Er ist vnd bleibt ein Midas-Ohr,
Was nützt er in der Engel Chor,
Da erst die Music an-wird-gehen,
Durch die wir werden Gott erhöhen?


Hogy beteg volt édes szülém,
Ezerjófűvet szedtem én;
Héjh az erdőn, a réteken
Ezerjófű elég terem!


老树参横傍古阴
浓烟淡月试追寻
自来无会丹青意
可惜良工苦片心


惯穿八索九流手
参透男婚女嫁禅
蓦地来寻僧印可
赵州当日见南泉


TO všechno už jen bylo;
a nevrátí se zpět
co srdce snilo, žilo,
co bylo trn a květ.


Proč stezka jich se stáčí v propasti,
kde roste blud a stín a mlhy mračné,
proč neopojí krev Tvá duše lačné
jak dávno kdys, proč z hříchu oblasti
víc vzletět nemohou, kam svit je láká,
zář pravdy, která s výše nadoblačné
jim kyne v ústret v tiché soustrasti;
co brání jim se vznésti letem ptáka
a v světlo vnořit se, kdy v srdce jim se smráká?


雪拥貂裘一马驰
孤军左袒事难期
奏函夜入明光殿
底事庐儿探得知


O nie erhörtes Mahl, bei dem der Wirth die Kost,
Sein Fleisch selbst ist das Brodt, sein Blut selbst ist der Most,
O Mahl, dem keines gleichet,
Mahl, mehr als wunderns werth,
Da man die Speise reichet,
Die nimmer wird verzehrt.


月华清淡露华零
喔喔鸡声轿上听
争似钓鱼船底睡
芦花被暖酒初醒


Csobog a langyos víz, fürödj meg!
Ime a kendő, törülközz meg!
Sül a hús, enyhítse étvágyad!
Ahol én fekszem, az az ágyad.)


Nega un parlar, un atto dolce umile,
e corre al velo sì, come a siepe angue,
per orgoglio talor donna gentile.


Innigst lieb' ich dich, sei meine Schwester,
Meiner höchsten Wünsche Ziel bist du;
Schließe dich an meinen Busen fester,
Leichter wall' ich dann dem Tage zu,
Wo mein Geist, befreit von Erden Mängeln,
Meinem Schutzgeist in die Arme sinkt,
Wenn er in die Reihen sel'ger Engeln
Mir zu meinen längst Geschiednen winkt;


Hát külföldre szaladsz s ott koldúlsz végre deákul
S amit vesztél itt, megnyered, úgy hiszed, ott?
Vert fi vagy, a külföld, hogy győztél, nem hiszi, kékes
Hátadon irva van a krónika: tudja ki vagy.


Einer weiß ein neues Lied,
andre freuen sich der alten;
wer von Fern zu Ferne zieht,
muß es, eh er weiter flieht,
fröhlich mit uns halten.


se blízké bráti chtěl, však zmýlil se
po cestě tam, a brzy octnul se
ve motanici ulic neznámých.
Čím víc se pravou cestu hledat jal,
tím více zabřed’ v stezky tajemné,
až posléz unaven tím blouděním
na lávku klesl nízkou, kamennou
kdes proti velikému paláci,
jenž pust se zdál, v té pusté ulici.
Ne dlouho seděl tam, když bronzová
mříž okna ve výšce kdes zaskřípla,
a k nohám pad’ mu šátek bílý tak
jak sníh, byl třpytným stříbrem protkaný
a průhledný jak vzduch, a vonný tak
jak narcis. Vzhlédl jinoch překvapen,
a hle, tam v okně stála postava
jak mladá palma štíhlá, s očima
jak plné luny dvě, a s úsměvem
tak unylým, zářícím, kouzelným,
že v okamžiku lásky tajemství,
jež posud nebyl znal, se zjevilo
mu v srdci, hluboké jak bezedno.
Krev jeho zkypěla, jak vínem zpit
byl jinoch neznámou mu rozkoší,
vzdech stíhal vzdech, a z očí tryskaly
mu slzy. Mlhou jejich viděl tam
ji v okně státi. Na dno, zdálo se,
že nitra jeho hledí, plamenný
že její zrak čte jeho tajemství.
Teď usmála se, ruku pozvedla,
dva prsty své, nad jantar zářící,
na ňadra položila, kývla pak
a zmizela jak přízrak na slunci.
Mříž zavřela se, ticho bylo zas
a hlucho, pusto v celé ulici.


– Mne láká moře, moře proměnlivé,
jak duše neklidné, jak srdce živé.


Sey glaͤubig, loſes Kind! und komm und laß dich
kuͤſſen!
Umſonſt iſt alle Sproͤdigkeit.
Dein Stolz wird endlich doch dem Schickſal weichen muͤſ-
ſen:
Es iſt mir prophezeyt!


Wie häßlich sahst du doch, du nun so reine Seele!
Du warest um und an ein arger Wust und Kot,
um so viel desto mehr erbärmlicher als tot,
je mehr du lebtest stets. Ach daß ichs noch erzähle!


Lám mert, hogy Etelének hív nője meghala,
Öt évig Ildikóhoz be nem megyen vala,
Öt évig a szerelmet nem ösmeré szive,
Gyászolván Ríka asszonyt, kit Isten elveve.


Zní slavně zvony z chrámu Víta
jak hrudi české vzdech,
a Bruncvíkova zbraň kde skryta,
tam posud stojí Čech!
Vltava zpívá v noční tiš –
ó viz! ó slyš!


No te conozco en el despertar claro
ni en las tibias noches de este verano
ni en mi verso llano, ni en el humano
lamento que te lleva al desamparo.
No te conozco en tu cruento recuerdo
de amor vivido en tu intimo erotismo,
ni en cariño que te arrima al abismo
de argumentos de nuestro desacuerdo.
Te conozco en tu sonrisa que es brisa
en los labios de tu boca malteada
en tus ojos de pupila sumisa
en la envidia que tengo de tu almohada
en la furtiva mirada indecisa
que besa tu cara de enamorada.


Povodeň a sucha, daně
dívaly se do mlýna,
dívaly se do kukaně
i do prostor kravína;
dívaly se do truhlice
ode roku k roku více
na mlynářku, na děti
ku smrti a závěti.


Así, leyendo o siéndoles contadas
mis pasiones, podrán luego apartarse
de seguir el error de mis pisadas.


Essetai hémar! Den odplaty vstane!
Van dějin rve pápěrem trůny staré!
Hospodin bdí. Zrak jeho jak slunce plane!
Non superbire! Non desperare!


Na pouti bludné starých domů tísní
uliček sítí tajemnou,
stavení pusté kryté mechem, plísní
se vynořilo přede mnou.


Mädchen, singt mit frohem Schall;
Wer nicht singt, den grauet!
Hört den schönen Wiederhall
Dort im Wald' und Erlenthal,
Wo der Hase brauet!


So hebet eure Hände
Und betet: es ist Noth!
Und was ein Jeder spende,
Ob Lebensmark, ob Brod,
Zu reinigen, zu sühnen
Den theuren deutschen Stamm,
Soll Jeder sich erkühnen
Und heißen Opferlamm.


Mé ideály, prvosenky mladé,
mé zlaté růže, snů mých poupata,
jak ráda duše v kalich jim se klade
a v klíně jejich jak jest bohata!


Da fühlet sie ein Wehen,
Die Taube fliegt zu ihr,
Mit tiefster Ehrfurcht sehen
Die Lästrer auf zu ihr;
Mit hellen Blicken schauet
Der Muttergottes Bild,
Wer sich ihr ganz vertrauet,
Dem zeiget sie sich mild.


Však věc každá musí míti konec;
jest na čase, aby i nám zazněl chvály zvonec,
abysme již jednou pozdvihly se z prachu
a bez všeho potupného strachu
vykřikly: Quousque tandem, muži?
i my ženské máme lidskou kůži! –
Na důkaz, že v světě leckde přednost máme,
ženskou s mužským trochu porovnáme,
a já uvedu jen něco pro špás,
jak as vyhlíží to bez nás.


Доколѣ мнѣ въ сей грусти злой съ любезной въ разлученьѣ жить,
Доколь вздыхать по всякій часъ,
Лишась ея дражайшихъ глазХотя уже надежды нѣтъ, другую не могу любить,
Одна во мнѣ всю кровь зажгла,
Одна меня плѣнить моглО злой случай, на что ты далъ,
Чтобъ я, ее увидѣвъ, зналъ,
И склонность получиль,
Чтобъ послѣ вѣкъ грустиля въ тѣхъ мѣстахъ, гдѣ зрѣлъ ее, потоки слезъ не вольно лью,
И только лишь на нихъ взгляну,
Я тотъ часъ все воспомянЧто было тутъ, что видѣлъ я, и вспомню тутъ всю мысль мою,
Слова ея и всю любовь,
И будто разлучуся вновь,
Грущу не знаю, что начать,
Хощу и зрѣть, но нѣгдѣ взять,
Весь духъ во мнѣ замретъ,
Что тутъ ее ужъ нѣтЗабудуся на краткій часъ, что я лишенъ забавъ моихъ,
Среди рѣчей, средь мыслей всѣхъ,
Приходитъ въ умъ часы дней тѣхъ,
Въ которые я счастливъ былъ, и что живу въ печаляхъ злыхъ,
И сей незапный мнѣ ударъ,
Винитъ еще жесточе жаръ,
Въ ночи сомкну глаза въ слезахъ,
Она и тутъ въ моихъ глазахъ,
Всегда она со мной
Потерянъ мой покоА ты моя любезная вздохни хоть только разъ о мнѣ
И вспомня, изь драгихъ очей
Хотя двѣ капли слезъ пролей,
И обрати ты милый взоръ хоть разъ къ печальной странѣ,
Взгляни въ поля, пути межъ горъ
И чрезь лѣса ко мнѣ сей взорь,
Ты такъ, какъ прежде мнѣ была,
По смерть мою всегда мила,
А я ужь не въ себѣ
Душа моя въ теб


Se ofrece por el mundo descreído.
Porque a la indiferencia Él impugna,
será el cordero de la parasceve.


O nein! Ein Quell ist das, aus Himmeln rinnt er,
Der trägt von Ewigkeit in sich den Zauber,
Daß er kann ird'scher Schönheit Flecken tilgen.


广济桥新跨鳄溪
晴波千丈落虹蜺
丰碑深勒蛟龙字
多少行人驻马蹄


Страшись любви: она пройдет,
Она мечтой твой ум встревожит,
Тоска по ней тебя убьет,
Ничто воскреснуть не поможеКраса, любимая тобой,
Тебе отдаст, положим, руку…
Года мелькнут… летун седой
Укажет вечную разлуку…
И беден, жалок будешь ты,
Глядящий с кресел иль подушки
На безобразные черты
Твоей докучливой старушки,
Коль мысли о былых летах
В твой ум закрадутся порою
И вспомнишь, как на сих щеках
Играло жизнью молодою…
Без друга лучше дни влачить
И к смерти радостней клониться,
Чем два удара выносить
И сердцем о двоих крушиться!


Zwei der feinsten Lazerten, sie hielten sich immer zusammen;
Eine beinahe zu groß, eine beinahe zu klein.
Siehst du beide zusammen, so wird die Wahl dir unmöglich;
Jede besonders, sie schien einzig die schönste zu sein.


Al monte santo Giesù apparia,
cholle sue piaghe Francescho feria.


几度西湖独上船
篙师识我不论钱
一声啼鸟破幽寂
正是山横落照边


أَتوعِدُني قَيسٌ وَدونَ وَعيدِها
ثَراءُ تَميمٌ وَالعَوادي مِنَ الأُسدِ
سَأُهدي لِعاوي قَيسَ عَيلانَ إِذ عَوى
لِشَقوَتِهِ إِحدى الدَواهي الَّتي أُهدي
وَأَجعَلُ يا قَيسَ بنَ عَيلانَ بَعدَها
لِنَوكاكِ أَحلاماً تَعيشُ بِها بَعدي
أَلَم تَرَ قَيساً لَم تَكُن طَيرُها جَرَت
لَها بِمُعافاةٍ وَلا نَفَلٍ عِندي
رَمى اللَهُ فيما بَينَ قَيسٍ وَبَينَنا
عَلى كُلِّ حالٍ بِالعَداوَةِ وَالبُعدِ
وَزادَهُمُ رَغماً وَعَضَّت رِقابَهُم
بِأَيدي تَميمٍ مُصلَتاتٌ مِنَ الهِندِ
وَكُنتُ إِذا ما النوكُ ساقَ قَبيلَةً
إِلَيَّ مَعَ الحينِ المُغَيِّبِ لِلرُشدِ
شَدَختُ رُؤوسَ النابِحينَ وَحَطَّمَت
جَماجِمَهُم مِرداَةُ قَومٍ بِها أَردي
أَحينَ أَعاذَت بي تَميمٌ نِساءَها
وَجُرِّدتُ تَجريدَاليَماني مِنَ الغِمدِ
وَمَدَّت بِضَبعَيَّ الرَبابُ وَدارِمٌ
وَعَمروٌ وَسالَت مِن وَرائي بَنو سَعدِ
وَمِن آلِ يَربوعٍ زُهاءٌ كَأَنَّهُ
دُجى اللَيلِ مَحمودُ النِكايَةُ وَالرِفدِ
وَهَرَّت كِلابُ الجِنِّ مِنّي وَبَصبَصَت
بِآذانِها مِن ضَغمِ ضِرغامَةٍ وَردِ
تَمَنّى اِبنُ راعي الإِبلِ حَربي وَدونَهِ
شَماريخُ صَعباتٌ تَشُقُّ عَلى العَبدِ
شَماريخُ لَو أَنَّ النُمَيرِيَّ رامَها
رَأى نَفسَهُ فيها أَذَلَّ مِنَ القِردِ


Grab raus, grab raus mit Freuden,
Und nimm sie mit dir heim;
Leg sie in dein Schlafkämmerlein,
Schlafkämmerlein,
So hast du Würzelein.


che giudicasse di sopra le mura
e fusse tanto grande in tutti i lati,
che su vi stesse di buona misura
da cinquecento baron bene armati.
Pagani aràn di ciò sì gran paura
che non vorrebbon esser già mai nati.
Non potran dal castello far difesa:
a te s'arenderan sanza contesa. —


Da wogte glühend das Wasser,
Mit Purpur gürtend die Welt,
Und Regenbogen schleudernd
Hinauf ins Himmelszelt!


ché caderà quel caro antico seggio,
questo mi pesa, e finirai con doglia
la vita, che del mal s'elesse il peggio. —


Hleď, valný dělníků mých dav,
dnes přišel z končin všech,
je čas, by onen zlotřilec
pod naším právem zdech’!


De hogen ollen Eeken
de geiht dat dörche Kron,
de hogen ollen Eeken,
as Chur un Örgelton.


Wer zweifelt, wandre hin und her,
Rings um die alten Gleichen!
Kein schön'res Fräulein findet er,
In allen Königreichen. –


Para esta mañana submarina
misteriosa de bruma prematura,
tengo toda sapiente criatura
una nueva esperanza cristalina.
¿Qué sería, si no, del alma fina,
qué, de la vida y su frutal frescura
si el ser erguido se hunde en la negrura,
y no hay defensa contra la neblina?
Haz tu jardín, ¡oh ánima de ensueño!
para la casa pálida del sueño.
Bruñe tu sol de oro permanente.
Su luz ha de vencer la helada sombra.
¡Escucha el fiel arcángel que te nombra
desde el invicto cielo de tu frente!


Schlechte Menschen ohne Geist, ohne Geschmack,
Wenn sie noch so reich sind, bleiben nur Pack.


Denn wenn Gott den Toten auf Erden ruft,
Wenn er will aus den Gräbern sie schrecken,
Da muß er zuerst aus ihrer Gruft
Doch die Trompeter erwecken.


¡Qué extraño es verme aquí sentado,
y cerrar los ojos, y abrirlos, y mirar,
y oír como una lejana catarata que la vida se derrumba,
y cerrar los ojos, y abrirlos, y mirar!
¡Qué extraño es verme aquí sentado!
¡Qué extraño verme como una planta que respira,
y sentir en el pecho un pájaro encerrado,
y un denso empuje que se abre paso difícilmente
por mis venas!
¡Qué extraño es verme aquí sentado,
y agarrarme una mano con la otra,
y tocarme, y sonreír, y decir en voz alta
mi propio nombre tan falto de sentido!
¡Oh, qué extraño, qué horriblemente extraño!
La sorpresa hace mudo mi espanto.
Hay un desconocido que me habita
y habla como si no fuera yo mismo.


A kdysi v noci mluvili jsme o tom,
co mohlo býti, co nebylo potom.


Ich lass' die Welt Und was sie in sich hält,
Mit Gott allein Will ich zufrieden sein,
Die Kreatur soll mich nicht länger binden;
Was mir gebricht, kann ich im Herzen finden.


Юг завоевала победКак получить победы плод?
Паровозы починить, пустить по рельсам,
пустить пароходы по волнам вод!


„Buď proklet lid, vrah mého lidu! Paschu slaví věčnou,
kde v hanobě lid hyne můj, sklán strastí nekonečnou!“


Welch Kleid soll ich denn nehmen,
Hab' ich kein Hochzeitskleid?
Soll ich allein mich schämen
In dieser heil'gen Zeit?


