gleich, sam habst mit geßen.«
Zwen weißpfenning Eulenspiegel
nam, klingelt sie gar hel,
sprach: »hörst den klang?« kurzum
sein geltlich wider num,
legts in sein tasch vermeßen.
Sprach: »wie mein bauch
mir fült der rauch,
also fült auch
dein beutel dir der klange.«
darmit nam er durch die tür sein ausgange.
also wart list mit list bezalt.
uns sagt ein sprichwort alt:
Eck an den Berner kam.
sie waren beidesam
mit schalkheuten beseßen.


Die Kohlenwälder nachtunten glühen,
Urwilde Sonnenfeuer sprühen.
Rauch steigt aus dem Schacht.


«Még imába volt merűlve a vezér,
S ím egyszerre megrendűl a nagy fenyér,
Dobog a föld, sűrü por keletkezik;
Hah, minő had ez, mely itten érkezik?


结庐何事栖碧山
云林景物异尘寰
飞楼竟日浮空翠
独坐层轩意自闲


Hledím dolů: šum a jek,
dravý život, horký svět
rozhazují s lomozem
cizí hlubinu:
je to totentanz i ples,
tma i světlo, pláč i zpěv,
úzkostí a nadějí
živá kytice.


Hält ihn der Tag von dieser Zeit, stillschaffend,
Des Weges gehend, die Blüte der Jahre.
Und Kriegsgetön, und Geschichte der Helden unterhält, hartnäckig Geschick,
Die Sonne Christi, Gärten der Büßenden, und
Der Pilgrime Wandern und der Völker ihn, und des Wächters
Gesang und die Schrift
Des Barden oder Afrikaners. Ruhmloser auch
Geschick hält ihn, die an den Tag
Jetzt erst recht kommen, das sind väterliche Fürsten. Denn viel ist der Stand
Gottgleicher, denn sonst. Denn Männern mehr
Gehöret das Licht. Nicht Jünglingen.
Das Vaterland auch. Nämlich frisch


浙江潮落海门高
王气千年照彩毫
有客已成枚叔赋
无人更羡广陵涛


إذا جاءَ عثمان مستخبراً
عن المتقارب بحراً فقولوا
ثقيلٌ ثقيلٌ ثقيل ثقيل
ثقيلٌ ثقيلٌ ثقيلٌ ثقيل


麦陇风来翠浪斜
草根肥水噪新蛙
羡他无事双蝴蝶
烂醉东风野草花


Серый шифе Белый тополПламенеющий залиВ серебристой мгле олив
Усеченный холм — АкрополРяд рассеченных ступеней,
Портик тяжких Пропилей,
И за грудами камений
В сетке легких синих теней
Искры мраморных аллеНебо знойно и бездонно —
Веет синим огонькоКак струна, звенит колонна
С ионийским завиткоЗа извивами Кефиза
Заплелись уступы гор
В рыже-огненный узор…
Луч заката брызнул снизу…
Над долиной сноп огней…
Рдеет пламенем над ней он —
В горне бронзовых лучей
Загорелый Эрехтейон…
Ночь взглянула мне в лицЧерны ветви кипарисА у ног, свернув кольцо,
Спит театр Дионис


„Jsi blázen, blázen!“ – – Cítím: skoro. –


Kinder Sions! liebe Frauen!
Töchter Salems weint doch nicht!
Daß Ich ietzt den Tod muß schauen/
Daß man mir diß Vrtheil spricht.
Weint! ach weint! wo ihr versteht/
Was Euch vnd eur Blutt angeht!
Schlagt die Brüste! wind't die Hände
Vber euer Frucht Elende!


Leda dudák.“ – „Sem s tím dudákem!“
A již strkají v síň chudákem.


mercè d'un verde e sacro alloro, i cui
santi rami felici al ciel salire
fan di sé scala, e non guardano a cui.


Sabrán mis pulmones
porqué les hago daño?
Dónde tiene la conciencia
mí inconciencia?
Cuantos gramos me quedan
de neuronas?


Lieber Gott und Engelein,
Laßt mich fromm und gut seyn,
Laßt mir doch auch mein Hemdlein
Recht bald werden viel zu klein.


Er grüßt die Jungfrau wunderschön,
Die Jungfrau thät vor ihme stehn,
Schamhaftig, schlägt die Augen nieder,
Empfing gar schöne Jesum wieder.


On však s komonstvem andělských kůrů
Ještě nesjížděl s nebeských zvůrů –
Leč já úzkostlivě hleděl vzhůru.


S'infinita giustizia il ferro scioglie,
e a irrevocabil pena l'alme atterra,
infinita pietà, che il ciel disserra,
con sempiterna gloria in ciel n'accoglie.


Pustou nocí v temnot bludu
lidé bez cíle dál kráčí, –
Nikdy, nikdy! lká pln trudu
Osud jich a oni pláčí...


Alle funden sich am Reien
voller Schreien,
voller Jauchzen, wie man lacht;
Alle sahen sie sich spritzen
aus der Pfützen,
die das Flügelpferd gemacht.


Seht! wie Händ und Füsse zittern,
Wie das Blut die Adern blöht,
Und durch häufiges Erschüttern
Seine Wirbel ängstlich dreht.
Schaut nur auf die milden Thränen,
Die das Auge fallen läst,
O! so könnt ihr leicht erwehnen,
Was mich vor ein Unglück preßt.


Ty odpusť dřív, že musím pouta vléci,
že síly nemám světu vrhnout zpět,
že uvězněný pták se zmítám v kleci
a místo spasit tě – jen umím pět.


