Ještě něco: tati říká,
že prý pro mne, mladou žábu,
času dost na milovníka.
Odpusť, Pepi, že tak škrábu.


Man führt den Beschuldigten hin zu Pilat,
Der richtet sein Tun als Freveltat;
Wäscht drauf sich entschuldgend die Hände rein:
Sie müssen wohl schmutzig gewesen sein.


S vadul a sebből a tőrt kiragadja,
Szeme szokatlan lángot lövell,
Kacag és sír, s fennvillogtatja
S vércse-visongással rohan el.
Vetni kezet rá senki se mer.


Erst wollte ich mit vieler Mühe flechten
'ne lange Schnur von schläfrigen Terzinen,
Mit breitem Klatsch die Kläffer zu bedienen,
Die mit dem Ich in diesen Liedern rechten.


Sie mögen ihr Angesicht weiden,
Noch hundertmahl so schön,
Sie mögen sich butzen und kleiden
Und vor den Spiegel stehn,
Nunmehr so bleib ich schon
Am liebsten weit darvon.


Su plata sutil
Me dio la pasión
De un dardo febril
En el corazón.
  Las guías de mi mostacho
  Trazan su curva; en mi yelmo,
  Brilla el fuego de San Telmo
  Que me erige por penacho.
  Su creciente está en el puño
  De mi tizona, en que riela
  La calidad paralela
  De algún ínclito don Nuño.
  Desde el azul, su poesía
  Me da en frialdad abstrusa,
  Como la neutra reclusa
  De una pálida abadía.
  Y más y más me aquerencio
  Con su luz remota y lenta,
  Que las noches trasparenta
  Como un alma del silencio.
Habéis de saber
Que en cuitas de amor,
Padezco dolor
Por esa mujer.


Arme Menschen, arme Tiere,
Ist's noch finster, müßt ihr raus!
Arme Tiere, arme Menschen,
Lang' ist's finster, geht's nach Haus. –


na křižovatky tajemné donesou svou vůli,
podruhé s rozmyslem pevnějším volí každou půli,
kterou vesmír půjčuje věcí tvářnosti:
rub i líc uhodnou svěřeni děcka prostotě,
kde jak v zrcadle zářivém se vší přesností
křivda každá se obráží zraku zkušenému.
Chybit se podruhé před tváří děcka zdiveného,
chybě učit, ji vykládat,
žel, že jak jádro tu zahořkne, samo více v sebe
šťávy zdravé nepřijmouc, zaschnou tak v své míze
větve též ohebné, křehký pak peň, jenž vichrům s nebe
hlavu volněj v plen složí, co zatím v troud i z hloubí
kořen svadne, pln zhouby.


Mně milé bylo, – miloval jsem ji
snad nevědomky, tenkrát alespoň
sám ještě láskou nezval jsem ten cit,
jenž k ní mne poutal – milé bylo mi
hovořit o ní s někým, kdo jí též
byl okouzlen, – a chválu slyšeti
na její vlasy, čelo, oči, všecko,
čím jímalo mne půvabné to děcko.


Az egyik bűnt sirat és bűnt temet,
gyertyásan, zsolozsmával mind az ajkán,
a másik csapat maskarába varrt fán
ördögfejet visz, táncol és nevet.


Zatím křik umlk’ – v sladký sen
Klidné se ticho ponořilo,
Tak přervané na krátko jen,
By klidněj v dol se rozložilo.
Sluch děva na zvěd na vše strany
V ouzkosti chýlí nevýslovné,
Uprch’-li pronásledovaný,
Či kles’-li zbraně neslitovné
Krvavým pádem v smrti klín.
Však ticho všude... jenom stín
Tajemné noci vojevodí.
A zvědavě když zraky vodí
Pak přes jezera modrou pláň:
Tu na okamžik světla svit
Obzoru vzejde na blankyt
A prchá jakby větrem hnán.
Toť od Edvarda znamení,
Jímž sobě milci rozuměli,
Když po krátkém jen spojení
Na delší čas se rozjít’ měli.
On tedy bezpečen a živ!!...
Jezera proudy přeplaviv
Přec na ni vzpomněl v zmatku divém!
Však ono světlo v plání mřivém
To dlouhé, smutné rozloučení
Jí věstilo dnes v matném stkvění.
Dnes též veď loďku letnou jinam;
A tajnou stezkou ku skalinám
Zamířil svojich krokův spěch
Ukrytý divých keřův klenem.
Neb jindy pojal druhý břeh
Jej vysokých tam bukův kmenem.
On tedy oním zrádcem byl,
Jenž sotva se před smrtí skryl?
To děva trnouc myslila...
A přec jí zůstal milým stejně,
Ač v divé bouři beznadějně
Přec vroucně zaň se modlila.
A v slzách dlouho v dálku zřela,
Anť půlnoc dávno vypršela;
A teprv chladný ranní vánek
Přikouzlil v oči milý spánek.


Csak jajgatás és dadogás e vers is,
öreg fogak közt öreges nyögés -
fázós sorokba fojtott dünnyögés.


Corría un manso arroyuelo
entre dos valles al alba,
que sobre prendas de aljófar
le prestaban esmeraldas.
Las blancas y rojas flores
que por las márgenes baña,
dos veces eran narcisos
en el espejo del agua.
Ya se volvía el aurora,
y en los prados imitaban
celosos lirios sus ojos,
jazmines sus manos blancas.
Las rosas en verdes lazos
vestidas de blanco y nácar,
con hermosura de un día
daban envidia y venganza.
Ya no bajaban las aves
al agua, porque pensaban,
como daba el sol en ella,
que eran pedazos de plata.
En esta sazón Lisardo
salía de su cabaña,
¿quién pensara que a estar triste,
donde todos se alegraban?
Por las mal enjutas sendas
delante el ganado baja,
que a un mismo tiempo paciendo,
come yelo y bebe escarcha.
Por otra parte venía
de sus tristezas la causa,
hermosa como ella misma,
pues ella sola se iguala.
Leyendo viene una letra
que a sus estrellas con alma
compuso Lisardo un día,
con más amor que esperanza.
Vióle admirado de verla,
y de unas cintas moradas,
para matalle a lisonjas,
el instrumento desata.
Y por dos hilos de perlas,
que dos claveles guardaban,
dio la voz al manso viento
y repitió las palabras:
«Madre, unos ojuelos vi,
verdes, alegres y bellos.
¡Ay, que me muero por ellos,
y ellos se burlan de mí!
»Las dos niñas de sus cielos
han hecho tanta mudanza,
que la color de esperanza
se me ha convertido en celos.
»Yo pienso, madre, que vi
mi vida y mi muerte en ellos.
¡Ay... !
»¿Quién pensara que el color
de tal suerte me engañara?
Pero ¿quién no lo pensara
como no tuviera amor?
»Madre, en ellos me perdí,
y es fuerza buscarme en ellos.
¡Ay, que... !»


Wo im Sturmschritt rollender Donner machtvoll
Aus dem anwuchsdrohenden, steilen Kegel
Fort und fort auffahren in goldner Unzahl
Flammige Steine,


O Shocking ! qui l'a dit ? qui donc a révélé
Tes dessous ? Nous croyions, naïfs, au rêve ailé
De même à la candeur du Gentleman rider
Et nous ne pensions pas suspecte sa raideur ;


Indem er sich aus seinen Kissen hob,
Verfiel sein Blick auf einen goldnen Affen,
Um den die Morgensonne Strahlen stob.


Lassan sötétedik már és fázósra hülök
fényes sikátorokban. S akkor egyszerre oldalt
meglátok egy leánykát. És frissen csattogó dalt
szeretnék írni s vígan búg száz autótülök.


Dans la splendeur des paysages,
Et des palais, lambrissés d'or,
Dans la pourpre et dans le décor
Somptueux des anciens âges,


És miért? a bocskorért!
A bocskor nem csizma bár,
Lopni mégsem illik azt is;
És az ördög visszaváltja,
Ami hozzá tartozik.


Nun debass mes'ciaa sù cont i prevost,
coj canonegh e i pret a fagh legria?
In pagament de quella cortesia
che n'han faa col grattann tutt el fatt nost?


Du weckest uns zur Lust, befriedigst unsern Schmerz,
Du, Dichtkunst! öffnest unser Herz
Der Wahrheit, welcher deine Hand
Aus Myrth und Rosen Kränze band.
Dich muß der taube Wille hören,
Die du nicht finstern Schulwitz liebst,
Und was die Weisen mühsam lehren,
Uns zu empfinden giebst.


To slunce mi zapadá do snů
a teple se zlatívá v nich,
to slunce mi zapadá do snů,
jež líbalo cestu a sosnu
a stopy všech kročejů tvých.


So klügelt ein Verstand, der eigennützig denkt,
Den keiner Tugend Wink in seinen Schlüssen lenkt:
Allein, wie muß er oft, zu seiner Schmach, erfahren,
Daß Freundschaft, Dank und Pflicht nie leere Wörter waren!
Wie schwer empfindet oft die Ungerechtigkeit
Die eiserne Gewalt zu schneller Ahndungszeit!
Kann auch ganz Asien den Theodot verstecken?
Nein! Brutus findet ihn, die Strafe zu vollstrecken.