Der Sohn/ vnd Vatter ewiglich/
Ohn end/ vnd ohn beginnen/
Mit gleichem hertzen inniglich
In gleicher Lieb erbrinnen.
Sie beyde zween/ vnd eines beyd/
Sich ewiglich vmbfassen/
So sauset auch in Ewigkeit/
Der Geist/ ohn vnderlassen.


茫茫羲驭亿千年
驻景何人出世缘
非我尽迷生死地
于君欲问后先天


Und am Abend tobt der Winter,
Um die Fenster stürmt der Nord.
»Schließt die Laden, liebe Kinder!«
Spricht die Alte, und singt fort.
Aber mit den Flocken fliegen
Nur Kosakenpulke 'ran;
Rings in allen Hütten liegen
Sechszig, auch wohl achtzig Mann.


racional, la belleza milagrosa
venero con verdad sencilla y pura,
y el premio fue un desdén severo y grave


já rovněž mlčím. Tedy mluv, co chceš!


هَل تَعرِفُ المَنزِلَ بِالأَهيَلِ
كَالوَشمِ في المِعصَمِ لَم يَجمُلِ
وَحشاً تُعَفّيهِ سَوافي الصَبا
وَالصَيفُ إِلّا دَمَنَ المَنزِلِ
أَو شَنَّةٍ يَنفَحُ مِن قَعرِها
عَطٌّ بِكَفَّي عَجِلٍ مُنهِلِ
تَعنو بِمَخروتٍ لَهُ ناضِحٌ
ذو رَيِّقٍ يَغذو وَذو شَلشَلِ
ذلِكَ ما دينُكَ إِذ جُنِّبَت
أَحمالُها كَالبُكُرِ المُبتِلِ
عيرٌ عَلَيهِنَّ كِنانِيَّةٌ
جارِيَةٌ كَالرَشَإِ الأَكحَلِ
كَالأَيمِ ذي الطُرَّةِ أَو ناشىءِ ال
بَردِيِّ تَحتَ الحَفَإِ المُغيِلِ
تَنكَلُّ عَن مُتِّسِقٍ ظَلمُهُ
في ثَغرِهِ الإِثمِدُ لَم يُفلَلِ
غُرِّ الثَنايا كَالأَقاحي إِذا
نَوَّرَ صُبحَ المَطَرِ المُنجَلي
هَل هاجَكَ اللَيلَ كَليلٌ عَلى
أَسماءَ مِن ذي صُبُرٍ مُخيِلِ
أَنشَأَ في العَيقَةِ يَرمي لَهُ
جوفُ رَبابٍ وَرِهٍ مُثقَلِ
فَاِلتَطَّ بِالبُرقَةِ شُؤبوبُهُ
وَالرَعدُ حَتّي بُرقَةَ الأَجوَلِ
أَسدَفُ مُنشَقٌّ عُراهُ فَذو ال
إِدماثِ ماكانَ كَذى المَوئِلِ
حارَ وَعَقَّت مُزنَهُ الريحُ وَاِن
قارَ بِهِ العَرضُ وَلَم يُشمَلِ
مُستَبدِرا يَزعَبُ قُدّامَهُ
يَرمي بِعُمِّ السَمُرِ الأَطوَلِ
ظاهَرَ نَجدا فَتَرامى بِهِ
مِنهُ تَوالي لَيلَةٍ مُطفِلِ
لِلقُمرِ مِن كُلِّ فَلاً نالَهُ
غَمغَمَةٌ يَقزَعنَ كَالحَنظَلِ
فَأَصبَحَ العينُ رُكوداً على ال
أَوشازِ أَن يَرسِخنَ في المَوحِلِ
كَالسُحُلِ البيضِ جَلا لَونَها
سَحُّ نِجاءِ الحَمَلِ الأَسوَلِ
أَروى بِجِنِّ العَهدِ سَلمى وَلا
يُنصِبكَ عَهدُ المَلِقِ الحُوَّلِ
دَع عَنكَ ذا الأَلسِ ذَميماً إِذا
أَعرَضَ وَاِستَبدَلَ فَاِستَبدِلِ
وَاِسلُ عَنِ الحُبِّ بِمَضلوعَةٍ
تابَعَها الباري وَلَم يَعجَلِ
كَالوَقفِ لا وَقرٌ بِها هَزمُها
بِالشِرعِ كَالخَشرَمِ ذي الأَزمَلِ
مِن قَلبِ نَبعٍ وَبِمَنحوضَةٍ
بيضٍ وَلَينٍ ذَكَرَ مِقصَلٍ
مُنتَخَبُ اللُبِّ لَهُ ضَربَةٌ
خَدباءُ كَالعَطِّ مِنَ الخِذعِلِ
أَفلَطَها اللَيلُ بِعيرٍ فَتَس
عى ثَوبُها مُجتَنِبُ المَعدِلِ
أَبيَضُ كَالرَجعِ رَسوبٌ إِذا
ما ثاخَ في مُحتَفَلِ يَختَلي
ذلِكَ بَزّى وَسَليهِم إِذا
ما كَفتَ الحَيشُ عَنِ الأَرجُلِ
هَل أُلحِقُ الطَعنَةَ بِالضَربَةِ ال
خَدباءِ بِالمُطَّرِدِ المِقصَلِ
مِمّا أَقَضّى وَمَحارُ الفَتى
لِلضُّبعِ وَالشيبَةِ وَالمَقتَلِ
إِن يُمسِ نَشوانَ بِمَصروفَةٍ
مِنها بِرِىٍّ وَعَلى مِرجَلِ
لا تَقهِ المَوتَ وَقَيّاتُهُ
خُطَّ لَهُ ذلِكَ في المَحبَلِ
لَيسَ لِمَيتٍ بِوَصيلٍ وَقَد
عُلِّقَ فيهِ طَرَفُ المَوصِلِ
أَودى إِذا اِنبَتَّت قُواهُ فَلَم
يَركَب إِذا ساروا وَلَم يَنزِلِ


Wir gingen All' in Irren umher,
Wir kehrten Alle, Jeder seinen Weg;
Und der Herr legt' auf ihn
Unser Aller Missethat.
Und die ihn sahen, spotteten sein,
Höhneten ihn und warfen das Haupt
Und sprachen:


Reggel, ha ébredsz, s harsonáz feletted
ez a mindennapos föltámadás,
már megtudod, nem él sok-sok szeretted,
ki éjjel élt, s szivedbe bánat ás,


Mdlý poutníku, jen dvéře tyto,
ó zaklepej, jsou poslední,
tam vše, co zde ti bylo skryto,
v mír věčný se ti rozední.
Tam zapomena, žes byl stvořen,
u cíle staneš zápasu
a budeš jako v zemi kořen,
jenž nezná změnu počasů.


Ich finde stetig diese zwei
In meinem Wandel und Gemüte:
Daß ich ein armer Sünder sei
Und Gott die wesentliche Güte.
Ich leb' vor Gott zufrieden so
Und bin bei meinem Elend froh.


Ó žel! Kdy srdce moje bylo čisté
A láska tvá kdy plála nezklamána,
Nám byla zamknuta k poznání brána.
Teď žijem oba k záhubě už jisté,
Nad námi šumí času křídlo plaše:
A spolu plakat – všechno štěstí naše.


Biß Friedrich Wilhelm unser Pracht
Mich in mein Vaterland gebracht
Vnd gantzes Preussen mir vertrawet,
Vnd giebt Oletzky mir auch ein,
Auff diesem Grentzhaus' Häupt zu seyn
Das jetzt erbärmlich nach mir schawet.


A já bych ti řekl: – matko,
jsem tvůj syn a jsem tak sám
a jak ty vše štěstí v krátko
ulétlo mi ku hvězdám
a já bych ti, matko, řekl,
co mne bolelo i bolí,
že jsem list jen bouří svátý,
že jsem květ jen suchý, holý,
že jen trní z růže mám.


أَبداً تَلَذُّ بذكرِكَ الأَوقات
وتطيبُ لي الحَرَكاتُ والسَّكَنات
والرُّوحُ تَخْطَفُها إِليكَ بَواعِثٌ
منها لقُدْسِكَ في الهَوَى مِرْقاةُ
آثارُكَ الأَشياءُ وهي بحُكْمِها
لجَمالِ عِزِّكَ سيِّدي مِرْآةُ


Kde zbyli a co s nimi jest
a jaký stih’ je osud,
kdož ví? Šla o nich plachá zvěst,
že v redutě jsou posud.


– a jmeno, domov, stáří – všecko v jednom:
neznámý vojín. Jedna drobná snítka
té třistaleté lípy. Dostavil se
v hodinu osudovou, že hlas krve
mu jíti kázal, pocitovalť prostě,
že stát se musí něco, což je nyní
tím nejpřednějším. Nevěděl snad ani,


境土移毡近
罗浮就眼新
秪应徐节孝
扶持百年亲


Aber irre und verlassen
Treibt es mich durch Land und Meer;
Was ich innig möcht' umfassen,
Führt nicht Mond, nicht Sonne her.


Lká s podzimem: Pryč a všechno pryč!
Podivno! Když nejvíc hovoří,
k mému srdci teplem zahoří,
Vesna v něm, a prchá děsný mráz.


La campiña está triste La media luz bermeja
del ocaso disípase al orto vesperal
El poblado parece que evoca una conseja;
y la campana sigue su tañir proverbial


Böses nur sagte der Schelm von jedermann, außer von Gott nicht.
Aber wieso? Er sprach: »Selbigen kenne ich nicht.«


"This cruel tenderness but wounds
The heart it means to bless,
Those falling tears, those mournful sounds
Increase the vain distress!" —


Mivel eddig nem termett jó gyümölcsöt,
Ne is teremjen többé már soha -


Was wir anstrebten,
War treu gemeint;
Was wir durchlebten
Bleibt tief vereint.


Wühlt in seines Herzens Wunden
So der Alte trüb und trüber,
Und die nächtlich bangen Stunden
Ziehen träg an ihm vorüber;
Ewig scheint die Nacht zu dauern;
Wahngebilde sieht er lauern,
Wo sein Auge starrend ruht;
Sieht an den geweißten Mauern
Rieseln der Gerechten Blut.


povídají nahlas lidé,
hříšné tělo z vod že vyjde!


Ezzel vissza fordúl kóta-rakásához,
s a Pap is eljutván seculorumjához,
szent viadallyának lát folytatásához,
eldalolván Kupát Plútó kapujához.


Aj, pod nohou Vám otřásá se peklo,
juž žezlo z rukou jeho v prach se smeklo
a člověk – z kletby probouzí se zas,


Kam kráčím sám nevím a nechci to znát,
je dost mi, že dýchám a že jsem zas mlád,
a kdybych měl říci, co miluji, hned,
já musil bych v náruč vzít celý ten svět.


Lesbia, mein Leben,
Hat sich mir ergeben
In gewünschter Pflicht,
Ich wil bey jhr stehen,
Biß ich werde gehen
Hie auß diesem Licht:
Was vor Leid
Ich jeder zeit
Vmb sie hab' ertragen müssen,
Wil ich jetzt beschliessen.


Als Mann und Weib ererbtet ihr die Pflicht,
Zu suchen, was das erste Paar verloren,
Das Paradies, und findet ihr es nicht,
So werden euch die Engel wohl geboren,
Die euch mit liebewarmem Kindermund
Das selige Geheimniß offenbaren:
»Das Eden« hieß die ganze Erdenrund,
Als noch die Menschen Gottes Kinder waren.
Tritt diese Gotteskindschaft wieder ein,
Dann wird das Paradies geöffnet sein.


يا كلب مالك أم في بني أسد
معروفة فاحترق يا كلب في النارِ
لكن أمَّك من قوم شنئت بهم
قد قنعوك قناع الخزي والعارِ


So gehts der Wissenschaft. Verachtung geht für Müh.
Wer sie nicht hat, der tadelt sie.


Cuánto por una palabra?
Y por una frase?
Cuánto darías por escucharme
Diciendo lo que siempre quisiste escuchar?
Y yo que nada cobro, que nada pago,
Que nada digo por nada.
Elevarme, de la corrupción del cuerpo
Del veneno de la mente
Que se mete en la sangre
Como una abyecta serpiente
Que se alimenta de mi plasma.
Escaparme, de mí mismo
Alejarme, del propio tormento interior
De no dejar de nacer para morir mil veces.
Escucha bien lo que te digo
Si, tú el que me mira desde el espejo
Con barba crecida y ojos de sueño.
Sé conciente de que no eres nada
Que nada sabes
Que de todo dudas.
Anda, ve, ponte bueno
Que no se te note la ignorancia
No sea que se den cuenta
Y te despeñen desde la cima de sus conciencias.
Vamos pues, arranca de una vez por todas
Ponte la máscara de costumbre
Que los otros actores ya están en su sitio.
El proscenio es el mismo
Elegirás saltar sin red una vez más?
Orate inocente, ingenuo sofista
Escribiste un guión algo complejo
Y no sabías de escribir...


Herr Ludwig ist ein mutiger Held,
Wie Otto, das Kind, sein Söhnchen;
Der kriegte den Durchfall zu Athen,
Und hat dort besudelt sein Thrönchen.


Když šel večer s matkou někam,
hned jí zůstal v zápětí
a zřel k hvězdám, zdali odtud
andělíček neletí.


şafak nabız gibi atıyordu


Des hohen Roncevalls, und die Gefilde,
Wodurch der Esse Giessbach rinnt.
Hier sahen euch, gelehnt auf ihre goldnen Schilde,
Sein Ahnherr Witekind,


Deß süssen Himmels Gunst erfreue deine Mauren:
Es sey vor deinem Thor entfernet Leyd und Trauren:
Das Fasten sey dein Fest/ das Feuer sey dein Feyr/
Es werde dein Gefild mit Weitzen angefüllet/
Und deines Hertzens Wunsch in Fried und Ruh gestillet/
Diß wünschet mein Gemüt/ diß singet meine Leyer.


amores de cruzados caballeros
y blondas castellanas, indecisa
luna que al resplandor blancos regueros
con metálicos tintes la onda irisa;


şanı şerefi de boşarız biz


di grazia fu da Pio cotanto eletta,
che giorno e notte si rimira e cole
il ragio suo, ch'ogn'altra luce ammorta.


A proto, milenko má, nezapláčem
pro erotické naše rozvíření,
jenž vždy je disponován k vítězení.


Du suchest Netz und Strick und wünschest frey zu seyn,
Im Fall es ja dein Ernst wil ich dir Mittel sagen:
Gib den Begierden nicht zu viel im Hertzen ein,
Die sonsten immer zu nach höhern Aemtern fragen.


射猎归来夜已迟
霸陵亭尉醉呵时
将军莫恨封侯事
何限人间是数奇


A todas partes que me vuelvo veo
las amenazas de la llama ardiente,
y en cualquier lugar tengo presente
tormento esquivo y burlador deseo.


ascensão e queda


Ja, so sei's! Ich will mich fassen,
Will den lieben Ort verlassen
Und zum zweitenmal Armiden. –
Nun, so sei's! so sei's geschieden!


Счастлив, кому дала природа
Непоэтическую грудь,
Кто совершает как-нибудь
Труды земного перехода;
Мирским довольствуется он!
Слегка печаль его печалит,
Полувлюблен — когда влюблен,
Он вечно рад — и бога хвалит!
Ты, друг, иначе сотворен:
Через долину испытанья
Твоя дорога; с юных дней
Душе не дремлющей твоей
Знакомы жгучие желанья;
Ты любишь сильн Знаю я,
Тобою избранная дева,
Мила, как радостная Ева
При первом блеске бытия;
Еще в ней ясны выраженья
Великой мысли божества,
Взор полон свежестью творенья,
В устах гармония жива!
И что ж? О друг, какое чувство
Во мне кипит и бесит кровь,
Когда возьмется за любовь
Мое священное искусство?
Мне странно: что я ни начну
На этой области Парнаса —
Всегда летучего Пегаса
С дороги в сторону сверну;
Играю, вольничаю, тешусь,
И вдруг направо перевешусь
И знаменитую жену
Стихом за… ущипну!
И здесь готовил я сравненье
На зло красавице моей —
Да нет: твое воображенье
Не терпит шалосте- бог с ней!
Постигнут холодом измены
И я, как ты, кой милый друг,
Люблю глаза моей Елены,
Люблю мой пагубный недуМы оба пламенны доныне,
В нас верны мысли и мечты:
Так на лазоревой пучине,
Под океаном темноты,
Пловца порою путеводит
Звезда пустынная; она
Вдали чуть-чуть ему видна
А он очей с нее не своди


Sábio é o que se contenta com o espectáculo do mundo,
               E ao beber nem recorda
               Que já bebeu na vida,
               Para quem tudo é novo
               E imarcescível sempr
Coroem-no pâmpanos, ou heras, ou rosas volúteis,
               Ele sabe que a vida
               Passa  por ele e tanto
               Corta à flor como a ele
               De Átropos a tesour
Mas ele sabe fazer que a cor do vinho esconda isto,
              Que o seu sabor orgíaco
              Apague o gosto às horas,
              Como a uma voz chorando
              O passar das bacante
E ele espera, contente quase e bebedor tranquilo,
              E apenas desejando
              Num desejo mal tido
              Que a abominável onda
              O não molhe  tão ced


Precederam enfim recados vários,
E a desejada paz foi concedida,
Rei, e Reino ficando tributários,
Perpétua obediência prometida.
Mas entendei, senhor, que de contrários
Tantos, e tais, vitória tão comprida
Não se alcançara, sem a soberana
Força Divina, de quem pende a humana.


