Wie ein schmelzend süßes Brautlied
Singt die Nachtigall, die holde;
Wie zum Fackeltanze hüpfen
Feuerwürmchen auf dem Boden.


Doch des Volkes Seufzen wendet
Nicht umsonst sich himmelwärts:
Löri's Auge wird verblendet,
Und verhärtet wird sein Herz.
Wie die Städte friedlich sprechen
Auf dem Tag zu Winterthur,
Denkt den Frieden er zu brechen,
Sinnt auf Raub und Beute nur.


Ey, so laß ich den nicht bleiben,
Was ich schrieb, noch mehr zu schreiben?
Erbarkeit hats bald verdrossen,
Wann sie um soll gehn mit Possen.
Ist mir recht, Verdruß zu mindern,
Kindeln Männer offt mit Kindern;
Auch so bringt man ernste Sachen
Füglich an und ein durch lachen.


Das war der Storch. Seid, Kinder, nur still,
Und hört, was gern ich erzählen euch will.


草草治杯盘
三更月露寒
茆檐虽隐翳
终胜客中看


Starobylý Norimberk –
kde jen hedváb, zlato, šperk,
vytáh vše, vyvezl z města
lehké holky, bláto, štěrk.


Prohlížel si kapitána:
„Pane, nejsem mlád,
div však, jímž tě míjí rána,
přec bych poznal rád.


Die alten, die zur Heimath das Seegestad,
Der Grotte Dunkel, und dies erquickliche,
Dies ew'ge Grün gewählt, und heimlich
Noch ihr unsterbliches Leben führen.


A potom náhle probudiv se z dům,
když květů bílých spadlý poprašek
se dotkl mého čela, zachvěl jsem se
jak z bouře mořské na břeh vyvržen.
A tu se slunce objevilo zas,
jak světlý bůh, a zmizel přelud můj,
taj hrobu, smrt a hrůza věčnosti,
a já jsem cítil rozkoš závratnou
a žárlivou a božskou, opojnou,
tu rozkoš živých, že tu dosud dýchám
a chodím, cítím, že jsem dosud živ!


Deixem-nos o planeta descarnado e áspero
para vermos bem os esqueletos de tudo, até das nuven
Deixem-nos um planeta sem vales rumorosos de ecos úmidos
nem mulheres de flores nas planícies estendida
Uma planeta feito de lágrimas e montes de sucata
com morcegos a trazerem nas asas a penumbra das toca
E estrelas que rompem do ferro fundente dos fornos!
E cavalos negros nas nuvens de fumo das fábricas!
E flores de punhos cerrados das multidões em alma!
E barracões, e vielas, e vícios, e escravos
a suarem um simulacro de vida
entre bolor, fome, mãos de súplica e cadáveres,
montes de cadáveres, milhões de cadáveres, silêncios de cadáveres
e pedras!


沉沉寒夜里
寂寞有谁怜
赖得窗间月
犹能照独眠


Io ti vo' ballottar dentro un rovescio
Di strofe belle e brutte,
Che vadano a diritto ed a sghimbescio,
Metaforiche tutte,


Or su, ponete mo ne la Fortuna
vostre speranze, o miseri mortali,
che a l'uom, quanto più vola, tarpa l'ali,
facta di bianca in un momento bruna!


Skočme, hoja, hoj!
přes hořící chvoj.


genti che 'n lor sermon traean guai,
con quella crudeltà che Silla e Mario
e Mesenzio e Neron non usâr mai.


罗浮秋色妒归田
南海精灵南斗悬
遗藁一编王勃后
怪来男子可无年


Tuto lebku ukradla jsem
u uzamčené kostnice,
hrobaře, jenž chtěl ji bránit,
potloukla jsem velice.


Wir schlafen ganz, wie Brutus schlief –
Doch jener erwachte und bohrte tief
In Cäsars Brust das kalte Messer!
Die Römer waren Tyrannenfresser.


Wen könnte nicht der Frühling freuen?
Wem wird das alte Herz nicht jung?
Wer wollte sich nicht gern erneuen
In Freuden der Erinnerung?


Picó atrevido un átomo viviente
los blancos pechos de Leonor hermosa,
granate en perlas, arador en rosa,
breve lunar de invisible diente;


Ein eifrig Menschenantlitz neigt sich neben
Der müden Ampel, feine Finger schweben,
Auf leichte Blätter schreibt des Dichters Kind
Mit eines Stiftes ungehörtem Gleiten
Die Wucht der Worte, die für alle Zeiten
In Marmelstein gehauen sind...


墙外水泠泠
水边木阴阴
相遇聊自适
兹辰犹竹林


Du bist ein Geist der Stärk' und Kraft,
Der durch sein herlich' Eigenschaft
Kan grosse Sachen vollenbringen,
So gahr den Satan selbst bezwingen.
Du hast der Jünger Zung' und Mund
Regiert, das Sie zur selben Stund'
Auch vieler Sprachen wol erfahren
Recht hochbegabte Meister waren.


LONGE, bem longe, dos cantões bravios,
Abrindo em alas os barrancos fundos;
Dourando o colo aos perenais estios,
Que o sol atira nos modernos mundos;
Por entre a grita dos ferais gentios,
Que acampam sob os palmeirais profundos;
Do São Francisco a soberana vaga
Léguas e léguas triunfante alaga!


Hle, tam již chudé chýše práh,
kde kdo tu, na zem kleká,
a šťasten v bolu mrákotách,
hle, nemocný nás čeká!


Da geht das Grillen-fangen an
Wie man den Causenmacher kan,
Bey guter Zeit zurücke treiben,
Doch dessen allen ungeacht,
Ob man sich noch so mausig macht,
Muß er im Sattel sitzen bleiben.


Que é do anjo das asas rutilantes
Com que lutou Jacob, na madrugada?
Que é desse outro, de falas sussurrantes,
Que surgiu a Maria, a fecundada,


És azonnal dárda és nyil pergenek,
Dús aratást lel az éhező sereg;
Rég nem ettek jobb izűt, rég ily vigan,
Mint e nem várt lakomán mindannyian.


Tus ojos de ámbar quiero
sentir cerca de mí;
saber si en esta tarde
de lluvia y cielo gris
te duele el corazón
como me duele a mí.
Pas de téléphone
lejos de ti.


Zrobilo to orůznění?
Slyš, co z dálky jímá sluch,
české písně – každá kryje
smutku plné melodie,
a já pláču – proč? ví Bůh! –


non cerco d'aver loco alto né basso,
purché un fra questi dui me sia concesso:
i regni, senza invidia, ad altrui lasso.


Heww'ck dat nich dacht un ümmer seggt!
Du kannst mi dat betügen, Fix!
Grön Wihnacht, sonn grön Wihnacht döggt
den Deubel nicks, den Deubel nicks!


هي الدنيا فلا سلم
يدوم بها ولا حرب
فلا يغررك ما منحت
فإن عطاءها سلبُ


Solch süßes Leid, solch banges Liebessehnen
War auch Janthens Liebling zugedacht;
Und zag' ich auch, benetzt mit leisen Thränen,
Den Blick zu sehn, der jetzt so friedlich lacht,
So weiß ich doch, daß sie den Reiz verschönen,
Wie köstlicher den Stein sein Wasser macht.
Auch sieht man nur bei sonnigen Gewittern
In lauer Luft den Regenbogen zittern.


In der Musik ließ ich dich unterweisen
Auf dein inständig Flehen.


Resta per meraviglia un'ombra immota,
Chi mira ogni ombra tua vivace e bella:
Non è di spirto vota,
S'ad altrui non favella,
Ch'è tanto al vivo in riguardarsi espressa,
Che muta stassi a contemplar se stessa.


Wenn, durch lange Qual ermattet,
Todesnebel uns umschattet,
Schon verlischt des Lebens Licht,
Sterbend unser Auge bricht,


Jak můžeš dít o pomstě Boží, kněže!?
Zda odvolal Bůh kdy svá přikázání,
jež na Sinaji do kamene napsal?
Což neplatí už jeho: Nezabiješ?
A nepokradeš? Neučiníš bratru
násilí více? – A když neodvolal
Bůh příkazů těch, neklamete, kněží,
a neklamou-li mistři lidu toho,
když mlčí k věcem těm, je omlouvají?
Hleď, mistr Jakoubek mě kaceřoval,
když v Praze kdys já nadhodil jsem jemu,
zda z Písma důvod měl by k těmto věcem,
k násilí, boji, vraždám, loupežením –
on nezapřel a vyznal: nic tam není,
však staří svatí církve takto praví
a církev sama takým žitím žila. –


Ja auch den jungen Raben
die jhn angruffet haben
versagt er nit die speis,
An Rossen vnd den Wagen,
wie starck die immer tragē,
kein lust noch krafft er weis.


»Schmeichelspeichel heiße
Heut' ich unter Katzen.
Wohn' im Kollosseum,
Wo mich Mäuslein atzen.


Zas nový rok – to do tmy skok!
Clown věru lepší neudělá.
Na stranu klobouk, ruku v bok,
ať pořádná je z toho mela!
Evropa hledí na nás celá,
vždyť sama s námi skáče též,
pst! – dvanáctá juž krajem zněla:
Kdo nedopil’s, teď dopít spěš!


أُراك أشفقت من الفالج
عليّ أَوْ مِنْ بَلْغَمٍ هائجِ
إن كان هذا يا ابن ساداتنا
فاخلفْه لي بالطائر الدارجِ
أو لا فحسبِي سَمَكِي إنه
خير مِزَاج الجسم للمازجِ
ولا تخف من مَطْعَمٍ باردٍ
على امرئٍ صُوِّر من مارجِ
لا تحسَبُوا ضَرْبة صيَّادكم
أتت على المنتوج والنَّاتجِ
فإن في دِجْلة حِيتانَها
عديدُ ضعْفَيْ موجها المائجِ
أنت الذي لا ينتهي جُودُهُ
أو يتناهى لَهجُ اللاهجِ
وابنُ الألى أربتْ مساعيهِمُ
على نسيج الشِّعر والناسجِ
وما ابنُ عمارٍ أُرى مُقْلِعاً
أو نلتقي في رَهَجٍ راهجِ


Indultok? jó, ideje már, bizony,
De kendőtök legyen ékes szép zászló
S hadd féljenek rongy kis ormaikon
Lovas, gyalog s törtető gázló,
Lovas, gyalog s törtető gázló.


Hle, růže kvetou v oblacích
a kolem noc je již!
červánků hora ve mracích
se ztrácí níž a níž.


„Budoucnost přede mnou co kniha leží,
Budoucnost národe ti slavná kyne:
Ty povstaneš zas silný, jarý svěží
A sláva tvoje nikdy nezahyne!
Již z pravdy zdroje celé lidstvo těží:
Tam na západě bratry vysloveno –
Ó Žižko, blesky tvoje opět svítí!
Trůn za trůnem se před tebou v prach řítí
A světem celým zazní tvoje jmeno.


A dnes je tomu třicet roků;
nuž, starý brachu, vesele!
Zde připij té tam v dlouhém loku,
já tisknu ruku přítele. –
– Nu, víš, já byl už u hrobníka,
ať co si chce kdo tomu říká,
on v jeden hrob nám ustele.“


J.M.R. Lenz.


Was ich sagen wollt,
Verbietet mir keine Zensur!
Sagt verständig immer nur,
Was jedem frommt,
Was ihr und andere sollt;
Da kommt,
Ich versichr' euch, so viel zur Sprache,
Was uns beschäftigt auf lange Tage.


Die heimliche Lust der Lüste
Ist nur für dich gemacht,
O gib mir deine Brüste.
Ebbe und Flut unsrer Küste
Sind nur für dich gemacht.


gibi cüneyt arkın'ın


台上天花白氎巾
戒香腊日洗尘尘
寒崖莫有三冬㬉
为现瞿昙四月身


Müller, warum thust erbleichen?
Weiße Farb bezüchtigt dich,
Aller Muth will von dir weichen,
Was ist dir, dich frage ich,
Diebstähl dir vielleicht einfallen
Die begangen hast beim Mahlen,
Weisser Müller ohne Scham,
Weil du führst ein Diebesnahm.


توافقَ الناسُ في النسيان واختلفوا
فكلُّ ناسٍ له جنسٌ وأشباهُ
إلا أبا عامرٍ لم يَحْوِ خاطرُه
مذْ كان لفظا ولا معنى فينساه
إذا تَصعَّد لفظٌ من ضَمائرِه
ينساه من قبلِ أنْ يُجْرِي به فاه
يَصدُّ كلَّ حديثٍ في مَسامعِه
عن قلبه فكأنّ اللفظَ يَشْناه
ما مَرَّ قطُّ به خيرٌ فأَضْحَكه
ولا أَلمَّ به شرٌّ فأبكاه
لا فرطُ حلمٍ بل سهوٌ يُزِيلُهما
من قبلِ يَبْسِم أو تَنهلُّ عيناه
كأنه جاحد مُذْ قَطِّ وهْو على
حقٍّ ولكنْ بسرٍّ لاح معناه
إذا تَشَّهد أَبْدَى لا إله ولا
يتمُّها ثم ينسى بعدُ إلا هُو


Mójalas en el agua
De la canción añeja.
¡Arroyo claro,
Fuente serena!
¿Qué sientes en tu boca
Roja y sedienta?
  YO
El sabor de los huesos
De mi gran calavera.
  LOS NIÑOS
Bebe el agua tranquila
De la canción añeja.
¡Arroyo claro,
Fuente serena!
¿Por qué te vas tan lejos
De la plazuela?
  YO
¡Voy en busca de magos
Y de princesas!
  LOS NIÑOS
¿Quién te enseñó el camino
De los poetas?
  YO
La fuente y el arroyo
De la canción añeja.
  LOS NIÑOS
¿Te vas lejos, muy lejos
Del mar y de la tierra?
  YO
Se ha llenado de luces
Mi corazón de seda,
De campanas perdidas,
De lirios y de abejas,
Y yo me iré muy lejos,
Más allá de esas sierras,
Más allá de los mares
Cerca de las estrellas,
Para pedirle a Cristo
Señor que me devuelva
Mi alma antigua de niño,
Madura de leyendas,
Con el gorro de plumas
Y el sable de madera.
  LOS NIÑOS
Ya nos dejas cantando
En la plazuela.
¡Arroyo claro,
Fuente serena!
Las pupilas enormes
De las frondas resecas,
Heridas por el viento,
Lloran las hojas muertas.


Bruder/ senck in diesen Hafen deine Finger kühnlich ein/
Und versuche/ was vom Glücke dir wird zuerkennet seyn.


Ritraggete il mio conte, e siavi a mente
qual è dentro ritrarlo, e qual è fore;
sì che a tanta opra non manchi niente.


Es regnet meiner Tränen Fluß
Wie toll zu jeder Stund,
Daß mit der Hand ich decken muß
Das Glas an meinem Mund.


Poi che in fino a gli uccei mandano il bando
come a Svinegia un misser Istuziano
in doi colpetti del suo pentacchiando
vivo vivo ognun fa d’impropria mano,
perch’io ti possa aver a mio comando
vo’ spender cinque o sei staia di grano
acciò che mi ratria la tua cotale
secondo il gusto del mio naturale.


Da .. hatte sie den bleichen Kopf erhoben
von ihrem Kissen, hatte sich verwundert
mit grossen, schwarzen Augen umgeschaut
und hatte .. gelächelt ...
– – – – – – – – – – – – – – – –
Mir ist .. als ob ich dieses Lächeln sähe!


Síň plane jásotem. Kol dlouhých stolů
dav used bojarů si ve půlkolu,
číš hřmí, zpěv klokotá, vždy hlahol vzrůstá,
čím srdce přetéká, tím zvučí ústa.


Dí tu Vadka: „Též se jiné o vítězství
Postaraly při skrovnější síle.
Půtky žádám; neb se odporníků peství
Dobrým nezapudí. Použit se chvíle
Musí; Ke zničení mužů zvou nás doby.
Vůdkyni ctím, která velí boje,
A ne která dlít chce u pokoje,
A tak uvrhne nás do poroby.“


V tvou, otče, moudrosť naději svou kladu, –
já přišel k tobě prosit za tvou radu.“


Hosiana:
Wir folgen all,
Zum Freuden-Saal,
Und halten mit das Abendmahl.«


Virgo virginum praeclara,
Mihi iam non sis amara,
Fac me tecum plangere,
Fac, ut portem Christi mortem,
Passionis fac consortem
Et plagas recolere!