Vaga figlia di Lula, a te soprasta
Nembo segnato di focose striscie,
Disse Fingallo: eh, di guardar tralascia
La fosca Luna, o le meteore ardenti.
L'acciar mio ti sta presso, e l'acciar questo
Non è del fiacco, né dell'alma oscura.
Vaghe donzelle in tenebrosa grotta
Non si chiudon tra noi, nodi tenaci
Non fanno oltraggio a bianca man gentile;
Gaie in Selma si curvano sull'arpa
Le vergini d'amor, né la lor voce
Per la deserta piaggia invan si sperde.

Fingal più oltre s'avanzò sin dove
Di Loda balenavano le piante
De' venti al soffio scotitor; tre pietre
V'ergon muscosi capi; indi un torrente
Carco di spuma rotolon si versa;
E terribile rotasi d'intorno
La rosso-fosca nuvola di Loda.
Fuor dagli orli di quella, incognita ombra,
Sformata in forma di nebbioso fumo,
Traguarda, e manda un'interrotta e roca
Voce, che 'l rugghio del torrente avanza.
Lì presso appiè d'una sfrondata pianta
Stanno curvi due re, Svarano, e Starno
Nemico dei stranieri, a corre il sacro
Misterioso suon: s'appoggian quelli
Su i loro scudi, han tese l'aste; il nembo
D'oscurità stride di Starno intanto
Per la folta del mento ispida chioma.


Však co tam asi podvakrát již hledal
pan doktor Volný? – – – Dosti! – Pozdě již
a měsíc bledý záclonou se dívá. –
Má lampa syčíc zvolna dohořívá. –
Chci usnouti! – Mé srdce ztiš se, ztiš!


Vor seinem Fluch, glänzte ihm unterm Schritt
Vergoldet auf. So wandelt sich in Glut
Was mich berührt. So unentrinnbar tritt
Geliebtes plötzlich aus der fremden Hut,


Dalolj, dalolj. Idegen fiad
Daltalan tájra megy, szegény:
Koldus zsivaját a magyar Ég,
Óh, küldi már felém.


Ich grüble, denke, weil voll Uebermuth
Sie mich in einer tollen Stunde rief.
Weil sie nun selber sich vergarnt so tief,
Und zu mir spricht in schamvoll-scheuer Gluth?


Come io contava, il nobile Rugiero
Sopra de Pinador forte martella;
L'elmo gli ruppe e spennacchiò il cimiero:
Quasi a quel colpo lo trasse di sella.
Da l'altra libroe Martasino il fiero
Non avantaggia ponto la donzella,
La qual sempre cridava: - Ascolta! ascolta!
Non me trovi senza elmo a questa volta. -


Gelb ist der Saaten
Wallender Streif?
Blond sind die Ähren
Und sie sind reif.
Blond wie dein Häuptchen,
's ist an der Zeit,
Schon hält der Schnitter
Die Waffe bereit.


Et ce soir morose d'automne
Dans le vieux jardin qu'elle aima,
Il tombe d'un marronnier jaune
Des feuilles sur mon panama.


Před svým švakrem, před Zikmundem,
Stála Žofie se srdcem
Úzkostně tlukoucím – neboť
Osud Krásův svíral je –
A tak k němu mluvila:
„Mnohokrát od onoho dne,
Co jsem vládu nad Čechy
Složila ve Vaše ruce,
Dovolila jsem si prosit,
Byste k národu českému
Milostivě nachýlil se.
Prosby moje, bohužel!
Byly marné. I nehodlám
Podobným Vás dotíráním
Obtěžovat budoucně.“


Neked élek s neked halok,
Benned bizom éltemet,
Téged egyedűl tisztelni:
Ez vigasztal engemet.


Nein Himmel – es war ja ihr Fräulein Base!
Nein – Fräulein Rosaura von gegenüber,
die mit der Entenschnabelnase
und dem lyrischen Epos »Je länger je lieber«.
Sie hatte sich züchtig nach einem Mann
in den vornehmsten Zeitungen umgethan,
doch wollte Keiner die Tugend belohnen;
nun schrieb sie Novellen und Recensionen.
Ganz Deutschland pries den neuen Stern
ob seiner jungfräulichen Reinlichkeit;
besonders Zola'n besprach sie gern
und – warnte vor seiner Peinlichkeit.
In Höherem Auftrag ließ sie auch,
der Staat bewilligte die Mittel,
ein Werk erscheinen mit dem Titel:
»Das verbesserte Volkslied zum Schulgebrauch«.
An den Anfang war als Motto gestellt:
»Hähnchen von Tharau ist's, das mir gefällt«.


O du, die mir die Liebste war,
Du schläfst nun schon so manches Jahr.
So manches Jahr, da ich allein,
Du gutes Herz, gedenk ich dein.
Gedenk ich dein, von Nacht umhüllt,
So tritt zu mir dein treues Bild.
Dein treues Bild, was ich auch tu,
Es winkt mir ab, es winkt mir zu.
Und scheint mein Wort dir gar zu kühn,
Nicht gut mein Tun,
Du hast mir einst so oft verziehn,
Verzeih auch nun.


Gar bald umkleidet sich das alte Werk
Mit glattem Marmor weiß, mit Porphir roth,
Und trägt das alles, denn es hat die Stärk',
Und mancher Bildner findet da sein Brot.
Im Wettkampf mit antiker Bildnerei
Meint jeder Künstler, daß er schaffe neu,
Doch bleibt es beim gewohnten Einerlei,
Denn wer nicht vorwärts dringt, trifft nebenbei.


Menuet své vážné vlny splítá,
napřed krok a krok zas volně zpátky;
v oku touhy zlatá jiskra kmitá,
hudby rhytmus však ji tlumí sladký
i ta ňadra třásní krajek skrytá.


Messze estem, jaj de messze estem
tőle s attól, ami életem.
Vonszolom unottan lomha testem,
s mint vadállatot, úgy etetem.
Mostan eljő még s azt mondja: élek.
Holt hitem fényével öntözöm.
S a testvértelen magányba elleng,
elmegy ő is, ahogy minden elment,
és megtépem sírva köntösöm.


Ob ich schon seufz' und wein'
in dessen in den Banden /
so wird es doch zu schanden
noch über meiner Pein:
in dem es muß empfinden
der Tugend überwinden!
und sehen seine Macht
von selber ganz veracht.


Und Dein Genius stahl ihre Züge,
Sanft umstralt vom ew'gen Sonnenlicht,
Diesen Blick nach Oben, der zum Herzen
Wie ein Ton aus bessern Welten spricht;


« Seigneur, dit-elle, vous qui lisez dans mon cœur,
Dont la miséricorde est pour tous infinie ;
Qui, dans ces murs sacrés, sous votre œil protecteur.
Éleviez autrefois ma jeunesse bénie,
Au nom de votre Fils, pour nous crucifié,
Jetez sur moi, Seigneur, un regard de pitié !


V posvátném jest pochováno lůně
Mrtvé tělo Lidmilina vnuka;
Národ pláče – žalost truchlozvuká
Zní na každé srdce jeho struně.


O schweige, Welt, mit deinen lauten Lügen,
Die Wahrheit dieses Traumes nicht zu stören!
Laß mich das Kind im Traume sprechen hören
Und mich, vergessend, in die Unschuld fügen!


a' dolci soli del fiorito maggio
e su voi la sognante anima mia
muove per suo spiritual viaggio.


Unterdeß pfaucht immer gröber
Eolus / der alte Schufft/
durch die dikk begraute Lufft
zirculirt ein Schnee-Gestöber.
Puh Teuffel/ fegt das kolt!
Ich acht/ ein guht Glaß Wein
sampt einer Braht-Worst sollt
ihm angenehm itzt seyn!
Mercur in seinem Laden
verkäufft blohß Honig-Fladen.
Mit Hertzgens gantz auß Kuchen
macht er die Kindgens juchen/
mit Prillekens und Prindten
stopfft er sie voll biß Hindten.
Mit Obst und Confectüren
kan er sie durchauß rühren;
Knakk-Mandeln und Morsöllen –
er weiß schon/ waß sie wöllen!
Heimlich streichen zu ihm hin
auch die kleinen Jüngffrichin.
Sie sind for Feffergens und Würtzgens/
sie knuppen gerne Nonnen-Fürtzgens/
sie sind mit wenig Worten
for angemachte Torten.
Pallas / das gelährte Kind/
drükkt die Ofen-Banck und spinnt.
Jeden Morgen kombt sie nider/
denn sie tichtet – Mayen-Lider!


Con briglia & sproni i cavallieri instando
risalir feron subito i destrieri
& donde gittar lhaste preso il brando
si tornato a ferir crudeli et fieri
di qua di la con maestria girando
gli animosi cavalli atti et leggieri
con le pungenti spade incominciaro
a tentar dove il ferro era piu raro


Komm und lesche diesen Brand der Liebe/
Komm und mich nicht länger so betrübe/
Du mein Auffenthalt und Lebens-Zier/
Lindre diese Schmertzen doch an mier.