Mein Mark ist stark, ist Löwenmark,
Kein andrer Stamm ist freier;
Kommt her! Kein Teufel ist so stark,
Und schlägt ein Herz getreuer? –
Ich bin der Bayer.


O wolle nicht darüber trauern,
Daß dich kein Mensch im Herzen trägt.
Dort, jenseits unsrer Kirchhofsmauern,
Giebts einen Puls, der für dich schlägt.
Er hat für dich schon hier geschlagen,
Und fühlst du ihn, so sagt er dir:
»Du wirst auf Flügeln stets getragen;
Ich bin dein Engel; glaub es mir!«


bir çift balık olup geri döndüler


垂鞭信马日西斜
灵沼吟看起叹嗟
鱼鳖成尘春水涸
年年惟见长桑麻


Wenn im tiefen Schmerz verloren
Alle Geister in mir klagen,
Und gerührt die Freunde fragen:
»Welch ein Leid ist dir geboren?«
Kann ich keine Antwort sagen,
Ob sich Freuden wollen finden,
Leiden in mein Herz gewöhnen,
Geister, die sich liebend binden
Kann kein Wort niemals verkünden,
Liebe denkt in süssen Tönen.


A Tavasz-kunyhó fala: álom.
Szőnyege: mult. Tetője: vágy.
S avarra vetve gúnyosan, puhán
Kész az ágy.


Yet, should you never smile on me,
And rugged still my verses be,
Unpleasing to the tuneful train,
Who only prize a flowing strain,
And still the learned scorn my lays,
I'll lift my heart to you and sing your praise.


Ó, které jsi pozvedl listy,
že viděl jsi v duši mé hned
ten zázračný květ vonný, čistý,
ten bílý a krvavý květ?


És rózsatrónjáról leszól a tündér:
«A kincs dalok jutalma nem lehet!
Érzés világod szebb jutalmakat kér, -
Öleld, miért égsz, szent szerelmedet!»
S kit a költő oly rég imádva kére
A barna lányka lett új-évi bére.


横石圆峰岂偶然
上悬双瀑下澄渊
我来不为桥难过
待了区中未尽缘


Äther flutet flimmernd wie ein Meer:
Bist du jung? Bist du von alters her?


»Hab ich doch«, so sagt' er, »dir bewiesen,
Daß ich dieses Handwerk gut verstehe;
Doch es ist das Schwerste noch zurücke.«
Zeichnete darnach mit spitzem Finger
Und mit großer Sorgfalt an dem Wäldchen,
Grad ans Ende, wo die Sonne kräftig
Von dem hellen Boden widerglänzte,
Zeichnete das allerliebste Mädchen,
Wohlgebildet, zierlich angekleidet,
Frische Wangen unter braunen Haaren,
Und die Wangen waren von der Farbe
Wie das Fingerchen, das sie gebildet.


Poshovte jen, milí přátele,
A vy mlčte tváři kyselé,
Nechejte mi tuto bolest sladkou.


Kdož ta kráska? kde má sídlo?
Odkuď čerpá potěch židlo?
Kráska ta, má lahoda,
To jest Boží příroda.


Accepta, prego, il don, benché sia poco:
meglio un dì il mio voler mostro te fia,
s'io serò in miglior stato e in miglior loco.


Dicea: - Fortuna, che più a far ti resta
acciò di me ti sazii e ti disfami?
che dar ti posso omai più, se non questa
misera vita? ma tu non la brami;
ch'ora a trarla del mar sei stata presta,
quando potea finir suoi giorni grami:
perché ti parve di voler più ancora
vedermi tormentar prima ch'io muora.


Et puis, tout s'enténèbre. Elle tremble effarée ;
Ses petits, s'envasant, s'accrochent à ses bras,
Et, dans l'obscur opaque, au sein du limon gras,
L'horreur suprême étreint la famille égarée.


Arde consuena con horrendo estampido
Jove que en la nube iracundo inflama
y en la pálida lumbre que derrama
amagado el mortal teme encogido.
Al trueno horrendamente repetido
huye a esconderse en la apartada cama
lloroso el Niño, y tus piedades llama,
Jove, el justo varón descolorido.
Se estremece el Olimpo, y ya apercibe
tu mano el rayo que hasta al justo aterra
y fulminado en fin baja violento:
y cuando en vicios opulentos vive
el vil Ganion, azote de la tierra,
¿se ceba tu furor en un jumento?


Wie guts die armen sünder können haben, wenn sie sich an des Lammes wunden laben?


Vždyť slídí po kacířích v spěch,
je v smolné bední sudy
a radost má, když po městech
v děs vzlétá kohout rudý!


كانَت صُروفُ الزَمانِ مِن فَرَقِك
وَاِكتَنَّ أَهلُ الإِعدامِ في وَرَقِك
ما السَبقُ إِلّا سَبقٌ يُحازُ عَلى
جَوادِ قَومٍ لَم يَجرِ في طَلَقِك
يا دَهرُ قَوِّم مِن أَخدَعَيكَ فَقَد
أَضجَجتَ هَذا الأَنامَ مِن خُرُقِك
سائِل لَياليكَ فَهيَ عالِمَةٌ
أَيُّ كَريمٍ أَرسَفنَ في حَلَقِك
إِقبِض يَداً عَن أَبي الحُسَينِ تَجِد
جَديدَهُ عائِداً عَلى خَلَقِك
كَم لَوعَةٍ لِلنَدى وَكَم قَلَقٍ
لِلمَجدِ وَالمَكرُماتِ في قَلَقِك
أَلبَسَكَ اللَهُ ثَوبَ عافِيَةٍ
في نَومِكَ المُعتَري وَفي أَرَقِك
يُخرِجُ مِن جِسمِكَ السَقامَ كَما
أَخرَجَ ذَمَّ الفَعالِ مِن عُنُقِك
يَسُحُّ سَحّاً عَلَيكَ حَتّى يُرى
خَلقُكَ فيها أَصَحَّ مِن خُلُقِك


Kde husy, tu puch a štěbety,
Kde ženy, tu svár a klevety!