Den jasný, čistý, jaký bývá,
když listopad se vyčasí,
les ukazuje na obzoru
své pestrobarvé okrasy.


Eterna sucesión indivisible
desborda todo plan, todo proyecto...
la noche ya no es noche; es alborada


وَما نَفحُ رَوضٍ ذي أَقاحٍ وَحَنوَةٍ
وَذي وَرَقٍ مِن قُلَّةِ الحَزنِ عازِبِ
وَلا ريحُ فَغوٍ أَو خُزامى وَحَنوَةٍ
أَرَشَّت عَلَيها سارِياتُ السَحائِبِ
بِأَطيَبَ مِن فيها إِذا ما تَقَلَّبَت
مَعَ اللَيلِ وَسَنى جانِباً بَعدَ جانِبِ


– Rozhoří se v hrudi srdce
jako vatra pod skalisky,
rozproudí se v svalech síla,
neb svit jitra dní se blízký.


Národ statných bohatýrů,
v oku jasnou slzu slasti,
zírá Ti vstříc, nejvonnější
výkvěte uherských vlastí,
dítě královské.


Will's aber einer anders halten,
So mag er nach Belieben schalten;
Nur soll er nicht das Handwerk schänden;
Sonst wird er schlecht und schmählich enden.


Was ist das Glück? Im Wechsel ein Sichfinden,
Im Sichverlieren Immerwiederkehr
Zum Mittelpunkt, wo sich die Kräfte binden,
Die rätselhaft sich tauschen kreuz und quer.


Kdo za vlast kráčíš v boj svým bratrům k vděku,
radš s mečem v srdci padni na svůj lán,
než s nohou zkrvácenou od útěku.


Du nähst dir an die weiße Mütze
Die Schellen der Philosophie
Und folgst dem Irrlicht klingelnd in die Pfütze
Der Obskuranten-Kompanie!


Un pastor pide teta por la nieve que ondula
blancos perros tendidos entre linternas sordas.
El Cristito de barro se ha partido los dedos
en los tilos eternos de la madera rota.
¡Ya vienen las hormigas y los pies ateridos!
Dos hilillos de sangre quiebran el cielo duro.
Los vientres del demonio resuenan por los valles
golpes y resonancias de carne de molusco.
Lobos y sapos cantan en las hogueras verdes
coronadas por vivos hormigueros del alba.
La luna tiene un sueño de grandes abanicos
y el toro sueña un toro de agujeros y de agua.
El niño llora y mira con un tres en la frente,
San José ve en el heno tres espinas de bronce.
Los pañales exhalan un rumor de desierto
con cítaras sin cuerdas y degolladas voces.
La nieve de Manhattan empuja los anuncios
y lleva gracia pura por las falsas ojivas.
Sacerdotes idiotas y querubes de pluma
van detrás de Lutero por las altas esquinas.


Quando morrer, Senhor, que extraordinária cova,
que bainha, meu Deus, para esta porra nova,
esta porra infeliz, esta porra precita,
judia errante atrás duma crica infinita??


teniendo miedo que si escribo o digo
su condición, abato su grandeza,
no bastando su fuerza a mi crudeza
ha esforzado la mano a mi enemigo.


světová obluda chapadlovitá
klid však už ztrácí, přichází krída.
staviski, mrtvolo korupcí naditá,
zloději, lupiči, vrahu – tys třída...


A když už bylo k poledni:
Sleť, Gabrieli, a pohledni! –


Sicché destianci omai con lo intelletto,
sollevando dalli occhi il mortal velo,
e seguiàn la ragion che 'l ver ne mostra.


Tanzet munter, tretet Leimen,
Tretet Rosenblätter drein,
Und ich will schon tüchtig reimen,
Feuchtet an den Stoff mit Wein,
Laßt den Honig aus den Zellen,
Seht wie schlägt der Wein nun Wellen,
Macht den Kopf zur Töpferscheib,
Menschen formt zum Zeitvertreib.


Komu tré se těchto lásek
V srdci věrném uhostilo,
Tomu v nejčistější záři
Slunce blaha zajasnilo.
Neboť kdo zná oceniti
Lásek těchto rajský květ,
Ví, že jedna jiskra platí
Více nežli celý svět.


Már szinte eltölt egy fél század
- Naptári félhó - e huza-vonában,
Midőn szilveszteréji bűvös álmom
Véglátományán tépelődve, épen
Egy még homályos, névtelen remény,
Mint egy még ismeretlen üstökös
Csillagja tűnt föl lelkem éjjelén.
Hah! hátha e jelképes látomány
Valót jelent? Ha Izidóra már...!
Ah akkor... akkor... ő nekem valóban
Meg volna halva!... eltemetve, és
Halála fájna már, de csak halála!
És a halál fájdalma bármi nagy,
De elviselhető... S én újra élnék,
Titáni átkos szenvedély nekül,
De boldogan, vidáman, szabadon,
Mint annyi irigyelt boldog filiszter,
Mint más közönséges veréb a tóban,
Mely ingó nádról ingó nádra száll...
Igen, e próba nem fog ártani,
Ha nem használna is. El, el...


Eis que da turba vil um bárbaro soldado
Destaca-se, e, brandindo a lança aguda e fina,
— “Sou cego! — diz feroz; mas quem me aponta e ensina
No peito de Jesus, do coração o lado?...”


S e nagy kéjtengert, melynek minden
Cseppjében egy gyöngy, egy öröm
- Nem csak magam: másodmagammal -
Nemes szivednek köszönöm.


A oběs mne, já nechci žít,
když lidskou krev dál nesmím pít.“


草诏下金銮
宫槐白露寒
紫骝骄不控
明月在阑干


Chutě s koně, dolů gatě!
Budeš brzy všechen v zlatě,
jakos býval dřív,
budeš dítěti i babě
k podívané, pane hrabě,
v Čechách na podiv.


Most a pokol minden kapuja tárva,
Mellén az öngyilkos helyet keres
Pisztoly csövének, tűzvészek veres
Lángtornya leng, s fertő a szűzek ágya.


Ich bin zu wunderlich
Und werde flugs betrübt,
Wann nur ein Mädgen sich
Ein wenig theuer gibt:
Es darff ein eintzig Blick
Sich wider mich erregen,
So prall ich schon zurück,
Und ist mir alls entgegen.


Aber Götter! was seh ich? meinem Gestade
Schon so nahe? – Gesiegt! mein Held hat gesiegt!
Siehe! er schwebet verachtend die furchtbare Pfade
Mutig einher, vom Meere gefällig gewiegt.
(freudig) Ha! er soll mich suchen – da will ich lauschen
Hinter diesem Felsen – (leise) Götter! wie schön!
Wie die weiße Arme durch die Welle rauschen,
Ach! so sehnend, so strebend nach Heros Ufer hin.


Auch kommst du mit Genossen,
Die tragen, kühn entsprossen,
Den Lorbeer schon im Haar.
Und mit des Liedes Meistern
Eint sich von freien Geistern
Die dicht geschlossne Schaar.


Dubů kleslých ze kořene,
Ukrytého v klínu hrud,
Nový puk se k světlu žene,
Věčně živý jevě pud.


اِنظُر إِلى وَجهِ أَبي زَيدِ
أَوحش من حَبسٍ وَمن قَيدِ
وَحوشهُ تَرتَعُ في ثَوبِهِ
وَظفرُهُ يَركَب لِلصَّيدِ


Nos meus momentos de inconsciência
Nos meus momentos de inconsistência
Em um acaso muito bem planejado
Meu beija-flor inconseqüente
Me leva
Ao teu escorpião de asas azuis
E quanto estrago não fazem
Impregnados
Embriagados
Da vida
Pintada relaxadamente com cores fortes
Ofuscando olhares
Desfazendo contornos
Jogando de sombras
Que trazem a realidade
Em oferenda


Der Noah soll leben noch tausend Jahr
Und gründen ein manches Mitmenschenpaar,
Die alle Nachkommen haben -
Unter Andern die Knöpflesschwaben!


Je disais l'an passé : voici le jour de fête,
Charles m'attend : je veux, ceignant de fleurs ma tête,
M'offrir avec ma fille à son premier coup d'œil ;
Quand ce jour reviendra, ramené par l'année,
Si je lui porte un fils, fruit de notre hyménée,


Wohl mancher, dem die wirbligen Geschichten
Der Zeit das ehrlich deutsche Herz zerschlagen,
Mag, wie Prinz Hamlet, zu sich selber sagen:
Weh! daß zur Welt ich kam, sie einzurichten!


Tu mi fuggi, crudele! O quanto a torto,
impia, di lacerarmi ti dilecti!
Tu vedi, ingrata, del mio amor gli effecti,
e non manca da te ch'io non sia morto.


O cari, già il musco severo
a voi sopra i tumuli crebbe:
deh come felice vedeva io con voi
le notti d'argento, vermigli i bei dì!


Pomaloučku nožkou bosou
vystupují z kalichu.
Svůdné údy obestýlá
hebký závoj z mlhy tkaný.
Laškujíce na vše strany
kráčí parkem po tichu.
V líčku střídá růže sníh
a ve vlase zlatem plane
kruh paprsků slunečních.


Jak smutně doléhá polední nádhera
František rozjímá nesluší-li se plakat
když tu jak matroně by myška pod sukně
do jeho soužení roztodivný vjel nápad


Und der Gesang der Genien tönt' in volleren Chören;
Von der heiligen Gruft tönte das Echo darein.


Und in fremder Märchenhülle,
Wenn sie dir vorübergehn,
Glaubst du Phöbus' Lockenfülle,
Aphroditens Reiz zu sehn.


夜郎西去古梁州
使者登车岂薄游
金马碧鸡劳祀事
汉庭千载见风流


Pasa las cumbres del Pirene frío
y el águila imperial nubla tu cielo
y el canto exhala de la guerra, impío


"HENCE, avaunt, ('tis holy ground)
" Comus, and his midnight-crew,
"And Ignorance with looks profound,
" And dreaming Sloth of pallid hue,
"Mad Sedition's cry profane,
" Servitude that hugs her chain,
"Nor in these consecrated bowers
" Let painted Flattery hide her serpent train in flowers.


Jdou harmonicky. Jejich řeč však přede
boj nenápadný, zápas jediný:
pomlčka – slovo, vzdech, jenž se rtů sjede –
vše mířeno je v soka slabiny.


O wankelmüthger Geist und Sinn!
Wo bleiben deine Helden-Kräfte?
Der erste Anfal wirft dich hin,
Die Furcht vertrocknet deine Säfte.
Kaum will ein kleines Lüftgen wehn;
So wilst du schon verzweifelt stehn.
Wie? lässest Du bey leichtem Knallen,
Bey einem kurzen Sturm und Stoß,
Von deinen Muth so plötzlich loß?
Wie? ist dein Vorsatz umgefallen?


Bloudím, bloudím bez úlevy,
vzpomínkami duch se mate,
přede mnou se všady jeví
mlynářova dceruška.
Vidím kolem šíje bílé
poletovat vlasy zlaté,
vidím nožky roztomilé
ke mně capat ze mlýna.


Ben sono io senza il mio perduto bene
arida tronca selva, inutil felce,
assetato ruscel, folminata elce,
deserto campo d’infelici avene;


Nur oben in dem Äther
Der lauen Maiennacht,
Dort segelt noch ein später
Friedfert'ger Ferge sacht.


Árvores! Corações, almas que choram,
Almas iguais à minha, almas que imploram
Em vão remédio para tanta mágoa!


Perché mi fuggi o bel Tirinto mio?
Bel sì, mio no; non mio, ma di Tesilla,
Che non è bella e non t'ama quant'io. —


Ehe sich das Jahr entlaubte,
Gingen, traun, sie müßig nie.
Nun an deinem lichten Haupte
Flammen unbeschäftigt sie.


Jak Tebe zřím, vždy zaslechnu
překrásná slova zníti:
„Já dítkám nebe uchystal,
nechte jich ke mně jíti!“


Ha kedvemet az Úr tölti játékával,
nagyon lekötelez új barátságával.
Tisztellyen meg tehát viszont szándékával,
s parancsollyon velem mint kész szolgájával.”


يا من عليك اتكالي
لطفاً بعبدك وارحم
وإن أساءت فعالي
فإن عفوك أعظم
فأنت مني بحالي
يا رب أولى واعلم
أنا الأثيم وما لي
سواك ملجاً ومعصم
فاقبل لديك ابتهالي
بالعفو عما تقدّم
يا نفس قبل الزوالِ
دعي المعاصي إلى كم
واستغفري ذا الجلال
واسترحمي فهو ارحم


Per raccattar quel che sventura o noia
Altrui mi lascia andare.
Così la eredità vecchia di Troia
Potei raccapezzare


Kastilčané závistní!
Špatnou odměnu mám od vás,
za obranu mého meče,
který zvětšil vaši říš!


Hoy desperté pensando en ti
y pensé que no existías,
si existieses estarías a mi lado.
Te Amo Amada.
Hoy le pedí a nuestro Dios ya no esperar.
Desconfío de tu llegada o,
si estarás en el camino mirándome a lo lejos
con los brazos extendidos como pidiendo un abrazo
y con los labios rogando un beso.
Mi corazón se confunde y me insinúa que no eres,
que tu ontológico ser es la nada y que no vendrás,
más bien te vas.
Hoy le pedí a nuestro Dios ser Santo y ya no esperar.
Le pedí la santidad para estar con Él.
Hoy le pedí ya no esperar.


Pak zase kams do dálky zavolá,
a zní to jak dělová rána –
kde vzala se, vzala, už je tu
obrovská smršťová panna.


春服初裁绮
寒衣始卸绒
花宿全慵蝶
林摇半暖风


Si salgo en la Maestranza,
   te bordo un manto,
Virgen de la Esperanza,
   de Viernes Santo.
Adiós, torero nuevo,
   Triana y Sevilla,
que a Sanlúcar me llevo
   tu seguidilla.


Orle s okem baziliška
světem letící,
až se palác chví i chyška,
ptáku zářící!


WJe vns die Lieb ein Liecht/ ein Lufft das leben
gab/
Vnd wie ein Fewr (vns beed verliebend) vns er-
leuchtet:
So hat ein Waſſer auch erdrenckend vns befeuchtet/
Vnd nu von einer Erd bedoͤcket Vns ein Grab.


Und singst du wie's um's Herz dir ist,
Von Vaterlandes Leid und Last,
Und ob du wohl kein Vogel bist,
Beim Flügel wirst du doch gefaßt.


Tullio, che Catellina e gli altri eretti
contr'alla patria oppresse, e per tal cosa
ebbe il cognome, ch'or tu solo accetti;


Geht immer, und scheint weit und breit
In Schweden und in Schwaben,
Dann kalt, dann warm, zu seiner Zeit,
Wie wir es nötig haben.


Не я, и не он, и не ты,
И то же, что я, и не то же:
Так были мы где-то похожи,
Что наши смешались чертВ сомненье кипит еще спор,
Но, слиты незримой четою,
Одной мы живем и мечтою,
Мечтою разлуки с тех поГорячешный сон волновал
Обманом вторых очертаний,
Но чем я глядел неустанней,
Тем ярче себя ж узнаваЛишь полога ночи немой
Порой отразит колыханье
Мое и другое дыханье,
Бой сердца и мой и не мой…
И в мутном круженье годин
Все чаще вопрос меня мучит:
Когда наконец нас разлучат,
Каким же я буду один?


Gib mir Philotas Heldenliebe,
Den Muth des jungen Werdomar;
Schenk mir des kleinen Joels Triebe,
Fromm mög' ich sein, wie Nephtah war.


Proto mi nelze dost tě míti rád,
vrátit tvé duši, co ti srdce vzalo,
proto chci v tmu ti hvězdy rozžíhat,
přinutit slunce, by jen tebe hřálo,
proto tak střežím úzkostně tvá snění,
a tvoji cestu rovnám po kameni.


بَينَ المُزَرَّدِ وَالمُوَرَّد
أَصبَحتُ ذا قَلبٍ مُشَرَّد
جاوَزتُ قَيساً في الصَبا
بَةِ وَالهَوى وَاللَهُ يَشهَد
وَيلاهُ مِن مُقَلٍ أبِي
تُ بِقَتلِها أَبَداً مُهَدَّد
أَنا صاحِبُ الجَفنِ القَري
ح عَلَيكَ وَالطَرفِ المُسَهَّد


Judita vyjde s hlavou Holoferna.


Ne' lamenti e nel lutto
parea tremula canna,
mirando del Figliuol l'acerbe pene.
Chi terria 'l volto asciutto
nel dolor che l'affanna
o ne la morte ch'ei per noi sostiene?
Chi nel suo duol s'astiene
da lagrime e sospiri,
là dove Maria piange
e Gesù muore e s'ange,
e soffre anzi la morte aspri martiri?
Dov'ella sparge il pianto,
ei versa il sangue intanto.