يا مَن أراهُ للزَّمانِ حَسَنَهْ
ومَنْ حوى من كُلِّ عِلمٍ حَسَنَهْ
إن غِبْتَ عَنّا سَنةً فَهْيَ سَنَهْ
وسَنَةٌ تحضُرُ فيها وَسَنَهْ


إنّ اللّيالِي في الْمَخَادِرِ قَدْ غَدَتْ
عِنْدِي عَلَى جِيدِ الزَّمانِ لآلِيا
وبِذَا قَضيْتُ لَها وكُلُّ مُهَذَّبٍ
إنْ باتَ فِيها صَارَ مِثْليَ قَاضِيا


Gleich Odalisken anmutiglich
Die schlanken Palmen fächern sich.


Was Gott den menschen gönnt/ das wird jhm neid nicht nehmen:
Wem Gottes Segen nützt/ dem schadet misgonst nicht:
Wen Gott alhier erhebt vnd auß dem staube richtt/
Dem muss sich auch der neid/ so frech er ist/ bequämen:
Des frommen glücke kan auch seinen neider zämen
Vnd brechen jhm den muth. Wer andere versprichtt
Aus neid/ der hört mit spott vnd schmach/ was jhm gebricht.
Wen neid verführet hat/ den wird die zeit beschämen.
Gott theilet/ wie er wil/ die gaben seiner güte/
Dem zieret er den leib/ eim andern das gemüthe/
Den dritten macht er groß/ den vierden macht er reich/
Ein jeder hat das sein'/ ein jeder hat zu dancken/
Ein jeder halte sich in seiner gaben schrancken
Vnd sey vergnügt. Ist er schon nicht dem näh'sten gleich.


Bože, jak se obzor stmívá,
Bože, jak vše šedne kolem,
Bože, jak se úzkost dívá
z dálných ledů modravých!


Mein Herz, kehr dich denn ganz hinein
Da, wo du ewig wünschst zu sein,
Und laß die schlechten Sachen fahren!
O Gott, dein Himmelreich ist nah,
Ich such's im Geist und warte da,
Bis du dich mir wirst offenbaren.
Du bist mein Himmel, Lohn und Zier;
Wen hab', was such' ich neben dir!


V ruch žití hledí, slyší vaše plesy
i sladký šepot lásky tajené;
i smutek, který srdce vaše děsí,
sem splývá v rakve naše zborcené.


Der Sündenfall war unabwendlich
Und er geschah so selbstverständlich,
Als wenn es wirklich gar nichts wär';
Sie dachte ebenso wie er.


Ein Mägdlein mag man schrecken, das sich im Bade schmiegt,
Das ist ein lustig Necken, das niemand Schaden fügt,
Wird aber überfallen ein alter Kriegesheld,
Dann gilt's, wenn nicht sein Leben, doch schweres Lösegeld.«


J’ai vu la voile sombre
Qui t’enlève du port ;
Et j’ai pleuré de l’ombre
Où s’enferme ton sort ;
Mais aux vents déchirée,
Elle s’égare en vain ;
Cette voile est sacrée,
Et son but est divin !


In ciò confida il cor, che molto puote
Quell'armonia ch'amor nel canto inchiuse:
Fra cancelli di note
Sanno anco l'alme imprigionar le Muse,
Et han qual api a bello studio ascosi
Nel poetico miel gli aghi amorosi.


Oh!


Der Tod mag auf den Blitzen eilen,
Er mag aus hohlen Fluthen heulen,
Er mag der Erde Rand zersplittern:
Der Weise sieht ihn heiter an.


Ach, da faßt mich wohl ein Bangen
Um des eignen Mais Verlust,
Doch sie wirft mit heißen Wangen
Stürmisch sich an meine Brust,


行到楚江岸
苍茫人正迷
秖知秦塞远
格磔鹧鸪啼


Eu não sei, não me lembra: o passado,
A outra vida que dantes vivi
Era um sonho talve - foi um sonho -
Em que paz tam serena a dormi!
Oh! que doce era aquele sonha
Quem me veio, ai de mim! despertar?


حُزْتَ المكارِمَ والعُلى
ما بينَ حَنْظَلَةٍ ومالِكْ
وشَفَعْتَ كُلَّ قَديمةٍ
بحديثِ مجدكَ من فِعالِك
وسَعَيْتَ حتى كَنْتَ فخْراً
للجَحاجِحِ من رجالِكْ
وقرنْتَ بأسَكَ في الخُطو
بِ إلى جزيلٍ من نَوالِكْ
فالماءُ والصَّهْباءُ تَقْتَفيانِ
لُطْفَكَ فيْ خِلالِكْ
والفارِعُ العادِيُّ يَعجَبُ
منْ أناتِكَ واحْتِمالِكْ
بَحْرٌ وبَدْرٌ أنْتَ في
جودِ البنانِ وفي جَمالِكْ
تمْضي على الهَوْلِ المَخوفِ
كأنَّ عَزْمكَ منْ نِصالِكْ
ويُضِيءُ لَيْلَ الخَطْبِ رأيُك
وهو داجي اللَّون حالِك
فَبَقيتَ يا تاجَ المُلوكِ
على الرَّعيَّةِ والمَمالِكْ
تُنْجي الفَقيرَ منْ الخَصاصَةِ
والطَّريدَ مِنَ المَهالِكْ


Und drinnen war ein Wallen und ein Wogen
Und dehnte sich das ganze Thal entlang,
Und schöne Frau'n und edle Ritter zogen
Durch Wies' und Wald bei süßem Hörnerklang;
Und wenn auch rings zu manchem Ehrenbogen,
Zu manchem Kranz sich Blüth' und Grün verschlang,
Doch schien das Gold, der Edelsteine Funkeln
Das helle Grün, die Blüthen zu verdunkeln.


Die Rosen löschten sie im Thau, dem kühlen,
Doch jenen drangen sie in Mark und Leben,
Man sah sie hingewelkt nach kurzer Weile.


„S rozumem-li se ten zápas nesrovnává?
K čemu si dát nadělati v kůži děr?
Zde se beze škody vyvine sám směr;
Žádný o život se neobává. –
V okřání dlí. Vidím v očích, ze úsměchu,
Kterak v mysli žijete již u prospěchu!
Nuže, reci chrabří, hodně přihněte si,
Následovat budem také vaše plesy.“


Vizte, vizte, jak odtamtud
Maur přijíždí po silnici,
v krátkých střemenech on jede,
na kobyle kaštanové.


Lze věřit lásky žhavým polibkům?
Teď krůpěj deštná líbá po krůpěji
mé čelo, rty, jež bolestí se chvějí,
a líce zvyklé pouze jeho rtům,
zrak zvyklý jeho očí paprskům!
A vichr, jenž tu bouřným křídlem lítá,
na místo jeho paží teď mne chytá,
však jinak, než on klad’ mne v náruč mechu,
mne sklání k zemi! Slyš, ten příval vzdechů!
Ó jak má duše tuto bouři vítá!
Co chtít? Co doufat? Co si počít nyní?
Ó blesku, vítej, snad tvá rudá nit
mne provede zoufalství šerou síní,
jako jeho vedla jsem! – Být otrokyní,
kde vládnout měla jsem? – Spíš volím mřít!
Spíš klesnout v blesků tanci ohnivém
ve vzdoru svém, ve vzdoru svém!


Zas hraje David. Z ladných tepů
v strun zlatých pásma jásá zvuk,
Saul dumá s rukou na oštěpu
a z lebky v hruď sta slétá muk,
kde v šílení se roji stálém:
„Ten zhubí mě, by sám byl králem,
lid už se kolem něho shluk'!


Tak napadlo to na nás, blažené a smírné,
nic nebouří se, nelká, nic se nechvěje;
jak by z té výše nebes nedozírné
na celý svět se snesly míru závěje.


A dál oba slavněji,
dál jdou nebes alejí.


Doch sind wir frisch und wohlgemut
Und zagen nicht trotz alledem!
In tiefer Brust des Zornes Glut,
Die hält uns warm trotz alledem!
Trotz alledem und alledem,
Es gilt uns gleich trotz alledem!
Wir schütteln uns: Ein garst'ger Wind,
Doch weiter nichts trotz alledem!


Lieb' und Mailust ist verschwunden,
Ist nur Mai in ihrem Blick,
Keine Rose wird erfunden; –
Flieht und eilt ihr trägen Stunden,
Bringt die Braut mir bald zurück!


Die kurze Lust der Abendstunde
Vermehrte diese Leidenschaft,
Da nahm ein Kuß von schönem Munde
Das Herze völlig in Verhaft;
Es hies zwar nur im Scherz und Spielen,
Allein ich kan es anders fühlen.


Ty na mne hledíš, smutek v očích stinných:
„O zármutku a štěstí zpívej jiných.“


卓午从它火伞张
先生别有睡为乡
竹床移遍两头冷
瓦枕翻来四面凉


Hinter der Quelle steht ein Baum,
Sein Silberlaub zittert im Wind;
Da sang mir ein Vogel den Wundertraum
Von dir und mir, mein Kind.


Ich kenne einen Menschen, der als Anachoret,
Wie einst die heil'gen Büßer, auf hoher Säule steht.


Még egyedül te állsz a parton,
éjig a bukó napba nézve,
s hogy jő mögötted, nő az alkony


Tendida,
piedra hecha de mediodía,
ojos entrecerrados donde el blanco azulea,
entornada sonrisa.
Te incorporas a medias y sacudes tu melena de león.
Luego te tiendes,
delgada estría de lava en la roca,
rayo dormido.
Mientras duermes te acaricio y te pulo,
hacha esbelta,
flecha con que incendio la noche.
El mar combate allá lejos con espadas y plumas.