Wie eine trübe Quelle
Durch Klippenmoos und bang
Zum schwarzen Tale flüchtet
Im schwermutsvollen Drang;


„Ví plavec odtud přes moře,
co čeká v dálném obzoře?
Dbáš, co ti vyrve skonu klam,
a nevíš, co ti kyne tam.
A jestli tento život klad,
den budoucí jest zápor vad.
Den teď-li blaha záporem,
noc potom – s jitřním obzorem!“


Jſts moͤglich, daß, geweckt von Luſt,
Ein Gatte nicht erwache?
Daß eine nahe Liljen-Bruſt
Jhn nicht geſchaͤftig mache?
Jndeß ſchwebt um der Gattinn Haupt
Der Morgentraum, mit Mohn umlaubt;
Jhr traͤumt von eitel Rache.


Seht, das ist eure Quintessenz,
Ihr fliedersüssen Lenzrhapsoden:
Ihr macht mit Hymnen und mit Oden
Den Nachtigallen Concurrenz!


Aj dám, aj dám
a ještě přidám
každé za hodinku.


لا لَومَ أَن غَضِبَت عَلَيكَ فَإِنَّها
سَمِعَت لَعَمرُكَ أَعظَمَ البُهتانِ
زَعَمَ الرَسولُ بِأَنَّني راوَدتُهُ
كَذَبَ الرَسولُ وَمُنزِلِ الفُرقانِ
ما كُنتُ أَجمعُ خَصلَتَين خِيانَةً
لَكُمُ وَبَيعَ كَرامَةٍ بِهَوانِ
عَطَفَ الأَحِبَّةُ كُلُّهُم وَكَأَنَّما
قَد وُكِّلَت بِتَعَلُّمِ الهِجرانِ


In der Dämmrung des Morgens den höchsten Gipfel erklimmen,
Frühe den Boten des Tags grüßen, dich, freundlichen Stern!
Ungeduldig die Blicke der Himmelsfürstin erwarten,
Wonne des Jünglings, wie oft locktest du nachts mich heraus!
Nun erscheint ihr mir, Boten des Tags, ihr himmlischen Augen
Meiner Geliebten, und stets kommt mir die Sonne zu früh.


„Františku Františku“ naklonil jsem se šepce
do dlaní plných omeškaných hvězd
„o čem to sníš ty který sníti nechceš
žes sepial ruce jakby k modlitbě?“


Doch köstlicher an Reinheit, Farb' und Helle,
Als jenes, das der harte Stein gezollt,
Erzitterte mit schwer gediegner Welle
Im weiten Kelch das trinkbar feuchte Gold,
Das einmal nur im Jahr aus heil'gem Quelle
Mit hellem Klang die Zauberwellen rollt.
Als diesen Kelch der mächt'ge Fürst erhoben,
Begann er so der Gabe Werth zu loben:


Pur ne la istoria il ver se convien dire:
A suo dispetto li dava de piglio;
Ma Brandimarte non puote soffrire
Vedere Orlando posto in tal periglio,
Onde correndo se 'l pose a seguire.
Voltò Gradasso il viso, alciando il ciglio,
E disse: - Anco tu vai cercando noglia?
Io ne ho per tutti; venga chi ne ha voglia. -


Doch du, herabgeneigt zum treu'n
Vasallen mächt'ger Fässer,
Dein Rausch von Lenz und Sonnenschein
Ist er so gar viel besser?


الناس موصوفون بالأفعالِ
بسائرِ الأقوال والأعمالِ
من غير تأثير لهم في كل ما
يكون من ذلك باستئصال
فإن معنى أنهم قد أثروا
أي أظهروا من عدم للحال
والله وحده هو المظهر لا
سواه في الماضي والإستقبال
فإن تكن نفوسهم قد ادعت
إظهار فعل هم على الضلال
لا يظهرون من جميع ما به
قد وصفوا فعلا من الأفعال
في ظاهر أو باطن وإنما
يظهره الخلاق ذو الجلال
وكلهم خلقُ الإلهِ ربنا
مع كل الاَفعال على التتالي


Však královna se svíce chopila
a spěchala k své dceři: v úžasu
teď kojná světlo shasla královně
a zvolala: „Ji paprsk usmrtí
nejslabší! Hrozí jí slepotou!“


Lloro solo mi mal, y el hondo río
en sus turbadas ondas lleva el llanto;
ya es tiempo, digo, Amor, en triste canto,
que pongas justo fin al dolor mío;


Dieß durchsicht'ge Blau der Lüfte
Färbt sich, durch dein Wunder-Licht,
Welches selbst der tiefsten Grüfte
Unergründlichs Dunckle bricht.
Wenn sich deine Strahlen gatten
Mit dem Grentzen-losen Schatten:
Sieht man die Unendlichkeit
Gleichsam durch ein blaues Kleid.


E parranno a ciascun l'opere sozze
del barba e del fratel, che tanto egregia
nazione e due corone han fatte bozze.


ché, do' che cose singular tu trove,
sforzando el mondo per te la rapisse?
È la giustitia tua revolta altrove?».