Es bleibt mir auch, vom Zufall unentwandt,
Das Saitenſpiel der griechiſchen Camoͤne,
Das, trotz dem Gluͤck, ich mit gedungner Hand
Zu feigem Schmeicheln nicht verwoͤhne.


Sie färbt der Blätter zartes Rund
und küßt ihn frei und stark –
und strömend aus der Erde Grund
schießt ihm die Kraft ins Mark.


o homem bebeu o vinho
o vinho cresceu o canto


Na pokryvce ovetšelé
věnec z myrty leží,
od věnce pak bílá stuha
letmo s vozem běží.


A oči její blesky sršely,
a doňa Ana k nohám klesla jí
a líbala jí roucho, štkajíc tak:
„Bůh žehnej vám za dobrodiní to,
za pohled váš, za onu nevoli,
jež opět víru ve mně zbuzuje,
svět obydlen že není docela
jen divou zvěří!... Slyšte zpověď mou!
Vy plakat jste mě, trpět viděla!
Vy myslila jste, jak ti ostatní,
že pláču proto, že mé smělé sny
před soudem končily tak žalostně?
Já ale pláču, matko velebná,
jen proto, že jsem neprominula,
ach, tenkrát, v kapli svému milenci!
Já miluji jej posud, miluji,
a on to neví... Vy jste pravila,
že otevřete v noci žalář můj!
Ó, učiňte tak! Dovolte, bych šla
do Mediny del Campo... Vrátím se
na spásu duše své to přísahám,
na svoji česť, jež bez poskvrny jest,
ač don Filip ji třísní jedem svým,
já vrátím se, a nikdo nedoví
se o tom, že jsem vyšla z vězení...
já vrátím se, vždy pouze pokleknu
u jeho nohou, bych mu pravila:
„Ó, Gabrieli, co mi po tom je,
že nezovou tě don Sebastian?
Já miluju tě! Lež tvou opouštím,
tu malou lež, pro pravdu velikou,
že ty mne miluješ... Ó, promiň též
mi okamžik mé pýchy ukrutné!
Já vím, že zemřeš, že mi vyrván jsi –
však zemři v míru! Kyne naděje
nám tam, kde zloba lidská nemůže
ni tupá pýcha rozloučit nás víc!“...
To matko moje, pouze povím mu
a vrátím se... Vy víte, v žaláři
já pomalu, ach, budu zmírati...
Ó, přejte mi, bych v dlouhých mukách svých,
bych někdy v smrti také zápasu
si vzpomínati mohla pohledu,
ach, jiného než onen pohled byl,
v těch jeho zracích, zoufalý když kles’
v té zahradě tak pusté, za mříží,
tím utrpení mého symbolem!...“


Však už tu píseň dohráli,
co kdysi mozkem šílela,
poslední akkord dochází
a struny pukly docela.


Běda – běda –
Jak šťavami opilé poupě puká miláčkova lůžka lem.
Užaslý se ve dni zhlíží.
Záměrný rapír kříží
se sokem přítelem.
Z mých piklů co z lázně stoupá
smělý a očištěn.


Elbeszéli, hogy már egy hete ott szolgál,
Abban a kék házban egy vén számadónál.
Hogy az milyen gazdag, nem hiába fösvény.
“No de az sem jó ám, melyen jár, az ösvény.


O Winternacht! Durch Eis und fliegenden Schnee
Lauter als Sturmgeist, schreit ein wildes Weh.


Suena el azote, corredor Apolo,
sobre el carro que a Géminis alinda,
que falta para ver a mi Lucinda,
de tu carrera un paralelo sólo.


Daß die Deinen unversehrt
In das neue Jahr getreten/
Und/ um was du offt gebeten/
Von dem Höchsten ist erhört/
Schreibst du schuldigst zum Gewinn
Nebst viel andrer Wohlthat hin.


Dann! Dann!
Dann kommen zwei lodernde Sonnen in meinen Tag,
Du mein doppelter Tag!
Mit deinen beiden Sonnen.
Du! Du!


Ott vala Kont, Laczfi, - István, meg az Endre -
Giléti, Bebek György; pap urak is rendre:
A nyitrai püspök (ma övé lesz Zágráb),
Kanizsai prépost kardja sem áll hátrább;
Világi urakból: Szécsi, Bánfi, Druget,
Draskovics - Miklósnak hívták mindezeket;
István is (ama György atyjafia) Bebek;
Az oráni perjel Moriál, s egyebek.


忆昔悬帆出建阳
桥头卜肆尚传芳
而今不管天人数
却笑劳劳谢侍郎


A vídám obrazy tak plné divné krásy
a kraje, jichžto se netknula lidská noha,
s hor k mořím, údolí jsem přešel tichá, mnohá
a kouzlo nové vždy se všude k duši hlásí.


Ja, mein Herd ist auch der deine,
Armes, heimatloses Kind!
Denn du liebst mich nicht zum Scheine,
Denn du liebst mich treu und blind.


Flieht, Ihr meiner Jugend Träume,
Flattert, leichtbeschwingte Reime,
In die Hand der Jugendzeit!
Träume sind wir, denen Schatten
Sich mit Licht und Wahrheit gatten,
Und die auch der Traum erfreut.


que morre colorida


Di Bottschafft hat von Muscaw mich entsätzt/
Als in den Lübekk mir si das Gesicht vorstellte!
Das London schildert mich durch einen Muscowiter/
Und Amsterdam verneut es nun durch Dise Hand!
Merkt/ Muscowiter/ Merkt! Dis ist eur Eigenwunder!
Weit grösserer/ als erster anblikk meint!
Erkennet recht Mein Bild nach der Figur und Wesen/
Und schildert beides euch mit allen Wundern vor!
Merkt! Czare! Czare! Merkt Des Letztens Nordens Fürsten!
Vollführt in eil vom Nord/ was längst dem Nord geboten.


Risueño con él, tanto como falso,
El tiempo, cuatro lustros en la risa,
El cuchillo quizá envainaba agudo.
Del sitial después al cadahalso
Precipitado, ¡oh cuánto nos avisa!,
¡Oh cuánta trompa es su ejemplo mudo!


وضعوني في إنـاءْ
ثُمّ قالوا لي : تأقلَـمْ
وأنا لَستُ بماءْ
أنا من طينِ السّمـاءْ
وإذا ضـاقَ إنائـي بنمـوّي
يتحطّمْ !
**
خَيَّروني
بَيْنَ مَوتٍ وَبَقاءْ
بينَ أن أرقُـصَ فوقَ الحَبْلِ
أو أرقُصَ تحتَ الحبلِ
فاخترتُ البقـاءْ
قُلتُ : أُعـدَمْ
فاخنقـوا بالحبلِ صوتَ الَببَّغـاءْ
وأمِـدّوني بصمـتٍ أَبَـديٍّ يتكلّمْ !


Und unwillig auf ihren schlechten Akt
Schlug er das Licht aus, legte sich zu ihr,
Mischend im Blut Entsetzen mit der Gier.


„Nic nevidím, mé dítě zlaté!“
„Že nevidíš, jen pohleď tam,
jak pospíchá a usmívá se,
teď skoro běží přímo k nám.


Poslala do města
čistou jako kvítí,
když smrtí otcovou
nouze počla bíti,
bíti neodbytně
v okna vaší chaty –
a ty‘s v městě padla
mezi cti tvé katy!


Nur Du allein, Du hast mich nie betrübt,
Seit Du erschaut, wie ich so tiefverarmt –
Nur Du allein hast Dich einst mein erbarmt ,
Hast mich beschützt – und hast mich nie geliebt ...


Zřím české reky – palcát ve pravici,
zřím, jak tu zemi barví vřelá krev –
jak zraky planou a jak bouře řev
hřmí vzduchem: „Kdo jste boží bojovníci!“


此地缘疏语未通
归时老病去无穷
定知不彻南天竺
死在条支阴碛中


que me acaricie devagar o clitóris
as pernas entreabertas
ao meu beijo


Však nyní pán, jenž v tomto zemském důle
s vysosti nebes na nitkách své vůle
nás loutek chabých řídí životy,
ukončil rázem jeho trampoty:
kmet ku svým loutkám cestou sklonil šíji
a žití dohrál smutnou komedii.


Эй!
Угроза снова есть!
Все на оборону!
Отобьем охоту лезть
Врангелю барон


Amor ist ein Sprachverderber,
Wortverdreher, Lautverwirrer,
Der beim großen Thurm zu Babel
Schon die Händ' im Spiele hatte.
Wenn ich weine, raunt er leise
Mir in's Ohr etwas von Wonne;
Wenn ich schmachte, läßt er dennoch
Reden mich von Seligkeiten.
In dem lauten Schwarm der Feste
Muß ich, diesem Lehrer folgend,
Sagen, daß ich einsam stehe,
Und im einsam stillen Haine
Darf ich mich allein nicht nennen.
Bittersüß und lieblichherbe,
Grausam mild und labend schmerzlich,
Solche Reden hat er viele
Stehn in seinem Wörterbuche,
Das die größten Sprachgelehrten
Mir nicht auszudeuten wagen,
Und mit dem ich alle Tage
Mehr mein bißchen Deutsch verlerne.


لقد علمتْ عُليا لُؤيِّ بن غالبٍ
اذا عُدِّدَتٌ يوم النَّديِّ المآثِرُ
بأنَّ عليّاً يبْذلُ الجودَ مُعْدَما
ويحلمُ عن أعْدائهِ وهو قادرُ
ولا يدفعُ الجودَ الجزيل بعُذرهِ
اذا عرضتْ دون الزهيد المَعاذِرُ
جَموعٌ على الأمر المَهيب ومُقدمٌ
جَريءٌ اذا كَلَّ القَنا والبَواتِرُ
تحمَّلهُ جُرْدُ العَزائم تَعْتَلي
إِلى مُبْتَغاهُ والعِتاقُ الضَّوامِرُ
هو المرءُ أما فضْلُه فهو شامِلٌ
عميمٌ وأما مدْحهُ فهو سائِرُ
يَقَرُّ بعَيْني مدْحُهُ وثَناؤهُ
وانْ بات جفني وهو بالنظم ساهرُ


En medio del día se levanta
una brisa insolente, sacude
el cipresal y el campanario,
los pájaros y hojas, las sábanas,
los papeles sin brújula arrastrados
por las calles desiertas.
En medio de este día el corazón
también sacude su doble deriva
de bronces y maderas.


Dort, wo dem Asiaterstrande
Der Hellespont das Ufer netzt,
Wo Ganges nebst dem Phrat dem heißen Perserlande,
Und Mogols Reiche, Gränzen setzt;
Da mögen seine Waffen schalten,
Da mag sein Sohn, der tapfre Kulichan,
Den Feind der Christenheit, den wüsten Muselmann,
In steter Furcht und Angst erhalten:
Da mag ohn Unterlaß der wilde Roßschweif fliegen,
Da mag er bis zum Nilstrom siegen.


Wie aber, wenn alsdann die Traube
Die Probefrucht gewesen wär'?
Wie da, mein Freund? – Ei nun, ich glaube –
Das Paradies wär' auch nicht mehr.


Wo wird die Weisheit Kranke finden?
Ein jeder hält sich schon für klug,
Bescheiden, liebreich, fromm genug.
Der Hochmuth hilft ihm schon zu Gründen.


Tři dělníci seděli v kantině
a špatné pivo pili.
Hleděli kamsi do stropu
a líně hovořili.


Benéz a havas kéken, Kolozsvárra.
A nagypiacról tisztán látható,
Amint a Monostor-utat bezárja.
Most úgy érzem: ott vége a világnak.
Azokra, kik rám túl a hegyen várnak,
Úgy gondolok, mint mesés más-világra.


Draußen die Regenwolken, die schwimmend großen,
Sind wie die Fische mit grauen Flossen,
Die Wasser aus den Kiemen stoßen.


Bestelle dein Hauß/ berathe die Seele!
Stunden entführen/ verlieren die Zeit:
Wer sich zur Reise nicht weißlich bereit/
Geht irre/ verfällt zur höllischen Höle.


Ненастный день потух; ненастной ночи мгла
По небу стелется одеждою свинцовой;
Как привидение, за рощею сосновой
Луна туманная взошла…
Всё мрачную тоску на душу мне наводит»
Далеко, там, луна в сиянии восходит;
Там воздух напоен вечерней теплотой;
Там море движется роскошной пеленой
Под голубыми небесами…
Вот время: по горе теперь идет она
К брегам, потопленным шумящими волнами;
Там, под заветными скалами,
Теперь она сидит печальна и одна…
Одна… никто пред ней не плачет, не тоскует;
Никто ее колен в забвенье не целует;
Одна… ничьим устам она не предает
Ни плеч, ни влажных уст, ни персей белоснежны         Никто ее любви небесной не достоиНе правда ль: ты одна… ты плачешь… я спокоен;
   Но если


Köztük egy félisten áll ő,
Keble szent érzelmivel,
Sírni nem tud örömében, -
Keble némán ünnepel.


قالَ النَبِيُّ مَقالَ صِدقٍ لَم يَزَل
يَجري عَلى الأَسماعِ وَالأَفواهِ
مَن غابَ عَنكُمُ أَصلُهُ فَفِعالُه
تُنبيكُمُ عَن أَصلِهِ المُتَناهي
وَسَفَرتَ عَن أَفعالِ سوءٍ أَصبَحَت
بَينَ الأَنامِ قَليلَةَ الأَشباهِ
وَتَقولُ إِنَّكَ مِن سُلالَةِ حَيدَرٍ
أَفَأَنتَ أَصدَقُ أَم رَسولُ اللَهِ


Mi cuerpo estaba allí... nadie lo usaba.
Yo lo puse a sufrir... le metí un hombre.
Pero este equino triste de materia
si tiene hambre me relincha versos,
si sueña, me patea el horizonte;
lo pongo a discutir y suelta bosques,
sólo a mí se parece cuando besa...
No sé qué hacer con este cuerpo mío,
alguien me lo alquiló, yo no sé cuándo...
Me lo dieron desnudo, limpio, manso,
era inocente cuando me lo puse,
pero a ratos,
la razón me lo ensucia y lo adorable...
Yo quiero devolverlo como me lo entregaron;
sin embargo,
yo sé que es tiempo lo que a mí me dieron.


Jen z hrobů nechť se opíjí
to Nic, svým bytím smělé!
Tvou duši samu – nechci jí,
však k smrti rád v Tvém těle!
Když z pravdy září, ze tváří,
a když se nám tak podaří
je, snoubence, vést k oltáři
a prosit Spasitele:
„Spoj nám je, v ráj se rozvijí!“ –
Tvou duši samu – nechci jí,
leč k smrti rád v Tvém těle!


Jen nečiň tak pyšně a vzácně,
jen nepýchej velkou svou krásou,
a neskládej posměšně ústa,
a nekryj tou pohrdnou řasou!


A v český luh, jak lístky po vánku,
se nesou písně, jimiž hruď Tvá zkvítá.
Viz, pěvče! – naší vlasti jitro svítá!
to Tvé jsou růže tam v tom červánku.


S tőnek úgy, a mint Kapolcs elrendelé;
Mint a zápor húll arany mindenfelé;
Tarsolyokból és tüszőkből hulla szét,
(Könnyen szórták, mert rablák, nem szerezék!)


Nézd meg az én homlokomat
mit ez a bú sötétített el – – –
Deríteni csak Te tudsz rajta,
ha cirógatod kis kezeddel...


Vyslyš mě, Matko přesvatá,
což nechceš zázraků konat?
nedej těm bídným chudákům
napořád rozumem stonat;
sice ti někdo na pláštík
ještě kus šotyše koupí,
pospěš si s novým zázrakem,
než ten lid úplně zhloupí.


Ach, všecky jízdy v tu zemskou dál
proti ní uboze blednou,
chtěl bych tak, jak jsem jí chodíval,
jít po ní jen ještě jednou...


»Hussah, hussah, erschlagt den Hund,
Den stolzen Hund!« und eine Meute
Fährt's in den Wald, es schließt ein Rund,
Dann vor- und rückwärts und zur Seite;
Die Zweige krachen – ha es naht –
Am Buchenstamm steht der Prälat
Wie ein gestellter Eber heute.


Gern der Lieb' aufkeimende Frühlingsbildung
Malt' ich und perlwerfender Kelche Goldgrund,
Doch es reißt von süßem Gesang und Bild mich
Wildere Lust fort.


Falsche Zeugnis dich verklagt,
Daß nicht nach dem Sterben
Meine Schuld werd angesagt,
Wann ich Gnad soll erben.
Dich verdammet man zum Tod,
Meinen Tod zu tödten
Und von der Verdamnis-Noht
Meine Seel zu retten.


Werdenden Frühlings verkündende Zeichen,
Alte Genossen von Lust und Schmerz,
Ach, wie entzückt ihr, ihr ewig Gleichen,
Ewig auf's neue das Menschenherz!