扁舟八月向维扬
素魄含波欲似霜
北地翻传广陵散
故人天外意茫茫


Sám čtu a píšu při louči... Ruka má se chvěje, –
a proto mnohá stránka prázdna zbyla,
a mnoho škrtů v tom, co žití kancionál pěje.


»Siehst Du das Schloss, das aus der Fluth
Sich majestätisch hebt?
Dort ist's, wo Freiherr Eichenmuth,
Dein künft'ger Gatte, lebt.
Drum schlage fremde Liebelei
Dir aus dem schnöden Sinn,
Sonst mord' ich Dich mit eigner Hand.
So wahr ich Ritter bin!«


Déjà, pour assouvir leur appétit vorace,
On posait devant eux le vin et le doux miel,
Mais dès qu'ils ont montré les signes de leur race
En ajoutant ces mots : Nous arrivons du ciel,


Wie er als Sum durch Wüsten streifte,
Wettrennend mit des Arbers Roß,
Den heißen Sand zum Berge häufte, –
Das – und noch mehr besangst du groß


Bernardo m'accennava, e sorridea,
perch'io guardassi suso; ma io era
già per me stesso tal qual ei volea:


Den zachmuřený posupně se dívá
v mé okno.
Jsem zhroucen v lenošce. V mé duši teskno.
Teskno.


Die Frau gehorchte zwar, jedoch mit Widerwillen:
Sie wuste, daß er sie den Beutel nur zu füllen,
Und aus verdammten Geitz in seinen Laden trieb,
Drum wahr ihr sein Befehl nicht im geringsten lieb.
Sie suchte sich so fort an ihrem Mann zu rächen,
Und wünschte Sehnsuchtsvoll den Cornufar zu sprechen.
Ihr Wunsch war bald erfüllt; Herr Conufar kam an.
Nachdem er sie gegrüßt, so höflich als man kan,
So sprach er, daß er Tuch zu Kleidern haben wolte,
Und sie ihm ohnbeschwert die Proben zeigen solte.
Sie war sogleich bereit, doch sagte sie dabey:
Mein Herr! er trage nur beyzeiten wahre Reu,
Dieweil die Schuld bey ihm, daß mir mein Mann befohlen
Und eingepräget hat, die Gelder einzuholen.
Ja sprach Herr Cornufar: Der Mann hat wohl gethan,
(Ich rieth ihm letztens selbst darzu recht ernstlich an)
Daß man sie wiederum in ofnen Laden siehet.
Ich habe mich bißher aufs eifrigste bemühet
Ihr Angesicht zu schaun, das mich so frölich macht;
Allein mich hat das Glück niemahlen angelacht.
So, daß ich, da ich sie verpflichtet wieder grüsse,
Mit ihr in größter Lust so Kauff als Handel schliesse.
Wer kaufet denn nicht gern bey einer schönen Frau?
Hier handelt man mit Lust, und auch nicht so genau,
Als man sonst etwan thut. Man sieht den schönen Händen
Die Gelder vor das Gut vor andern zuzuwenden.
Mein Herr! verfolgte sie, er setz die Höflichkeit
Die ihn vollkommen macht, anjetzo nur beyseit,
Ich rede jetzt im Ernst. Es schmerzt mich in der Seelen,
Daß mich mein Ehemann so heftig sucht zu quälen,
Und aus verdammtem Geitz mich in den Laden jagt.
Ich hab ihm öftermahls aufs kläglichste gesagt:
Es wär mir ein Verdruß, wenn die Studenten kämen,
Und nur von meiner Hand die Waaren zu sich nähmen.
Der eine schwatzte mir bald dieß, bald jenes vor,
Wofür ein keusches Herz und ein verehligt Ohr
Sich recht entsetzen muß: der andre machte Mienen
Die ehr vors Jungfer-Volk als vor die Weiber dienen.
Der dritte quälte mich mit vieler Höflichkeit,
Da sich der Vierte gar nicht vor den Leuten scheut,
Und mich zu küssen sucht. Ich bin des Ladens müde.
Bist du mein lieber Mann, so schaff mir Ruh und Friede!
Ich stellte ferner vor: Wär ich gleich keusch und rein,
So ist die Welt doch schlimm/ kömmt mancher nun herein,
Und sieht der Purschen Art, wie frech sie sich gederben,
So möcht ich vor ein Weib bald ausgeschryen werden,
Das die Studenten liebt, das ihren Geist ergötzt,
Und sich aus Freyheit nur so oft in Laden setzt.
Was würde mancher nicht von meiner Unschuld denken!
O! solte mich denn nicht dergleichen Vorwurf kränken!
Ich bath ihn ängstiglich, und auch mit Zärtlichkeit
Und sagte, liebst du mich, so füge mir solch Leid,
Und Quaal und Schmach nicht zu, und laß mich aus dem Laden!
Allein es war umsonst, er schwur bey seinen Waden,
Bey dem verdammten Geld, das er zum Abgott macht,
Ich solt in Laden gehn! Was, sprach er, was Verdacht?
Wen Henker schiert es was? was frag ich nach den Leuten;
Dergleichen Vorwurf hat sehr wenig zu bedeuten,
Nur Possen, Possen sinds. Man rede noch so voll,
So kümmre ich mich nicht; wird nur mein Geld-Sack voll.
Ha! eine Hand voll Geld ist mehr als guter Name.
Du bleibest doch mein Weib, und eine keusche Dame.
So muß ich mit Verdruß aufs neu im Laden gehn,
Und aus verdammten Geitz so vielen Eckel sehn.
Ach das verfluchte Geld! das meinen Mann regieret!
Doch da mein Mammons-Knecht mich nur deswegen schieret,
So füg ich ihm gewiß auch einen Possen zu!
Der ihn recht schmerzen soll. Ich weiß nun, was ich thu,
Ich will, mein Herr, durch ihn, mich an dem Geitzhals rächen,
Und solt ich auch den Eyd der Treu darüber brechen.
Wohlan! ich mach ihm weiß: Er wär in mich verliebt.
(Wie mir denn auch sein Mund bereits Versichrung giebt;)
Er wolte meine Gunst mit vielem Gold vergelten.
Da werde ich dann sehn, ob auch mein Mann wird schelten.
Und ob er leiden kan, daß er an seiner statt
Mich eine Nacht vors Geld, in seinen Armen hat.
Madam! sprach Cornufar sie sind mir vorgekommen,
Und haben mir das Wort aus meinem Mund genommen.
Ich habe längst bey mir auf diesen Schluß gedacht,
Denn auf dergleichen Art wird er zu Spott gemacht,
Wenn man ihn öffentlich mit bunden Federn zieret,
Weil er nur blos aus Geitz sein schönes Weib vexiret.
Madam! Auriphilus ist ihrer gar nicht werth,
Bekäm ich so ein Weib, wie sie, auf dieser Erd,
Ich liebte sie weit mehr. Ich bin ihr stets ergeben,
Nun wollen wir vergnügt dem Mann zur Rache leben.
Wohlan! sie sage gleich zu ihrem argen Mann:
Es both mir Cornufar dreyhundert Thaler an,
Ich solt ihn eine Nacht nur bey mir schlafen lassen,
Und ihn an deine Statt in meine Arme fassen.
Gut! sprach das kluge Weib, es bleibet nun dabey/
Daß unser beyder Sinn darauf gerichtet sey/
Wie wir Auriphilum vor seinen Geitz betrügen
Der Herr geh jetzo fort; Er soll bald Nachricht kriegen,
Wie unsre Sach steht. Sie sagte ihrem Mann
Den Vorschlag, welchen ihr Herr Cornufar gethan,
Auf das genauste her. Sie fragte ihn darneben:
Soll ich dem Cornufar nicht billig widerstreben?
Was meint der Edelmann? ich bin ein Eheweib,
Das ihren Mann nicht täuscht. Ich gebe meinen Leib
Dir, liebster Schatz, allein. Was muß der Pursche denken?
Was? solt ich ihm vors Geld der Keuschheit Schmuck verschenken?


Vorüber war schon längst die Stunde,
Wo sich der Müde schlafen legt,
Da, fern von jeder frohen Stunde,
Da zechten wir noch tiefbewegt.


穷巷隔纷辙
端居对碧林
落日寒原暮
悠然松桂心


Ah lasso io non potrei (seco dicea)
sentir per mia cagion perir costei
troppo mia morte fora acerba e rea
s inanzi a me morir vedessi lei
ell è pur la mia donna, et la mia dea
quest è la luce, pur de gliocchi miei
convien ch a dritto, o torto per suo scampo
pigli l impresa, et resti morto in campo


Es más que necio y vano, es insensato,
y aunque pudiera a más o menos mente,
bañar en el Jordán triple relato,


Hoffnung hebt mich hier empor,
Voll Entzückens, glaubt mein Ohr,
Daß es schon der Sel'gen Chöre
Laute Hochgesänge höre,
Palmensäuseln fühl' ich schon!


Meg akarlak tartani téged,
Ezért választom őrödül
A megszépítő messzeséget.