Se deja de querer, y no se sabe
por qué se deja de querer:
Es como abrir la mano y encontrarla vacía,
y no saber, de pronto, qué cosa se nos fue.
Se deja de querer, y es como un río
cuya corriente fresca ya no calma la sed;
como andar en otoño sobre las hojas secas,
y pisar la hoja verde que no debió caer.
Se deja de querer, y es como el ciego
que aún dice adiós, llorando, después que
pasó el tren;
o como quien despierta recordando un camino,
pero ya sólo sabe que regresó por él.
Se deja de querer, como quien deja
de andar por una calle, sin razón, sin saber;
y es hallar un diamante brillando en el rocío,
y que, ya al recogerlo, se evapore también.
Se deja de querer, y es como un viaje
detenido en la sombra, sin seguir ni volver;
y es cortar una rosa para adornar la mesa
y que el viento deshoje la rosa en el mantel.
Se deja de querer, y es como un niño
que ve cómo naufragan sus barcos de papel;
o escribir en la arena la fecha de mañana
y que el mar se la lleve con el nombre de ayer.
Se deja de querer, y es como un libro
que, aun abierto hoja a hoja, quedó a medio leer;
y es como la sortija que se quitó del dedo,
y sólo así supimos que se marcó en la piel.
Se deja de querer, y no se sabe
por qué se deja de querer...


Alma demais pra viver,
Alegria do meu peit
Ai tanto sonho perdido,
Ai tanto sonho desfeito!


去年相送石门潮
此日同君道寂寥
犹是布衣天下士
夜深明月坐吹箫


Doch dankbar bin für alles ich,
Für jeden Kuß und jeden Blick,
An all die süßen Stunden denk
Ich immer gerne noch zurück.


Így ebben ez elmúlt. Lőrinc legelébb is,
Elnyerte jutalmát, el a kötelét is:
A mátkai gyűrüt nevetlen ujjára;
Örvend neki a hős: azt hiszi, jól jára.
A többi jutalmat is eloszták rendre.
Hajlott az öreg dél immár naplementre;
Zöld leveles színben terítve sok asztal
Meg vala, mind sávos gyönyörű damaszttal.


La sociedad, la sociedad injusta,
Esta feria de crimen, ha lanzado
La excomunión civil del renegado
Sobre tu frente limpia, virginal;
Y entre el círculo amante que al oído
Te prodiga cariños y alabanza
No ha tronado una voz por tu venganza
Arrostrando el escándalo social.
Yo que callo ante ti, yo que tan sólo
Me hinco ante el Dios que en el altar venero,
Yo que en silencio agonizar prefiero
A exponerme al desdén de una mujer,
Yo que creo la lisonja obsequio indigno
De tu mérito excelso y tu talento,
Yo, absoluto señor de lo que siento,
Pero absoluto esclavo del deber;
Yo quiero en alta voz, frente de todos
El rayo devolver que te fulminan,
Porque me quema ver que te asesinan
Con máscara de afecto y compasión;
Y porque caiga en mí todo su enojo,
Y alzarme en triunfo o sucumbir contigo,
Quiero ver si diciendo lo que digo
Tiranizan también mi corazón.
Que escuchen todos lo que tú no escuchas,
Que sepan lo que ignoras, que te amo;
Que me jacto de amarte y lo proclamo
Sin temer su sanción ni tu desdén.
¿Qué es su sanción? El fallo de la envidia
De una mujer o del rencor de un hombre;
Es la planta parásita de un nombre,
La corona de mártir de una sien.
Y ante mí te embellece la injusticia,
Y la envidia tu mérito pregona,
Y de reina a mis ojos te corona
La corona de mártir que te dan;
Y ese ajeno borrón que te regalan
Es el crisol que tu virtud depura:
¡Llaman crimen tu inmensa desventura,
Sabiendo ¡oh Dios! que blasfemando están!
No es en la paz donde el valor se prueba;
Ni al abrigo de sólida muralla,
Es en el campo atroz de la batalla
Do vale cada paso un corazón;
Ni es la virtud el írrito esqueleto
Que entre el cilicio y la abstinencia yace
Soñando a Dios cual bey que se complace
En degradar su propia creación.
Es el ser bello, inteligente, libre,
Que ni de sí ni de su Dios reniega,
Y que en un mar horrísono navega
Sin salpicar la inmaculada sien;
Es la mujer que entre el ardid y el vicio
En flor de amor, de juventud, de halago,
Combate ilesa el devorante estrago,
Sola, y su fe de niña por sostén.
Es... eres tú, desventurada virgen,
Pobre y en orfandad desde la cuna,
Blanco inerme del mundo y la fortuna,
Y en quien es un delito hasta llorar.
Tú, la más bella y la mejor de todas,
Mujer excepcional, ángel de prueba
A quien la innoble sociedad se ceba
En ofender fingiendo acariciar.
Ella lanzó, cual perros a la presa,
La seducción sobre tu hogar bendito,
Y alzó contra su víctima su grito,
Dando al verdugo en triunfo su perdón;
Execró al débil, y en la sien del fuerte
Ciñó, riendo, criminal diadema,
Y extendió al inocente su anatema
Calumniándole a fuer de compasión.
Y a ti también, ¡a ti te han alcanzado
Las garras de dragón de su ternura;
Te lastiman también a ti ¡más pura
Que el tranquilo rubor de un serafín!
A ti, prenda de paz que el levantado
Brazo de Dios sobre Segor detienes;
A ti, el iris, el ángel en rehenes
Que debiera adorar su alma ruin.
Anhela sepultarte en sus abismos
El horrísono mar que te rodea,
Que es esta misma sociedad atea
Que hoy da calumnia, y seductor dio ayer.
La misma sociedad, en parte indigna
De que tu cuna por honor se llame,
En donde hay hombre alguno que no te ame
Y capaz de ofenderte, una mujer.
Mas... te vengas tú misma. El hombre, cínico,
Juzga y obra según lo que desea,
Si oye infamar a un ángel se recrea,
Y una víctima más ya decretó;
Mas si eres tú, se postra su osadía
Ante la majestad de tu inocencia,
El crimen se arrepiente a tu presencia
Y te pide perdón quien te ofendió...
...Pero no la mujer ¡Noble paloma
Es con el hombre, su fatal tirano,
Y cuando él la traiciona y pierde ufano
Ella es su ángel guardián, su defensor;
Mas la mujer con la mujer es hiena,
Su amistad guerra, su piedad venganza;
Destronaran al hombre con su alianza,
E imposible su alianza hizo el Criador.
Su arma peor, su virtud, puñal teñido
De veneno sin contra, hiere y mata;
Virtud celosa, y fiera, y timorata,
Que la da para todo amplio poder.
De Dios y de Satán obra maestra,
Gracia o Furia, su símbolo el extremo,
Capaz del bien como del mal supremo,
Es sólo para el hombre la mujer.
¿Qué hace contigo? Plácida contempla
El triunfo de tu púdica hermosura,
Y movida de lástima murmura
Diestra dejando resbalar la hiel;
O al verte, como al tacto de la víbora,
Vuela de tu presencia híspida y loca,
Y nombre, y patria, y universo invoca,
Fiel a su Dios y a sus blasones fiel.
Sin más escudo entonces que tu límpida
Conciencia de paloma, alzas en tanto
A Dios los ojos húmedos en llanto
Ofreciéndole el cáliz que te dio.
Él, que por los pecados de los hombres
Se brindó en expiación, es tu testigo;
De otro es la culpa, aceptas el castigo,
¡Hostia social que nadie comprendió!
Mas ¡no!... Tuya es la culpa, tuyo el crimen,
¡Hermosura celeste! la diadema
De tu beldad, ese es el anatema
Que pesa inexorable sobre ti.
Y ¿quién ha de arrancártela? ¿quién
osa
Alzar un trono al frente de tu trono,
Si a tus pies, a despecho de su encono,
Quema incienso el celoso frenesí?
Dios te hizo reina: a tu pesar se yergue
Tu frente augusta al tiro de tu manto;
Lloras, mas es tu inapreciable llanto
Óleo que te consagra sin rival.
El águila triunfal te dio sus ojos,
La soberana del jardín, su aliento,
Tus labios, mandan; íntimo tu acento
Vibra en mí como mágico puñal.
Tu faz, cuando alzas fiera la cabeza
Desoyendo al dulcísimo importuno,
Semeja en mármol la soberbia Juno
Del sol de Oriente a la dorada luz.
Y en ti de su poema de belleza
Viéranse a un tiempo idolatrar de hinojos,
Su garbo el griego, el árabe sus ojos,
Su hechizo retozón el andaluz.
Tú haces que se odien las vulgares formas
De la que es sólo hermosa; en tu presencia
Siento que fuiste tú la Inteligencia
Concebida en el seno del Amor.
Si Montecristo, al sueño de la vida,
Desde el sueño del Genio se lanzara,
«Mi hija» «¡Hija de Haidea!» te nombrara,
«¡Flor del perdón, bendita del
Señor!...»
Sólo tú ignoras tu poder: esquivas
Uncir a tu carroza tus abyectos;
Bien pudieras, doblando sus afectos,
Con tu cetro azotarlos sin piedad.
Mas no eres tú la insípida coqueta,
Red de sí propia, casta libertina
Que alegre va, cantando, a su ruina,
En precio de su tonta vanidad.
No eres la que mendiga con sonrisas
Del necio las lisonjas descaradas;
No eres la cazadora de miradas
Uue busca en el estruendo la atención.
Para ser la primera a ti te basta
(Para suplicio de quien pueda odiarte)
Ser como el Cielo se esmeró en formarte...
...Mas, ¡ah! ¡te cuesta lágrimas tu don!
¿Por hacértelo amargo te convocan
A sus alegres danzas? ¡Ironía!
Te ven, y no comprenden tu agonía;
Te hieren, y no ven su iniquidad;
Y en vez de suavizar tu desventura
Y enjugar cariñosos tu mejilla,
Reflejan en tu frente su mancilla
E insultan con su dicha tu orfandad.
Y, Virtud, ¿eres tú, y es en tu nombre
Que rompe así la caridad sus lazos,
Y al infortunio ciérranse los brazos,
Y niégase a la víctima el perdón?
¿Y eres tú, Sociedad, la que pretendes
Erigirte en el mundo en Providencia?
¡Tú, juez venal, fantasma sin conciencia,
¡Avaro en honra, pródigo en baldón!
La virgen, ¡ay! desventurada, pura,
Más pura cuanto más desventurada,
Dulce cual la paloma enamorada,
Bella como la aurora del Edén;
¿Siempre tendrá un espectro en sus ensueños.
Siempre una sombra en su tranquila frente,
Y una gota de hiel en su inocente
Cáliz de amor y en su dolor también?
Mas qué amor ¡Santo Dios! Ese ángel tímido
Tiene, con su infortunio, demasiado,
Ya está de llanto y de dolor colmado
Ese inefable y manso corazón.
¿Y dónde, de su angustia en el Sahara
Habrá una gruta plácida, expansiva,
Do al riego de una lágrima furtiva
Brote amena una flor, una ilusión?
¡Feliz, y bien feliz, aquel que pueda
Contra el deshecho temporal del mundo,
De un corazón hermano en lo profundo
El corazón opreso refugiar!
¡Y tener en la fuente de su afecto
La fuente de la paz y del olvido,
Y de allí, como el águila en el nido,
La enemiga tormenta desafiar!
Pero ved a la envidia hincando el diente,
Ved al sarcasmo acicalar su daga,
Ved la calumnia que entre sombras vaga
Su abominable tósigo bullir;
Ved, ved doquiera: el corazón del hombre,
Este demonio infatigable, inquieto,
Roba el ajeno bien, y, aún no repleto.
Devora el propio, el de hoy, el porvenir...
Nada son tanto mal, espinas tantas
Que al paso brota en profusión la tierra,
Y es fuerza, en loco afán y ávida guerra,
Abrojo sobre abrojo amontonar;
Y del triste banquete de la vida
Hervir la copa cáustica y amarga,
Y redoblar esta ardua, inmensa carga
Que no nos atrevemos a botar...
¡Desgraciado el que siente! ¡Está maldito
El corazón del hombre! !Eternamente
Un himno de dolor, íntimo, ardiente,
Levantarse del mundo escucho yo!
Y allí su acento, amargo cual ninguno.
Alza el Amor, este fatal misterio,
Flor del fruto de muerte y cautiverio
Que la mujer al hombre regaló.
La mujer desde entonces, cual la caña
Que eterna flota en lóbrego remanso,
Purifica su culpa sin descanso,
Y nunca fin su sacrificio da.
Esclava, y sola, y fascinada, y débil,
Todo cuanto la cerca es su enemigo:
Lucha con los demás, lucha consigo,
Y entre el suplicio y la deshonra va.
¡Oh! ¡COMPASIÓN por la mujer! Si es débil.
Hombre sé su sostén, no su verdugo;
Haz blando al menos el violento yugo
De la que es tu ángel de la guarda aquí.
¡Mujer! ella es tu hermana, ella, tu madre,
Tu compañera de tormento es ella;
Nació mujer, perdónala su estrella,
No armes más a los hombres contra ti.
Corazones de bronce, almas de hierro
Hace la sociedad: torvo egoísmo,
Crimen o desecado estoicismo,
Hé aquí su fe, su símbolo, su cruz.
¿Dónde habrá un eco que galán responda
Al corazón hidalgo que ama y siente,
Aire para las alas, ancha fuente
Para la sed, para los ojos luz?
¿Aquí? No sé; mas tú no ignoras
dónde,
Infausta virgen que doliente veo,
Y ver llorando a la esperanza creo
Dolorida a las puertas del Edén.
Espera, sí, cada una de tus lágrimas
Te guarda un océano de delicias,
Bendice humilde tantas injusticias
Y tanto mal que gana tanto bien.


Ablakunkat is behullja a hó,
nagyon csöndesen, szomorúan, úgy,
mintha álmodva szívünkig susogná:
Aludj, Kisfiam, aludj, csak aludj!


achH. Fouquier, sans nulle vergogne,
Estime trop insuffisant
Mon style ancien et le présent,
Et rien n’est égal à sa rogne.


Doch nehm' ich es mit ihren Wangen,
Mit ihrer Augen Glantz bezeugt,
Mit allem dem, was mich gefangen,
Vnd schönes sich an Ihr eraügt,


Doch du wirst sehen nicht, wie schlecht mein Bote kömmt,
der einig seinen Wert von deinem Preise nimmt?
Gib ihm denselben Wink, mit welchem süßen Blicke


Sőt még az végbéli jó vitéz katonák,
Az szép szagú mezőt kik széllyel béjárják,
Most azok is vigadnak, s az időt múlatják.


Kovalčík slul, z Oravy se zrútil
Z Bobrova sem švec ten do mraků,
Že dům, dítky k maďarčině nutil.


Und sieh die Lerche steigen
Den hohen, fernen Schall;
Hör' aus den dichten Zweigen
Den Schmerz der Nachtigall.


Otevřít se oči nechtěly,
když to slunko přišlo, musely.


y el velo que los rayos
con que sus ojos brillan,
doblándoles la gracia,
emboza y debilita.
Del cuello allí las perlas,
y allá el corsé se mira
y en él de su albo seno
la huella peregrina.
¡Besadla, amantes labios...!
¡besadla...! Mas tendida
la gasa que lo cubre
mis ojos allí fija.
¡Oh, gasa...! ¡qué de veces...!
El piano...Ven, querida,
ven, llega, corre, vuela,
y mi impaciencia alivia.
¡Oh! ¡cuánto en la tardanza
padezco! ¡Cuál palpita
mi seno! ¡En qué zozobras
mi espíritu vacila!
En todo, en todo te halla
mi ardor... Tu voz divina
oigo feliz... Mi boca
tu suave aliento aspira;
y el aura que te halaga
con ala fugitiva,
de tus encantos llena,
me abraza y regocija.
Mas... ¿si serán sus pasos...?
Sí, sí; la melodía
ya de su labio oyendo,
todo mi ser se agita.
Sigue en tus cantos, sigue;
vuelve a sonar de Armida
los amenazantes gritos,
las mágicas caricias.
Trine armonioso el piano;
y a mi rogar benigna,
cual ella por su amante,
tú así por mí delira.
Clama, amenaza, gime;
y en quiebros y ansias rica,
haz que ardan nuestros pechos
en sus pasiones mismas,
que tú cual ella anheles
ciega de amor y de ira
y yo rendido y dócil
tu altiva planta siga.
Y tú sostenme, ¡oh Venus!
sostenme, que la vida
entre éxtasis tan gratos
débil sin ti peligra.