Jej nepoděsí krvavá jitra –
leč také jej zříš-li bázní se třást,
to proto jen, aby skutečně zítra
si vybojoval proletář vlast...


An einem Teiche
Schlich eine Schleiche,
Eine Blindschleiche sogar.
Da trieb ein Etwas ans Ufer im Wind.
Die Schleiche sah nicht, was es war,
Denn sie war blind.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Das dunkle Etwas aber war die Kindsleiche
Einer Blindschleiche.


Hol van a bérc, és a vár fölette,
Szondi melynek sáncait védlette,
Tékozolva híven életét;
Honnan a hír felszáll, s arculatja
Lángsugárit távol ragyogtatja,
S fényt a késő századokra vét?


— Amigo, neste momento
recebi a tua carta,
que vem completar um cento!
Estou de barriga farta!


Das flores que na nossa infância ida
Com outra consciência nós colhíamos
     E sob uma outra espécie
     De olhar lançado ao mund
E assim, Lídia, à lareira, como estando,
Deuses lares, ali na eternidade,
     Como quem compõe roupas
     O outrora compúnhamos


Wo die Seelen längst verklärter Geister
Dank und Jubel ihrem großen Meister
Jauchzen in der Sphären Harmonie.
Deine Ahnherrn fallen betend nieder,
Ihre Freude tönt in höh're Lieder
An dem Tag, der Dich der Erde lieh'.


Ich war bei hellem Sommerlicht
In eine Dämmergruft geſtiegen,
Wo Sarkophage, dicht an dicht,
Wie Denker in Gedanken, ſchwiegen.


Manchmal ist deine Stimme,
Die im Winde verstreicht,
Deine Hand, die im Traume
Rühret die Schläfe mir leicht;
Alles war schon vorzeiten.
Und kehret wieder sich um.
Gehet in Trauer gehüllet,
Streuet Asche herum.


Dann sieht verklärt die Tugend ihre Knaben,
Die in dem buntesten Gewühl
Mit Jugendkraft und hohem Frohgefühl
Sich um sie her versammelt haben:
Die Seele kann sich an dem Anblick laben,
Und Engel sehn mit Lust ein solches Spiel.


A MÚMIA


Wie war dein Leben,
So voller Glanz,
Wie war dein Morgen
So kindlich Lächlen,
Wie habe ich immer
Um dich mich geliebt,
Wie kömmt dein Abend
So betend zu mir,
Und wie bete ich
An deinem Abend.


Bruder, Bruder, welche Wonne,
Allerwärmend, gleich der Sonne,
Junge Seelen zu durchglühn!


坐稳蒲团想太清
先天画外得全经
四时长觉春无恙
谁讶秋深草满庭


Zdaž to před nimi se labuť mihla bílá?
proč jak divem se hned tlupa zastavila?
Nebyla to labuť, bílé jsou to dvory,
zámky Danilovy v lesku jitřní zory.
Do rubínů hoří střecha pozlacená,
s práhu vítá hosty Danilova žena.


桕叶生红霞映水
荍花连白雪盈畴
晴天绣画山溪景
却是春光不似秋


To ty jsi nebyla!
Tvůj hlas byl výčitkou
a dech tvůj větrem jedu;
ne, tak tě, dítě mé,
k oltáři nepovedu.


Du fragst mich, liebe Kleine,
Warum ich sing' und weine,
Du fragest, was mich schmerzt?
Ich habe den Lenz versäumet,
Ich habe die Jugend verträumet,
Ich habe die Liebe verscherzt.


Však běda, na pravé co desce vidno!
Tam kočky zběsilé, až věru stydno,
jak úloh svých se nabaživší herci,
své svíce rozházely po koberci,
kdež o všech čtyrech tlapkách, po zvířecku
se daly v hon jak smečka divoká,
jež rozježená, vzteklá, zlooká
svou vážnost rázem zapomněla všecku;
ta v skoku, ta se plížíc po břiše,
ta téměř jiskříc v černém kožiše,
ať bílá, šedá, rusá, každá stejně
zas byla kočkou v kočičím tom hejně,
jen chtivě střáhnouc, aby v drápy již
svou kořist polapila ubohou,
neb vězte: mezi rotu čtyrnohou
sem chuděrka ta zabloudila, – myš!


Entre as últimas vozes já truncadas,
Chamando a filha com afago, e rogo
Ficaram entre os braços enlaçadas.