Mně ondy zdálo se v snu půvabném,
Že na pažititi, skloniv hlavu svou,
Jsem klesl v květův roj a – umřel pak.
Nade mnou pjal se v vůni bezový
Keř, květy své v mém lůno sypaje,
Jež chladem ledovým je pojalo,
By navždy mrazem smrti usvadly.
A v keři vonné slavík klokotal
V noc čirou hlasy tako nyvými,
Jakby mou duši v těle zdržeť chtěl,
Jež hlubým vzdechem z ňader uprchla.
A lilje sněžné, růže v záhonech
Své porosené k zemi kalíšky
V přechladné temno truchle skláněly.
A z mnohých květův listy usvadlé
Mdlý větřík k hrobu mému přivanul;
Ten větřík libý, zefýr, jindy hravý,
Teď zdál se lkáti vzdechy hlubými,
Tak poje slavíkovým se zpěvem
Své truchlé písně milé šumění.
To právě Lada leskem posledním
Za dalné hory v modro zapadla;
To právě Luna mrakem šedivým
Jak za stříbrný závoj zakryla
Svou bledojasnou ve průsvitu zář.
A mlha z dolu řídká vstoupala,
Své krůpě lesklé, vzduchem prchavé,
Nade mnou v oblak sivý rozstřela.
Má duše jará, pout všech sproštěná,
Se vznášeť jala na oblaku tom,
Jenž v dálky modravé juž plouti počal
Hbitostí zlatých slunce paprskův,
Ku jiným světům, hvězdám dalekým.
Tu sladký bol se rázem rozchvěl
Mé duše jaré všemi silami;
A ač se rozkoší juž nebeskou
Tím smělým vzletem ku hvězd výšinám
V své nejtajnější hloubi vztetelila:
Přec na dlouhý teď pobyt na zemi
Si vzpomínala s touhou divoucí,
Jež neznámou ji mocí počala
Přeslastnobolně valem jímati.
Tož touha sladká, jako po snu krátkém,
Když při procitnutí juž obrazy
Přeluzné v pusto temné znikají,
By nikdy víc se nevrátily;
Tož touha, jaká plné srdce jímá
Po slasti na okamžik požité,
Jež opět tak, jak přišla, pomizí;
Tož touha milá, upomínkou vzňatá,
Po mladosti juž květu opadlém,
Když v stáří šedém u neznámý svět
Má vstoupiť noha slabá, třesivá.
A v touhách takých duše zmítaná
Zas přála sobě žhavě návratu,
Kde její úděl na pažiti tlel.
Však oblak vzhůru ji teď unášel...
Tu v oku svém jsem cítil slzy vřelé
Po truchlém líci hojně kanoucí.
Neb ač jsem schránu těla opustil,
Přec opět v jinou duše odína
Se zdála býť, jak ve stín zásvitný.
A jak jsem slzy ony vyronil:
Tu volno bylo rázem v duši mé,
Jako bych slzou onou teprvé
Ves podíl země v hloubi pochoval.
A žádostí převalnou vzplanula
Teď celá moje bytosť rozňatá,
Těch dalných světův poznat obdoby.
A vzhůru plála smělým toužením,
Tak mezi zemí jsouc a nebesy,
Tam ku východu hvězdy naděje,
Jež svaté víry osloněna leskem
Juž prvním svitem vzcházeť počala...
Tu rázem duši v žáru ohnivém
Pojalo mocné, divné cítění.
Takový sladký ústrach její síly
Jal těsniť tíží milopoutavou,
Jak kdyžby planul někdy na zemi
Duch žhoucí, zvěděv plně tajemství
Dřív sobě jen polo zdělené.
A zatím vzhůru mrak mne unášel,
A země příbyt dlouho milený
Se v svitnou kouli rázem proměnil.
Já k hvězdám jiným chvatně jsem se blížil,
Jež jako světy z modra vzrůstaly,
Ve hvězdy slunce leskem změněné.
I země vždy víc v modru plála vstříc,
Čím dále jsem od ní byl unášen.
V mořích se slunce lesklé odráželo,
A země vůkol záři vrhala
Co hvězda svitná v dáli planoucí.
Tu duše má, v tom letu svobodném
Tak mocně-bouřným vírem zmítaná,
Jak blesku chvatem plula v nebesích,
Od jedné hvězdy k druhé pílila,
Všady jen velemocnou velikosť
Skrytého tvůrce v zdivu vnímajíc,
Jenž život vdechl v hmotu Všehomíra.
A mocných dojmův silou zdrcená
To slovem nijak nesdělitelných,
Se duše moje vroucně kořila
Tomu, jenž může to vše zachovať...
A když tak světův nesčíslné množství
Jak blesku mžikem rychlo prolétla,
Se cítíc dosuď ještě nedospělou,
To vše zříť volně, beze závrati:
Tu opět k zemi opuštěné dřív
Počala plouti ruchem schváceným.
A z mlhy mrak, jak vůli poslušen,
Se zvolna nížil k zemi zhvězděné.
A duše s oněch vrátkých výší zas
Juž sestoupivši, v opuštěném tělu
Svůj vzala skromný příbyt poznovu.
Tu zdálo se mně, že jsem procitl;
A tělo mé juž novým životem
Počalo žíti v plném plameni.
Však byl to život volný – ambrosí,
Jímž žíly moje nyní tepaly;
A mocným žárem srdce chvělo se!
Tu otevřel jsme zrak svůj zdrvělý,
Po smrti svojí nabyv opětně
Nového žití přerozkošný dar.
Jak mocně plály srdce mého touhy!
Jak bystrovolně můj se vnímal duch,
Tou cestou vystříbený dalekou,
Anť zdrojům nedostihlým přiblíživ
Napil se chtivým douškem k vznícení
Ukryté v hvězdách nesmrtelnosti!...
A když jsem ze snův milokouzlivých
Své zraky udivené otevřel:
Uzřel jsem místo Luny zastřené
Tož v plném lesku zoru růženou,
Jak nočních temnot opouštěla lem.
Ve vůni opojné tu rozkvětlý
Keř květy tisícími kynul mně;
Tu jitřních písní rozprouděný sbor
Operutěncův ráno slavil juž,
A slavík zatím zvukům radostným
Se sterou harmonijí naučil.
A květův růžových a liljových,
A jiných ještě dítek květeny,
Se roje rozpučely poznovu,
A vzhůru sladkým dechem k nebesům
Opojných oběť slaly zápachův.
Kde v noci kol mne květ byl opadl:
Tu vzešlo nové poupě stokrát zpět,
S nímž zefýr hravý v všetečnosti své
O vůni opoj vzdechem šepotal,
By rozkochaný krásou květův těch
U bystrém letu chvátil v modrou dál.
A mlha klesla v údol uspěný
Ve vlažné rosy lesku stříbrném;
A kde dřív závoj měla rozstřený:
Tam krásu kryla dosuď největší,
By za dne zjevila ji půvabem.
A Lada milá, touhobudivá,
Teď sama k noci touhou ohnivou
Juž umírala v lesku posledním;
Neb vzešel nad kraj rosný, svitný den,
A v zrak můj plálo slunce plamenné.
Však oj! to z lůna, kde jen usvadlé
Jsem choval dříve květy růžové:
Teď z květův těchto bujných mocně plál
Zásvitný věnec v plné svěžesti.
Ten tak mi vabně kynul v krásách svých,
Že v nejvřelejším rozčilení já,
Jak roznícený blahým nadšením,
Jsem věnec libovonný uchvátil
Svou pevnou rukou, opojeně pak
Ve planoucí jej vtiskl spánky své,
Bych stlumil jejich žár tím jeho chladem.
Pak v divém chvatu z toho sadu jsem
Letícím krokem pílil k domovu,
Bych povídal, co zřely zraky mé!...
Však, pro Bůh věčný! jaké změny jsou
Se za tu krátkou noc juž udály?
Vše cizinou, kam zrak svůj ukloním...
Ač doposuď v svém lesku dřevnějším
Se kraj můj rodný stkvěl tož nezměněn:
Nová se města všady stírala,
A cizí mluvy slyšel zvuky sluch,
Až skoro změnou onou zdrvělý;
A mnohé pokolení poznovu
Se v nových mravech sebou zrodilo.
Vše, co mé srdce vřele milovalo,
Juž dávno pustý, zapomněný hrob
V svém vetchém lůně choval v zetlení.
Já tázal se, kde můj je milý druh,
Kde milovaná moje milenka:
Tu žádný neměl pro mne odpověď!...
Já opuštěný šílil v divém bolu,
Vše drahá jména volal v zoufalství
A plakal hořem nevýslovitelným!
Divokým křikem větrův bouřivých
Jsem s hromným rachocením závodil,
Až hlava má ve žhoucím proudění
Se v jeden plný plamen rozňala:
A já sám v žáru strašně palčivém,
Konečně zbaven smyslův rozumných,
Hrozím juž skončiť divým šílením:
Tu ouzkostí jsem schvácen procitl...
Můj zmizel sen: já zpamatovav se,
Vidím se s knihou bdíti sám a sám
U noční lampy v mhavém polosvětle;
Noc čirá dávno vzešla nad horami:
A hvězdy v okno směvné zíraly...


Reußen, Preußen sind verbunden
Oeffentlich und insgeheim –
O wer hat den Reim erfunden,
Diesen bösen deutschen Reim!