Sankt Johannes im Kot heißt jene Kirche; Venedig
Nenn ich mit doppeltem Recht heute Sankt Markus im Kot.


云里烟村雨里滩
看之如易作之难
早知不入时人眼
多买胭脂画牡丹


Hell ertönt das Evoe der Zecher,
Freuden winken vom bekränzten Becher,
Scherze springen aus dem goldnen Wein.
Seit das Mädchen meinen Sinn beschworen,
Haben mich die Jünglinge verloren,
Freundlos irr ich und allein.


E' si pensò di far come fe' Belo;
e' si pensò per sempre essere iddeo;
e' si pensò pigliar sù Giove e 'l cielo;
e' si pensò aver fatto Prometèo;
e' si pensò poter far caldo e gelo;
e' si pensò tòr fama a Campaneo;
e' si pensò di vincer la fortuna
e far tremare il sol, non che la luna.


Labrar en un diamante fino quiero
varias figuras con la blanda cera,
y hacer gloria el reino del espanto.


Die Rose blüht; schloß gleich ein rauher Wind,
Als sie der goldnen Imme sich erschlossen,
Der Liebe arglos offnen Kelch geschwind,
Hat doch der Haß nicht Gift hineingegossen!
Sie schloß gleich einem bangen, zarten Kind
Die Augen, bis die Zornflut abgeflossen;
Vielleicht schloß sie in brünstigem Verlangen
Sich nur so schnell, die Biene einzufangen?


Již chtěla se ho dotknouti pěst divá,
tu děl jsem: „Ne, snad nassaje si mízy,
měl ještě plody, byly dobré, ryzí,
a nejspodnější větev byla živá.


En doux reflets elle se fond
Parmi les nénuphars qui font
Sur l'étang sinistre et profond
Sur la côte elle donne aux buis
Des baisers d'émeraude, et puis
Elle se mire dans les puits


Kdo moh’ by přijíti ještě dnes,
abych mu pohlédla v líc?
Ký musil by kynorů i harf znít ples,
sbor hlasů sta tisíc!
Ó, nikdy, ó, nikdy víc!
Vše mrtvo jest již,
a Judy zlá tíž
se s duše nehne,
hloub jen ji sehne,
by nevzpjala se sirá nikdy víc!
Ó, nikdy víc!


»Dünken dich, mein zarter Knabe,
Schon des Mädchens Worte furchtbar? –
Sieh den Franken! – willst du Schutz nicht
Unter meinem Mantel suchen?« –


Mir war's ein eig'nes schauriges Vergnügen,
Mich halb noch frei von ihrem Bann zu fühlen,
Und doch an diesen mystisch-tiefen Zügen,
Die auch in dir schon dämmern, mich zu kühlen,
Dich aber mußte solch ein Blick betrügen,
Er mußte dir das weiche Herz zerwühlen,
Es that sich auf, mein Bild hinein zu lassen,
Und statt zu jauchzen, sahst du mich erblassen.


Komm, Stolz, und fasse das Panier!
Laß wehn die Fahnen, wehn zum Himmel!
Das rechte Bleiben ist nicht hier,
Drum wirf dich mutig ins Getümmel!


Erst fielen die Vordersten, wie sie gestanden,
Die mit Ketten die Gürtel zusammen banden:
Und über sie hin die numidischen Rosse!
In die nackten Leiber der Braus der Geschosse!
Da ist vor der Glut der Mittagssonnen
In Schweiß und in Blut ihre Kraft zerronnen,
Und Tausende mehr sind erstickt und verschmachtet,
Als das breite Schwert der Legionen geschlachtet.


Tudjuk, hogy játék kell a gyermekeknek;
Midőn a népek gyermekek valának,
Magoknak cifra ragyogó játékszert,
Bibor karszéket, s koronát csináltak,
S rányomták ezt egy fajankó fejére,
S felülteték e fajankót a székre.


Als aus dem Spiel-Hauss einst ein junger Mensch sich macht',
Und einen Greiss antraff, so bückt' er sich, und dacht'
Indem er sich verbarg, ihm das Gesicht zu nehmen.
Er aber, sagte, Freund ich kenne dieses Haus;
Du hättest, als du hier eingingst, dich sollen schämen;
Nicht itzund, da du gehst heraus.


Jinde jen čerta na stěně,
my živého mít budeme.


que si consiste en sola la presencia
nuestro vivir de quien sin él nos tiene
ausente, ¿quién sabrá qué cosa es vida?


勿谓清溪清
长如镜初洗
须防苟容物
污尔清到底


sevapsız


Wir sind das Kleid für eine kleine Hand:
Aus dieser fällt dereinst auf Andrian
Mehr Gloria und goldnes Lorbeerlaub,
Als je die starken Hände heimgebracht
Der Vorgeborenen, die nun im Grab
Mit nackten weißen Knochen kreuzweis ruhn,
Und hätten sie gleich David auch geschleppt
Des Ruhmes abgeschlagnes Riesenhaupt,
Um ihre Finger wickelnd sein Gelock!


Já, klamná hma, vratkost dnů vám znamenám:
schnu, blednu, mru a v nově rostu, plamenám.
Vratký je člověka den. Směj se s vysoka, mrač, schni, trp,
nad tvou hlavou temnem náhle úzký bleskne srp,
po rušných dnech jde noc, sny tě lákajíc i děsíc.
Na jakou zrozen planetu koli, mřeš na nový měsíc.


O jak sladko jarní růži,
Květ s jabloně kdy na ni padá,
A teplý větříček v líbosti
Ji na vlnách svých kolíbá.
O jak blaze mladé dívce,
Kdy v srdce její padá radost,
A štěstí, veliká potěcha
Jí z očí, tváří vysvitá.
Čemuž mé děvče plesá, skáče,
Proč se mladička usmívá,
A ulicí na lehkých nožkách
Od družky k družce pobíhá?
Oh, carská služba, malá tužba,
Přijel, z boje se navrátil,
A svítězil nad nepřátely
Dobrý mládenec, druh milý.


绿阴窗下春草碧
无数柳花吹近床
一双蝴蝶总无赖
飞到小阑还过墙


Nit verdencke mich zuschlechten/
Vngeschickten zimmerman/
Ein so tummen/ in den Rechten
Vngelehrten vnderthan.
Ohne zweiffel deiner thaten
Hat man dich gestelt zur Red/
Eh man dich zum Creutz berathen;
Eh man dich verdammen thät.


Die Sonn' es bald erblicket,
Drin kühlet ihren Schein,
Die Tier' es auch erquicket,
So heiß und durstig sein.


Cuanto dura el amor el ansia crece
y el deseo de verse asegurado,
sin que pueda aflojar un tal cuidado
mientras vive el recelo y prevalece.


Kvetoucím sadem chodívala
dívčina za svých mladých let
a našla, chotě, ten jí zemřel
a na hrob máj mu sype květ.


„Zpupný! ty se mi protivíš?“
Oboří naň se Karlova hrozba;
„Nehne-li tebou otcova prosba –
Nuže! císaře velení slyš!
Jestliže milost moje ti vděk,
Odřekni pomsty se po svůj věk;
Neučiníš-li hned dle mé vůle,
Vlastní ruka má tebe zkůle!“


Schon tobt herab der Herr die Bergestreppe,
Im Purpurmantel glüh'nder Laven wallend;
Vesuv als Page hält den Saum der Schleppe,
In ries'gem Bogen seinem Arm entfallend!


Mladoto! své vlasti jasná slávo!
Tváli ruka zocelená klesá?
K činům muži! srdceli tvé zdrávo,
Duchli odvážnosti jiskry křesá!
Tys mých štěstí život. Prus mé právo,
Prus kmen cti a blaženosti tesá.
Svěť se! Ach! co pomatená pravím?
Zoufáním y milého se zbavím.“


TEĎ ubledlá, nádherná léta sláva
ku hnědé prsti znavena se chýlí,
v ukřehlé ruce poslední květ bílý,
a zrakem, jenž se bolně pousmává.


Auf ihre verschloßnen Lippen –
Fahr wohl, du blühendes Rot! –
O weh mir, ich mußte sagen:
Nun wahrlich ist sie tot!


Or dunque chi sarà quel che gli laudi,
se fusse ben la stessa poesia,
che l'onor loro in parte non defraudi?


江头芳树碧重重
中有危楼对楚峰
尽日娉婷倚窗下
看花不使外人逢


أَلا يا شِبهَ لَيلى لا تُراعي
وَلا تَنسَلَّ عَن وَردِ التِلاعِ
لَقَد أَشبَهتَها إِلّا خِلالاً
نُشوزَ القَرنِ أَو خَمشَ الكِراعِ


务本工夫在日新
悠悠莫自老青春
课功核实惟时敏
德业何难辈古人


Život má více práva nežli oni,
je krásný přec, ač nutí často duši zabolet.
Je krásný, dýchá, žhne a pálí, řeže, konejší a líbá, chvěje se a voní –
Tvůj úsměv, šepot trav a vůně lesů, vítr mraků plný, hučící vodopád a slunce let.


Ich aber will nicht fallen in das Grab,
Das heute jäh der schönsten Kraft bereitet,
Ich stemme mich auf meinen Wanderstab
Und sehe schaudernd, was hinuntergleitet.
Nicht an Erkenntnis will ich untergehn,
Die aus geschwächten Nerven schon geboren,
Ich will dem Fluch der Zeit ins Auge sehn
Und trotzen ihm, ob auch mit ihm geboren.


Hitvány halacska kicsuszott
Hálómon a Tiszába.
Sebaj! A szépet, a nagyot
Hálóm ki nem bocsátja.


A pak se šlo. Den zahalen byl mlhou,
rty přimrzaly, v lebkách tuh nám mozek,
až metelice spustila se náhle
a bičovala obličeje naše.
A my jsme šli – ne, my se potáceli
jak stíny bezmocné v tom bílém chumlu;
když padl někdo – nikdo neohled se,
vždyť těžko říci, zda kdo vůbec myslil,
vždyť v hlavě bylo studeno a pusto,
hned hlucho, hned zas různých zvuků plno:
povely trubek, dalekých zvuk zvonů,
hučení proudů, tony jemné hudby,
dusoty kopyt, pění skřivánkovo,
děl dunění – co mžikavý zrak hledal
jen pudem sled před námi jdoucích houfů,
by nezabloudil. Bez signálů někde
se zastavila potom špice vojska
a druzí docházeli jako ovce –
a to byl odech. Zaplály pak ohně
a ožil jazyk. Staří vousáčové
od pyramid a Slavkova a Jeny
hlasitě kleli na Rusko a mrazy
a hlavně na malého Caporala.
Těch vzpomnělo se, kdož nám padli cestou.
Třel obličej se, dupalo se o zem,
ten onen šel a ukrad někde koně,
krev chytala se v naše polní kotle
a vařila se. A zas šlo se dále –
jen pryč, jen pryč z té zmaruplné země!
Kozáci často zakroužili kolem,
zahvízdly kule, sahali jsme k puškám
a vraceli jim olověný pozdrav,
až vzdálili se. Vše se uvolnilo
a promíchalo: nebylo už pluků,
divisí, brigad, přestal signál bubnů
a přestal budíček i rozkaz přestal.
Šel každý, jak chtěl, šel i kam mu libo
a chtěl-li zůstat, nebránil mu nikdo.
Styk kamarádský přestal, s nedůvěrou
druh zíral nyní k bývalému druhu,
a vědět o něm, že má kdes kus chleba –
to stálo život. Tohleto jsem zažil:
stojíme zase jednou v mrazné pláni,
den zašeřen už, náhle zavadí mi
cos o čich, jako vzácná vůně chleba –
já obrátím se – v kožichu tu kdosi –
chci na něm kousek – zapře – chci mu platit –
i zapře opět – rozpálím se vztekem
a vrazím jemu kolbou do kožichu –
hle, chleba vypad, celý pecen chleba!
Já skočím po něm, ale předešli mě,
už vidím jenom klubko lidí, pěstí –
a náhle vynoří se ruka s chlebem
a člověk vstane, střásá druhé, prchá –
my všichni za ním – jako psi jsme vyli –
ví bůh, kam utek a zda měl co z toho...


In einer unsrer Reichs-Provinzen
Ward auf Befehl des besten Prinzen
Ein neuer Amtmann vorgestellt.
Gleich brachten die Gericht' in Chören,
Der alten Observanz zu Ehren,
Ihm einen Beutel voller Geld:
Den er, so bald er ihn bekommen,
Zum grösten Schrecken vieler Frommen,
Nicht ohne Lächeln, angenommen.
»Ihr Vorfahr, der beliebte Mann,«
Begann hierauf ein alter Meyer,
»Herr Amtmann, nahm nicht einen Dreyer,
Allein den Beutel nahm er an!« – –
»Mein Vorfahr war es wohl im Stande,«
Sprach dieser: »Es ist offenbar,
Daß er der gröste Mann im Lande
Und oftmahls unnachahmbar war.«


Questa vaga, gentil, fresca, dolce ombra,
che con gli aprici poggi il bel Metauro,
e gli aurei tetti con la quercia d'auro
e col divin augel d'argento adombra,


Sirok, hogy nem lehet pihennem:
De lemondás még sincs szivemben.
Legyek inkább a sír halottja,
Mint éljek vágytalan’, lemondva.


Blesk tvá sláva, stín tvůj rozum,
Vplyne v moře nepaměti,
Neřídí-li vznešeného
Ducha moudrost vyjasněná!


Sagt Jesus nicht, sein hingang wär uns gutt,
Das er zu uns den Tröster mochte senden!
Was habt ihr nur des eusern Grabes hutt?
Ihr werdet so zur anfurt nimmer lenden.
Ihr bleibet tod, wo Christ aufsteht:
Gantz irrdisch, wo Christ euch erhöht:
Undankbar, wo dem Vater Christ gedanket;
Höchst ungesund, wo Christ uns all entkranket.


„Zab, sestro, potvoru. Rukama, ocelí,
objetím lichotným či klínem, pocely.“


Autographensammelseuche!
Bub' und Backfisch leiden dran,
Und begehn der Modebräuche
Neusten heut, wie Jedermann.


Oto nespouštěje oka z ženy
Rozbrojem a smrtí ulekané,
Dí k ní: „Veškeren svět nemá ceny
Kráso! za tvé srdce milované.
Buď má! Smrti tvář co mžikot pěny
Vplyne v dým, muž nohy ukované
Sprostiv kruhů do pustiny vběhne,
Když tvor rájský do rozkoše lehne.“


Heuchler und Hunde belecken die Teller;
Jene sind Schmeichler, und diese sind Beller;
Diese bewahren, bey denen sie zehren;
Jene verzehren die, welche sie nähren.


Hörst du von den Nachtigallen
Die Gebüsche wiederhallen?
Sieh', es kam der holde Mai.
Jedes buhlt um seine Traute,
Schmelzend sagen alle Laute,
Welche Wonn' im Lieben sei.


Byť i těkal myšlénkami svými
Někdy v říšech asnad nemožných,
Nechať mlučí nade řečmi zlými;


igualmente nos honra, si reparas;
pues si hace trono de tus ojos claros,
Flora en mi pecho tiene templo y aras.


Doch wie nachdichtend alles er umfaßte,
Sein Herz gehörte dem nur, was entsprungen
Dem tiefen Grund der heimatlichen Scholle.


أَتَهزَأُ بِالدُعاءِ وَتَزدَريهِ
وَما تَدري بِما صَنَعَ الدُّعاءُ
سِهامُ اللَيلِ لا تُخطِي وَلَكِن
لَها أَمَدٌ وَلِلأَمَدِ اِنقِضاءُ


Dieses Jahr ist auch vollbracht/
Das der Höchste meinem Leben
Hat aus Gnaden zugegeben/
Billich wird der Schluß gemacht
Uber Schaden und Gewinn
Und was ich noch schuldig bin.


¡Malo me he puesto!


A žila v srdcích věrných Čechů dál,
kam nepřítel se na ni dostat nemoh’,
a žila ještě, když ten, jenž ji vydech’
a našel soustrast v cizích zemí lidech,
svou velkou duši Pánu poručil
tím srdce vzdechem upřímným jak prostým:
„Ó Bože světla, dejž té milosti,
by moje vlast šla vždycky za tebou,
jak já vždy šel, i nyní za tebou jdu!...“
a nestalo se – kdo by vystihnout
moh’ cesty božích soudů!


Ja, ob es zum Exempel auch recht ist, wie Ihr Exzellenz zu sagen belieben?