ضنتْ وما أنا لو تشاءُ ضنينُ
والبخلُ إلا في الحسانِ يشينُ
أهواكِ مانعةً وكلُّ مليحةٍ
ليستْ ممنعةَ الوصالِ تهونُ
حسبُ المتيمِ منكِ وحيَ فؤادهِ
إنَّ القلوبَ على القلوبِ عيونُ
وألذُ ما كانَ الخيالُ زيارةً
إنْ كانَ يخفى مرّةً ويبينُ
قالوا بخلتِ وما بخلتِ وإنما
وصلُ المليحةِ في الجفاءِ ثمينُ
نسختْ معاني البخلِ يسرى أحمدٍ
وأتْ بشرعِ الجودِ منهُ يمينُ
أحيا الأولى كنّا نرى أسماءَهم
وغدا يرينا الجودَ كيفَ يكونُ
وسمتْ بهِ مصرٌ على بغدادِ مذ
كانتْ وكانْ بقصرها هارونُ
ورأى لديهِ المالَ بحراً زاخراً
فغدتْ أناملهُ وهنَّ سفينُ
والقومُ ذو فقرٍ يقلبُ كفهُ
وأخو غنى بنعيمهِ مفتونُ
هذا يرنحهُ الأنينُ وذاكَ في
سكراتهِ يهفو بهِ التلحينُ
قل للذينَ استأثروا بكنوزهم
ما كانَ بعدَ كنوزهِ قارونُ
أنفوا مساعدةَ الضعيفِ وربَّما
خدموا البهائمَ والجنونُ فنونُ
واستحجرتْ راحاتُهم فكأنها
صخرٌ وإن فلقوهُ ليسَ يلينُ
والمجدُ أقتلُ ما يكونُ هزالهُ
أما رأيتَ الكيسَ وهوَ سمينُ
ضلُّوا وأحمدُ بينَهم يدعوهُمُ
أو بعدَ أحمدَ للمكارمِ زَيْنُ
نيلانِ في مصرٍ فذلكَ قد جرى
ماءً وهذا عسجداً ولُجينُ
والنفسُ إن تعزُ الفضائلَ أفلحتْ
كالماءِ يسقاهُ فيحيا الطينُ
يا أحمداً أقرضتَ ربّكَ والسرا
ةَ يئنُّ تحتَ رباهمُ المسكينُ
والدهرُ أطماعٌ وفيهِ حفرةٌ
سيانَ فيها الألفُ والمليونُ
وبنيتَ من كلِّ الضمائرِ منزلاً
هو منكَ ما بقيَ الورى مسكونُ
كالشمسِ من فوق السماءِ محلها
وشعاعُها تحتَ الثرى مخزونُ
ورفعتَ صوتكَ بالمكارمِ جهرةً
تدعو الأنامَ وللسراةِ طنينُ
والشرقُ إن خربتْ نفوسُ رجالهِ
فلربَّ كنزٌ تحتها مدفونُ
قد كنتُ أبخلُ بالقريضِ وإنني
ليعزُّ عندي اللؤلؤُ المكنونُ
فأريتني ديوانَ مجدكَ شامخاً
فحلا لأشعاري بهِ التدوينُ
شعرٌ أفاضَ عليهِ نوركَ مسحةً
فكأنَّهُ صُوَرٌ بها تلوينُ
ما إن يقاسُ بهِ سواهُ وليسَ في
سلكِ الزبرجدِ ينظمُ الزيتونُ
كثرتْ ظنونُ المادحينَ فقولهمْ
ظنٌّ وهذا المدحُ فيكَ يقينُ


her okunan sıfatlarıdır


Dies, was ihn stärckt, das sind die Küße,
Womit du ihn vorher versehn.
Die Post ist da, mein Kind, ich schließe:
Gott laße deinen Wuntsch geschehn!


Po celém Kanaánu víří svatby ruch!
Šest dní tu byli s rozmarýnou vycházeli zváči
a poslíčkové až se prohýbali pod koláči,
však zato sešel se též slavný hostí kruh!
Vždyť dostavil se, slyšte, s Matkou svou sám Pán,
ten slavný kazatel, jenž vyšel z Nazaretu –
a lidé kývali a šlo to od rtu k retu,
že nebylo tu ještě také svatby, co je Kanaán.


Liebster.


Servia ao bruto forte de ornamento
O despojo de um tigre matizado
Em bela proporção de manchas cento,
Com franjas de metal mais estimado.
Maomé inda feroz, inda violento,
Como na idade mais florida, armado
Vinha daquele fino arnês, que usava
Quando contra os Siames militava.


Sacó Paquiro el reló
y dijo de esta manera:
«Este toro ha de morir
antes de las cuatro y media».


Víš, děvče, ta moje strašná nábojnice
smrt nese. A pod ní je srdce.. a láska..
a ještě mnohem více.
Pro tebe – lásku! A ďáblům – smrt!


Nun aber sind gemordet von mir
Die Hudseiliten mit tiefen Wunden.
Mürbe macht mich nicht das Unglück,
Es selbst wird mürbe.


Prince des cœurs que rien ne déniaise,
Mon cœur tout rond, tout franc, tout glorieux
De battre, et d’être, et d’aimer qui te plaise,
Mes ennemis sont des gens sérieux.


coração  consentimento


bis er dereinst im Nebel hinten
als Nulel -ant wird stumm verschwinden.


Es rauschet und prasselt, wie Regen und Schlossen,
Der Aepfel geschüttelt und eßbares Gold.
Ihr, die ihr den Schöpfer verherrlichen sollt,
Erweget's, damit, auch bey diesem Getöne,
Sich jeder, Denselben zu rühmen, gewöhne!


老鬓不重绿
衰颜时借红
药窥文武候
酒杂圣贤中


Darf dein ermüdet Ohr ich mit Gesichten quälen,
So soll, was Mirza sah, die Muse dir erzählen.
Es lieben, wie man weiß, die Musen unsrer Zeit
Des Orients Geschmack und sein geblümtes Kleid.
Bekümmert und vertieft in forschenden Gedanken,
Sah Mirza das Geschöpf mit seinem Schöpfer zanken,
Den Menschen elend seyn; und schwarzer Sorgen Heer
Stieg wolkicht vor ihm auf, wie Staub am rothen Meer.
Die Fichten rauschten wild um seine dunkle Höhle,
Und lispelnd nährt' ein Bach die Schwermuth seiner Seele.
Des Unmuths trübes Glas verkürzte sein Gesicht,
Als eine Stimme rief: sieh auf und richte nicht!
Er sah ein lustig Thal, das mit Gebüsch umschlossen,
Ein Garten Gottes war, wo Bäche silbern flossen.
Balsamischer Geruch durchstrich den kleinen Raum,
Und unter Cedern gieng ein Mensch im tiefen Traum.
Die Lilje buhlt' umsonst nach seinen starren Blicken;
Die süße Feige sprach: tritt her, dich zu erquicken!
Umsonst! er sah sie nicht, er sah nur in den Sand,
Nach einem schnöden Kies, der glänzt' und schnell verschwand.
Er kam zum Rosenstrauch; die raschen Finger brachen
Begierig Rosen ab, und ihre Dornen stachen.
Er sah durch hohes Gras die bunte Schlange fliehn:
Muthwillig kroch er nach, und sie verwundet' ihn.
Wehklagend schrie der Mensch: ach! wär ich nie gebohren!
Hat eine ganze Welt sich wider mich verschworen?
O Aufenthalt der Qual! – Halt ein! was zürnest du,
Wenn du dich elend machst? rief ihm die Stimme zu.
Du, den die Freude sucht, fliehst, was du suchen solltest,
Und könntest glücklich seyn, wenn du vernünftig wolltest:
Genieße deines Glücks! Die Kunst sich zu erfreun
Ist, für den Sterblichen, die Kunst beglückt zu seyn.