وَحَياتِكُمْ في عِزِّكُمْ وَهَواني
قَسَماً بِهِ الشَّانِي يُعَظِّمُ شَاني
يا سَاكِني نُعْمان ما عُرِفَ الهَوَى
لَوْلاكُمُ يَا سَاكِني نُعْمانِ
سَلَّتْ ظِباؤُكُمُ الظُّبَى مِنْ أَعْيُنٍ
إِنْسَانُهَا طِيبَ الكَرى أَنْسَانِي
هَلَّا رَعينَ عُهُودَنَا يَوْمَ النَّوَى
وَالرَّعْيُ مَنْسُوبٌ إلى الغِزلانِ
وَبِمُهْجَتِي وَسْنَانَ يَسْطُو قَدُّه
وَاللَّحْظُ مِنْهُ بِذَابِلٍ وَسْنَانِ
بِاللّهِ يَا أَعْطافَهُ وَنُهودَهُ
مَنْ أَنْبَتَ الرُّمَّانَ في المُرَّانِ
جَمْرَانِ مِنْ وَجْدِي بِهِ وَصُدُودِه
جَعلا دُمُوعيَ فيهِ كالمَرْجَانِ
وَبِوجْنَتَيْهِ وَعَارِضَيْهِ بُرُوق مَنْ
نَظرتْ لَواحظُهُ لَهُ مَرْجَانِ
عَجَبي لِثُعبانٍ يَجُولُ عَلى نَقَا
أَرْدَافِهِ في الحُبِّ كَيْفَ حَوَانِي
وَلِعاذِليَّ وَقَدْ بَدا في خَدِّه
مِنْ خَطِّهِ لامَان لِمْ لامَاني


E combattella come fanno e matti:
della sua gente più di cinquecento
per sua follia sono morti e disfatti,
miglior ch'aveva e di più ardimento.
Se spesso avesse de sì fatti tratti,
noi rimarremmo con pena e tormento.
Anco fu morto a così fatta zuffa
Sanson di Piccardia, a non dir buffa. —


Mit Macht und List
Ist er gerüst
Reiß mich aus seinen Klauen.
Laß mich gesund
Die Morgen-Stund
Durch deinen Beystand schauen.


ahmak olan,


Und ist, was er erspart, verzecht,
So denkt ein Jeder eben:
Des Kaisers Rock ist auch nicht schlecht!
Und läßt sich Handgeld geben.


Tam měla své staré věci
ze staré rodiny:
svou kredencku, skříně a stolky
a cvakavé hodiny.


Come, Child of Care! to make thy soul serene,
Approach the treasures of this tranquil scene;
Survey the dome, and, as the doors unfold,
The soul's best cure, in all her cares, behold!
Where mental wealth the poor in thought may find
And mental physic the diseased in mind;
See here the balms that passion's wounds assuage;
See coolers here, that damp the fire of rage;
Here alt'ratives, by slow degrees control
The chronic habits of the sickly soul;
And round the heart and o'er the aching head,
Mild opiates here their sober influence shed.
Now bid thy soul man's busy scenes exclude,
And view composed this silent multitude: —
Silent they are — but, though deprived of sound,
Here all the living languages abound;
Here all that live no more; preserved they lie,
In tombs that open to the curious eye.


I ptal se Ježíš: „Zdali prázdné štoudve mám? –“
„Šest prázdných zde!“ – „Nuž ze studnice vody do nich vlejte,
ať každá k přetékání plna, při tom dobře dbejte,
a přineste je sem, nechť já jim požehnám. –
Teď panu starosvatu první dejte džbán! –“
A starosvat již rychle po plném si sáhnul,
a napil se a v udivení ruku vzpřáhnul:
„Aj, takového nikdy vína neurodil Kanaán!“


闲坊静曲同消日
泪草伤花不为春
遍问旧交零落尽
十人才有两三人


纸帐梅花自一真
小窗对语坐无裀
诗家供给惟风月
病与诗疏始觉贫


Hier in Finsternis versunken, dort dem Lichte zugekehrt,
Ein Geschlecht, das ewig grübelt, ewig leidet und begehrt?


A země procituje,
I vlnky ustanou;
A nebe se zbuzuje
I oblaka vzplanou.


Jak plachá laně v mlází
pří záři jasných hvězd
do srdce láska vchází,
ta přeradostná zvěst,
a od té její vůně
až srdce touhou stůně.


Dieses hab ich
Auch selbst erfahren/
Als ich befunden mich
Noch in den Wollusts-Jahren/
So sehr wurd' ich des Liechts beraubt/
Daß ich an Gott nicht mehr geglaubt/
Hab'/ als ein Spiel der Affen/
Veracht das Göttlich Ammt/
Und/ als ein Pfaffen-
Gedicht/ verdammt.


Nun nimm mein Herz und alles, was ich bin,
Von mir zu dir, mein liebster Jesu, hin.
Ich will nun dein
Mit Leib und Seele sein,
Mein Reden, Tun und Dichten
Nach deinem Willen richten.


— Que dis-tu ? reprit l'autre : abuser d'une femme
Dont tu n'es point aimé ! Voler le corps sans l'âme !
C'est affreux, c'est indigne, et c'est moins amusant.
Eh quoi ! parce qu'un jour un philtre complaisant
L'aura jetée à bas et la laissera nue
Livrée au premier chien qui passe dans la rue,
Tu seras, toi, Cassius, content d'être ce chien ?
Et tu détrôneras des sphères de lumière
La vertu d'une enfant qui, du ciel à la terre,
N'a que sa foi pour elle et ses bras pour soutien,
Pour te rouler sur elle une nuit dans ta fange,
Et te désaltérer sur les lèvres d'un ange
D'une soif de ruisseau ! Pitoyable insensé !
Est-ce donc pour cela que sa mère a passé
Tant de jours inquiets, tant de nuits d'insomnie ?
Qu'elle-même ce soir sur son lit a prié,
Qu'elle a fermé sa porte, et pour l'autre moitié
Gardé jusqu'à seize ans la moitié de sa vie ;
Qu'elle a de son amour enfermé le trésor
Comme une fleur pudique en son calice d'or ?
Quand je t'ai conseillé de tuer une femme,
Elle t'aimait du moins : c'est là qu'est le bonheur,
C'est là tout. Ô Cassius ! n'étouffe pas ta flamme
Sous la cendre ; crois-moi, cherche comme un plongeur
Cette perle qui dort dans la mer de son cœur.
— Et quand donc, dit Cassius, et de quelle manière
Me ferai-je aimer d'elle ? En baisant son talon ?
En enrayant ma roue à l'éternelle ornière ?
En me faisant son ombre ? Ah ! mordieu, c'est trop long.
Lui plairai-je, d'ailleurs ? La chance en est douteuse :
Elle aimera plus vite une fois dans mes bras.
Que la mort entre nous serve d'entremetteuse.


„Já vás neposlouchám, paní máti!“
„Dcera má mne bude poslouchati!“
Zrudl Antoš, rtové se mu chvějí.
„Že mám jít? Pak nevrátím se více!“
k mladé dí a chopí ruku její.
„Nesahejte na ni!“ jako lvice
brání jemu stará. – „Že mám jíti?“
„Jděte, jděte, čertovo vy kvítí!“
„Mám jít, Mařenko? Nic nedbej matky,
jeť jen ona podnět této hádky.“
„Rány Boží! on se opováží!“
„Mařenko, teď naposled se táži –“
„Pryč, pryč!“ dívka s pláčem vzkřikla zase,
v maminčinu náruč uvrhla se.


Sólo supiste despreciar riquezas
ciñendo tu poder a corto espacio,
y sólo tú las glorias del Palacio
tuviste en poco abanderando Altezas.


Tam v hloubi Bytí zřídla-vřídla,
v mystickém víru opojení,
vše vymezené, jedinečné,
v živelně prudce nekonečné
v původní, netržité nedělené dění
se vrací – mění.


So dienen wohl die Stürme
Mit ihrem wilden Graus,
Die Perle zu erzeugen,
Im dunkeln Muschelhaus.


أَلا رُبَّ لَهوٍ آنِسٍ وَلَذاذَةٍ
مِنَ العَيشِ يَغبيهِ الحَياءُ المُسَتَّرُ
تَفَرَّقَ أَخداني وَبانَ حَبايَتي
فَأَيَّ هَواكَ اليَومَ إِذ شَكَّ تُبصِرُ
عَفَت أَكَماتُ السِرِّ مِن أمِّ هاشِمِ
وَكُلُّ دِيارٍ سَوفَ تَعفو وَتَقفِرُ
فَأَقفَرَ مِنها ذو القَطا فَقُراقِرُ
وَأَحياءُ لَيلى فَالأَحَلُّ فَعَرعَرُ
إِلى ذي الحِيافِ ما بِهِ اليَومَ نازِلٌ
وَما حَلَّ مُذ سَبتٌ طويلٌ مُهَجِّرُ
أَماجِدُ أَنَّ القَلبَ رَهنٌ مُتَيَّمٌ
بِهِ سَقَمٌ أَعيا الأَطِبَّةَ مُضمَرُ
تَراءَت لَهُ حَتّى رَجا ثُمَّ أَدبَرَتُ
فَلا هُوَ مَوصولٌ وَلا هُوَ مُقصِرُ
بِساجٍ عَلى المَتنَينِ وَجفٍ كَأَنَّهُ
أَساوِدُ مِنهُ مُرسَلُ وَمُقَصَّرُ
لَقَد كانَ في نوحٍ وَداوُدَ عَبرَةٌ
لِمَن يَأتَسي بِالناسِ أَو يَتَغَيَّرُ
رَأى اللَهُ نوحاً فَاِصطَفاهُ كَرامَةً
وَكانَ اِمرِءاً مِن أُمَّةٍ لَيسَ يُكفَرُ
فَلَمّا عَلا الماءُ الجِبالَ تَحامَلَت
سَفينَةُ نوحٍ وَهوَ فيها يُكَبِّرُ
فَأَمرَعَ بِالجودِيِّ نوحٌ وَقَد بَدا
لَهُ ذِروَةٌ مِن جانِبِ الطَودِ مُجزِرُ
فَأَرسَلَ وَحفاً حالِكاً وَحَمامَةً
وَما مُتَبَغّي الخَير إِلّا مُغَرِّرُ
فَما أَقلَعَت تَرتادُ حَتّى بَدا لَها
قَضيبٌ مِنَ الزَيتونِ يَهتَزُّ أَخضَرُ
فَجاءَت إِلى نوحٍ تَطيرُ بِغُصنِها
فَصَلّى عِلَيها إِذا أَتَتهُ تُبَشِّرُ
صَلاةَ مُجابٍ يَسمَعُ الله صَوتَهُ
وَأَورَثَها أَن لَيسَتِ الدَهرَ تَكبَرُ
فَلَو كانَ إِنسِيٌّ مِنَ المَوتِ مُفلِتاً
لِأَفلَتَ كِسرى الفارِسِيُّ وَقَيصَرُ
وَكانَ سُلَيمانُ بنُ داوودَ عُبِّدَت
لَهُ الجِنُّ تَبني دونَهُ وَتُسَخَّرُ
وَمُلِّكَ ما لا يَملِكُ الناسُ قَبلَهُ
وَلا بَعدَهُ في الدَهرِ وَالدَهرُ أَعصُرُ
فَأَفنى ثَمودَ الحجرِ رَبُّكَ إِنَّهُ
يُعاقِبُ أَقواماً كَثيراً وَيَغفِرُ
وَقَد مَنَعوا سَبتاً مِنَ الدَهرِ لَقحَةً
تَدُرُّ بِرُسلٍ فاضِلٍ ثُمَّ تَصدُرُ


Kein Wasser zu tief, zu hoch keine Höhe,
Kein Apfel zu sauer, kein Vogel zu flink –
In unserm frechfrohen Raubkönigreiche
Da wurde geknechtet, was mit uns nicht ging.


Wie sonst des Nordens trübe Luft,
Gleich einer schwefelreichen Kluft,
Bald weiß, bald rothe Stralen quillet;
Wie da ein wallend Licht sich zeigt,
Bald langsam fährt, bald flatternd steigt,
Und fast den ganzen Himmel füllet;
Doch so, daß dieser Aftertag
Die Schatten nicht vertilgen mag:


Aita! co slyším od Dvoru Králové?
Perst z oblaků ční, teď vece jsou cosi:
Patřím a ve mhle zmizlo heslo:
Příteli! příteli! tam se berme.


Horch! plötzlich in der Luft ein schnatterndes Geplauder:
Wildgänse auf der Flucht vor winterlichem Schauder.


لَو رَأى العُذّالُ يا حارُ
حُسنَ مَن أَحبَبتُهُ حاروا
وَلَقامَت لي عَلى وَلَهي
عِندَهُم في الحُبِّ أَعذارُ
عَيَّروني في الهَوى وَعَلى
مَن يَرى عارَ الهَوى العارُ
وَاِدَّعوا وَصلاً وَقَد نَزَحَت
بِسُلَيمى عَنهُمُ الدارُ
أَنكَروها إِذا بَدَت وَعَلى
طَيفِها لَمّا اِختَفَت داروا
يا عَذولي كُفَّ عَن عَذَلي
لَيسَ لي بِالعَذلِ إيثارُ
فَسَماعي بَعدَ مَعرِفَتي
سَفَهَ العُذّالِ إِنكارُ
لا وَنورُ الحُسنِ ما خَمَدَت
لِلهَوى في مُهجَتي نارُ
عَذَلَ اللَوامُ أَم عَذَروا
عَدَلَ الحُكّامُ أَم جاروا


Und nun ich im Trocknen sitze,
Sing' ich mir ein Lied dazu,
Und als ich mein Dirnel küßte,
Hatt' ich zum Gesang nicht Ruh'.


Nicht so vieles Federlesen!
Laß mich immer nur herein:
Denn ich bin ein Mensch gewesen,
Und das heißt ein Kämpfer sein.


Brächte Müssiggang genüsse,
Wer er süsser als das Süsse,
Daß sich alles drauff beflisse.


لِمَيمونَ وَجهٌ يَسوءُ العُيونَ
مَنظَرُهُ الأَسوَدُ الحالِكُ
وَحَمّامُهُ مُظلِمٌ بارِدٌ
يَضَلُّ بِأَرجائِهِ السالِكُ
وَهَب أَنَّ حَمّامَهُ جَنَّةٌ
أَلَيسَ عَلى بابِهِ مالِكُ


Schon schwimmen Aeols Inseln mir entgegen,
Die wandernden, und Strombolis Vulkan,
Und ferner stets auf rauschend schönen Wegen
Geschaukelt wird das Schiff auf grüner Bahn:
Nun könnt' ich ruhig in mein Grab mich legen,
Da meine Augen solche Schöne sahn;
Doch, daß ich ihrer würdig, euch zu zeigen,
So leb' und sing' ich, Ungeweihte schweigen.


Il gronde sur l'amas des toits, neigeux décombre,
Mais d'où montent encor, lamentables, sans nombre,


Mit der Aussicht, damit ist es Essig,
Auch wird der Verkehr sehr stark gehemmt,
Und die Stadt wird zwischen hohe Wälle,
Wie 'ne Katze in der Tür geklemmt.


Rozhoď si svou siť nastrojená vědo!
Schloubné logické vějčky nalíkni si;
Darmo se pachtíš trpaslíku!
Nelze ti objati obra, pravdu.


Vendégországokból néki sok hada lőn,
Ki János királnak oly nagy búára lőn,
Előszer Tokajnál nagy futamása lőn,
Körösztesi mezőn gonosz szerencséje lőn.


Tu pánům, co jich kolem jest,
zrak zakalily náhle slze,
že na vše patří jako v mlze.
Král novou ještě snová lest.


[C]anzon, i' non fu' mai quel nuvol d'oro
che poi discese in pretiosa pioggia,
sì che 'l foco di Giove in parte spen[se];
[ma] fui ben fiamma ch'un bel guardo accense,
e fui l'uccel che più per l'aria poggia,
levando lei che ne' miei detti honoro:
[n]é per nova figura il primo alloro
seppi lassar, ché pur la sua dolce ombra
ogni men bel piacer del cor mi sgombra.


Avendo a tutto il regno proveduto
Di bon governo de optima persona,
Nel tempio de' suoi dei ne fo venuto,
E sopra al foco offerse la corona;
Poi se libroì la notte scognosciuto,
Ed a fortuna tutto se abandona:
Senza arme, a piede, come peregrino
Verso ponente prese il suo camino.


轻轻没后更无筝
玉腕红纱到伍卿
座客满筵都不语
一行哀雁十三声


Jch weiß noch Rath
Bey ſeiner Gnad
Verhoff ich Troſt zu ſpuͤren.
Und meine Schuld
Soll ſeiner Huld
Barmhertzigkeit beruͤhren.


旧业多花药
归来春正妍
罗浮峰四百
一日一峰眠


I šla jsi k otci, bědná Klytie,
a lásku sestry prozradilas mu,
i rozpálil se starý otec král,
a za živa dal zakopat svou dceř,
tu bledou, černovlasou Leukothe,
s ní hanbu domu i tvou žárlivost.


Darf ich nicht ans Sterben mich gewöhnen
Mit den sanften, mit den grünen Tönen?


Ihr schönen Mädchen (merkt euch das!)
Gehört jetzt mir und meinem Liede!
Mein sind nun Augen, Wang' und Mund
Samt ihrem Glanz und Schein geworden!


Kein Rundetanz im sanften Vollmondschein!
Kein Freudenmahl vor Tells verehrtem Bilde!
Kein Gang der Liebenden im Frühlingshain,
An Veilchen reich wie Attikas Gefilde!