Vor allen, allen, solche Schwabensöhne,
O solche, Demut, solche führe du
Aus jeder bäurischstolzen Narrenbühne
Den stillen Reihen jenes Bundes zu.


Ku zemi s nebe hleděla skrytě
s anděly dvěma Rodička boží.


Istess, comè in di omen, l'è in di zittaa,
tucc quant hin regolaa cont i sò lesg,
eppur in tutt gh'è di diversitaa
per ess divers i coo, che gh'ha el manesg;
e poeù anch, che bujen in l'istess caldar,
tutt gh'han i soeu costum particolar.


tu te ne vai col mio mortal sul corno;
l' altro coverto d' amorose piume
torna volando al suo dolce soggiorno.


nyomortanyákon meglesem,
amint könny pereg csendesen;


Qui si conviene avere altre vivande:
noi siamo usati di far buona cera.
Non vedi tu costui com'egli è grande?
Cotesta è una pillola di gera. -
Rispose l'oste: - Mangi delle ghiande.
Che vuoi tu ch'io provvegga, or ch'egli è sera? -
e cominciò a parlar superbamente,
tal che Morgante non fu paziente:


Jedem Schiff, bei solchem Drängen,
Geht zuletzt der Atem aus;
Heute läßt die Fledermaus
Kraftlos ihre Flügel hängen;
Täglich Aerger und Verdruß,
Und von menschlichen Gebrechen,
Von so vielem nicht zu sprechen,
Was man sonst ertragen muß.


musím držet, vždyť to víš, ruku svého Syna,
aby nedopadla tíž, jak zaslouží vina.


„Nuže mlčí slavný sbor, já pak nález vznáším:
Tři tolary vinník splať pokladnicím naším;
to za ztrátu zvířete, jež nám zhubil v poli,
brániv svoji úrodu, ne však ve svévoli.“


لِيَهنِكَ أَنَّ لي وَلَداً وَعَبداً
سَواءٌ في المَقالِ وَفي المَقامِ
فَهَذا سابِقٌ مِن غَيرِ سينٍ
وَهَذا عاقِلٌ مِن غَيرِ لامِ


Gieb, daß ich diesen Morgen,
Die Seele zu versorgen,
Des Bösen müßig geh',
Und wenn heut' sollte kommen
Der Hoffnungstag der Frommen,
Vor dir mit Freuden steh'.


Sám zdáš se náhle prosycený
tou vůní... chvěje suchopárem
tvé duše... padla do krve...


Bim, bam! Bim, bam!
Čím jsou mi plné stodoly,
jež prohnuly se polním darem,
a teď tam živlům mecí daň
hořících trámců děsným varem!


忆昔登封日
山蹊困六飞
我来犹舍杖
共坐拂云衣


Úsvit a záře a jas! Den jistě tam vnově ostrovu vzkvétá!
Proč nám jen stíny vstříc sem vrhá po moři?
Neteskni, duše! Znáš div: hor ponurý stín k nám západ metá,
z tmy noci za horou však den již otvoří!


Ja! Du lebst, o Jesus, wieder,
Hallelujah! ewiglich!
Mehr als fünfmalhundert Brüder
Sahn mit ihren Augen dich;
Leiblich redtest du mit ihnen,
Bist dem Paulus selbst erschienen;
Dein und deiner Freunde Feind
Sahe dich, und war dein Freund.


Snad že Sever dujný
v nedočkavém vzletě
hebkým zimy pláštěm
sdílně ukryje tě.


A tiszta légben
Élvén, születvén,
Hol a derűs menny
Sugárt lövel:
Alantiságban
Szenny nem ragadt rá,
Mint aki jár a
Földhöz közel.


Publicado no livro Alma Cabocla (1920) Poema integrante da série Sertaneja
In: SETÚBAL, Paul Alma cabocla: poesia e São Paulo, 196


Dein Mund war so süß, dem Busen so weich,
So warm deines Herzens Pochen –
Da kam aus dem kalten Gedankenreich
Ein kalter Gedanke gekrochen.


Ach, wo bleiben meine Freuden,
Die Gespielen meiner Lust?
Wollt ihr alle mich vermeiden?
Klagt er, und verschließt die Brust.


Da alma só sei o que sabe o corpo:
onde a esperança e a graça
aspiram ao ardor
da chama é a morada do home
Vê como ardem as maças
na frágil luz de inverno
uma casa devia ser
assim: brilhar ao crepúsculo
sem usura nem vileza
com as maças por companhi
Assim: limpa, madur


歌喉渐退出宫闱
泣话伶官上许归
犹说入时欢圣寿
内人初著五方衣


A když tak dlouho ve dnu jeho bádá,
tu zdá se jí, že v jeho zrcadle
s ní zároveň se mladost moje zhlíží.


„Z našich?“ „Z vašich? kdo pak je to?“


Mich hat kein Schlesien, kein Meißnerland gezeugt:
Das ferne Preußenland hat meinen Mund gesäugt;
Den Geist mit Unterricht und Wissenschaft verpfleget,
Und mir zugleich die Lust zum Dichten eingepräget.
Drum gilt mir beydes gleich, ob dieses Meißnerfeld,
Ob jener Oderstrom die Oberhand behält.
Was geht es mich denn an, wenn gleich die Niedersachsen
Die Franken in der Kunst zu Schreiben überwachsen?
Was nützt ein solcher Zank, der nie zum Ende geht?
Wer deutsch kann, ist mir werth, wenn er es recht versteht.
Des Pöbels Redensart pflegt überall zu fehlen.
Wer richtig schreiben will, der muß aus allen wählen.


Ať křičí, až jim třeba hrdla prasknou!
ať troubí, nebes hrom že přehluší!
To platno nic, ten člověk bídně zajde
v té vřavě divé, kterou vznítil sám.
A musí zajít, musí bídně zhynout,
ať směje se nám, ať nás přehlíží,
ať ukoval nás k mlčení a k tichu,
tou přísahou v údolí Rimmónu,
on zhyne bídně! Po nás rabínech
kdys aspoň psané slovo zůstane,
co zbude po něm? Pověst těkavá,
že vůbec byl, se hádat budou lidé
po staletích a zda-li byl to on?!
A musí zhynout! Musí! Slyšel’s kdy,
že Jehovy se někdy dovolával
a proroků a Thory, rabínů,
když řečnil k lidu, opit vítězstvím?
Ba přísahám, on nezná ani Boha,
on horší jest než kterýkoliv pohan,
jen na své síle všecko buduje,
jen jménem svým se všady vychloubá,
jen pěstí svojí všecko rozhoduje.
Kdy svolal nás, by v poradu nás sved?
Kdy předložil nám jeden, jediný
svých úmyslů? Sám všecko vykonal
a nebe přálo jemu na pohled,
a sběhlou luzou ze všech konců světa
se obemknul a tou jen vítězí.


I vešli v síň. Tam mistrů hojnost byla
a studentů a posluchačů síla,
a byli mistři němečtí i čeští;
když jeden mluví, čtyři mu v to vřeští.


Lesy šumí, voda běží –
rosu srážím s travičky,
ke stavení, v kterém stála
kolébka mé matičky.


Há o silêncio das estradas
e o silêncio das estrelas
e um canto de ave, tão branco,
tão branco, que se diria
também ser puro silênci
Não vem mensagem do vento,
nem ressonâncias longínquas
de passos passando em vã
Há um porto de águas paradas
e um barco tão solitário,
que se esqueceu de existi
Há uma lembrança do mundo
mas tão distante e suspens
Há uma saudade da vida
porém tão perdida e vaga,
e há a espera, a infinita espera,
a espera quase presença
da mão de puro mistério
que tomará minha mão
e me levará sonhando
para além deste silêncio,
para além desta afliçã


Da eben nun kam her geschritten
Die Delia von Ihrer Hütten/
und Koridon von fern erkant/
Küsst ihn Cupido noch der kleine/
sprach/ tritt forthin auff deine Beine:
Hiermit von stunden er verschwandt.
Der Hürte gantz betrübet stund/
In dieses sich nicht schicken kunt/
Bald Delia thet auff den Mund:


Una picciola villa t'ha privato
d'onor, di pace e di tanta dolcezza,
quanta mai al mondo si potesse avere.


玉炉精巧若裁肪
寄与髯翁也不妨
古庙多年无气息
直消一炷返魂香


Szerelmem pompásabb sírt nem talál.
Itt legyek én elfedve, elrejtve.
Ti mohos kőszálak, érzékenyedek,
Ha a szép szíve nem indúl.
Bévésem nevét a szirtbe.
Hadd fújjanak belé a szelek,
Hadd lássa meg az útazó.
Azt kell szeretnem, aki nincs,
És mégis kell szeretnem.
Így járt Narcissus.
De én őt mégis szeretem,
Mert hogy lehetne nem szeretni.
Ti folyóvizek, ti szép vidék,
Szívemet néked elküldeném.
De kell még a hazának,
Te azt kebledbe temetnéd,
S míg olvadoznál,
De mégis a te neved marad rajta.
S óh! háládatlan, akkor mit mondasz?
Közel vagy, mégsem láthatlak.
Mert meghalnék.
Megháborítnálak
Még kétszáz esztendő múlva is látja az útazó, és
A hazafi elsóhajt s a poéta;
Te addig nyugszol, míg én -
És nevetsz:
Hát nem lettem volna elég gazdag,
Hát lehet-é oly kőszíve...