Dürft' ich zu dir aufschauen, zu dir, die kühn
Den Blick emporhebt, jeglicher Fessel zürnt
Und groß im heil'gen Kranz der Freiheit
Liebe dem gleichen Gemüth nur weihn kann?


Rohozecký zámek
vidět na vše strany,
sedí v něm muž mladý
na kůl přikovaný.


Он долго угрожал, безумно смел,
Бренча мечом, он вызвал бурю мщеньВокруг своей страны сковать сумел
Вильгельм кольцо холодного презреньНа землю падает кровавый дождь,
И многих рек от крови темны водЖестокость и разбой! Безумный вождь!
На что же он ведёт свои народы?
В неправедно им начатой войне
Ему мечтается какая слава?
Что обещает он своей стране?
Какая цель? Париж или Варшава?
Для прусских юнкеров земля славян,
И для германских фабрикантов рынки?
Нет, близок час, — и он, от крови пьян,
Своей империи свершит поминк


雨连三月久
春剩一分多
暮醉兼朝醉
长歌复短歌


So gleich dem holden Wunderspiel der Sonne
Verharrt nur kurz in ungetrübter Schöne
Und schwindet bald des Lebens höchste Wonne.


Yo vi en la noche
plácida luna
que en la laguna
se retrató;
y vi una nube,
que allá en el cielo,
con denso velo
la obscureció.
Yo vi a la aurora,
bañada en rosa,
dorar la hermosa
faz de la mar...
Y vi los rayos
de un sol ardiente
que rudamente
borraron luego,
con rojo fuego,
su bella faz...
Así vi que bella
naciera en un día,
con dulce alegría,
la aurora luciente
de un plácido amor;
¡mas hoy yo contemplo,
no más en mi vida,
de negro vestida,
la estatua tremenda
de amargo dolor!
¡Hoy sólo me complace
oír la queja amarga,
que al cielo envía tierna
la tórtola del monte
con moribundo son!
Sentir cómo susurra
la brisa entre las hojas...
¡Mirar el arroyuelo
que al eco de la selva
confunde su rumor!
Canto cuando las estrellas
esparcen su claridad:
cuando argentan las espumas;
¡las espumas de la mar!
Canto cuando el ancho río
murmurando triste va...
Cuando el ruiseñor encanta
¡con su arpegio celestial!
Y al ronco mugir de las olas;
la noche con su lobreguez;
y el trueno que silva en los aires,
¡me encanta y embriaga a la vez!
Me place lo triste y lo alegre;
me gusta la selva y el mar,
y a todos saludo contento...
¡Y algunos se ríen al verme!...
Y, a veces, ¡me pongo a llorar!
Yo adoré a una mujer con el fuego
de mi joven y audaz corazón:
mas ya he dicho que aquélla olvidóme,
y que vivo en tremendo dolor.
¿Estoy loco? No sé: lo que siento,
no lo puedo jamás explicar.
Es un rudo y feroce tormento...
Nada más; nada más... ¡nada más!
¿Qué soy? ¡Gota de agua desprendida
del raudal turbulento de la vida!
Soy... algo doloroso cual lamento...
Arista débil que arrebata el viento!
Soy ave de los bosques solitaria!...
Deshojada y marchita pasionaria!...
Pasionaria, ave, arista, llanto, espuma...
¡perdido de este mundo entre la bruma!
¡Felices aquellos que nunca han amado!
¡Felices!... ¡Felices que no han apurado
el cáliz terrible de un fiero dolor!