向来知道径
生平不忍欺
但令守行迹
何用数围棋


Však otázka tu vždycky zbývá,
zda v skutku slabší byl, kdo pad’?
Vždy nejslabší je ten, kdo zpívá,
ten nejdřív ubit odevšad!


O, möchten All' erkennen,
Wie Du so liebenswerth,
Dich kindlich »Mutter« nennen,
Uns wäre viel bescheert:
Recht innig sie zu grüßen,
Die treue Mutterbrust,
Würd' Herz an Herz sich schließen
In Kindes-Lieb' und -Lust.


Ona sama učí ujít želu,
Kolikráte tělo bojuje
Proti duchu, a duch proti tělu.


Nicht die Geister zu vertreiben
Stand des Volkes Geist einst auf,
Nein daß jedem freier Lauf,
Jedem Haus ein Geist soll bleiben,
Nein, daß adlich all' auf Erden,
Muß der Adel Märtrer werden.


山转溪回一径斜
半栽桑柘半桃花
何年共结茅茨隐
添得人烟三两家


Vater unser, der du im Himmel bist
Geheiliget werde dein Name« –
Es rauscht am Hange, »heiliger Christ!«
Es bricht und knistert im Brame,
Und drüber streckt sich ein schlanker Hals,
Zwei glänzende Augen starren.
»Ach Gott, es ist eine Hinde nur,
Jetzt setzt sie über die Farren.«


Dem Tode wurde jüngst vom Pluto anbefohlen,
Die Lais unsrer Stadt nach jener Welt zu holen.
Sie war so alt doch nicht, und reizte manchen noch,
Durch Willigkeit und Scherz in ihr gemächlich Joch.
»Was?« sprach der schlaue Tod, der ökonomisch denket,
Und nicht, wie man wohl glaubt, den Wurfpfeil blindlings schwenket:
»Die Lais brächt' ich her? das wäre dumm genung!
Nein! Ärzt' und Huren – nein! die hol' ich nicht so jung!«


沉水空濛睡欲醒
寒窗窈窕日初晴
谁将昨夜堆檐雪
为作空阶滴雨声


Tak se nad Görgeyem
Všecko divilo,
Když se jeho vojsko
Zase zjevilo. –
Jaký cíl mu kyne? –


To dalo by se říci – ale
vy přec jen příliš hřešíte,
pro dcery své vy v tomto sále
si často muže chytíte
a vycházíte pak z té síně
co vítězné a statné tchyně –
tím zásluhy své ničíte.


Ó tenkrát, cítím to, bych musil z hrobu vstať,
vzíť lýru svoji, struny rozpoutať,
vlíť naposledy do nich srdce svého krev
a zapěti – volnosti slavný zpěv!


Das Wort, das aller Welt den Frieden saget an,
Und Gnade heist und uns aus Gnade wird gegeben,
Das soll (Ach Schand! ach Spott!) der wilde Krieg erheben,
Und durch verbotne Dienst, ihm öffnen Thür und Bahn.


Až tvojí obnaženou krásou, tvým vábným rtem,
tvým oslnivým okem, tvým hlasem čarodějným,
Diova dcero, pohnut v srdci, něm,
se přiblížím k chatě tvé, k tvým poduškám hřejným,
ne, nebudu se bát,
šťávy tvé zkusím rád –
pak úsměvná a touhou uzardělá
svým prutem tkneš se mého těla...


Wenn ich ihn nur habe,
Schlaf' ich fröhlich ein,
Ewig wird zu süßer Labe
Seines Herzens Fluth mir seyn,
Die mit sanftem Zwingen
Alles wird erweichen und durchdringen.


巩为伊人句苦锥
宜乎赵有蒋茶诗
献芹微意随拈出
紫笋石花同谱之


Phallus schläft dreißigmal dreißig Jahre
Im warmen Getümmel der warmen Erde,
Aber am Ende geheiligter Zeit
Wächst ihm von neuem nach nackten Menschen
Die alte unabwendbare Sehnsucht.


Jsem vojákem. Mám kabát šedý,
kde knoflíky se blýskají,
a často zřím, jak dívčí hledy
významně na mne padají.


Dí rek: „Dcero krásy, ozdobo též děv!
Ty jsi zoře z Děvínského davu,
Oblažiž mne, jméno své mi zjev;
Ať jsem tebe vypátrat zas v stavu.
Vím, že sličná duše v tobě vězí,
Že tě příhoda sem nepřivedla maně,
Žes mi usouzená ke ochraně,
A že žádný nad mou láskou nezvítězí.“


Zur Erinnerung guter Stunden,
Aller Freuden, aller Wunden,
Aller Sorgen, aller Schmerzen
In zwei tollen Dichterherzen,
Noch im letzten Augenblick
Laß ich Lenzchen dies zurück.


Oft durchbebtest du mich, Liebe! doch unerkannt,
Schien dein Odem mir jetzt Balsam der Sommernacht,
Jetzt ein Säuseln des Frühlings,
Jetzt ein Seufzen der Nachtigall!


Amor, llegado que hayas a mi fuente lejana,
cuida de no morderme con tu voz de ilusión:
que mi dolor oscuro no se muera en tus alas,
que en tu garganta de oro no se ahogue mi voz.
       Amor —llegado que hayas
       a mi fuente lejana,
       sé turbión que desuella,
       sé rompiente que clava.
       Amor, deshace el ritmo
       de mis aguas tranquilas:
sabe ser el dolor que retiembla y que sufre,
sábeme ser la angustia que se retuerce y grita.
       No me des el olvido.
       No me des la ilusión.
Porque todas las hojas que a la tierra han caído
me tienen amarillo de oro el corazón.
       Amor —llegado que hayas
       a mi fuente lejana,
       tuérceme las vertientes,
       críspame las entrañas.
Y así una tarde —Amor de manos crueles—,
arrodillado, te daré las gracias.


„Což vy muži milujete
dnes tu, zítra jinou –“


ZPĚV STALETÍMI BLOUDÍCÍ táh’ naší touhy snem,
ze zahrad, kam jsme nevešli, dech květů roztál v něm,
jak oblak neviditelný se snesl kolem nás
a deštěm vůní, chladnoucí, se v tichých, těžkých tónech třás’.


Lovec z lesních strání
Vrací se z čekání,
Pes si za ním hravě
Poskakuje v trávě.


In einer solchen Geldfamil'che
Kann nur der Anstand heimisch sein;
Man zieht ihn mit der Muttermilche
Als selbstverständlich mit hinein.


Tou mlhou jen tvé růže jasně hoří,
jak maják do zastřených oceanů;
svit hromnic v oči, jež se v důlky boří
a obrací se vnitř na věčna stranu;
jen bílé růže!


Erst suchte sie durch dreisten Scherz
Und freche Zoten Pachons Herz
Vom Weg der Tugend abzuleiten,
Und dann, als unser Eremit
Der Dirne kein Gehör gab, schritt
Sie zu den kühnsten Thätlichkeiten.


Rád jsem léhal do mechu.
Bory v šeptném vanu
vzpomínaly v povzdechu
bratří na Libanu.


Ott lehetnék én jó társaságban.
Hallgatózva, mit beszél az Isten
Suttogó szellőben, illatárban...
- Mással úgy sincs immár számvetésem.


Er schuff die glantzend himmel rund,
Son, Mon, vnd Stern beyneben,
Die Erd legt er zum mittelgrund,
Mit wasser hoch vmbgeben.
Vom Vatter kam es alles her,
(Merckt auff ihr menschen kinde.)
Erd, Himmel, vnd das große Meer
Im augenblick geschwinde.


Flores y unas macetas. Y unas rejas tramadas.
En su origen los hierros,
esos que aquí miramos, fueron puestos, cruzados,
para sujetar fija la veleidá imposible
de unos ojos oscuros.
Alguna vez una mirada en sombra,
entre finas pestañas profundas, se asomó a estas tres
cruces
(no más da el vano férreo)
para mirar a una capa airosísima
deslizarse a lo largo, o a un sombrero en saludo barrer la calle en
sombra.
Nunca una mano dijo adiós en ellos, pero los ojos
fúlgidos,
avanzando su luz, rompiendo la oscuridad, lucieron
haciendo senda a un hombre.
La tentación a veces bajo las lunas pálidas
pone estrellas más bajas que los cielos perdidos.
Entre las piedras brillan, tras los hierros, y alumbran
y titilan y esperan, o confirman, y abrasan.
Sus hierros no son nube: menos vanos, y aún vanos.
Tapan menos las luces, y al fin son transparentes.
Pero estos hierros que sujetaron vida, inútilmente acaso,
porque las voluntades nunca fueron del todo
prisioneras y quiebran y quebrantan, y abaten,
hoy son sostén humilde
de una ñor, de un perfume.
Rojas, amarillentas —verdes sus tallos claros—,
exhaladas de un barro suben, trepan, aspiran
y a los hierros se engarfian y buscan luz, luz, cielo.
Y los hierros quietísimos mudos casi se ablandan,
casi ramas arbóreas de estas rosas crecidas,
y mezclados hoy nacen, hoy renacen, olvidan,
vida mezclada a vida bajo la luz del cielo.


Mein Engelchen, mein Engelchen,
Du willst gewiß entwallen!
Wirst jede Stunde lieber mir,
Ich fühl's mit Furcht, ich hab' an dir
Zu großes Wohlgefallen.


圆机荅高杵
急水激飞轮
桔槔巳多事
愁杀灌园人


Aus Wogen taucht ein blasser Strand,
Es schimmert fern durch meine Thränen
Des Vaterlandes Küstenrand,
Erschöpft muß ich am Maste lehnen.


Tímida-mãe-poesia:
nunca tiveste essa ousadia
de verter em canto teus sonambulismos
ou de lançar ao vento como desafio
uma orquestra de êxtases cadente
Mãe, eu tiv
Por isso tu sorris
quase com medo desta filha
que descobriu em teu organismo
uma latência de revolta líric
Estavas tão só com o teu silêncio
e essa fervente ânsia de explodir-t
Bati à tua porta e disse: Eis-me aqu Eu te redimo agor
Dorm
()


Wenn ich aufs Jahr noch hier verbleib,
Bleib ich daheim und schick mein Weib,
Kanns leichter übertragen,
Die ist zumahl ein reine Geiß,
Wie sie und jedermann wohl weiß,
Die dürften sie nit schlagen.«


大毁弥天来
今生夙生事
差胜买虚名
尸居长抱愧


Denn wenn Fluth und Erde glühet
Durch der Sonnen Lebens-Strahl,
Und die Sonne sich entziehet;
Wird der Luft-Kreis allemahl
Kälter, als der Kreis der Erden:
Um nun gleich gemischt zu werden;
Steigt die Hitz' aus Erd' und See
Alsbald wieder in die Höh.


Was hilfft es einen Dieb, der morgen hencken sol,
Ob er mit Speiß und Tranck versorgt ist heute wol?
Den Sünder hilfft es nicht, den Hölle sol verschlingen,
Wenn er gleich in der Welt lebt stets bey guten Dingen.


Schlankbeinichte Störche.
Es krekken/ krerekken/ und quekken 7


Keiner achtet sein.


O Jüngling, dann müssen
Mit Thränen wir büßen,
Mit brennendem Schmerz!
Es fliehen die Süßen
Zu andern, und küssen
Auch ihnen Verzweiflung ins wehrlose Herz.


Una selva suntuosa
en el azul celeste su rudo perfil calca.
Un camino. La tierra es de color de rosa,
cual la que pinta fra Doménico Cavalca
en sus Vidas de santos. Se ven extrañas flores
de la flora gloriosa de los cuentos azules,
y entre las ramas encantadas, papemores
cuyo canto extasiara de amor a los bulbules.
(Papemor: ave rara; Bulbules: ruiseñores.)


Erano folti intorno gli abeti nell'assalto
dei greppi fino all'alto nevaio disadorno.


Liegt nun tief im Wald ein Trümmerhaufen,
Hochgetürmter Schutt, verkohlte Balken:
Jagt kein Jäger dort, und treibt kein Hirte,
Singt kein Vogel auch an jener Stätte,
Und kein Tau benetzt umher das Erdreich.
Denn verflucht sind die geschwärzten Steine;
Drunter liegen die Gebeine Stojans,
Stojans, der den eignen Sohn erschlagen.


Wer Erde sucht, find't Erdenlast
Und geht auf Spreu und Wind zu Gast,
Mit Müh und Streit, Verdruß und Leid
Erjagt, bewahrt und spät bereut.
Ein Freund in Not, Ein Trost im Tod
Dir g'nug ist keiner, Bis dir's wird Einer:
Dein Gott allein.


Könyveket olvasván, fordítsd meg bennek az embert,
hogyha világunkonn csendesen élni akarsz.
Mert azt állhatatos törvénynek nézik az Írók,
kik bölcs magzatikot nyíltt piaczokra viszik,
hogy csupa jóságban festvén úszkálni nemünköt,
a’ nemes erkölcsöt több kreditumba tegyék.
Ámde mikint a’ dőre bogár levegőnek itélvén
mindent a’ mi fejér, falba taszíttya fejét,
úgy te is eltévedsz, ha csak azt nem hordod eszedben,
hogy nem arany mindég, a’ mi szemünkbe ragyog.


إن بان من تهوى وأنت مثبط
وصبرت لا تبكي فأنت مفرّط
فاحلل عقود الدمع في دار الهوى
فلها البكاء عليك حقاً يُشرط
طلّ الدموع على ثرى الأطلال في
شرع الغرام فريضةٌ لا تسقط
دار عكفت بها وفودك فاحمٌ
افتنتني عنها ورأسك اشمط
وإذا تمكنت الصبابة من فتىً
لم يلو عطفيه مزارٌ يشحط
كيف التسلي عن هوى قمر له
في القلب مني منزل متوسط
أرضي بما يختاره طوعاً
ولو أضحى بما أرضى به يتسخّط
لم أنسه يوم التقينا بأسما
والصدر بالأشجان مني ينحط
ففهمت من ذُلي لديه وعزّه
أن الجمال على القلوب مسلّط
والحسن جند لا يفكّ أسيره
وقتيله بدم الجوى متشحط
ومبكّر جدّت به عزماته
نحو العلى فاغذ لا يتثبط
ورفيقه الأدنى الموازر صعدةٌ
يرمه أو صارم يتأبط
يطوى به شعب السباسب جلعد
أجُدُ القرى عبل السنام عملّط
مرح يمور ويرتمى في سيره
مور السحاب مرعد متخمّط
يطفو به آل الضحى فكأنه
فلك على متن الخضمّ مجلفط
وإذ بدا عند الصباح لعينه
قصرٌ بذات النخل أبيض أعيط
ورأى القباب البيض دام سناؤها
وانحلّ عنه سيره المخروط
أرسى بطيبة للإقامة كلكلاً
فلنعم مرساه ونعم المربط
حلّت مطيته بأشرف منزل
منه المكارم والتقى يستنبط
فضل البقاع وشادها بمحمد
فضلاً كبيراً سامياً لا يضبط
هو أفضل الرسل الكرام وأنه
لخطيبهم وهو الإمام المقسط
هو خير مأمول وأكرم شافع
يوم القيامة جاره لا يهمط
نصبت عيون الشرك والطغيا به
وغدا به بحر الهدى يتغطمط
وافى وشيطان الغواية فاتح
باب الضلال لحزبه متخبط
يلقي زخارفه على أشياعه
ويلفق القول الهراء ويلغط
فكأنه ولفيفه في غيّهم
عشواء في غسق الدجنة تخبط
فمحا بنور الرشد ظلمة مكره ال
واهي فأدبر خاسيئاً يتلبط
وعلا بقهر النصر شامخ كيده
فهوى وذلّ فرينه المتحمط
كم قدّ بالبتار من قدوكم
شحطت بسهم نحو طاغ شوحط
فسما به الإيمان بعد خموله
حتى تسم ذروة لا تهبط
وحباه مرسله بأزكى أمة
اختارها النمط الأغر الأوسط
ما فيهم الأولى عارف
أو زاهد أو عالم مستنبط
وغداً يكون بحوضه فرطاً لهم
وشفيع عاص يعتدي ويفرط
وهم الشهود على عيوب سواهم
يوم المعاد وعرضهم لا يهبط
وهم غداً ثلثا صفوف الجنة ال
فيحاء في سند صحيح يُضبط
أزكى الورى نسباً وأكرم عنصراً
وأمد كفاً بالنوال وأبسط
وأنمّ حلماً لا يجازي من أتى
بالسوء عدل منصف لا يفرط
ولقد تعمّق في أذاه وكاده
بالسحر خبٌ من يهود عشنط
فأعيذ من كيد النوافث فأنثني
فكأنما هو من عقال ينشط
هذا ولم يعبس له وجهاً ولم
يُسمع له يوماً كلام يسخط
وأبثّ بعض المعجرات فنظمها
درٌّ ثمين بالمسامع يلقط
شرح الملائك صدره في أربع
يا حبذا ما ضم منه المخيط
وكذلك في عشر وفي معراجه
نقل الثلاثة حافظ لا يغلط
وانشق إكراماً له قمر الدجى
وجموع مكة بالبطاح تعطعط
بقعيقعان النصف منه ونصفه
بأبي قبيس لا محالة يسقط
ولقد شكا يوم الحديبية الصدى
جيش فتاه صريخهم لا يوهط
فسقاهم حتى رووا وتطهّروا
بالماء من بين الأصابع ينبط
وأتاه وفد فزارةٍ وبلادهم
بالجدب أضحت تقشعر وتقحط
فنفى قنوطهم بدعوته ومن
كان الرسول سفيره لا يقنط
ودعا فسحت ديمة حتى دعا
بالصحو فانجابت كثوب تكشط
وله الشفاعة في المعاد وحوضه ال
عذب الروا وله اللواء الأحوط
وله المقام الأكبر المحمود والز
لفى به يوم القيامة تغبط
هذا لعمر آلهك الفضل الذي لا
ريب فيه والثناء الأقسط
يا صفوة الرحمن من كل الورى
يا من به في الخطب جاشى يُربط
إني إلى رب العلى متوجه
بك عند كل ملمة تتمغط
بك أستجير ومن يلوذ من الورى
بعظيم جاهك قدره لا يُغمط
فسأل لأمتك الضعيفة نصرة
ورخاء عيش ثم أمناً يبسط


Nun, meine Seele! komm und sieh,
Was vor ein Schatz im Worte Gottes lieget?
Drum dich desselben nicht entzieh,
Dieweil es mehr als alles Gold vergnüget.
In diesem Worte liegt mehr Weisheit als wie dort
Im Worte Salomons; deshalben eile fort;
Such wie die Königin die Lehren,
Des Himmels-Königs anzuhören.