So trägt den Sänger mit Entzücken
Das menschenliebend sinn'ge Thier.
Er schwebt auf dem gewölbten Rücken,
Hält im Triumph der Leier Zier,
Und kleine Wellen springen
Wie nach der Saiten Klingen
Rings in dem blaulichen Revier.


Szállni, de hova? az egész föld nagyon kicsi már,
s ha a csillagokba röpülnénk, az is mindegy már:
magunkkal hordjuk mindenütt a falat, mely bezár
vakabbak a bomló csiránál, s úgy ülünk a régi karszékben,
mint kiszakadt két láncszem a zeg-zugos Mindenségben:
elgurult és összeakadt, és e helyen megcsücsült szépen.
Csücsüljünk hát, jó így, kedvesem, horgonyt vetve egy kedves-ilyen
kis zátonyon, s hű tárgyak lassu éveit szürcsölve hiven
jól megfogózni a nagy Lánc e közeli szemeiben
s a szerény butorok mentén lassan az ős Lánc felé, - mint
türelmes vak, asztaltól, széktől, amit legközelebb érint,
tapogatva indul a Hang felé, mely vibráló köde mélyén int, -
vak-boldogan visszatalálni... A lélek ujja finom
mágus-ideggel suhan végig a síma Polituron,
megsejtve a holt tárgy-páncél mögött az örök-egy, rokon
életet időn és téren át; mert nincs min ő át nem hathat,
oly sikos és zárt keménység, (mint szigorú sziklafalaknak
zárát megporlasztja hatalmas gyökér-ujja a magnak.)


Con quella forza che su i grossi travi
ch en fondo al Pò si cacciano, percuote
la machina che posta in su due navi
mover veggian con huomini e con ruote
con ambe due le man valide e gravi
ferí il Pagan Ruggier quanto piu puote
giovò l elmo incantato, che senza esso
lui col cavallo havria in un colpo fesso


Ihr habt den Vogel gefangen,
Der war so frank und frei,
Nun ist ihm 's Fliegen vergangen,
Der Sommer ist lange vorbei.


Canzon, se alcun te lege e non intende
dentro a la scorza, di lui chiaro e piano
che in tutto è pazo e vano
qualunque aver diletto in terra attende.


„Můj milý, chci ti otevřít,
ale dřív svůj prstýnek mít!“


»O Kind, geboren in Schmerzen,
So hilflos noch und zart,
Erstarke am Mutterherzen
Zu rechter Mannesart!


Dort courbettirt ein eitles Pferd, ein Schimmel,
Auf einem wieh'rnden Vollbluts-Lieutenant
Vor einer Bayadere, die dem Himmel
Schmerzvoll ihr frommes Auge zugewandt;
Barmherz'ge Schwestern, wein- und liebesüchtig,
Schnauzbärtig und mit Schmarren ruhmbedeckt,
Die sitzen vor der Kneipe, kneipen tüchtig
Und singen, lang die Beine ausgestreckt.
Studenten, die vorbeigehn, halten züchtig
Ihr Köpfchen unterm Sonnenschirm versteckt.


„Jak vy, tak já vydám se na cesty,
bych těžkým mlatem stvůry hubila.
Co velký vítěz zase vrátím se...“
Kůň tvůj tě odnes’ z hradu zlatého,
však marně čekali jsme návrat tvůj!
Co jaro bohatýři octli se
pod lipami před stolcem Libuše,
ty ale v kruhu scházela jsi vždy,
a mnohá slza pro tě skanula,
neb myslili, že smrt tě schvátila...
Ty ale přišlas posléz přece k nám,
a vítám tebe, Vlasto, s radostí!“
Tak končí kmet, a Vlasta odpoví:


Und er eilt hinaus zum Strande,
Fort treibt ihn sein wild Verlangen,
Daß die Stürme ihm entschlagen
Dieses ungewohnte Bangen. –


Bende vitéz lakodalmát lakja,
Vagyon immár a második napja,
Szól a zene - borba fuladt e nap,
Bende úrnak veszett kedve,
Táncol, iszik erőltetve;
Szép menyasszony nekiborzad:
„Ha ma is, mint tennap!...”


Bis der Schwanenhals werde düster und schwartz.


Der einstudirte Schwertertanz
So grauenvoll mißrathen!
Einst rissen aus des Korsen Kranz
Manch Blatt doch unsre Thaten!«


Si lo perfecto agrada, quien escribe
que el recibir es mayor gusto, miente,
que el dar tiene el imperio de la gente
y es vasallo del dar el que recibe.


Zuboly, nézz bennünket!
Te szabad hajdúságod
S halálos nagypénteked
Él tovább és lüktet
Ereinkben, valónkban
S mikép te mondtad: Jól van.


وكيف أصدقُ أخبارَنا
وهي في هامش النص
في ما تبقى من الليلة الفاترةْ
واختلاج القمرْ


No habrá cosa jamás en la ribera
en que no te contemplen estos ojos,
mientras ausente de los tuyos muera;
en el jazmín tus cándidos despojos;
en la rosa encarnada tus mejillas,
tu bella boca en los claveles rojos;
tu olor en las retamas amarillas,
y en maravillas que mis cabras pacen
contemplaré también tus maravillas.
Y cuando aquellos arroyuelos que hacen
templados, a mis quejas consonancia
desde la sierra, donde juntos nacen,
dejando el sol la furia y arrogancia
de dos tan encendidos animales,
volviere el año a su primera estancia,
a pesar de sus fuentes naturales,
del yelo arrebatadas sus corrientes,
cuelguen por estas peñas sus cristales,
contemplaré tus concertados dientes,
y a veces en carámbanos mayores
los dedos de tus manos transparentes.
Tu voz me acordarán los ruiseñores,
y de estas yedras y olmos los abrazos
nuestros hermafrodíticos amores.
Aquestos nidos de diversos lazos,
donde ahora se besan dos palomas,
por ver mis prendas burlarán mis brazos,
Tú, si mejor tus pensamientos domas,
en tanto que yo quedo sin sentido,
dime el remedio de vivir que tomas,
que aunque todas las aguas del olvido
bebiese yo, por imposible tengo
que me escapase de tu lazo asido,
donde la vida a más dolor prevengo:
¡triste de aquel que por estrellas ama,
si no soy yo, porque a tus manos vengo!
Donde si espero de mis versos fama,
a ti lo debo, que tú sola puedes
dar a mi frente de laurel la rama,
donde muriendo vencedora quedes.


Hay silenciosas luchas y largas agonías
Me abstraigo, y soy objeto, soy cosa: todo reza;
en sí mismo se acoge todo, con su tristeza,
y hay un triunfo de sombras y de melancolías


Es matalos hablando eternamente;
será el mundo al revés siempre que asome,
pues el amanecer vuelve Occidente.


nohy starých dělníků
taktovky rozloučení
stvoly před kosou
průvodkyně do země


Sobáš slavil mladý gazda,
přišlo hostí mnoho set:
mladí, staří ze všech končin,
a na dvorci hlučno hned.


Zu stolz für weibisch feige Klagen
Und doch zu innerst tief verletzt,
Um länger noch dies Sein zu tragen,
Hast du ihm rasch ein Ziel gesetzt.


Сновиденье,
Пробужденье,
Тает мглКак весною,
Надо мною
Высь светлНеизбежно,
Страстно, нежно
Уповать,
Без усилий
С плеском крылий
Залетать
В мир стремлений,
Преклонений
И молитв;
Радость чуя,
Не хочу я
Ваших бит31 декабря 1889


Kérdene, felelne egyet-mást, azonba
Négylovas hintó áll elő kanyarodva,
Aranyos szerszámmal, kócsagos huszárral;
Repülhetni abban versenyt a madárral.


Synek české matky šarvanec to ladný,
nad něho na světě věru ženich žádný,
srdce upřímného, věrné tuhé dlaně,
a překrásný poklad ukrývají skráně.


Im Mondenglanz, auf flüchtgem Fuße,
Schlang ich mit ihr den Geisterreihn,
Und alles Wirklichen Genusse
Entsagt ich um den holden Schein.


Aristotile afferma che l'amico
nel prosper tempo a conoscere è duro,
ma presto il cerna lo stato mendico;


A do květů když zahalena země,
že pod nimi se ztrácejí i hroby,
ví každý pták, jenž zpívá tady jemně,
že blízko čas, kdy hnízdo svoje zrobí.


Zastesklo se mojí duši
po Svobodě, po Volnosti –
z pasti ven a hlavou vzhůru –
z čela opět prýští krev!


Und der Wald ist schon zu Ende;
Nahend dem Wachholderbusche
Sieht er auf dem größten Steine
Eine Menschenbildung ruhen.


My, kteří jsme tvou bídu cítili
a podlost, která drze tebou vládne,
trik histrionský, pusté násilí
a dobré vůle neviděli žádné –


Hová lesz a kacaj,
Hová lesz a sohaj,
Ha hangja elenyész?
S hová lesz az ész,
Midőn már nem gondolkodik?
S a szeretet,
S a gyűlölet,
Ha a szívből kiköltözik?