Non sono io quel che più de gli occhi miei,
più del cor t’hebbi cara? Quel che vissi
per viver solo a te, che piansi e scrissi
te viva e spenta, e dirne oltra vorrei?


Quei cavallier che son tutti disposti
o di pigliarli, o di farli morire
alli passi alle vie se sono opposti
onde ponno estimar chabbiano a uscire
altri lor vanno appresso, altri discosti
Zerbin in frotta si messe a seguire
che giudicò (vedendoli temere)
ch esser devean de le nemiche schiere


Fliesst trübe Thränen/ fliesst auff Wangen und Papier/
Des Großen Käysers Lust/ der kluge Fürst/ liegt hier.
Witz hub ihn vor der Zeit auff seinen Fürsten Thron:
Der Blitz des Todes führt ihn vor der Zeit darvon.


Dein Schritt ist schwer und Deine Hand ist kalt,
Schon nennt Dich dieser oder jener alt ...


Logo após a indepêndencia
De minha pátria nação,
Sobre as formas de governo
Versou forte discussão:
Um queria monarquia
Sujeita à Constituição,
Outro — um rei absoluto,
E outro mais resoluto
Pedia a — federação!


Dann thät' ich so erfroren und erstarret,
Daß sie aus Mitleid in den Busen nieder
Mit Haut und Haar' mich schöb', um zu erwarmen.


A zemřel rád by věru této chvíle
a šťasten byl by, kdyby mohl mříti
jen pro ty oči, pro ty oči milé...


¡Oh labrante mujeriego
de tierras, de holandas non,
cuyas aguijadas son
flechas del amor gallego!
Vuestra castidad no os niego,
antes digo será eterna,
pues descalza la más tierna,
lleva, la que menos ara,
pierna que guarda su cara,
cara que guarda su pierna.


Was ich bin von auß' und innen,
Was nur vorkommt meinen Sinnen,
Wär' die Sache noch so klein,
Alles soll dein Opfer sein!


يا آمِنَ الأَقدارِ بادِر صَرفَها
وَاِعلَم بِأَنَّ الطالَبَينَ حِثاثُ
خُذ مِن تُراثِكَ ما اِستَطَعتَ فَإِنِّما
شُرَكاؤُكَ الأَيّامُ وَالوُرّاثُ
لَم يَقضِ حَقَّ المالِ إِلّا مَعشَرٌ
وَجَدوا الزَمانَ يَعيثُ فيهِ فَعاثوا
تَحثو عَلى عَيبِ الغَني يَدُ الغِنى
وَالفَقرُ عَن عَيبِ الفَتى بِحّاثُ
المالُ مالُ المَرءِ ما بَلَغَت بِهِ ال
شَهَواتُ أَو دَفَعَت بِهِ الأَحداثُ
ما كانَ مِنهُ فاضِلاً عَن قوتِهِ
فَليَعلَمَنَّ بِأَنَّهُ ميراثُ
ما لي إِلى الدُنيا الغَرورَةِ حاجَةٌ
فَليَخزَ ساحِرُ كَيدِها النَفّاثُ
طَلَّقتُها أَلفاً لِأَحسِمَ داءَها
وَطَلاقُ مَن عَزَمَ الطَلاقَ ثَلاثُ
سَكَناتُها مَحذورَةٌ وَعُهودُها
مَنقوضَةٌ وَحِبالُها أَنكاثُ
أُمُّ المَصائِبِ لا يَزالُ يَروعُنا
مِنها ذُكورُ نَوائِبٍ وَإِناثُ
إِنّي لَأَعجَبُ مِن رِجالٍ أَمسَكوا
بحَبائِلِ الدُنيا وَهُنَّ رِثاثُ
كَنزوا الكُنوزَ وَأَغفَلَوا شَهَواتِهِم
فَالأَرضُ تَشبَعُ وَالبُطونُ غِراثُ
أَتُراهُمُ لَم يَعلَموا أَنَّ التُقى
أَزوادُنا وَدِيارُنا الأَجداثُ


凿开何自来
名得因形似
似欲使先生
因兹号居士


Wir seufzen nicht, das Aug' ist trocken,
Wir lächeln oft, wir lachen gar!
In keinem Blick, in keiner Miene,
Wird das Geheimnis offenbar.


– Wie ich hoch am Kirchenturm
Jene Drachen schaue,
Fliegt mein Denken wie im Sturm
Fern nach andrem Gaue.


K synu strýc zas polední
mluví slovo nevšední:


IN the smooth dance to move with graceful mien,
Easy with care, and sprightly tho' serene,
To mark th' instructions echoing strains convey,
And with just steps each tuneful note obey,
I teach; be present, all ye sacred Choir,
Blow the soft flute, and strike the sounding lyre;
When FIELDING bids your kind assistance bring,
And at her feet the lowly tribute fling;
Oh may her eyes (to her this verse is due)
What first themselves inspir'd, vouchsafe to view!


Ma necessaro el suo stimul apparo,
con qual prode è vincente e vil deserto.
Ber e mangiare al tutto èlli contraro,
ma troppo piò ch'è dilicato, i' ho sperto.


Ale darmo! – Odvracíš znechucena
tvář i ňadra. Tušíš snad, čas že přijde
trapné, prudké rozluky? Odříkání,
zápasů marných?


Kisded születik, s hogy boldog legyen:
Én fohászkodom érte szívesen;
Dobogó szívű szép menyasszonyát
Elhozza az ifjú felebarát, -
És szivem elfogúl öröm miatt,
Az ünnepélyes esküszó alatt.
Kihez már a nyugalmas est közel,
A haldokló ágyához megyek el;
S ki lehullt, mint fájáról a haraszt,
A temetőbe kikisérem azt,
Ekkép velem rokon, barát a nép,
Nemes barátnőm! pályám nemde szép?


Manche Blume muß er pflücken,
Ordnet sie zum Bilderstrauße,
Schickt sie deutend sein Entzücken
Zu der braunen Zaubrin Klause.


Why remind me of those happy days?
Here is nothing but dress and vain shew,
Of those banks where I sung my first lays,
And remark'd every flower as it grew?


Und sie grollen mit der Alten,
Daß sie oftmals mehr versprochen,
Als am Ende sie gehalten,
Auch noch manches sonst verbrochen.


Stimmt ihr Götter ein mit mir!
Helft mir ihren Ruhm erheben!
Sie ist meines Lebens Leben,
sie ist aller Zierde Zier,
und allein der Preis der Schönen,
der gebührt nur Pamphilenen.


A takových nás bylo několik.
Týmž neklidem je duše rozdrásána.
My přátelé nebyli bukolik.
Co slovo, rána. Co verš, také rána.


Onesta ninfa, or quanto eri serena!
Per te stava gioconda la mie vita;
ora è dolente, e vive in aspra pena.


Unser Schutzpatron im Himmel
Heißt der heil'ge Nepomuk,
Steht mit seinem Sternenkränzel
Mitten auf der Prager Bruck.


A že žil jsem bez starostí,
nezbudou též pražádné;
lenost? – každý své má dosti,
moje státu připadne
odúmrtí; o mé lhaní
až se servou hosté ti,
přidejte jim bez meškání
ještě moje pohrdání,
světu moje prokletí.


Szárnya nő a röpke percnek,
Önmagától menekül,
Önmagától szinte reszket,
Végtelenbe felrepül.
Már kicsinyli, a valóság,
Dús jelenlét amit ápol,
Nem szakítja le a rózsát...
Amily közel, olyan távol!


C'est l'heure de pensée où s'allument les lampes.
La ville où peu à peu toute rumeur s'éteint,
Déserte, se recule en un vague lointain
Et prend cette douceur des anciennes estampes.


Skráň kloním v dlaň a přemítám a bádám;
však léku není duši znuděné,
jít nechci na návštěvu k hrdé madame,
kde bylo včera skvělé déjeuner,


Sei que vacila o teu arrojo, e vejo
Que muito além do natural desejo
Vão correndo as cansadas diligências,
Com que até aqui no esforço das violências
Quisemos impedir a triste entrada
Deste Herói, que nos traz ameaçada
Toda a ruína de uma longa idéia.
Se talvez sombra vã não lisonjeia
Meus altos pensamentos, eu discorro
Que a mim me toca só dar o socorro
Ao decadente impulso desta empresa.
Não sei de que triunfo na certeza
Eu me prometo um dia a segurança
De uma eterna, pacífica bonança.
Se passou Albuquerque, e tem rompido
Ao centro destas Minas, destruído
Eu verei de uma vez o seu projeto.
Tomo a meu cargo simular o aspecto
De uma rendida sujeição, levando
Na lisonja encoberto o insulto, e quando
Ele acredite mais nossa obediência,
Farei que, rota a máscara, a violência
Dentro dos nossos braços o acometa;
Que morra a frio sangue, ou que se meta
Às brenhas fugitivo, e busque a estrada
Que lembra de Fernando a retirada.


ما كنت أحسِبني أَبقَى بلا جَلَدٍ
حتى سمعتُ خفيَّ السحرِ في النَّغم
من قينةٍ مَا بَرا الرحمانُ مَنِطقَها
إلاّ لِيشفي بِه المرضىَ من السَّقَم


An des Herren Gnad und schicken /
hab ich meine gröste Lust.
Ach er wird mich noch erquicken.
Mir ist seine Art bewust:
er verhängt die Unglücks-Sachen /
nur daß er kan Wunder machen.


Ich stürbe für dich den heißesten Tod!
Zehntausendfachen grimmigen Tod!
Wol grimmig, düster, wild ist er!
Doch ist die Liebe noch grimmiger!


江边踏月入孤舟
水月流光一片浮
夜静海门雷怒吼
潮头冻杀未甘休


Jest obzor zachmuřen – kde ráje brány?
Zem páchne krví, z ruin čpí to čmoudem...
Ráj tvrz je zavřená – na vratech vrány
klovají oči z lebí mučenníků...
Již mučenníků dost – leč denně je jich více
a dělo houká dál a skřípe šibenice...


Je nebe zářící, jsouc z azuru a mědi,
spěž plamenná jsou nahé krky skal,
zrak umdlený tu v žároviště hledí,
jak v světel zdroj by zraněn pronikal.


¡Dios te bendiga,
    Querida estancia,
    Madre enemiga
    De la ignorancia!
    ¡Dios te bendiga
    Siembra de luz;
De amor, de todo bien, cuando te abriga
La redentora sombra de la cruz!


lugar pide a una vieja; ella volviendo,
el «salvo honor» le muestra, y le decía:
«Besar aquí, señor, que todo es tierra».


inscrições
antigas ao sol emergiam
refulgindo dizeres que busquei saber
e aos meus
olhos, o teu peito era
um nocturno incêndio
queimando em silêncio


Er nahm die Armbrust auf den Nack,
Den Köcher er im Gürtel stach,
Das Schwerdt an seine Seite,
So ging er dann mit Sack und Pack,
Nach Bremen thät er schreiten.


L'Imperio, intanto, volendo passare,
secondo ch'è la lor antica usanza,
a Roma, per volersi incoronare,


Teď řidnul les; na malém palouku,
kam zlatá záře slunce padala,
stál osamělý, věkovitý dub.
Mech visel s jeho větví hluboko
jak clona, žluté jmélí vzrůstalo
mu z pně, a černých, velkých ptáků dav
se nad ním vznášel jako oblakem.
Pod tímto dubem Ctirad Šárku zřel.


Als ich zu der Linden kam,
Saß mein Schatz daneben:
»Grüß dich Gott, herzlieber Schatz!
Wo bist du gewesen?«


Masko básně, pravdu krej,
začněte svůj vzdušný rej!
Dřív než ráno,
Viviano,
zvukem harf je provázej!


Ya comenzamos a enjugar la ropa,
y a encarecer del mar la brava guerra,
y a recontar los votos que hicimos.


Wer's heute wagt, als Dichter sich zu schürzen,
Ihr Rätsel wird sie ihm zu raten geben
Und, löst er's nicht, ihn in den Abgrund stürzen.


风头日日望西南
雨脚悬知不与参
昨夜北风今日冷
又惊数点落毵毵


Won alle künst auf erden
teglich gescherfet werden
von grobheit und geferden,
die man vor darin fant.
Von gesang ich euch sage,
das er von tag zu tage
noch scherfer werden mage
durch den dichter, verstant.
Darum gib ich dem dichter ganz
ein kron von rotem golt
und dem singer ein grünen kranz.
darbei ir merken solt:
kem der singer auf todes bar,
sein kunst mit im al stirbet gar;
wirt der dichter begraben,
sein kunst wirt erst erhaben
müntlich und in buchstaben
gar weit in mengem lant.


Und tausend Opfer fallen ihr auf Erden,
Denn ihre Satzung ist mit Blut geschrieben.
Das sind Geburtswehn; anders wird es werden.


Most is karján fényes Ideálnak
Még magasan rengnek álmaim,
Ah, de tündérvárán nem találnak
Méltó tárgyat többé lángjaim.
Fanni, Fanni, mint zefír utánad
Sóhajtásim szállnak úntalan,
Szűnj meg egyszer lélekvesztő bánat!
Szív, mért ingerlődöl hasztalan?


谁将清角月中吹
格调分明出塞回
莫遣胡儿闻此曲
翻嫌汉将不穷追


Sie sprach es kaum, da brach mit Geräusch
Ein Reh durchs knickende Holz,
Sie rief: »Schau auf!« und mitten durchs Herz
Drang ihr gefiederter Bolz.


魏塘酒贱蟹螯肥
久要人情忍重违
呼妓访僧俱不必
醉三昼夜可言归


Letí ptáci nad horami,
nad horami vysokými,
a má duše s Volnou Písní
ve hvězdách se vznáší s nimi...


Herr Alfred Becher und Friedrich Hebbel,
Sie tappen beid in ästhetischem Nebbel,
Gefällt euch das doppelte B aber nicht,
So denkt, es sei ein Nebel, der dicht.


Wer hat eine Zeit erblickt
Die ſich nicht zur Tugend ſchickt?
Alt und jung und Mittel-Mann
Stehet ihre Tracht wohl an.


Publicado no livro Obras (1768)
In: COSTA, Cláudio Manuel d Obra Intro crono e bibliog Antônio Soares Amor Lisboa: Bertrand, 195 (Obras primas da língua portuguesa


Bist du nicht Schöpferin mehr? oder sind sie
Nicht umschafbar, die du entfesseltest?
Ist ihr Herz Fels, und ihr Auge
Nacht, zu sehn, wer du bist?


Der viert: ein bot, weiß straß und weg
zum allernechsten furt und steg,
doch wirt er müd wie iedermon;
hart erarnet ist botenlon,
iedoch tregt in das trünklein hin;
des hat der wirt den grösten gwin.
Der fünft: ein kramer, get zu Fuß
und sein kramschatz selb tragen muß
durch rauber, schnapphanen dergleich
auf jarmerk und alle kirchweich,
den gwin oft zum haubtgut verzert,
so er oft in das wirtshaus kert.
Der sechst: ein münich, so der kes
samlet, so sein die beurin res
und sprechen, er sei stark und faul,
ob man im füllen sol das maul,
das er auch arbeit, hack und reut
und ner sich auch wie ander leut;
kumt er heim, bringt der kes nit vil,
erst man in auch vexieren wil.


Szép lyánka! nem hallod, a hárs csikorog,
Vész dörg le s a szikla utána morog?
Felkárog a varju, röpös denevér,
S a lég hideg szellentin elfagy a vér!
Jer! jer deli lyánka, lakomba velem,
Árt kellemeidnek e késedelem;
Majd hókebeledre a lég hüve hat,
Megvérzi tövis liliomkarodat;
Villáma szemidnek homályba borul,
Szép arczaid éke, virága lehull.
Rózsás nyoszolyára vezetlek el én;
S szebb létre virulsz fel az álom ölén.


A vy vlastenci, a české děvy,
Vám poroučím Jejich drahou duši;
Jeden umem, druh milými zpěvy
Odvracujte, Jejich mír co ruší.
Hleďte kouzlem pravdy, dobra, krásy
Ducha Jejich sladce jímati;
Aby v jaré mysli dlouhé časy
Mohli s vámi tu přebývati.


From thine eyes the mists dispelling,
Lo! the well of life he shews,
In his presence ever dwelling,
Bids thee find thy true repose.


Můj rytíři, můj rytíři, kdo v pomoc přichvátá?!
Jsem spoután již, oh, jaká tíž, a vržen do bláta!