Vždy hospodaře poctivě
nerozhazoval jmění,
ač posledním již prutem byl
slavného pokolení.


Tenho sono, não durmo, sinto e não sei em que sentir,
Sou uma sensação sem pessoa correspondente,
Uma abstracção de autoconsciência sem de quê,
Salvo o necessário para sentir consciência,
Salvo – sei lá o qu
Não durm Não durm Não durm
Que grande sono em toda a cabeça e em cima dos olhos e na alma!
Que grande sono em tudo excepto no poder dormir!


Tout s’effare et s’éveille :
Une flamme, ô merveille !
Pénètre les Açwins,


„Mně pohled na ni hlode dřeň
a v ledví vráží hrot –
tam v Sedmihradsku s ní se těš
náš sluha Vallenrot!


Sich im Respect zu erhalten
Muſs man recht borstig seyn.
Alles jagt man mit Falken,
Nur nicht das wilde Schwein.


Jen tam ty staré otázky
bez odpovědi lkaly,
proč v pustém prázdnu světů všech
jen člověk je tak malý,
jen veliký v své bolesti
a bídou neskonalý.


Tiltsa bár az ész szava,
Tiltsa végzetem,
Érted lángol, érted él
Minden érzetem.


I vzpíná se a supá kůň,
Z úst plamenem mu hoří,
A pod nimi se v černou tůň
Zem propadne a zboří.
Hluk hučí horem bouřlivý,
Jek ječí dolem strašlivý,
Smrt napíná svou kuši,
Lenora pouští duši.


Stirb, sagt er, Räuber meiner Ehre,
Mit tausend Schmerz!
Er tobt und stoßt, mit Mord-Gewehre,
Durch Beyder Herz.
Leander stirbt! Und Marianne
Spricht: Gott Lob, ich
Verdient es nicht. Sie spricht zum Manne:
Du jammerst mich!


Spühlt Gläser auß/
ich soll versuchen/ ob ein Schmauß
mög' ins Vergessen senken/
was mich so ungemenscht wil kränken.


While  Son, while Son was near,
What different Tortures does his Bosom feel?
Great was the Rival, and the God severe:
Nor could He hide his Flame, nor durst reveal.


Doch dies noch muß ich melden,
Daß schon in kurzer Frist
Herr Simon, Euer Gatte,
Zu Euch gekehret ist.


Bald komt die libe Zeit herbei,
Wen uns der Engel Feldgeschrei
Macht munter, daß wir Jesum sehn
Und zu des Lammes Hochzeit gehn.


Einst, als das Paar in süßen Tändeleien
Des Knaben Stirn mit blüh'ndem Schmuck umwand,
Da nahte rasch die Königin der Feien
Auf Wolken sich dem zauberischen Strand,
Schon ferne schien ihr Flammenblick zu dräuen,
Hoch führte sie den Stab in mächt'ger Hand,
Die schöne Stirn, das helle Roth der Wangen
War feindlich jetzt von finstrer Nacht umfangen.


Třeskný, krutý mráz
s časným ránem vstal,
ostře věje dál,
vniká vraz kam vraz.


Ich hab' zu Marseille im Café Türk
Unter Heiden und Mohren gesessen,
Ich hab' am Pyrenäengebirg'
Lauch und Garbanzos gegessen.


Frülingsbringerin/
schwing dich hin und wieder/
frag nicht/ wer ich bin/
fleug vor Noris Thor/
sing ihr in ein Ohr/
Fürstin/ Friedenslieder.
Du bist hochgeehrt
unter dem Geflügel/
meisterlich gelehrt/
wann sich deine Art
mit der Stimme part/
jauchtzen Thal und Hügel.
Sonst kein Feldgesang
stimmet deinem Liede/
auch kein Saitenklang
dir das Wasser reicht/
deine Stimm erweicht
allen Krieg zum Friede.


io fuggia le tue mani, et per camino,
aitandomi i vènti e 'l cielo et l'onde,
m'andava sconosciuto et pellegrino:


Z vln moře stříbřitého pelu
vlá duše v světů zámezí:
Jde v touhách blaha ku pocelu,
mír snímá pout jí řetězy.
Svit hvězdných tuch ji na klid blahý
jal paprskových do sítí,
div chápe: snem teď nad zla prahy
by lehko bylo umříti!


A den když nad ním dokrvácí,
k těm barvám přidá nach,
tu každý jiný tón se ztrácí,
i svity na horách. –


Ich aber stand erschrocken,
Denn über Wald und Kluft
Klangen die Morgenglocken
Schon ferne durch die Luft.


Poiché son battezati i saracini,
e statosi alcun tempo a dimorare,
e grande onor gli fanno i cittadini,
in visione una notte gli appare
un angelo, che fu de' cherubini,
e disse: - Qui, Rinaldo, non puoi stare.
A' pellegrini impedito è il passaggio;
non posson far del Sepulcro il viaggio.


O velkém mluvila též království,
jež posud v oblacích se nachází.
Jest královnou tam panna, bělostná
jak všechny její družky, mužové
však modří jsou, a děti šedivé,
a bílé panny letí chmurami
jak orlové, a často zatouží
po zlatovlasých dětech pozemských
a bleskem řítí se pak z oblaků,
by vichrem cizí děti schvátily.


Грядой клубится белою
Над озером туман;
Тоскою добрый молодец
И горем обуяНе довеку белеется
Туманная гряда,
Рассеется, развеется,
А горе никогда!


Wenn deine Arme sich ausbreiten, leuchtet mein Blut und schlägt Feuer.
Der Duft deines Haares trägt meinen Verstand fort.
Wär' ich dein Haar, warm an dir gewachsen,
Ich würde dir auf Brust und Schoß fallen
Und immer bei dir liegen.


杨柳池边独倚阑
清明时节雨生寒
春风不是多憔悴
今岁莺花自懒看


Laß der Lilien und Jesminen
Unbefleckten Silber-Schein,
Seele, dir zur Folge dienen!
Suche, dich, von Lastern rein,
In der Unschuld weisse Seiden,
Voller Sanftmuth, einzukleiden.


Pod modrou skřivan oblohou
píseň si šveholí,
mílo je tak, tak teplo je
v zeleném okolí.


Wer nie ein Stück Poet gewesen,
Wie dräng' er in den Geist des Dichters ein?
Mit Shakespeare Äschylus zu lesen
Müßt' eine herrliche Sache sein.


Schwarz schleichen die Wälder,
Der Abend steht still,
Kahle Winde,
Leere weht über leere Felder.


„Es wohnt mein Vater im himmliſchen Saal;
Die Irdiſche, die mich geboren,
Sie nannte mich Herakles . . . . Wer ſich genannt
Mein Feind, ſtets war er verloren.“


Doch Liebe uns ganz voll entzückt,
Verliebt fühlt sich der Floh entrückt.


Hohó, barátocskám! ugyan
Minek már e badar beszéd?
Melyben szabadnak hirdeted
Magad, ez is kötött beszéd!


Frau Urschel teilte Freud und Leid
Mit ihrer lieben Kuh;
Sie lebten in Herzeinigkeit
Ganz wie auf Du und Du.


数串明珠挂水清
醉来将墨写能成
当年何用相如壁
始换西秦十五城


Et se il Latino, e il Greco ben si ride
Et dica che pres'ho le strade torte.
Et che dal vero il falso mi divide,


...., víte dobře,
že jsem duši do slov dával,
když jsem v době ke snídaní
zjev Váš milý očekával.
Každé jitro přinášelo
potěšivý pozdrav mně:
od oblohy světlo jedno,
z očí Vašich světla dvě!


Dies, was dein Wiz gesezt und deine Laute spielt,
Verdient, daß deßen Lob auch Völcker nach uns lesen;
Denn wäre nur die Weißheit hier gewesen,
Sie hätte bey der Finger Lust
In ihrer nie bewegten Brust
Die Herrschaft des Affects gefühlt.


A zatím učedníkův družina
v svém úkrytu jen pláče a jen kvílí;
vždyť Mistra zabila zášť zločinná
a jim z všech nadějí jen trosky zbyly.
Tu zmlká však pláč, v hrudi tají se dech
a radostný údiv šleh ze zraků všech;
zvěsť vítězství nesou Marie:
Hrob prázden. Smrť ta tam. Pán žije!


Ó zapomeň, že’s milovala,
že’s věřila, a oklamána byla...
Že ústa má se Tobě smála
a pochybnost Tvou polibkem zas smyla...
Že důvěru Tvou sklamal jsem,
již ke mně měla’s v lásce Svojí!
Teď každý jinou cestou světem jdem’...
jen neproklínej vinu moji
a zapomeň! – Ó zapomeň!


湘水秦山此路分
更持杯酒劝行人
马头便作天涯别
好到江南看早春


八八相催尽不穷
乾坤日月总包笼
行年谁道今朝定
定在庖牺一画中


(Óh, ez magyar: magunkból-kikelés,
Élni akarván itthagyni magunkat
S nemhiába rosszak az utaink,
Átlót adunk sáros, görbült utunknak
S így lesz életünk csak az ifjukor
S így legkinzóbb épp a magyar öregség
S az életvágynak gyorsan halkul kedve:
Tükörbe néz és meg van öregedve.)


Sei süß mir, o Huldinne,
Sei, Wehmut, mir gegrüßt!
Die mild durch alle Sinne
Gleich Himmelsquellen fließt,
Die Gram und heißes Sehnen
In sanften Schlummer lullt
Und in der Flut der Tränen
Ertränkt die bittre Schuld.


Strávených let mladosti
V ctnostech, stálé pilnosti
Rozkošná jest odměna,
Starost v zymě zelená.


Pojednou večerní zvony zapěly andante na pozdrav Marii Bolestné,
na pozdrav trpícím dosud,
na pozdrav unaveným příliš.


Der Himmel ist für dich gemacht
Mit allen seinen Schätzen.
Er wart, mit seiner Lust und Pracht
Vor alln dich zu ergötzen.
Dank ihm jetzt und zu allen Zeiten
Dafür mit tausend Innigkeiten.


Hielt am Finger mein das Ringlein
Nicht zurück mich, gar zu gerne
Wär' ich um den Hals gefallen,
Ach, dem Frühling, gar zu gerne
Hätte diese weichen Wangen,
Diese vollen jungen Lippen
Ich bedeckt mit meinen Küssen.
Hatt' ich doch den ganzen langen
Trüben Winter gar so heftig
Nach dem Frühling mich gesehnt.
Und nun durft' ich ihn nicht küssen,
Durft' nicht um den Hals ihm fallen,
Nur des Ringleins wegen nicht.


Du nahtest nur, uns wieder zu verlaßen,
Dein rascher Weg hat dich vorbeigetragen!
Von deiner Gegenwart beglückten Tagen
Sah ich zu bald den heitern Strahl erblaßen.


Die Tonkunst begrub hier einen reichen Besitz, aber noch viel schönere Hoffnungen.


Als durch das schöne Liecht der Sonnen ward gebracht
Der Pfingsten grosser Tag, kam eines Sturmes Macht
Hoch auß den Wolcken her mit einem grossen Sausen,
Das Hauß, das gantze Hauß ward zitternd von dem Prausen,
In dem der Jünger Volck, die außerwehlten Scharen,
In Hoffnung, in Gedult und Trost beysammen waren.


Not only in the teeming bud,
The opening leaf, and following bloom,
(Urg'd by the sap's ascending flood)
And fruit fair knitting in its room;


Erhalt' in Friedens-Gränzen
den Geist / wann alles wütt und tobt.
Laß Ruh und Frommheit glänzen:
wirds schon von allen nicht gelobt.
Verachtung ganz verachten /
dem schmeichlen taube seyn /
nach schnödem Geld nicht trachten /
vermeiden Hoffart-Schein /
sich mit sich selbst vergnügen /
in Armut bleiben Reich:
das heist die Welt besiegen /
und selten finden seines gleich.


My maně octnuli se v Pace:
já ohlušen jsa střelbou jejích děl
jsem místo rtů Ti ručku líbat chtěl,
Tys myšlénkou vedena nezjevnou


Daß kein Zufall es verletzen,
Keine Noth ihm schaden mag;
Hats der Schöpfer wollen setzen
Unter ein gewölbtes Dach:
Wo der Augenbraunen Bogen
Sich zur Zierde vorgezogen,
Unter deren halben Kreis'
Es von keinem Schaden weis.


Ma non potrai però pentirti tanto
che dia ristoro a questo mio dolore,
se ti dolessi ben como or mi doglio.


Už prvotřídní hudba vábně zní,
po lesklých parketách se páry šinou –
toť pohodlné tance moderní,
kde těla intimně a měkce splynou.


— Ove la luce de' begli occhi è gita?
Ove del vago aspetto il chiaro onore?
Come le guancie, oimè! come smarrita
le labbia han lor vaghezza e lor colore?
Questa squallida fronte e scolorita
è quella ond'io porgea tal gioia al core?
Deh! quanto ei n'ebbe già diletto e gioia,
tanto maggior or n'have affanno e noia!


Ja wenn ich erst kann verdienen,
Unter deinem Dach zu ruhn,
Ist der Morgen schon erschienen
Andres bleibt mir noch zu tun.


Herr Jesu Christ, las mich di Feinde liben,
Und liben mehr, imehr si mich betrüben,
So werd ich recht zu deinem wahren Kind,
Und geh den Weg, den du mir vorgegangen!
Hilf mir verzeihn, das ich Verzeihung find'!
Hilf andern thun, was ich selbst wolt empfangen!
Obschon zuschwach mein Fleisch und Blutt,
Und wir geneigt zu keinem Gutt,
Doch durch di stärk, di du mir wirst verleihen,
Wird diser wunsch nach meinem wunsch gedeihen.


Wenn dein noch entferntes Gläntzen
Durch den finstern Abgrund dringt,
Und der Strahlen äuss're Grentzen
(Draus die Dämmerung entspringt)
Sich mit Luft und Dunckel gatten:
Dann versilberst du die Schatten;
Dann erheitert deine Pracht
Das Stockfinstre Schwarz der Nacht.


I ty učiň orlicí se statnou,
Radostí vždy opomítej matnou,
Která duši podlou slastí kojí.


Cattle court the breezes bland,
Where the streamlet wanders cool;
Or with languid silence stand
Midway in the marshy pool.


Tak daleko za mnou leží již
ty školácké cesty v zimní čas,
když na smrčí padla sněhu tíž
a v červáncích ranních měsíc has’.


Tak velkým být, jak velké jest mé hoře
ó, jak bych snadno dotýkal se hvězd
a kroky mé by překročily moře,
když jinam chtěl bych choré srdce nést.


Einer begann, es erschien der Sinn und die Kraft, doch es fehlten
Noch die Mittel, und so fehlt die vollendete Kunst.


»Die Stimme, die oft sel'ge Freud'
In deine Brust getönt,
Sie ist im Grab verstummet heut!«
Ich bin daran gewöhnt.


Nem elég-é nappal az sok bánat hogy gyötör,
De álmomba is ront, sértvén, mint egy éles tőr,
Szüntelen ostromol, s mindenfelől reám tör,
És úgy megkörnyékezett, mint madarat a tőr.


诸溪滂湃众峰巍
牧竖歌声出翠微
绝壁有花皆倒出
深山无鸟不低飞


Příroda se ze všech živlů všudy
Kvítek jala stvořiť nesvadlý,
V němž se v sličné změně zrcadlí
Nebe, země, hvězd a slunce proudy;


Furchtbares Meer der ernsten Ewigkeit!
Uralter Quell von Welten und von Zeiten!
Unendlichs Grab von Welten und von Zeit!
Beständigs Reich der Gegenwärtigkeit!
Die Asche der Vergangenheit
Ist dir ein Keim von Künftigkeiten.
Unendlichkeit! wer misset dich?
Bei dir sind Welten Tag und Menschen Augenblicke.
Vielleicht die tausendste der Sonnen welzt itzt sich,
Und tausend bleiben noch zurücke.
Wie eine Uhr, beseelt durch ein Gewicht,
Eilt eine Sonn, aus Gottes Kraft bewegt;
Ihr Trieb läuft ab und eine zweite schlägt,
Du aber bleibst und zählst sie nicht.