Y ¿qué es el amor?
¿Amor?... Germen fecundo de la dolencia humana...
Origen venturoro de sin igual placer...
con algo de la tarde y algo de la mañana...
¡Con algo de la dicha y algo del padecer!
¿No veis a la luna, que brilla fulgente en el cielo?
¿No oís del arroyo el süave y callado rumor?
¡Pues eso que brinda la luna tranquila, es consuelo!
¡Pues eso que dice el arroyo en el bosque, es amor!
¡Y amé! Tal vez mi vida no fuera dolorosa
si hubiera conservado por siempre mi niñez,
si nunca hubiera visto los ojos de una hermosa,
lo rojo de sus labios, lo blanco de su tez!
¡Felices aquellos que nunca han amado!
¡Felices!... ¡Felices que no han apurado
el cáliz terrible de un fiero dolor!
      ¡Qué
amargo es el amor!
¡Qué amargo es el amor! ¡Así exclamando,
yo cruzaré el desierto de mi vida,
mostrando a todos mi profunda herida,
que lágrimas y sangre está manando!
Y al compás de canciones sombrías,
cantaré de mi amor la memoria...
Y sin gloria,
llorando siempre, pasaré mis días
¡entre polvo, entre lodo, entre escoria!
Y al ronco mugir de las olas;
la noche con su lobreguez;
y el trueno que silva en los aires,
serán mi tormento también.
Me place lo triste y lo alegre:
me gusta la selva y el mar...
Yo siempre estaréme contento;
y algunos, reirán al mirarme,
¡y a veces, pondréme a llorar!
Cantaré si el ancho río
murmurando triste va;
si el ruiseñor me encantare
con su arpegio celestial;
cuando mire a las estrellas
esparcir su claridad
sobre las peñas negruzcas
y las espumas del mar.
¿Por qué?... Porque sin amor,
vuelan dolientes, sin calma,
las avecillas del alma
entre el viento del dolor.
¡Daré dulces canciones
a los fugaces vientos,
para que entre sus alas
las lleven lejos, lejos,
del mundo hasta el confín!
Iréme a las montañas...
iréme a los oteros...
y allí tal vez, ¡Dios santo!,
tal vez seré feliz.
¡Y en las alas del viento,
oirá mis canciones
la ingrata!... La ingrata
a quien adoré.
Aquélla que rióse
de ver mi desgracia...
Aquélla a quien dile
mi amor y mi fe!
¡Triste es la noche!
Triste es la selva...
Y del arroyo
lo es el rumor;
pero es más triste
que el arroyuelo
y que la noche,
mi corazón.
Mis acentos,
en los vientos
cual lamentos
moribundos
sonarán,
como el eco
que en el hueco
del árbol seco,
tiernos forman
los Favonios
al pasar.
¡Aprendan
los bardos
mi historia
de amor;
y cántela
todo
el que es
Trovador!
¿Viste
triste
sol?
¡Tan triste
como él,
sufro
mucho
yo!


بين ريتا وعيون بندقيَّة
والذي يعرف ريتا , ينحني
ويصلي
لإلهٍ في العيون العسليَّة !
وأنا قبَّلت ريتا
عندما كانت صغيره
عندما كانت صغيره
وأنا أذكر كيف التصقتْ
بي, وغَطَّتْ ساعدي أحلي ضفيرة
وأنا أذكر ريتا
مثلما يذكر عصفورٌ غديرَهْ
آ ريتا
بيننا مليون عصفور وصوره
ومواعيدُ كثيرة
أطلقتْ ناراً عليه بندقيَّة


És könnyön, kéjen hetykén tipor át,
a napvilágra hozva bíborát...


Ihr lockender Chor,
Nicht zieht er empor
Ein Herz, zur Tiefe gebeugt.
Wir wandeln dahin
Mit verschlossenem Sinn
Und horchen, wie er nun schweigt!


Même, son regard enchanté
Ravit les astres et les sphères,
Car elle est bonne ; et sa bonté
Ne fait plus du tout mes affaires


Én babácskám,
Nyilt rózsácskám,
Éretted epedek;
Töviseket,
Hegyeseket
Éretted szenvedek:
Kukuk! én kukucskám!
Had! had! én madárkám!
Farsang farkán
Csúsz a fa szán,
Azért is szeretlek!


Más tárogasson maeoni kürtöket
Alcid s Pelídes isteni tettein,
Fellengjen a dircéi harsány
Hattyu szerént az Olymptetőken:


Až tu Psyche stála nahá,
oškubaný pták,
jenž se děsem chví a nemůž’
hnout se do oblak.


Hüben lenkt die Nacht des Leibes,
Drüben Geistesnacht die Krieger;
Noch in keiner Schlacht bezwungen,
Bleibt auch heute Ziska Sieger.


Meinen, der gröste segen sej,
wan sie in wollust leben frej
Vnd allhie büsen jhr gelüst
in der welt pracht, so nur ist mist.


Zlo války v světě nejděsnějším zlem!
Co životů a jmění zadupáno v něm?!
Co krve prolily, co vzdechů vyrvaly
těch kletých, krutých válek přívaly?!


Já jsem Tě neznal, ale přec
má touha Tebe hledala,
ve snech svých, v nebi, na zemi
a v říši citů vzlétala.


E tal è 'l sol che m'ha, lasso, in governo
che, se non fia ch'i' vegga il chiaro lume,
vivrò qual uomo d'uno aghiacciato sasso.


Fünfte Stimme.
Die Studirende.


con folli a rider mai non persi invito;
quel che ebbi in cor, ridendo, mai non tacqui,
e qui con riso al fin son mostro a dito.


هل يأذن الحُرّاس لي بالانحناءْ
فوق القبور البيض يا إفريقيا؟
ألقتْ بنا ريح الشمال إليك
واختصر المساء
أسماءنا الأولى
وكُنّا عائدين من النهار
بكآبة التنقيب عن تاريخنا الآتي
وكنّا متعبين
ضاع المغنّي والمحاربُ والطريق إلى النهار
_من أنت؟


Pão, e Patane com Ligor se estende
Na costa, que dali corre a Calisto,
E os mais lugares, que Sião comprende,
Até onde o Menão vês com Tétis misto:
Sai do Lago Chiamai, e a terra fende
De vários Reinos, e Províncias visto,
Também seus dous irmãos, por quem florescem
Os Pegus, e os Bengalas se enriquecem.


sahiplerinden memnun evlerin bahçelerindboy b


Ins Museum bin zu später
Stunde heut ich noch gegangen,
Wo die Heil'gen, wo die Beter
Auf den goldnen Gründen prangen.