Tys lidským masem sytil hlad, jak žíznivec v šum krve pad’,
bys napojil svou sílu;
kde mělo tvoje srdce znět, tam byl jen těžký kámen led,
či koule projektilu.


Toda-las cousas eu vejo partir
do modo en como soiam seer,
e vejo as gentes partir de fazer
ben que soiam (tal tempo non ven!)
mais non se pode o coraçon partir
do meu amigo de mi querer be
Pero que ome parte o coraçon
das cousas que ama, per bõa fé,
e parte-se ome da terra onde é,
e parte-se ome du [mui] gran prol ten,
non se pode parti-lo coraçon
do meu amigo de mi querer be
Toda-las cousas eu vejo mudar:
mudam-se os tempos e muda-se o al,
muda-se a gente en fazer ben ou mal,
mudam-se os ventos e toda outra ren,
mais non se pode o coraçon mudar
do meu amigo de mi querer be


V jejich jasných stopách kráčet,
každé jejich slovo lapat,
jejich paty geniální
v každém kroku líbati,


Im küssen fing sie an noch mehr
mich bey der Fakkel zubeschweeren
die unser' Herzen kan versehren:
Sag an (bistu mir gut) wann ehr
du angefangen mich zu lieben/
und waß darzu dich erst getrieben.


Ámanla como causa producida
del sumo Autor, cuyo divino objeto
el vano quiso hacer rasgo imperfecto
y su línea quedó forma lucida.


Tvým blahem milenci se modlí z jara,
jen v tobě, lásko, z muk a bolů spása,
z tvé milosti snů nadšení žár hárá,
o lásko, jejíž jméno též jest krása.


Jsem poutník zprahlý života znojem,
uštvaný bouří, znavený bojem,
netoužím více, nedoufám v nic;


Deines Wesens hoher Stand
Ist auch nun also bewandt,
Daß, wers gut will mit dir meinen,
Dich nicht dürfe mehr beweinen.


Amor di ciò ne lo meo cor attrista,
che rafrena per lei li maldicenti;
ecco in me crescon sospiri dolenti,
sì ch'io morrò sol d'amorosa sista.


A tak šel jsem, stráně, hory
mihaly se v letu za mnou
a v mé těžké snění časem
hučíval zdlouha, zdlouha
široširý ocean.


Doch zurück auf seine Veste
Eilet Uring, ohne Graun,
Seinem Sitze, kühn gehorstet,
Darf der kühne Adler traun!
Wie gegossen in den Felsen
Hängt die Burg am schroffen Rand,
Jäh und senkrecht klafft es abwärts
In das offne Schweizerland.


Den za dnem věčnosti v klín plyne
a nenese nic nového,
ni síly čerstvé v žití jiné,
ni záblesk věku mladého.


Buch kümmet her vom Bug und Bogen von dem bügen,
Wann sie man in ein Buch zusammen pflegt zu fügen.
Bey Klugen, du mein Buch, thu willig einen Bug
Und bitte sie um Gunst für das, was nicht hat Fug;
Für denen beug dich nicht, die von den stoltzen Winden
Der groben Dunckeley sich strotz- und trotzig finden.


Der beste Sammler, das ist Gott,
Es geht ihm nichts verloren,
Er sammelt Leben aus dem Tod,
So wird ihm neugeboren.


Trag alles Leid ergeben und geduldig,
Mehr wirst du leiden nie, als du verdienet,
Mach du ein Bettlein draus dem Kind unschuldig
Es kömmt vom Himmel, daß es dich versühnet.


ta píseň v davy padne triumfálná
a hory sblíží, spojí moře dálná;
toť z Apokalypsy sám anděl Boží!


Tus manos, son bonitas,
Tus pies, son preciosos.
Tus ojos de aguamarina
Son fríos y viciosos.


Belég a szalvétán, pénztárkönyv a párnán,
Hejh de elfáradni - vecsernyére várván,
Öreg írógépek fáradt kopogása
Mind az én kedvemnek hazavágyó mása.


Vzpomínám tedy, generále,
vzpomínám takřka neustále,
vždyť zjev Váš v paměti mé srost
s tím pětiletím mojí služby,
my nesli jedné práce tužby,
jste jaksi moje minulost!


Essas nas quais te sinto a alma continuamente
Afundada... afundada — essas são, com certeza,
As asas mais febris, e de um brilho mais quente,
Que hão de te levar à Suprema Beleza...


Hodil hlavou, pohrdavě pohnul rtem.
Přišla k němu se lhostejným úsměvem,
u nohou se posadila na loži
a na jeho ruku svoji položí.


Gleich wie von süssem Sonnenschein
Gar sittiglich thut schmeltzen,
Der Schnee, wan er Crystallenrein
Fleust ab von stoltzen feltzen:


»Herr, was ich weiß, ist nur gering,
Doch führt es Euch zu Menschen hin,
Und das ist schon ein köstlich Ding
Im Wald, mit Räuberhorden drin:
Seht, einen Weih am Bergeskamm
Sah steigen ich aus jenen Gründen,
Der in den Fängen trug ein Lamm;
Dort muß sich eine Herde finden.« –


»Halt an, halt an die tolle Flucht!
Ich will dich fürstlich zahlen!«
Also der Jüngling fleht und flucht,
Schwerkrank an Wollustqualen.


Und trieben nur vorwärts die Stürme mich weiter,
So würde mein Nachen mit Ehre zur Scheiter!
Zur Windsbraut ruf' ich: Sei mein Genoß!
Zum Strudel: Nimm du mich in deinen Schoß!


يا صاحبي من الملام دعاني
داعي الصبابة قبل ذاك دعاني
حسبي من الحب المبرح أنني
أُجري سواد القلب من أجفاني
لو انصف الأحباب ما هجروا فتىً
أضحى قتيل الوجد والهجران
أكذا يجازى ودّ كل متيمٍ
بالحب أم ذي شيمة الغزلان
كيف السلامة والنجاة لعاشق
فتكت بلب حشائه العينانِ
باقاتلي وجداً ومانح مقلتي
سهداً وأصبح نازلاً بجناني
كبدي وقلبي من لحاظك والهوى
قد عذبا بالسيف والنيران
من عاذري أو منصفي من أهيفٍ
يثني على عطفيه خوط البان
ظبيٌ رعى روض القلوب وما رعى
عهداً ولم يسمح بطيب تداني
قنص الفؤاد من الحليم بمقلةٍ
سحارةٍ قنصت رشا عسفان
فبلام عارضه وفاتن طرفه
يسبي الأنام باخضرٍ ويماني
فتن العذول ونمّ قلتُ صبابةً
لهفي على النمام والفتان
سقياً لأيام اللقاءِ ويا سقى
ثغر الحبيب رضابه وسقاني
لم أنس حين أتى يهز قوامه
تيهاً وحياني بما أحياني
فرأيت غصناً فوقه بدر الدجى
متمنطق الخصرين بالأجفانِ
أبكي له مما لقيت من النوى
درراً فيبسم عن عقود جمانِ
متولعٌ بالدل إن دانيتهُ
يناءى وإن باعدته أدناني
يهوى إليّ بمرشفٍ عذب اللمى
ويصدُّ والهفي بخدّ قاني
كم ليلة قضيتها بحديثه
وبنانه محبوكةٌ ببناني
متسربلين بعفةٍ وصبابةٍ
فالوجد يغري والتقي ينهاني
حتى الصباح بدا كغرّة ماجدٍ
زادت به شرفاً رُبى لبنان
هو معدن الشرف الرفيع ومارن ال
عز المنيع وكوكب الأعيانِ
من حل في صدر الفضائل والعلى
متوشحاً بالحسن والإحسانِ
رب الجمال أبو الكمال وبغية ال
آمال ثم نتيجة الأزمان
سامي الذرى فرد الورى ليث الشرى
غيث الندابل سيد الأقرانِ
نعم الأمين على المحامد والثنا
مزري السحاب بكفه الهتانِ
مولى من الشهب السراة سما به ال
نسب العريق إلى ذرى عدنان
هو والفصاحة والشجاعة والندا
والعز والعليا رضيع لبان
بضياءِ طلعته وطلعة سعدهِ
داما لنا يتناشد القمرانِ
ما عودت يمناه منذ فطامه
إلّا طعان عدىً ونيل أماني
هزت يداه على ابن زايدةٍ ندىً
وعلى ابن معدي سمهريّ طعان
أضحى له الشعر البليغ سليقةً
تهمي بسحبانٍ على سحبانِ
فغدا أخا بذل ونظمٍ مانحاً
درين در عطاً ودر معاني
سادت به الآداب واعتزت فما
يلفي له عند البلاغة ثاني
سلب النهى بلطافة ونباهةٍ
والسمع والأصغا بسحر بيان
يا سيد الأمراء والكبراء وال
شعراء والمعروف والعرفان
يا ابن الذي في روض محكم عدله
ونواله يتموج البحران
وسمت به العليا وطوّق جيدها
من مجده عقدي سناً وأمان
فهو البشير بنجدة وسعادة
وهو النذير بصارمٍ وسنانِ
أهدي إليك مدائحاً قدلتها
من وصفكم بالدر والمرجانِ
هبها القبول وإن تكن قد قصرت
واسلم ودم بسيادةٍ وتهاني


Der bauer aber drein
platzt mit den henden sein;
und was im sunst für ere
anlegt der künig mere
nam er als willig an.
Dergleich auch alles, das
er im fürlegt, er aß;
des blieb er ungeschlagen.
da tet der künig sagen:
»du bist ein höflich man!«
Macht in zu einem pfleger
über all seine jeger.
hie lert ein man daraus,
wo er ist in eim haus
freuntlich zu gast geladen,
leb er des wirts genaden,
nem an zu hohem dank
all guttat, speis und trank.


Вчера златокудрявый,
Румяный майский день
Принес мне двух душистых
Любовниц соловья:
Одна одета ризой
Из снежных облаков,
Другая же — туникой
Авроры молодоЯ долго колебался,
Какую розу взятАх, белая так нежно
Зеленые листки
В венке моем пахучем,
Целуя, оттенит!
А ты, коралл душистый,
Прильнув к моей груди,
Горячее дыханье
Бальзамом напоишь;
И взоры огневые
Красотки молодой
Скорей падут на сердце,
Над коим дышишь ты!И с розы на другую
Бросал я жадный взоЗаметив нерешимость,
Мне юный Май сказал:
Возьми сестер обеих
И, счастливый вдвойне,
Укрась венок зеленый
И любящую грудь!
Я принял их и понял
Спасительный уроДавно на дне кристальном
Души моей живой
Любуется собою
Наины светлый взор,
И грудь полунагая,
И черная коса;
И тут же ненарочно
В тени златых кудрей
Красотка Зинаида
Предстанет предо мноИ каждый раз, как кольца
Упругие прыгнут
И золотом заблещет
Их радужный отлив,
Я слышу, как в ланитах
Моих зардеет кровВы розы — да, две розы! —
Обеим вам любовь!


ich will mir hier mein Nest herbau'n,
und für uns Beide ist kein Raum!«
und stieß das Vögelchen vom Baum
und riß ihm aus dem Kleide
auch noch sein letzt Geschmeide.


C’est le chœur alterné des martyrs et des saintes,
C’est le chœur conjugué des sanglots et des plaintes,
Le temple, les degrés, les pilastres, les plinthes;


Als dem schönen Jüngling die Wangen
Flaumbart deckte, wollte des greisen
Königs junge Gattin den Stiefsohn
Zu verbot'nen Flammen entzünden.


Tak v litosti své a ze zloby řve,
Meč chápe, rohem k boji zve,
A vojíny své sbírá:
Zmáhá se v hradě jek a hluk,
A ze vrat již pádí železný pluk –
Třeste se potomci Litomíra!


Hölty! dein Freund, der Frühling, ist gekommen!
Klagend irrt er im Haine, dich zu finden;
Doch umsonst! sein klagender Ruf verhallt in
Einsamen Schatten!


Vnd wie; wan er solt stecken
In dörnen gantz vmringt?
Sie sprach: von dorn/ vnd hecken
Man doch die Rosen bringt.
Vnd wie? wan er vmbgeben
Mit fewr/ vnd flammen wär?
Sie sprach: michs fewr ließ leben/
Die lieb mich brennet mehr.


Dvé teplých, měkkých paží! Jimi zajat
se poddáš kouzla podmanivé síle,
jak Nereoven hry bys zřel a Najad.


Na matku padá jeho zář
a nachem zdobí dívky tvář.


Vzpomínaly na Kozinu:
dvě stě let to teprve,
pro lípu – jak pro křovinu –
s pány rval se do krve.


Vi yo que sobre el pecho tenías una rosa;
e imaginé que tú eras un ramo que surgía
de un cáliz de alabastro, y en él se convertía
cada uno de tus ojos en una mariposa


Sur ses chastes genoux tient-elle un jeune enfant,
Envolé par la mort vers son Dieu triomphant ?
En te voyant monter de la terre, où tout change,
Tend-il ses douces mains pour jouer avec toi,
Comme l'enfant Jésus qui relève ma foi !


Cio che si possa far per sua salute:
Fuor che perder me stessa, il tutto ho fatto,
Sei castella hebbi in fiandra, e l'hovendute,
E'l poco o'l molto prezzo ch'io n'ho tratto
Parte tentando per persone astute
I guardiani corrumpere, ho distratto,
E parte per far muovere alli danni
Di quell'empio, hor gl'Inglesi, hor gliAlamanni


ma consiglior che dentro ella si prema
con gran fortezza a trarne ogni periglio,
ché la schiuma nettar pignatta scema.


A messzi, drága tűzi vészt,
Mely fellobog az esti horizonton,
Ne nézd, ne nézd,
Ó, messzi már minden Páris és London!


Herr, nimm dich meiner Seelen an
Und führe sie die rechte Bahn,
Laß deine Wahrheit leuchten mir
Im Steige, der uns bringt zu dir.


Der Bosheit Pflantze nimmt allein
Den Raum der Hertzen bey uns ein,
Sie hasset Gott und sein Gebot
Vnd jhre Frucht ist Jammer, Noht,
Furcht, Schrecken, Kummer, Hell und Todt.


Der Reich-Entschlafne wollte drauf
Sich doppelt reich durch Ehen,
Ja Sich und Seinen Lebenslauf
In ächten Erben sehen.
Madame starb Ihm plötzlich ab,
Eh' Er die andre freite;
Die dritte, die Sein Geld Ihm gab,
Beerdiget Ihn heute.


A pravil Egil: „Pravdu máš,
tím žízeň mou jen udoláš;
pojď, netřeba nám k tomu stráž!“


Man sezt die Braut zum Tische,
Man gab ihr Wildpret und Fische,
Man schenkt ihr ein den besten Wein,
Die Braut die mocht nicht frölich seyn.


Süß ist's, den Reiz der Welt zu saugen,
Wenn Herz und Sinn in Blüte stehn,
Doch süßer noch, mit deines Kindes Augen
Die Welt noch einmal frisch zu sehn.


Kegyes Úristen! bezzeg nagy dolog mit vélünk míeltél,
Imé testünkben felséges nagy Úr, vérünkben öltöztél,
Fekete földből, ez szegény porból mennyire emelél.


Man nennt mit Recht sie das Modell
Von königlichen Geistern,
Die mit dem ersten Blicke schnell
Ein ganzes Weltall meistern:
Denn auch Madam mit ihrem Licht
Sieht alles – nur sich selber nicht,
Und wird an sich die Flecken
Wohl nimmermehr entdecken.


giurò che, qual di voi null’opra havea
fatta più bella, tal voi foste in queste
tenebre sola il sol; né del celeste
più larga parte dar vi si potea.


Durchleuchtiger wird Gottesnahm,
Wann Gott vergibt, was sonst di Straff verdinet:
Der Sünder ligt im Satans schlam,
Durch Satans trug am lebensbaum entgrünet.
Wir alle sind durchausbeflekkt,
Wann Uns dein glantz, Herr Jesus, nicht durchlichtet,
Und würden rechtst gerichtet:
Du hast Uns gnädigst aufgewekkt.
Las Uns in Lib aus deiner Libe leuchten:
Las, was verdorrt, wi du Uns thust, anfeuchten.


Stax ist ein Pfuscher, sagen sie,
Die Feinde, die den Mann beneiden.
Ein guter Arzt ist er; denn nie
Läßt er die Kranken lange leiden.


Nun er liegt in seiner Krippen,
Ruft zu sich
Mich und dich,
Spricht mit süßen Lippen:
Lasset fahrn, o lieben Brüder,
Was euch quält,
Was euch fehlt;
Ich bring alles wieder.