Wer selig stirbt, stirbt nicht!
Ein guter Tod gedeiht zum Leben
Und macht die Seel in Freuden schweben
Für Gottes Angesicht.
Laß alles fallen und vergehen,
Wer Christo stirbt, bleibt ewig stehen.


Stieg' zum Sternenheere
Jener siegend hin,
Wenn's noch höher wäre –
Lauert mit der Scheere
Atropos auf ihn.


Canté el dolor, llorando la alegría,
y tan dulce tal vez canté mi pena
que todos la juzgaban por ajena,
pero bien sabe el alma que era mía.


Das Tor fällt zu, des Lebens Laut verhallt,
Der Seele Atmen hemmt ein dumpfes Bangen,
Ein Zaubertrunk hält jeden Sinn befangen
Und alles flüchtet hilflos, ohne Halt.


Zvíš víc, jak růže z poupěte,
až planouc po prvé
tvé malé srdce rozkvete
do krve, do krve.


Der König hoch dort oben,
Der soll mein Helfer sein,
Den alle Engel loben
Im lichten Himmelsschein.
Vertrauen will ich fassen,
Sein Gnadenarm reicht weit.
Er wird mich nicht verlassen,
Er hilft mir in dem Streit.


Las dos de la noche y la pantalla blanca. Mi personaje está
sentado en un sillón, en una mano un cigarrillo y en la otra una
taza con coñac. Recompone minuciosamente algunas escenas.
Así, la desconocida duerme con perfecta calma. Luego le acaricia
los hombros. Luego le dice que no la acompañe a la
estación. Allí observas una señal, la punta del
iceberg. La desconocida asegura que no pensaba dormir con él. La
amistad —su sonrisa entra ahora en la zona de las estrías— no
presupone ninguna clase de infierno.
Es extraño, desde aquí parece que mi personaje espanta
moscas con su mano izquierda. Podría, ciertamente, transformar
su angustia en miedo si levantara la vista y viera entre las vigas en
ruinas los ojillos de una rata fijos en él.
Crac, su corazón. La paciencia como una cinta gris dentro del
caleidoscopio que empiezas una y otra vez.
¿Y si el personaje hablara de la felicidad? ¿En su cuerpo
de veintiocho años comienza la felicidad?


Un lourd chignon baigne la nuque blonde,
Flots d'or où luit un peigne en diamants ;
Vénus ainsi, dut, au sortir de l'onde,
Tordre et nouer ses cheveux écumants.


Es inútil todo intento de concordia:
la jirafa tiene más día que yo,
y la estilográfica no le sirve al canguro.
Si supiéramos cuantos pelos llevamos en la cabeza,
sabríamos hablar de la belleza
con aproximación.
Y si conociéramos el corazón
veríamos que Hola vale por Adiós.


Rührt die Cymbel, schlagt die Saiten,
Laßt den Hall es tragen weit;
Groß der Herr zu allen Zeiten,
Heute groß vor aller Zeit.


Tvé slunce, Bože, svítí
na hrad i sad i ves,
Ty, Jenžto šatíš KVÍTÍ,
dej nám též CHLEBA dnes!


Ich sprach: »wie bist so stark und kreftig?«
der gut montag sprach: »ich bin scheftig
in merk und steten überal,
die hantwerksbursch mit überschwal
hab ich al unter meinem fanen,
dergleich hersch ich vil hantwerksmanen.«
Ich sprach: »wie hastu siben beine?«
er sprach: »mein gang ist gschwind, alleine
kum allmal über siben tag;
oft man mich nit austreiben mag
hinein bis gar auf den mitwochen,
weder mit schelten noch mit bochen.«
Ich sprach: »wie hast so scharfe zen?«
er antwort: »wo ich ein tu gen,
vil ganzer beutel ich zerkiffel,
vil zank und hader ich antriffel,
vil ganzer karten ich zerreiß,
würfel und kegel auch zerbeiß;
ausbeiß ich mangen aus der state,
der erctags kein arbeit mer hate.«


Ich bin umweht in himmlischem Alarm,
Und staune blind, o Herr, in dieses Licht,
Dein Odem trieft von meiner Brust so warm,


Con tal milizia e tuoi figli accompagna
Venere bella, madre delli Amori.
Zefiro il prato di rugiada bagna,
spargendolo di mille vaghi odori:
ovunque vola, veste la campagna
di rose, gigli, violette e fiori;
l'erba di sue belleze ha maraviglia:
bianca, cilestra, pallida e vermiglia.


»Komm Morgen, mein Trauter, in jenes Gemach,
Ich folge dir leise und flügelschnell nach.«
Dann schob sie den Riegel des Schlafgemachs zu,
Und brachte die lieblichen Knaben zur Ruh.


Tak šeptala, a nevýslovný čar
jí v hlase zněl a nevýslovná zář
jí v očích svítila... Svit sluneční
mi srdce plnil, chmury prchaly,
že syn můj klesl v prach, že Erin můj
jak v moři krve tonul, zapomněl
jsem náhle, byl jsem takým kouzlem jat,
že všechno stínem, mlhou zdálo se,
já neviděl než ji a onen luh,
o kterém od pradávna bájí lid.
„Já s tebou půjdu, Niam!“ zvolal jsem.


Voici ce que j'ai vu naguère en mon sommeil :
Le couchant enflammait à l'horizon vermeil
Les carreaux de la ville ; et moi, sous les arcades
D'un bois profond, au bruit du vent et des cascades,
Aux chansons des oiseaux, j'allais, foulant des fleurs
Qu'un arc-en-ciel teignait de changeantes couleurs.
Soudain des pas légers froissent l'herbe ; une femme,
Que j'aime dès longtemps du profond de mon âme,
Comme une jeune fée accourt vers moi ; ses yeux
A travers ses longs cils luisent de plus de feux
Que les astres du ciel ; et sur la verte mousse
A mes lèvres d'amant livrant une main douce,
Elle rit, et bientôt enlacée à mes bras
Me dit, le front brûlant et rouge d'embarras,
Ce mot mystérieux qui jamais ne s'achève : —
O nuit trompeuse ! — Hélas ! pourquoi n'est-ce qu'un rêve ?


Dann erbt ich flugs das Fürstentum Anjou
Und noch das nette Ländlein Bar dazu –
Herr König Ludwig trat in mein Gelaß,
Als Gast, und schrieb mir meinen Wanderpaß.


春情缘雨复缘晴
晴即闲行雨即吟
花好满园看未遍
出墙邻树又关心


Ond'è mia stanca vita omai consumpta.
Al dolce suon de l'amorosa cetra
Sencto de amara morte esser conpuncta.


أثقلتني يا ضياء الدين بالمنن
وجُدْتَ في سنن المعروف بالسنن
جاوزت في الجود حداً لم نجد أحداً
قد جاز ما جُزْتَه في سالف الزمن
طلبت عارية منكم فجدت بها
ملكاً فمني ملكت الروح بالبدن
ما هكذا قد عرفنا قبلكم أحداً
ممن عرفناهم في الشام واليمن
والجود في العبد فضل اللّه يرزقه
من شاءه فله التفضيل بالمنن
دامت عليك تحياتي مكررة
تدوم مثل دوام العارض الهتن


wenn jedes Sträuben, jede Scheu
in brünstig Sehnen sich verlor,
und hingegeben, sie zu dir,
dem Herren, dürstend schaut empor ...


Als Cynthia ihr Thier im goldnen Kettlein hielt,
Das unser Deutsche nennt vom Horn und von der Eichen,
Nahm es ihr Buhler ihr, und wolt es freundlich streichen,
Und nennt es schön und werth von ihrer Huld erfüllt.


Muß dann der rothe Mund verblassen/
Dem noch die schönste Rose weicht?
Muß denn das dopple Licht mich hassen/
Vor dem die Sonne selbst verbleicht?
Weil sich die Liebste von mir macht/
Empfind' ich unglück diese Nacht.


con ogni sentimento e fé l'amavo,
credendomi il ben far esserle grato,
e in arena infine seminavo.


Ma poiché l'occhio del pensier si sbaglia,
Et le virtudi afflitte, in sé imperfette,
Soffrir non pon l'alteza dell'obietto,


Ah, de kedve mint a csillám,
Megszületve, már enyészik,
A ború felvonja gyászát,
Régi sebe újra vérzik.


So laßt es bleiben! Löffelgänsen
Dient zehnmal besser auch ein Stückchen schwarzes Brot!


Paris, d'espérance allaité,
Et les rouges fleurs de l'été,


فلم يكن المولى لأكل عصيدةٍ
دعاكم ولا للجبن والخبز والخل
ولكن دعاكم للحلاوة والشوى
وكل لذيذ طاب من أنفس الأكل


Doch soll nach tausend Nöthen
Langsamer Tod mich tödten;
So hör' den großen Schwur:
Dich will ich stammelnd preisen
In meinen letzten Schweißen;
Auf Jesum Christum sterb' ich nur!


Duch tvůj byl vezdy s námi a v tvém hymnu žil,
v němž národ nadějí se opojoval;
tě tušil v blízku, v báji Blaníku tě skryl
a přítomností tvou se posiloval.


Und kömmt die Reih' an mich, und ich muss scheiden,


Budou ti záviděť,
že’s plna světla,
jako bys hvězdami,
radostí kvetla,
jakby ti blaženosť
vzrůstala v prstí,
jakobys pouštěla
slunéčko z hrsti.


já vzpomínal, jak dávno tomu jesti,
co nutili Tě dřevo kříže nésti
jak zločince až na vrch Kalvarie,
že vybledlá dnes pozdní sláva Tvá
mrouc smutně žije.


És boldogságod ragyogni fog újra!...


Zum Knaben sprach der Mops darauf:
»Wie thöricht sprichst du doch!
Hätt'st du mich anders gezogen,
Wär' ich ein Möpschen noch.«


Le hoche-queue pépie aux écluses gelées ;
L'amante va, fouettée aux plaintes des allées.


Pak náhle tÓny zazněly, a všechno zachvělo se,
píšťaly píseň opojná pílila plnou zemí,
ozvěna třásla zrny rév a třásla se i v rose,
jen bozi všickni a bohyně stanuli zbožně němí.


Fernher blinkt der Alpen Kette,
Schon erathm' ich Schweizerluft.
Sei gegrüßt im Felsenbette,
Rhodan, Sohn der dunkeln Kluft!
Du auch kommst ja hergezogen,
Wie ein Gast, mit freien Wogen.


Dant não sei o que faria agora:
Mas Virgílio se a visse, o Mantuano
Fazia a Deusa que minh'alma adora!
II


Und wenn dir die Mutter zu ſingen
Und Harfe zu ſpielen gebot,
So ſcheuteſt du dich vor den Leuten
Und klagteſt mir heimlich die Noth.


慈元旧殿尽荆榛
碑压颓垣鸟迹新
惟有忠魂长不没
怒涛犹撼海门津


A k tomu jak by vše, co lidské,
jí chtělo mocí propadnouti:
že chvěju se i o svou zeleň,
by nesvlekla se v nahé proutí.


Das Lünenburg wolt mir in libe wallen:
Doch war sein Licht und fünffgestalt zuschwach.
Drum fing es an sehr schändlich miszubähren,
Das sich di Höll im innerm figurirt.
Di Lichtwelt ward von eignen misgebrauchet!
Gott schleust dann auf di Höllwelt ihrem innerm.


Sok néppel Ibráim hamar indula,
Kazul földében egy várasban szálla,
Közel Kazul egy szép várasban vala,
Esztendeig öszveharcoltak vala.


Wie angenehme, warme Sommernacht!
Die Frösche singen und die Grillen pfeifen;
So stimmen wir auch unsre Musik an!


Drum mit Recht gab dir der Bildner Brust und Stirn' und Hand von Erz!
Aber küssen, brünstig küssen möcht' ich diese Hand von Erz! –
Doch ich weiß nicht, ist es Laune, ist es kind'scher Unverstand,
Aber eine Rose gerne säh' ich in der ehrnen Hand!


	e come dimostrasti ch'era nato
di carne pura il Creator creato,


They seek you not on hill or plain,
Nor court you in the sacred fane;
Nor meet you in the mid-day dream,
Upon the bank of hallowed stream;
Yet still for inspiration sue,
And still each lifts his fervent prayer to you.


Seht, wie der Kampf euer harrt
Schlechtes noch schreckt euern Schritt, Schatten der Dämmerung sinkt,
Zwietracht und niedriger Wahn grauer Vergangenheit starrt.
Aber ihr fürchtet euch nicht. Seht, wie die Zukunft euch winkt!


Die Dame war dem Ritter hold;
Von ihr ward oft der Minnesold
Dem Glücklichen beschieden:
Wir fordern nicht einmal so viel,
Und sind, wenn man uns lohnen will,
Mit einem Kuß zufrieden.


板舆佳日适闲园
半是青童半子孙
疏竹池边开桂酒
罗浮仙液本来温


Dvakrát ukrutnější bitva byla.
Boj se šíří, voj se k jihu stáčí,
sedlák Huertovce nazpět tlačí,
vždyť i Lev i Hodějovský tluče
do císařských nestrážených boků;
spojilyť se čety obou ruče
v silný klín jak vlny dvojích toků,
jejich pěna – kopí na ratišti –
železnou hráz mušketýrů tříští,
již jak plaší jestřábové v skřeku
křídly svými chřestí na útěku.


Adunque noi, che siamo un'ombra in terra,
sentendo i colpi desta avversitade
che par sì aspra a sostenere in vista,


Licht und Lust des Himmels zu erschauen,
Wo hinan des Frommen Wünsche schweben,
Muß dein Blick sich über dich erheben,
Wie des Betenden voll Gottvertrauen.


I' vidi mille damigelle iddie
sì ne' costumi, sì nel sollazzare,
con mille be' sembianti e cortesie,


Nad vodami vítr kvílí,
smetá lístky ve hlubinu,
poslední tam motýl bílý
oblétá skráň milenčinu.


Nu, nu, du läßt mich noch allein!
Und muß es ja gestorben sein,
So wisse, daß ich dich, gleich viel,
Ob ich schon tot bin, lieben will.


Geburt und Tod betrachtet ich
Und wollte das Leben vergessen;
Ich armer Teufel konnte mich
Mit einem König messen.


V tom vešla prostovlasá Magdalena
a vasu nardy zmáčkla v svojí dlani
a vůni rajskou, vzácnou, beze jmena
tu, hodnou ňader jen a luzných skrání,


Dort steht es! Aber siehst du das weitere,
Und seine Kron' auch? Diesen gehaltnen Muth,
Diess stolze Schweigen, diesen Blick, der
Feurig zur Erde sich senkt, die kenn' ich!


All, die ihr schlaft auf Dunen, behaglich, wohlgemut,
Denkt unsrer armen Brüder, die kalt sind bis aufs Blut,
Die in den Gräbern liegen, krank, hungrig, starr und stumm,
Die Blüte unsres Landes, im Schlammbett kommt sie um.


娘生面目既分明
远不疏兮近不亲
试向途中问归客
不知谁是倚门人


我爱西岩好
川西与浙西
林逋湖上兴
杜甫峡中题


A přistoupí k Libuši s pohledem
jak mračná bouř, a tato chvěje se
a skrývá tvář na prsa Lumíra,
a hlasem zmírajícím šeptá mu:
„Ó běda mně! Mne jímá velký strach!
Co uvidím v tom kouři bělavém?
Ó hrozná muko zlého tušení!
Ó slepoto, již mnohý proklíná,
leť na můj zrak a chci ti žehnati!“


قُولُوا لِزَجَّاجِكُمْ ذَا الَّذِي
لَهُ مُحيَّا بِالسَّنَا مُسْفِرُ
إنْ كُنْتَ في الصَّنْعَةِ ذَا خِبْرَةٍ
وَكَانَ مَعْرُوفُكَ لا يُنْكَرُ
فَمَا لأَحْداقِكَ أَقْدَاحُها
في صِحَّةٍ مِنْ حُسْنِها تُكسَرُ


但见虚空昏又晓
也知身世老还衰
须乘般若超三界
有底穷通比四时


Zrní dosti dáme,
všecko, co jen máme,
a přec sedlák pěst zatíná,
selka ruce láme.


Disse Orlando: — Se' tu ancor rivolto
de rinegare Apollino e Macone
e Trevigante e lor valore stolto,
e credere in Colui che con passione
morì con pena e con tormento molto,
per noi ricomperar da dannazione,
che nel profondo dannati eravamo
per lo peccato che fe' Eva e Adamo?


Du bist, wie ein Schäflein pfleget,
Frommes Herzens, sanftes Muts,
Bleibst im Lieben unbeweget,
Tust uns Bösen alles Guts.
Ach, verleih und gib mir auch
Diesen edlen Sinn und Brauch,
Daß ich Freund und Feinde liebe,
Keinen, den du liebst, betrübe.


A kormányos! Ki tudja, most vadul hol mulat!
Vagy hol hallgat szörnyű parancsokat?