Také vy to dobře znáte,
co v nás živých stále dýše,
co nás sráží, zvedá, mate.
Drahé hlavy, spěte tiše.


Dem Volke? sind das nicht die unglükselgen Haufen
Der Menschen, die man doch nicht alle kennen lernt,
Die von dem hohen Glanz des Hofes weit entfernt,
Nur, wie das zahme Wild, in ihrem Zwinger lauffen?
Fragt unsern Christian, wie der das Volk erkennt,
Die Schaar ists, die ihn Hirt, und die er Heerde nennt.


A v oku slzu starých utrpení,
na retu úsměv – budoucnosti taj –
na troskách žití znovu budujeme
si klamný ráj.


Es fraß der breite Gaul im Schritt,
Nahm manche gelbe Aehre mit.


Ein liebend Paar versöhnt sich leicht. Zwar dreht
Melinde sich, als sie Elpinen siehet,
Hinweg, und flieht, doch wie im Blumenbeet
Vor Zephyrs Kuss die junge Rose fliehet,
Die, wenn sie kaum von ihm sich weggeneigt,
Sich doppelt schnell dem Kuss entgegenbeugt.


He, who in earnest studies o'er his part,
Will find true nature cling about his heart.
The modes of grief are not included all
In the white handkerchief and mournful drawl;
A single look more marks th' internal woe,
Than all the windings of the lengthen'd oh.
Up to the face the quick sensation flies,
And darts its meaning from the speaking eyes!
Love, transport, madness, anger, scorn, despair,
And all the passions, all the soul is there.


يَبِتنَ سُجوداً مَن نَهَيتِ مُصَدَّرٍ
بِذَكرَةَ إِطراقَ الظِباءِ مِنَ الوَبلِ
فَلا رَدَّها رَبّي إِلى مَرجِ راهِطٍ
وَلا أَصبَحَت تَمشي بِسَكّاءَ في وَحلِ
سارَت وَأَتلَتها رَفيدَةُ ذِمَّةً
تَسيرُ بِها بَينَ الأَقاعِسِ فَالرَملِ


天皇出御未央宫
万国衣冠入觐同
借问循良谁第一
汉庭无复过吴公


A tak ten nájemník
slastí zažije,
že by mohl zpívat
čtvery pašije.
Avšak co dím: zpívat? –
zticha musí být!
sic by nad nim barák
třásl se a slít’. –


Polkyně mne zrodila,
Polákem chci být –
Jak má matka mluvila,
Tak chci hovořit.


Sieh, wie der Hain erwacht,
Wie von umglänzten Höhen,
Bey leisem Windes-Wehen,
In frische,
Bethaute Büsche
Die Morgen-Wonne lacht!
Wonne, wo die Blüthen wallen;
Wo die Vögel locken, Wonne!
O sieh! da strahlt die Sonne
Herauf in voller Pracht!


Sazierà doppia strage il mio furore,
di corpi morti inalzerò montagne;
farò laghi di sangue e di sudore,
e tutte inonderò quelle campagne. —
— Cavalier, disse Palla, il tuo valore
san cantar fin le trippe e le lasagne,
sì che indarno ti studi e t'argomenti
di farlo or noto a le celesti menti.


Eine Rose fiel vom hohen Altan
Und ein Kuß kam von schneeweißer Hand,
Und du gehst den Weg in die dunkele Nacht,
Den Weg in das düstere Land.


Die Dichter haben dich verstreut
(es ging ein Sturm durch alles Stammeln),
ich aber will dich wieder sammeln
in dem Gefäß, das dich erfreut.


Der Mann, namens Anton,
(und das ist leider kein Wunder) weiß
von seiner Mitschuld
einfach nichts.


O espaço jaz imerecid
Flui a verdade entre caminhos morto
Olho em redor: sumiram do terraço
guardas e lavradores — todos hoje
avançam na planíci  As armas foram-s
Devolvido o silêncio, as torres dorme


Steht alles wieder in Brett und Schindeln,
Die Kinder liegen in Wieg und Windeln;
Wie schön ist's, wenn man Gott vertraut!


Ihr ebnen sich smaragdner die Gefilde,
Ihr wölbt der Himmel voller die Azuren,
Wo schöner zuckend auch die Blitze tödten.


A nau de um deles tinha-se perdido
No mar indefinid
O segundo pediu licença ao Rei
De, na fé e na lei
Da descoberta, ir em procura
Do irmão no mar sem fim e a névoa escur
Tempo fo Nem primeiro nem segundo
Volveu do fim profundo
Do mar ignoto à pátria por quem dera
O enigma que fizer
Então o terceiro a El-Rei rogou
Licença de os buscar, e El-Rei nego
*


Wie mancher ſtehet da
Jn reiner Seide:
Wie iſt dir der ſo nah
Jm weißen Kleide!


Lenkt eure Augen itzt dort nach Auretten hin,
Mit was für Männlichkeit und unerschrocknem Sinn
Fällt sie dem Amurath, der Lesbus in Gedanken
Als Ueberwinder schon besteiget, in die Flanken?
Schaut Bondicäens Herz, das Löwen gleichet, an;
Wo ist ein Männerarm, der tapfrer fechten kann?
Der Einbruch will euch nicht, beschämte Römer glücken;
Wie blutig kann ihr Schwerdt euch hier zurücke schicken!


Todo es instante, entonces, resumido
en la hiriente ceniza del olvido,
suma interior de todo lo deseante.
Pero el instante nuestro —tuyo y mío—
al compartir su huella de rocío
sella la eternidad en el instante.


amarilla
Honda y dura
llanura
llana y dura