Tell yon guid bluid o' auld Boconnock's,
I'll be his debt twa mashlum bonnocks,
An' drink his health in auld Nanse Tinnoch's.
Nine times a week,
If he some scheme, like tea an' winnocks,
Wad kindly seek.


山深猿鸟久忘年
茅屋风吹夜见天
莫问荆妻生计事
一枝樵斧酒炉边


Nada tive que era me
Perdi estradas, perdi leit
Na pedra aonde me deito
Nada fala de alvos linho
Se com cegos me aventuro,
a caminho rente aos muros,
é que meus olhos impuros
sonham Cristos nos caminho
Nada tive que era meu
e o corpo não quero e
Podia servir de embalo,
mas serve de sepultur
Cemitério de asas finas,
tange e plange aladas crinas,
canto de praias sulinas
de infinitas amarguras


Und dräute tausendarmigter Pöbel, uns
Zu würgen, tausendzüngigte Pfaffenwut
Mit Bann den Neuerern; es lachen
Ihrer die Söhne der Töchter Gottes.


Však odpusťte! Proč jest to k pláči, paní?“
Kmet v zraky mé se zahleděl
a sám si přejel oči zhrublou dlaní...
zdaž tušil, co mi pověděl?


Óh, furcsa Élet,
Hogy fáj minden sokod
S mégis, hogy sietek
Ok nélkül,
Jobban, mint valaha, elébed.


Rang Jesus nicht mit tausend Schmerzen?
Empfing sein Gott nicht seine Seele?
Floß nicht sein Blut in seinem Herzen?
Hat nicht der Held in dieser Höhle
Der Erde seine Schuld bezahlt?


مَن هُوَ أَنا حَتّى أُسَمّى أَنا
لَيسَ أَنا الحَقُّ سِوى أَنتَ
فَنَحنُ مِن كَونِكَ كَوَّنتُنا
وَأَنتَ عُلاكَ الحَدَّ وَالنَعتا
بَدَوتَ لي مِنكَ بِوَصفٍ وَقَد
جازَ عُلاكَ الحَدَّ وَالنَعتا
في أَحَدِ الإِثنَينِ ثَلَّثتَ لي
وَبَعدِما ثَلثَت رَبَّعتا
وَعِندَما خَمَّستَ في سادِسِ ال
أُسبوعِ صارَت جُمعَتي سَبتا


Amor, non ho podere
di più tacere ormai
la gran noi che mi fai;
tanto mi fa' dolere,
che me pur sforza voglia,
amor, ch'eo de te doglia.
Però, per cortesia,
sosten la mia follia;
poi de doler cagione
mi dà, s'io n'ho ragione.


Und wieder wehen mit Fliederduft
Accorde schmachtend, schwellend;
Und meine Seele zittert
Von süßem Sehnsuchtsschauer.


Fészkében ring a száz cikázó fecske,
szívemben minden mámoros szavad.


Dort sänken wir am Throne nieder,
Und sängen dankbar Liebeslieder,
Und blieben ewig dann bei Gott;
Da endet alles Erdenweinen,
Kann uns das Leben nicht vereinen,
Vermähl' uns du, o süßer Tod!


VV arlich N un I st V nser I esus N icht VV eit.
Gelobet sey hie in der zeit/
Auch Ewig/ seine Herrlichkeit.


So oft der Frühling wiederkehrt,
Wird dieser Busch von Rosen glühen;
Die schönste Rose, lieb und werth,
Wird an der Brust der Schönsten blühen.
So lange Nacht und Tag sich mischt,
Und uns des Himmels Sterne segnen,
Wird in der Dämmerung, erfrischt,
Mit Liebe Liebe sich begegnen.


Entro florette de floritto prato
e fresche frasche di molto odore,
più che sole sòlo purificato,
tra luçente stelle sta·lli Amore:


Meine Abenteuer in der Minne
Müssen sehr gedrängt gewesen sein.
Wenn ich auf das erste mich besinne,
Fällt mir immer noch ein frühres ein.


Wo einst man die Stätte errichtet
Zum keltischen Seehüttendorf,
Ruht jetzt eine Fundschicht geschichtet,
Tief unter dem Seeschlamm und Torf.


Hier soir, quand j’errais au loin, je l’aperçus…
Je l’aperçus penchée et pleurant, sous l’yeuse,
Ainsi qu’une fantasque et plaintive amoureuse
Se lamentant des chers baisers trop tôt déçus.


Nossa boca no vinagre;
E nossas faces no ozagre.


Ačkoliv již padesátník,
Mezi chasu chodí,
Jakby plejtval bujarostí,
S mládenci se vodí.


»Was pocht mir an das Fenster?
Was klopft an meine Tür so laut?«
– »Ich bin ein junger Wildfang
Und naß bis auf die Haut.


Muerte, prisión no pueden, ni embarazos,
quitarme de ir a veros, como quiera,
desnudo espirtu o hombre en carne y hueso.


Des Menschen, der in aller Welt
Nie findet Ruh noch Rast,
Dem wie zu Hause so im Feld
Sein Herze schwillt zur Last.


Se nn'avesser cotal morso,
non farìn cotal descurso;


„Megvan... ahá, megvan!” rikkanta,
S komoly orcájára derű jött:
Mint kiderűl példának okáért
A föld, mikor a nap
Letépi magáról
A felhők hamuszín ponyváját;
Szintén így kiderűl
A sötétlő konyha is éjjel,
Ha kólyika kezdi gyötörni
A mopszli-kutyácskát,
S a tekintetes asszony
Réműlve kiált
A cselédi szobába:
„Panni te! kelj fel,
Rakj tüzet, és melegíts téglát...
De szaporán!”
Panni pediglen
Föltápászkodik... egy-két
Botlásnak utána
Kijut a konyhába... kovával, acéllal
Meggyujtja a taplót,
Taplóval a kéngyertyát,
Kéngyertyával a szalmát,
Szalmával a fát,
Hogy téglát melegítsen
Hasacskájára a mopszli-kutyának.
Mondom: valamint ilyenkor
Kiderűl a konyha sötéte,
Úgy oszlott a ború
Hősünk komor orra hegyéről,
Midőn e szót ejtette ki: „Megvan!”


Kostnice pode mnou hle odevřená,
Mnohá kosť a lebka do ní vložená –
Z kostnice já lebku vzal,
Věnec jí na čelo dal,
A k ní zpíval sem,
A k ní zpíval sem:


Schmähet, schmähet nur zu, ihr laut rezensierenden Zungen!
Über den Reichen zu Pferd schimpfet das Volk, das zu Fuß.


A k slavnému kdy přípitku
se srazil pohár o pohár,
tu jakby zvonem rozlehlo
se v duši jmeno: Otokar!


La lluvia me provoca beber de los tejados
lamer el día como fresa sin romperlo
rescatar la dicha en la mañana intrascendente
conducir la charla hasta un recodo del almuerzo
degustar un verso tibio de canela en rama
verter la vida en aquiescencia
mojar el tiempo en las conversaciones
saborear sus puntas en almíbar, dejar
que la melaza y el limón se fundan en el labio.


Des Gedankens Zwilling, das Wort scheint Hall nur,
Der in die Luft hinfliesst: heiliges Band
Des Sterblichen ist es, erhebt
Die Vernunft ihm, und das Herz ihm!


ما شرْتُ في المكتبِ صنفينِ مِنْ
شبْهِ الشواهينِ وشبهِ الذئابْ
أيُّ حياةٍ لامرئٍ رزقُهُ
يأخذُهُ مِنْ بين ظفرٍ ونابْ


石楠花发下漓江
别酒何因醉玉缸
我尚薄游君且去
古来雄剑不能双


Für Einsames ist eine Schenke da;
Das säumt geduldig unter dunklen Bogen,
Von goldenem Tabaksgewölk umzogen.


Unten an der Treppenpforte
Der Trabanten Hauptmann stand,
Der beredtern Fluß der Worte
In des Kaisers Namen fand:
»Euren Degen, stolzer Sieger!
Euer Haus dien' Euch zur Haft;
Denn Gehorsam schmückt den Krieger
Höher noch, als Glück und Kraft.«


Vjel nový život do těch křehkých údů
a v kalném oku větší zplála záře;
klíč zaskřípěl – a stařec u oltáře
pad na kolena na posvátnou půdu.
A matka Boží nad ním ruce zvedá,
jak by jej brala pod ochranu svoji;
on hledí k ní – a v těžkém srdce boji
tu zpověď tiše šepcí ústa bledá:


Mi amor tiene el ritornelo
del agua, que, sin cesar,
en nubes sube hasta el cielo
y en lluvia baja hasta el mar.
El agua, aquel ritornelo,
de mi amor, que, sin cesar,
en sueños sube hasta el cielo
y en llanto baja hasta el mar.


Das Zärtlichste, das wir empfinden,
Die Liebe selbst zu überwinden,
Sind eure Kräfte viel zu klein.
Beherrscht die Weisheit eure Sinnen:
Was räumt sie andern Herrscherinnen
Den Platz so bald und willig ein?


A jeli – oři spoceni,
jich páni k smrti znaveni.


Ne něhy slyším šept: spíš hatmatilku
dvou kříženeckých jazyků a ras.
Kde je můj národ buřičů a snílků?
Jen kramáři tu kupčí zas a zas.


Jan s Jakubem pak, cestou zmoženi,
posilnivše se, klímat počali,
a ztěží odháněli dřímotu.


A za soudce tak a za pěstouna
Pro Český ho národ vyvolila,
By i on měl svého Šalomouna.


Da Capo.


Del fegatello non ti dico niente:
vuol cinque parte, fa' ch'a la man tenga:
vuole esser tondo, nota sanamente,
acciò che 'l fuoco equal per tutto venga,
e perché non ne caggia, tieni a mente,
la gocciola che morvido il mantenga:
dunque in due parte dividiàn la prima,
ché l'una e l'altra si vuol farne stima.


Pugnamos ensartarnos por un ojo de aguja,
enfrentados, a las ganadas.
Amoniácase casi el cuarto ángulo del círculo.
¡Hembra se continúa el macho, a raíz
de probables senos, y precisamente
a raíz de cuanto no florece!
   ¿Por ahí estás, Venus de Milo?
Tú manqueas apenas, pululando
entrañada en los brazos plenarios
de la existencia,
de esta existencia que todaviíza
perenne imperfección
Venus de Milo, cuyo cercenado, increado
brazo revuélvese y trata de encodarse
a través de verdeantes guijarros gagos,
ortivos nautilos, aunes que gatean
recién, vísperas inmortales.
Laceadora de inminencias, laceadora
del paréntesis.
   Rehusad, y vosotros, a posar las plantas
en la seguridad dupla de la Armonía.
Rehusad la simetría a buen seguro.
Intervenid en el conflicto
de puntas que se disputan
en la más torionda de las justas
el salto por el ojo de la aguja!
   Tal siento ahora al meñique
demás en la siniestra. Lo veo y creo
no debe serme, o por lo menos que está
en sitio donde no debe.
Y me inspira rabia y me azarea
y no hay cómo salir de él, sino haciendo
la cuenta de que hoy es jueves.
   ¡Ceded al nuevo impar

        potente de orfandad!


Mein Herz steht bis zum Hals in gelbem Erntelicht
wie unter Sommerhimmeln schnittbereites Land.
Bald läutet durch die Ebenen Sichelsang:
mein Blut lauscht tief mit Glück gesättigt
in den Mittagsbrand.
Kornkammern meines Lebens, lang verödet,
alle eure Tore sollen nun wie Schleusenflügel offen stehn,
Über euern Grund wird wie Meer
die goldne Flut der Garben gehn.


Rückwärts schweift mein Auge matt,
Reuevoll umdustert,
Nach der alten Judenstadt,
Drin ich einst geschustert,
Derart, daß mich heute noch
Gottes Welt verachtet,
Weil ich nicht den Braten roch,
Eh das Lamm geschlachtet!


Alle Männer will ich fliehn!
Alle sind von falschem Sinn!
Keinem will ich mich ergeben!
Menschenfeindlich will ich leben!
Alle Männer will ich fliehn!


Tu taci,a me la voce ha tolto Amore.
Tu non hai cor né vita; io non ho meco
misero (e vivo pur) vita né core.


天上双星正渡河
人间砧杵晚来多
闺房若待秋风冷
绝塞寒威可奈何


برمت بما أراه وضاق صدري
بمن ألقاه من قوم تحار
أذمّ زمانهم ظلما وجورا
وهم بالذم أولى في العيار


Nám by byla lehká pomoc,
toť je stará vesta!
teď již umí každý kaplan
dělat bohy z těsta.


Nun laßt uns singen das Abendlied,
Denn wir müssen gehn,
Das Kännchen mit dem Weine,
Lassen wir nun stehn.


Luděk kamo ustúpiti neví,
jak zmij zrádná k vojvodě se plazí.
Aj tu Slavoj vece Zábojevi:
„Potvoře té honem jednu vrazi!“


Maravigliossi Terigi e 'l marchese.
Rinaldo sopra Baiardo montava,
né per la briglia il caval bravo prese,
ché come un pecorin drieto gli andava.
E 'l saracin del cerro allora scese,
ch'a gran fatica ancor s'assicurava,
tenendo sempre in cagnesco le ciglia,
e di Rinaldo avea gran maraviglia.


Und schiedst, und ließest deine Lieben;
Dein reicher Morgen war gelebt;
Uns aber ist dein Lied geblieben,
Das durch die Brust lebendig bebt.


Ach, Seelchen, armes Seelchen!
So lange meine gute Freundin,
So lange Leibes gute Wirthin,
Wohin wirst Du nun wandern?
Auf welcher dunklen Straße! –
Nackt und bleich und blaß und zitternd! –
Wirst nimmermehr nun, wie Du pflegtest,
So artig mit mir tändeln!


Manche Marmorfließe,
Manche von den Säulen
Kannte Venus wieder
Und verbiß das Heulen.


Der Narr hält sich für reich bei einem Sack voll Geld;
Der Weise schätzt sich arm auch bei der ganzen Welt.


吾家昔住匡庐北
少小未能知看山
南北东西今老矣
欲从图籍见班班


Den Heilkelch hält die rechte Hand,
Sie hält ihn abwärts schwank:
Es fallen auf des Estrichs Sand
Die Tropfen von dem Trank.


To je hluku po světničce,
nežli mír se urovná,
a než dívka zapláče si –
šťastná jako královna!


HORACIO
Mientras que te agradaba,
y mientras que ninguno más dichoso
los brazos añudaba
al blanco cuello hermoso,
más que el persiano Rey fui venturoso.
LYDIA
Y yo mientras no amaste
a otra más que a mí, ni, desechada,
por Cloe me dejaste,
de todos alabada,
y más fue que la Ilia celebrada.
HORACIO
A mí me manda agora
la Cloe, que canta y tañe dulcemente
la vihuela sonora;
y porque se acreciente
su vida, moriré yo alegremente.
LYDIA
Y yo con inflamado
amor al Calais quiero y soy querida;
y si el benigno hado
le da más larga vida,
la mía daré yo por bien perdida.
HORACIO
Mas ¿qué, si torna al juego
Amor, y torna a dar firme lanzada?
¿Si de mi puerta luego
la rubia Cloe apartada,
a Lydia queda abierta y libre entrada?
LYDIA
Aunque Calais hermoso
es más que el sol, y tú más bravo y fiero
que mar tempestuoso,
más que pluma ligero,
vivir quiero contigo y morir quiero.


Die Jagdlust ist vergangen,
Todmüde wacht mein Sinn –
Ich lasse die Zügel hangen
Und trabe langsam hin.


„Ne naposled a ne ponejprv
jsem viděl, jak srdce čisté a vroucí
chtěl snížiti ubohý hledač mrv,
břevna vlastního nevidoucí...


Steh auf, steh auf von Becher, Spiel und Tanz,
Wirf weg dein Schwert, nimm den Rosenkranz;
Wirf weg den Panzer, er schützt dich nicht;
Dich fordert vor Gericht
Die Feme, die Feme!


Vy nejste lidmi, nejste dílem toho,
jenž tvořit chtěl vás dle své podoby;
vám svěřeno tu mnoho, velmi mnoho,
a vy jste děti hnusné poroby.


Ulisse e gl'altri più del mondo esperti
M'insegnano a soffrire e seguir loro,
Che con Giasonne diventâr bifolchi.


Schreckt Satan mich, so zeigstu dich,
Haßt mich die Welt, so liebstu mich,
Drückt mich viel Kreuz, so hilffstu tragen;
Verdammt mich selbst mein Fleisch und Blut,
So machstu durch dein Kind mir Muth
Und labst mich, da ich müst verzagen.
Ja, was ich habe, will und bin,
Ist gut, stell' ich es dir nur hin.


So helfe dir nun Gott, Tyrann!
Erstochen und erschossen!
Und abwärts durch die Straßen rann
Ihr Blut in allen Gossen!
Arbeiterblut, Studentenblut –
Wir knirschen mit den Zähnen,
Und in die Augen treibt die Wut
Uns seltne Männertränen!


Seht dort in dreien Wagen Schalksnarrn vorüberlenken,
Die sitzen still und sittsam, wie Mönch' in Zellenschränken,
Selbst Kunzen, ihrem Meister, will nun kein Schwank gedeihn;
Dem Narren ist's ein Festtag, braucht er nicht Narr zu sein.


Cri vain ! cri déchirant ! L'oiseau qui plane ou passe
Au delà du nuage a frissonné d'horreur,
Et les vents déchaînés hésitent dans l'espace


Megmondtam úgye?: térj eszedre!
S te nem fogadtad szavamat;
Tovább üzéd eszeveszetten
Az ostobáskodásokat.


Es scheint, Kupido hat so über uns gelost.
Du bleibst Kordolie und kanst dich nicht verwandeln,
und ich muß stets mit dir auf meinen Schaden handeln.


Da sprang ein Knöpfchen
Ihr von der Jacke,
Ein goldnes Knöpfchen,
Ich fing es auf –


Vedeami inanzi l'amorosa stella,
Che amar m'insegna con suoi rai possenti,
A sì gran torto contro me rubella,


Na řadě tyčí, které dráty pojí,
se při západu chytá slunce zář –
a vzpomínám přec, v promenady roji
že zříti mohl bych teď známou tvář.


Dormitorios de niños españoles: zarpazos
de inocencia que arrojan de Madrid, de Valencia,
a Mussolini, a Hitler, los dos mariconazos,
la vida que destruyen manchados de inocencia.
Frágiles dormitorios al sol de la luz clara,
sangrienta de repente y erizada de astillas.
¡Si tanto dormitorio deshecho se arrojara
sobre las dos cabezas y las cuatro mejillas!
Se arrojará, me advierte desde su tumba viva
Lenin, con pie de mármol y voz de bronce quieto,
mientras contempla inmóvil el agua constructiva
que fluye en forma humana detrás de su esqueleto.
Rusia y España, unidas como fuerzas hermanas,
fuerza serán que cierre las fauces de la guerra.
Y sólo se verá tractores y manzanas,
panes y juventud sobre la tierra.


غب اِستَلام مَواطيء الأُستاذِ
كافي الكفاة وَمَرجَعي وَعياذي
ردء الولاة المُكرَمين وَكاشف ال
جلّى وَرَبُّ الأَنعُم البذّاذ
مَن راحَ يَفخَر بِالمَعارف وَالنَدى
وَسِواهُ بِالأَثواب وَالمشواذ
أَخذ الفَضائل ماجداً عَن ماجِدٍ
لِلّه دُرّ عُلاهُ مِن أخاذ
هُوَ نَجل شاهين الَّذي بيَهوى العُلا
وَيَهشُّ لِلمَعروف بِاستلذاذ
بِيديهِ حَلّ المُعضِلات وَكَشفِها
وَأَزمة التَقليد وَالأنفاذ
وَلَدي رَأيٌ مُحكَم سام عَلى
رَأَي المُلوك الثاقب النَفّاذ
حاشا بِأَن تَحكي السِهام بِداهة
مِن فكرة الوقاد في الأَغذاذ
هُوَ مَلبسي النعم الَّتي اِستحوذتَها
مِن راحَتيهِ بِأَيما اِستحواذ
سَأَقدُّ مِن طَود القَريض مَدائِحاً
تَلقي إِلَيها الأَرض بِالأَفلاذ
وَأَحوك نَظماً بِالثَناء كَأَنَّما
أَلفاظُهُ قَطع مِن الفُولاذ
يَتَدفَق السحر الحَلال مموّهاً
مِن أَسطُر كَالصارم الهَذاذ
أَبكار أَفكار غَدَت مُختالة
بِحلى البَلاغة لا بِوَشي اللّاذ
وَأَزُفها لِجَناب فَياض النَدى
طامي العباب موطد الأَلواذ
هِيَ لا عَدمتك بامتداحك قطعة
تَسمو لِأَعلى ذُروة وَتَحاذي
وَلانَت كفوٌ لا سِواكَ لِمثلِها
وَلانت عمرِ أَبيكَ خَير مَلاذ
إِذ لَيسَ يَنجَح وَالنَوائب جَمة
إِلّا ببابك دَعوَة العَوّاذ


Und ich fühlt' es: wenn die Wogen mich erreichten ganz und gar,
Dann würd' ich hinabgezogen in Vernichtung immerdar.


玉台频上不辞劳
晴雪和花拥毳袍
紫石碧栏行坐稳
下方遥见谓孤高


Mais uma vez é preciso reaprender o outono - todos nós regressamos ao teu inesgotável rosto Emergem do asfalto aquelas inacreditáveis crianças e tudo incorrigivelmente principia Já na rua se não cruzam olhos como armas Recebe-nos de novo o coração E sabe deus a minha humana mãoRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 52 | Editorial Presença Ld, 1984


Il mio gran fallo, o ch'io mi corchi o deste,
più grave sempre mi si fa vedere;
e la téma m'affligge in mille guise.
Queste son quelle furie ultrici e fiere,
ch'il dì e la notte avea d'intorno Oreste,
poi che nel sen materno il ferro mise.
Ché s'ei la madre uccise,
io fallai più, benché minor fu il danno;
ché, se l'offese s'hanno
a stimar quanto val quel che s'offende,
qual pena fia, ch'emende
il mal ch'io fei, poscia che spiacque a voi,
o di tempio e d'altar degna fra noi?


قَدَمتَ وَقَد لاحَ الهِلالُ مُبَشَّراً
بِعَودِكَ إِنَّ السَعدَ فيهِ قَرينُه
وَيُخبِرُ أَنَّ النَصرَ فيهِ مُقَدَّرٌ
أَلَم تَرَهُ قَد لاحَ في الغَربِ نونُهُ


Also ihr Menschen kommt herbey,
Laßt hören eure Melodey,
Das Kindelein zu grüssen.
Heut fröhlich sein Geburtstag fällt,
Sankt Anna bringt es auf die Welt,
Es lasset euch geniessen.


مَتى تَلقَ إِبراهيمَ تَعرِف فُضولَهُ
بِنورٍ عَلى خَدَّيهِ أَنجَحَ سائِلُه
تَصَعَّدُ كَفّاهُ عَلى كُلِّ غايَةٍ
مِنَ المَجدِ لا تُندي الصَديقَ غَوائِلُه
بَلِ الجودُ وَالأَفضالُ مِنهُ عَلَيهِمُ
كَغَيثِ رَبيعٍ كَدَّرَ الغَيثَ وابِلُه


phallus


Nun hängt nur noch am Kirchturmknopf
Der letzte Sonnenschein;
Bald werden auch die Höhen
Ganz ohne Sonne sein.


Oh, if my threatning Sins were gone,
And Death had lost his Sting,
I could invite the Angel on,
And chide his lazy Wing.


Co to kvílíš stále osudu se boje?
Bohu dej co boží, bližní měj svůj díl,
však též směle sáhni po tom, co je tvoje
a tvé právo tady dostačí ti v cíl!
Nač tvé oko plaše v budoucnost se dívá?
klidně může hledět líce spravedlivá!


Viel wackere Ritter in Grün und Gold, –
Wie des Hifthorns Hall durch die Berge rollt!


Oft im Gewitter, Trübes mir zu schönen,
Erhuben sich die Göttinnen des Sanges,
Der Donner hallte fürchterlichen Klanges:
Es war der Ode mächtig kühnes Tönen.


Der Hundsmensch, der hier unten ruht,
Bei trocknem Ostwind ziemlich gut,
War, schlug es um nach Nord und Süd,
Von bösem Sinne und Gemüth.
Bald war er hitzig-liberal,
Bald kalt und schmeidig, wie ein Aal,
Selbstsüchtig-gier in allen Phasen,
Die Schnauze voll der schönsten Phrasen,
Dummstolz und eitel, zeigte er
Die Zähne oft und blaffte sehr,
Doch drohte irgend ihm Gefahr,
So sträubte sich vor Furcht sein Haar;
Er heult', krummbuckelte und kroch
Schwanzwedelnd in's gemeinste Loch!
Bei all' dem aber war ein Mann
Von Welt und Schliff er. Kurz man kann
Charaktrisir'n ihn anders nicht
Als durch: Charakterloser Wicht!


E se hoje, acabrunhado, ando fugindo
De tua doce presença — agora amarga,
Pela tristeza que me vai ferindo,


هُوَ مِهرجانُ اللَهِ فَاِنظُر وَاِخشَعِ
وَاِقرَأ عَلى الصَحبِ الرِسالَةَ وَاِسمَعِ
إِنَّ الأُلى جَعَلوا الكِتابَ إِمامَهُم
سَلَكوا السَبيلَ إِلى المَقامِ الأَرفَعِ
اللَهُ حافِظُهُ وَهُم أَنصارُهُ
جَعَلوا ذخائرَهُ بأكرمِ موضعِ
كم من عدوٍّ لو يُطيقُ رمى به
في قاعِ مُظلِمَةٍ وَلَم يتَوَرَّعِ
وَلَرُبَّ رامٍ مِن بَنيهِ مُلَثَّمٍ
وَمُحارِبٍ شاكي السِلاحِ مُقَنَّعِ
كَنزٌ مِنَ الآيِ الرَوائِعِ مُنزَلٌ
باقٍ عَلى الأَيّامِ غَيرَ مُضَيَّعِ
فيهِ الحَياةُ لِمَن يُريدُ سَبيلَها
بَيضاءَ تَصدَعُ كُلَّ داجٍ أَسفَعِ
وَهوَ الأَمانُ لِكُلِّ مَوهونِ القُوى
جَمِّ المَخاوِفِ وَالهُمومِ مُرَوَّعِ
فَتَحَ الحُماةُ بِهِ المَمالِكَ وَاِبتَنوا
دُنيا الحَضارَةِ في حِماهُ الأَمنَعِ
وَسَلِ الشُعوبَ أَلَم يَكونوا قَبلَهُ
فَوضى المَسالِكِ كَالسُوامِ الرُتَّعِ
سَهِروا وَنِمنا فَاِستُبيحَ حَريمُنا
لَيسَ السَهارى كَالنِيامِ الهُجَّعِ
وَعَظَ اللَبيبُ فَأَينَ مِنّا مَن يَرى
وَدَعا المُهيبُ فَأَينَ فينا مَن يَعي
يا قَومُ لوذوا بِالكِتابِ فَما لَكُم
مِن دونِهِ من مَعقِلٍ أَو مَفزَعِ
لَم يَبقَ مِنكُم غَيرُ شِلوٍ مُثخَنٍ
بِيَدِ الحَوادِثِ وَالخُطوبِ مُمُزَّعِ
لا جَنبَ مُذ هَلَكَ الرُماةُ لِمُسلِمٍ
إِلّا رَمَتهُ يَدُ العَدُوِّ بِمَصرَعِ
وارَحمَتا لِلمُسلِمينَ كَأَنَّما
نَزَلوا مِنَ الدُنيا بَوادٍ بَلقَعِ
ما فيهِ مِن زَرعٍ وَلا لِظِمائِهِم
في جانِبَيهِ سِوى الأَذى مِن مَشرَعِ
يسقونَهُ مِثلَ الحَميمِ وَتارَةً
يَجِدونَهُ مِثلَ الذُعافِ المُنقَعِ
إِن كُنتَ تَدَّخِرُ الدُموعَ لِنَكبَةٍ
فَاِجعَل دُموعَكَ لِلنسورِ الوُقَّعِ
طارَت مُحَلِّقَةً وَعوجِلَ سِربُها
فَهَوَت مُبَدَّدَةً كَأَن لَم تُجمَعِ
يا لَلجَماعَةِ كَيفَ يُنثَرُ عِقدُها
بَدَداً وَيا لَكَ مِن مُصابٍ مُفجِعِ
بِاللَهِ إِن كُنتُم عَلى دينِ الهُدى
فَدَعوا الهَوى لِلجامِحينَ النُزَّعِ
عودوا إِلى دينِ الحَياةِ أَعِزَّةً
فَالوَيلُ لِلمُستَسلِمينَ الخُضَّعِ
وَإِذا الأُمورُ تَشابَهَت أَعلامُها
فَخُذوا السَبيلَ إِلى الأَحَبِّ الأَنفَعِ


وقائلة لم لا هجوت الذي هجا
فقلت لها هجر اللئيم بتركه
هي انه اورى من الهجو ناره
لسبكي فما ذم النضار لسبكه
نزيف في نقدي واخلص معدني
ولا يعرف الدنيار دون محكه
ولي اسوة بالهاشمي وقد هجى
على زهده في الأنباء ونسكه
أنزه شعري عن دناءة قدره
وأنقى يقيني من دناسة شكه
وقومي ادري يا بثين وقومه
بصدقي في هذال المقال وافكه
اما ومجر الزاغبية في الوغى
ومجد المذاكي في مجالي بضنكه
ومد ذراع المشرفي كأنه
يشير إلى صوني احتقاراً لهتكه
ومهوى رجوم من نجوم كنانة
لمسترق سمعاً تخر بهلكه
وملقي الأعادي جحفلا بعد جحفل
بعزم افت النائبات بفتكه
وحبيك من قلبي ألية مغرم
عليل هوى مضنى عليك بنهكه
يغالب مهما لحت عقدك دمعه
ويمسي اشتياقا في النحول كسلكه
لو اني من يرضى المثالب خطة
ويرغب في صفع الدني وحكه
لنلت منالاً منه ما نال بعضه
إذا ما طغا اليم المغم بفلكه
ولكن لي حلم ابن قيس وحذقه
وفهم سليمانٍ وعزة ملكه


Si mil lenguas tuviese no podría
loor de vuestros hechos sólo un pelo
pero mi voluntad toma y buen celo
que yo quisiera ser un otro Archía.


A jenom zřídka vzrušen slyšel jsem
výčitku, výkřik: jednotvárný tluk
třímané v černých pěstích sekery
v hlubokém lese, akord stlumený,
tenounký tikot cestářova kladiva,
posupný pohled umdleného chodce
kdes v bahnité, plazivé pěšině.


Ueber Stöckchen
Geht der Sprung,
Kein Schneeflöckchen
Hemmt den Schwung.


Porque se tiene conciencia de la inutilidad de tantas cosas
a veces uno se sienta tranquilamente a la sombra de un árbol —en
verano—
y se calla.
(¿Dije tranquilamente?: falso, falso:
uno se sienta inquieto haciendo extraños gestos,
pisoteando las hojas abatidas
por la furia de un otoño sombrío,
destrozando con los dedos el cartón inocente de una caja de fósforos,
mordiendo injustamente las uñas de esos dedos,
escupiendo en los charcos invernales,
golpeando con el puño cerrado la piel rugosa de las casas que permanecen indiferentes al paso de la primavera,
una primavera urbana que asoma con timidez los flecos de sus cabellos verdes allá arriba,
detrás del zinc oscuro de los canalones,
levemente arraigada a la materia efímera de las tejas a punto de ser polvo.)
Eso es cierto, tan cierto
como que tengo un nombre con alas celestiales,
arcangélico nombre que a nada corresponde:
Ángel,
me dicen,
y yo me levanto
disciplinado y recto
con las alas mordidas
—quiero decir: las uñas—
y sonrío y me callo porque, en último extremo,
uno tiene conciencia
de la inutilidad de todas las palabras.


Gentil mia donna, amor, s'i' per un cento
avesse magno cor, forz'o savere,
operandol sol sempre in voi valere,
prendendovi final consomamento,
vostro compiuto don non mertarìa;
ché la passione mia
fo de natura fellonesca tanto,
non mai partia de pianto
senza tornar vostro onor grande a onta.
Voi lo tornaste, amore, e non v'adusse
cosa ch'a mala vista fusse,
ma solo l'alma d'ogne pietà ponta.


niçin içmeyelim kanlımızın kanını


De kiváltkép annyok figyelmez urára,
titkon rakogatván szavait fontyára
s ammint elér amaz laurus-kávájára,
hirtelen így felel tudósítására:


Blahoslaven, kdo pro dobré
Snášet musý soužení,
A když se s nim potkává zlé,
Svou povinost rád plní;
Cnost jeho se nezmáří,
Jí vidí oko Boží;
Třebas jí zde svět nepoznal,
Bůh jí slávu jíž vykázal.


岩头瀑布泻寒烟
井底澄清浸月圆
性水真空周法界
神从何处更移泉


Distante nove léguas desta terra
Há uma grande ermida, que se chama
Senhor de Matozinhos; este templo
Os devotos fiéis a si convoca
Por sua arquitetura, pelo sítio
E, ainda muito mais, pelos prodígios
Com que Deus enobrece a santa imagem.
Este famoso templo tem um carro,
Comprado com esmolas, que carrega
As pedras e madeiras, que ainda faltam.
O comandante austero notifica
A veneranda imagem, na pessoa
Do zeloso ermitão, para que mande
O carro, com os bois, servir nas obras,
Mal lhe couber o turno da semana.
Faz-se uma petição ao nosso chefe
Em nome do Senhor; aqui se alega
Que o carro, que Ele tem, se ocupa ainda
Na pia construção da sua casa;
Que ele, Cristo, não tem nenhumas rendas
Senão esmolas tênues, que só devem
Gastar-se no seu templo e no seu culto,
Conforme as intenções de quem as pede.
Apenas viu o chefe o peditório,
Quis ao Cristo mandar que lhe ajuntasse
O título que tinha, porque estava
Isento de pagar os seus impostos:
Que ele sabe mui bem que o mesmo Cristo
Mandou ao velho Pedro que pagasse
A César os tributos em seu nome.
E Cristo, figurado em uma imagem,
Não tem mais isenções que teve o próprio.
Pegava o seu Matúsio já na pena,
Quando lembra ao bom chefe o que decretam
Os cânones da igreja, que concedem
Que, para se fazerem obras pias,
Até os sacros vasos se alienem.
Infere daqui logo que este carro
Não goza de isenção, porque, suposto
Se possa numerar nos bens da igreja,
Conforme as Decretais até podia,
Neste caso, vender-se, por ser obra
Mais pia do que todas a cadeia.
Lança mão ele mesmo, então, da pena
E põe na petição um — escusado —
Com uns rabiscos tais, que ninguém sabe
Ao menos conhecer-lhe uma só letra.
Agora dirás tu: “meu bom Critilo,
Não se isentar o Cristo desse imposto
Foi um grande tesão, mas necessário,
Por não se abrir a porta a maus exemplos.
Antes o Santo Cristo é que devia
Mandar o carro logo, como mestre
Da sublime Virtude; e, desta sorte,
Obrou o mesmo Cristo, em outro tempo,
Mandando que pagasse Pedro a César
O tributo, por ele, quando estava,
Por um dos filhos ser, mui bem isento.
Mas se esse Santo Cristo não podia
Por dias dispensar os bois e carro,
Porque não se valeu do tal Matúsio,
Do poeta Robério e de outros trastes,
Por quem aqui se conta que pratica
O grande Fanfarrão os seus milagres?”
Tu instas, Doroteu, qual o mestraço
Quando, por defender a sua escola,
Arregaçando o braço, o pé batendo
E enchendo as cordoveias, grita e ralha.
Mas eu, prezado amigo, com bem pouco
Te boto esse argumento todo abaixo.
Em primeiro lugar, o Santo Cristo
É homem muito sério, e, por ser sério,
Não tem com essa gente um leve trato;
Em segundo lugar, é muito pobre,
Só dá aos seus devotos indulgências
Com anos de perdão e, destas drogas,
Não fazem tais validos nenhum caso.


قيامتنا جمع أرواحنا
وأجسادهن بدار المقامه
فمظلمها في قرار الجحيم
ونيّرها في محل الكرامه
وليس بأرواحنا حاجة
إلى غير أجسادها في القيامه
فلو غيرها رام فيها الدخول
لدى الحشر لم تغن عنها قلامه
فخض في التجارب بعد اليقين
فإنّ التكاسل يحيى الندامه
وسر في الطريق إذا مارأيت
دليل الهدى وعرفت العلامه
فبالعمل الحق يرجى ومن
توفّر للعلم يرجو السلامه


Engel! den zum Seelenkranken
Sanftes Mitleid niederträgt;
Der erquickende Gedanken
In der Töne Hülle legt;
Lindernd, statt der Dornenranken,
Seinen Fittig um ihn schlägt:
Dem kein Erdentrost geblieben,
Seiner stummen Schwermut treu,
Lehr ihn weinen, lehr ihn lieben,
Und sein Leben blüht ihm neu.


Der Held erhebt sich von der Erde,
Gestärkt von Gott durch eines Engels Hand,
Und sucht die Jünger auf, die seine Seele liebet.
Die Jünger hat ein Schlummer übermannt;
Hier liegen sie gestützt, mit trauriger Geberde,
Betrachtend steht der Menschenfreund und spricht
Mit über sie gehängtem holdem Angesicht:
»Der Geist ist willig, nur der Leib ist schwach«.
Und bückt sich, Petrus Hand sanft anzurühren, nieder:
»Auch du bist nicht mehr wach?
O! wacht und betet, meine Brüder!«


No lo saben tus selvas de trapecios.
Ni tus juegos de fuerzas que transportan
un sistema arterial de radiogramas.
Ni tus nortes, tus sures, tus oestes.
Pero la mar y yo bien lo sabemos.
Eras —sí que lo eras— con los mandos
a la deriva, un salinar fundido
que matabas de celos las gaviotas
encabritando ráfagas vivientes.


O donna santa, ricca poveretta,
povera dico e d'argento e d'oro,
che né capra né toro
avevi da menare a fresca erbetta!
Per una ingiuriosa paroletta
manifestasti il tuo ricco tesoro,
onde avesti ristoro
al tuo bisogno in povera casetta,
onde 'l filice popolo in gran fretta
col lor prelato e con süavi canti
di salmi ed inni santi
si mosse e venne alla tua mansione.
Indi con festa e con divozione
se ne portâr questo reliquo santo,
ch'è glorïoso tanto
che nol diria già mai lingua né stile;
sì che di loco umìle
fu traslatato in loco dignitoso
quel santo chiovo e tanto glorioso.


é uma parede mordida pelo ec
A mulher fechou-se no quarto


Vorwärts, mein Herz! Du hast sehr schön geträumt,
Nun sei dem Tage stark. Es giebt ein Glück,
Das du nicht selber zu erdichten brauchst.
Nicht alles ist Komödie auf der Welt,
Und Liebe giebt es, die nicht Irrtum ist.


Das Auge lockt und spielt mit einem reichen Blize,
Den, weil er schwarz und roth aus blauen Kreisen fährt,
Vermuthlich Pech und Schwefel nährt.
In dieser Vestung liegt der blind und nackte Schüze,
Spielt draus auf meine Brust
Das Freudenfeuer seiner Siege,
So daß auch ich, jedoch zu meiner Lust,
Ihm endlich unterliege.


Nám heslo se v ústech obrací
o průmyslu, bankovnictví...
Však máme jen usedlé domácí
a za pecí bohabojnictví...


del qual sie certo che 'n ciel comperasti,
per le man di Maria, que' veri beni
che per caso o per tempo mai fien guasti.


Du kamst zu mir, ein Stern in stiller Nacht,
Warst mit der Sonne Wiederkehr verschwunden,
Von Liedern nicht und nicht von Hellas Wunden
Ward da gesprochen oder still gedacht.


Wir ziehen froh Land aus, Land ein
Dem Guten nach und Schönen,
Und sehen in der Stadt am Main
Den deutschen Kaiser krönen!


Gedeystu für Gericht, wer ist dein Advocat?
Dem Richter trau dich nur, im Fall er Weisses hat.


Still wie der Balsam fleußt die mütterliche Zähre
Auf seine kleine Gruft herab.
Ein Blick des Vaters sieht hinauf in jene Sphäre,
Der andre sinkt ins Grab.


In fiamme tremo, aghiazzo ne l'ardore,
Pace adimando e guerra ho per soccorso,
In morte spero e temo il tempo corso.
Del mio mal godo e pasco di dolore.


E volendo vedere una sirena
che col suo dolce canto acheta il mare,
passian di qui fin su quell'altra arena,
dove a quest'ora suol sempre tornare".
E ci mostrò quella maggior balena,
che, come io dissi, una isoletta pare.
Io che sempre fui troppo (e me n'incresce)
volonteroso, andai sopra quel pesce.


Ich horchte hoch auf, ahnend den Fittigschlag
Des Wohlbekannten, schmeichelnd umkreis't er mich,
Die Flamm' im Auge, sie gefacht von
Dir, an dem heiligen Freundschaftsheerde.


Il primo fiato tuo, tromba di Fede,
abbatta in guerra Gerici Infedeli:
e sparse al suol l'apostate Babeli,
servan di Trono al coronato piede.


Die grünen Blätter im Buchenhain,
Umhaucht von weißem Gefieder,
Sie flüstern in alle Welt hinein
Die süßesten, wonnigsten Lieder.


Könnyű, fehér árnyként az ápolónő,
az ágya mellett ül, s az anyja is,
komor szemölddel, régimódi arccal,
s szemlélik őt, amint vizes ruhákban
forrón piheg, mintegy sietve alszik,
nehéz zihálással. De majd fölébred,
iramlik a lázmérőn a higany,
s oly dolgot mond, amelyre nem tudunk
felelni, csak a fénybe tartjuk és
egymásra nézünk. Már a rosszat is
úgy elfogadnánk, mint ami mienk,
csak megmaradna és ne lenne rosszabb,
csak változás ne jönne, az a vad
és gyors, amely a földre ver le minket,
s torkunkra fojtja a bomolt sikolyt.


Cresce a semente
lentamente
debaixo da terra escur
Cresce a semente
enquanto a vida se curva no chicomo
e o grande sol de África
vem amadurecer tudo
com o seu calor enorme de revelaçã
Cresce a semente
que a povoação plantou curvada
e a estrada passa ao lado
macadamizada quente e comprida
e a semente germina
lentamente no matope
imperceptível
como um caju em maturaçã
E a vida curva as suas milhentas mãos
geme e chora na sina
de plantar nosso suor branco
enquanto a estrada passa ao lado
aberta e poeirenta até Gaza e mais além
camionizada e comprid
Depois
de tanga e capulana a vida espera
espiando no céu os agoiros que vão
rebentar sobre as campinas de África
a povoação toda junta no eucalipto grande
nos corações a mamba da ansiedad
Oh! Dia de colheita vai começar
na terra ardente do algodão!


Zda za poroby znali jsme tu bědu,
v níž hmota všechno jiné zaplaší?
Co chybí vnukům? Velká láska dědů
a víra, která hory přenáší!“


S azt olvastam minden fánál,
Azzal csörgött minden hab:
„Nincs szebb teremtés Lillánál,
S nálam boldogtalanabb!”


Gotas de orvalho
molhando a flor e a avezinh
Fresca madrugad
Gotas de orvalh
Sobre a folha escorregadia
saltita o gril
Horizonte rubr
Ave branca atravessando
branco do lua


One glimpse can sooth the troubled breast,
The heaving sigh restrain;
Can make the bed of sickness please,
And stop the sense of pain.


Dieu de la foudre, Dieu des vents, Dieu des armées,
Qui roules au désert les sables étouffants,
Qui te plais aux sanglots d'agonie, et défends
La pitié, Dieu qui fais aux mères, affamées,
Monstrueuses, manger la chair dé leurs enfants !


Má gente que caminha
e vai empestando a terr
E em todas partes tenho visto
pessoas que dançam ou jogam,
quando podem, e lavoram
seus quatro palmos de terr
Nunca, se chegam a um lugar
perguntam a onde chega
Quando caminham, cavalgam
lombos de mula velh
E não conhecem a pressa
nem mesmo nos dias de fest
Onde há vinho, bebem vinho,
onde não há vinho, água fresc


Az erdő koronás délceg fejedelme
Ágas-bogas szarvát háta fölé vetve,
Hátra forgó félénk szemekkel rohanva,
A sűrűn fonódott gallyakat aratja.


Es achtet in der Welt nichts Virnula so sehre,
Wie billich, als die Zucht und angeboren Ehre;
Damit sie ihr mit Macht nicht etwa werd entnummen,
So hat sie nechst ein Freund von ihr geschenckt bekummen.


Házát keresi, nem tudja melyik.
Hebeg sokat is: nem érteni, mit.


Ez ha meglén is,
Érzem, szégyen is,
Reménlek,
Még élek
Hivségemben.
De te hitetlen,
Te istentelen,
Megkinzott,
Átkozott
Légy szivedben!


Denn wir, wo wir fühlen, verflüchtigen; ach wir
atmen uns aus und dahin; von Holzglut zu Holzglut
geben wir schwächern Geruch. Da sagt uns wohl einer:
ja, du gehst mir ins Blut, dieses Zimmer, der Frühling
füllt sich mit dir... Was hilfts, er kann uns nicht halten,
wir schwinden in ihm und um ihn. Und jene, die schön sind,
o wer hält sie zurück? Unaufhörlich steht Anschein
auf in ihrem Gesicht und geht fort. Wie Tau von dem Frühgras
hebt sich das Unsre von uns, wie die Hitze von einem
heißen Gericht. O Lächeln, wohin? O Aufschaun:
neue, warme, entgehende Welle des Herzens –;
weh mir: wir sinds doch. Schmeckt denn der Weltraum,
in den wir uns lösen, nach uns? Fangen die Engel
wirklich nur Ihriges auf, ihnen Entströmtes,
oder ist manchmal, wie aus Versehen, ein wenig
unseres Wesens dabei? Sind wir in ihre
Züge soviel nur gemischt wie das Vage in die Gesichter
schwangerer Frauen? Sie merken es nicht in dem Wirbel
ihrer Rückkehr zu sich. (Wie sollten sie's merken.)


Lo recuerdo... Un pintor me lo retrata,
no en el lino, en el tiempo. Rostro enjuto,
sobre el rojo manchón de la corbata,
bajo el amplio sombrero; resoluto
el ademán, y el gesto petulante
—un si es no es— de mayorazgo en corte;
de bachelor en Oxford, o estudiante
en Salamanca, señoril el porte.
Gran poeta, el pacífico sendero
cantó que lleva a la asturiana aldea;
el mar polisonoro y sol de Homero
le dieron ancho ritmo, clara idea;
su innúmero camino el mar ibero,
su propio navegar, propia Odisea.


Wenn du Flaschen frisch entsiegelst,
Tu's mit Sinn und tu's als Meister;
Denn es ist das Reich der Geister,
Dessen Pforten du entriegelst.


Bůh zavřel svého slitování studni?
Dál Hagar zašla stlumit výkřik suchý:
„Já nemohu smrť syna těžkou zříti!“


»So komm zur Kühlung mit hinunter!«
Die Königin, ihm schmeichelnd, sagt,
»Da unten blüht die Hoffnung bunter,
Wo bleichend sich das Grün versagt.
Dort zeige ich dir große Schätze,
Die reich den lieben Ältern hin.
Die streichen da nach dem Gesetze,
Wie ich dir streiche über's Kinn.«
So rührt sie seiner Sehnsucht Saiten,
Die Sehnsucht nach der Unterwelt,
Gar schöne Melodien leiten
Ihn in ihr starres Lagerzelt.


Po sličné Dafné planul touhou
kdys Appollo, ten světlý bůh;
štván vášní nekonečnou, dlouhou
probíhal usmívavý luh,
až zahléd’ ji: šla liliemi
svou nahou krásou zastřena,
vlas zlatý volně splýval k zemi
přes sněhobílá ramena.


Resurrección de amor es su doctrina.
El Verbo que amanece en claridad
es el Sol de esencial felicidad
que en la noche a las almas ilumina.


l'alma Caraffa con Velinia altera,
e vederete l'amor, la ferma fede,
la pi` sincera fé, l'amor pi` vero,
il pi` fidele, il pi` gentile amore
che in pastor mai s'accese. E quanto il sole


Hat Augen grade so wie du,
Die wie zwei Sonnen scheinen,
Er spielt und schwingt den Takt dazu
Mit seinen nackten Beinen.


Mägdlein, nicht die Augen hebe,
Allzuoft und kalt und schnelle,
Daß dein Blick den Himmel gebe
Einem nur an rechter Stelle.


Ist dann das Wildbret eingetan
Vom alten Adlerpaare,
So macht sich jener flugs daran,
Sobald nur fort die Aare.