五花之树此留踪
刘累何年御玉龙
试问骊珠谁已得
云来云去水淙淙


Repülvén áldjalak, élvén imádjalak
vétek nélkül,
Kit jól gyakorolván, haljak meg nyugodván,
bú s kín nélkül!


A la corte o al pretorio ir vi bisogna
con nove astuzie, ché la maggior parte
vivono lì con fraude e con menzogna.


Tirou dentre ruínas Ferreira a Apolo aceito
A pálida Tragédia com um punhal no peito.
Os velhos seus altares junto do Tejo erguidos
Cobriu areia, e erva. Ainda mal cingidos
(Séculos infelices, e tanto enfim pudestes!)
Murcharam sobre a frente os fúnebres ciprestes.


Ich habe ja nicht soviele gewollt,
Und als so viele kamen,
Sprach ich: in Gottes Namen!
Wenn ihr mir bleiben sollt.


Hor più che mai in tal sententia vegno,
anci son certo e veggio 'l chiaramente,
dapoi che Amor crudel mena equalmente
tua barchetta ad un scoglio e il mio fral legno.


青春欲尽急还乡
万里桥西一草堂
富贵功名何足道
先生有道出羲皇


Hale jeren přece hlídá
slávu našich práv
ha tich staryjch Chodů mluvu,
vobyčij ha mrav.


„Azt hallom, erős vagy: nosza hát döntsd szélyel
Sziklafalú tornyom’ vállad erejével;
S híred az égig bár, csillagokig szálljon:
Nosza próbálj onnan kirepülni szárnyon!
Ott vesztél, cudar, ott! Nem férfi bosszúja
Temeti el híred, de leányzók gúnyja,
Kik veled a tréfát kezdik erős lúgon:
Jer, apád gyilkossa te rabod lesz, húgom!”


5. Und wolt ihr mir gefallen/
So laſt mich unter allen
Zu erſt vergeſſen ſeyn/
Jch will mich auch bemuͤhen/
Mein hertze zu entziehen
Von aller liebes-pein.


张汤绝似公孙子
一样奴颜裹祸心
不赖汲生如日月
汉廷谁与破幽阴


Wie einer von den Erdgöttinnen
Der allerhöchste Thron der Welt!


Eine Viertheil-Stunde nur!


Lenzfrohe Schauer wehn durch Wald und Feld,
Am Friedhoftor die ersten Veilchen sprießen,
Dort, wo ein schwarzbehangner Wagen hält
Mit einem Wandrer, der mit Gott und Welt
Versöhnt die müden Augen durfte schließen.


Tengo un solo enemig Nunca sabré de qué manera pudo entrar en mi casa, la noche del 14 de abril de 197 Fueron dos las puertas que abrió: la pesada puerta de calle y la de mi breve departament Prendió la luz y me despertó de una pesadilla que no recuerdo, pero en la que había un jardí Sin alzar la voz me ordenó que me levantara y vistiera inmediatament Se había decidido mi muerte y el sitio destinado a la ejecución quedaba un poco lejo Mudo de asombro, obedec Era menos alto que yo pero más robusto y el odio le había dado su fuerz Al cabo de los años no había cambiado; sólo unas pocas hebras de plata en el pelo oscur Lo animaba una suerte de negra felicida Siempre me había detestado y ahora iba a matarm El gato Beppo nos mirabas desde su eternidad, pero nada hizo para salvarm Tampoco el tigre de cerámica azul que hay en mi dormitorio, ni los hechiceros y genios de los volúmenes de Las mil y una noche Quise que algo me acompañar Le pedí que me dejara llevar un libr Elegir una Biblia hubiera sido demasiado evident De los doce tomos de Emerson mi mano sacó uno, al aza Para no hacer ruido bajamos por la escaler Conté cada peldañ Noté que se cuidaba de tocarme, como si el contacto pudiera contaminarlEn la esquina de Charcas y Maipú, frente al conventillo, aguardaba un cup Con un ceremonioso ademán que significaba una orden hizo que yo subiera primer El cochero ya sabía nuestro destino y fustigó al caball El viaje fue muy lento y, como es de suponer, silencios Temí (o esperé) que fuera interminable tambié La noche era de luna serena y sin un soplo de air No había un alma en las calle A cada lado del carruaje las casas bajas, que eran todas iguales, trazaban una guard Pensé: Ya estamos en el Su Alto en la sombra vi el reloj de una torre; en el gran disco luminoso no había guarismos ni aguja No atravesamos, que yo sepa, una sola avenid Yo no tenía miedo, ni siquiera miedo de tener miedo, ni siquiera miedo de tener miedo de tener miedo, a la infinita manera de los eleatas, pero cuando la portezuela se abrió y tuve que bajar, casi me ca Subimos por unas gradas de piedr Había canteros singularmente lisos y eran muchos los árbole Me condujo al pie de un de ellos y me ordenó que me tendiera en el pasto, de espaldas, con los brazos en cru Desde esa posición divisé una loba romana y supe dónde estábamo El árbol de mi muerte era un cipré Sin proponérmelo repetí la línea famosa: Quantum lenta solent inter viburna cupressRecordé que lenta, en ese contexto, quiere decir flexible, pero nada tenían flexibles las hojas de mi árbo Eran iguales, rígidas y lustrosas y de materia muert En cada una había un monogram Sentí asco y alivi Supe que un gran esfuerzo podía salvarm Salvarme y acaso perderlo, ya que, habitado por el odio, no se había fijado en el reloj ni en las monstruosas rama Solté mi talismán y apreté el pasto con las dos mano Vi por primera y última vez el fulgor del acer Me desperté; mi mano izquierda tocaba la pared de mi cuart Qué pesadilla rara, pensé, y no tardé en hundirme en el sueñAl día siguiente descubrí que en el anaquel había un hueco; faltaba el libro de Emerson, que se había quedado en el sueñ A los diez días me dijeron que mi enemigo había salido de su casa una noche y que no había regresad Nunca regresar Encerrado en mi pesadilla, seguirá descubriendo con horror, bajo la luna que no vi, la ciudad de relojes en blanco, de árboles falsos que no pueden crecer y nadie sabe qué otras cosa  "Los conjurados" (1985)Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pág 615 e 616 | Debolsillo, 3 edição, 2016


闲居学圃枕城隈
竹屋茅斋日日开
不用闭门防客到
爱闲能得几人来


Mint az árva úgy sohajtok
A sötét erdő magányin,
S gyász van elvonúlva rajtok,
Ha feltűnnek szép korányim;
Mért, o mért borong egem,
Ah, ki mondja meg nekem?


Rántsd meg a vén csengetyűt,
jó szivet lelsz mindenütt,
orrán régi pápaszemmel
nyit kaput egy tisztes ember,
s nem találja a helyed.
Kérdez és felel, nevet.
Otthonos, nemes szivesség
unszol egyre: „Tessék, tessék.”
Jő a kancsó, forg a tál,
s a fehérlő kályha öblén
a hasábfa dübörögvén
rózsaszínü pára száll.
És a tiszta kis szoba
a barátság temploma.
Minden olyan egyszerű,
oly finom babaszerű.


Sieben Jahr dauerte dein Elend,
Zerbrochen wurden dir deine Händ,
Bis endlich deiner Gnaden Strahlen
Auf einen treuen Diener gefallen,


E li me spiriti, de vita nudi,
tormentano nel foco che mi dài,
se en altra parte meglio no gli mudi.


كُلَّ أَذىً فَاجْعَلْهُ مَا شِئْتَهُ
يَقْطَعُهُ الْمَوْتُ فَأَهْونْ بِهِ
فَلْيَحْذَرِ الْمَرْءُ دَوَامَ الأَذَى
وَأَصْلُهُ الْغَفْلَةُ عَنْ رَبِّهِ


Pak bylo ticho –
hluboké moře
s úsměvem v líci
přede mnou leží.


Né mai certo vorrò, ch'affanno e morte
Da' tuoi begl'occhi m'è più dolce e caro,
Che gaudio aver da qualcun altro e vita.


分手暮江寒
徘徊立马看
寻常相见易
倍觉别离难


Bleib/ höchster schatz/ ô mein Sapphier/
O mein Orion/ bleib bey mier/
Du Hoffnung der Verzagten;
Du Himmels-tau befeuchte mich/
Du Schönstes Manna zeige Dich
den Armen und Verzagten.
Laß nicht dein Licht
hier auff Erden tunckel werden/
Laß den Deinen
hier dein Wort noch ferner scheinen!


Sah nirgends seinen Rosengarten blüh'n;


Tu povzbuzuje, tu vyčkává.
Cítíme poprsí
se nížit k tomu, kdo vyhrává,
kdo štěstí se doprosí.


Unbeweglich bleibt sie an der Türe,
Weil sie erst sich überzeugen muß,
Und sie hört die höchsten Liebesschwüre,
Lieb- und Schmeichelworte, mit Verdruß:
»Still! der Hahn erwacht!«
»Aber morgen nacht
Bist du wieder da?« – und Kuß auf Kuß.


¿Para qué contar las horas
de la vida que se fue,
de lo porvenir que ignoras?
¡Para que contar las horas!
¡Para qué!
¿Cabe en la justa medida
aquel instante de amor
que perdura y no se olvida?
¿Cabe en la justa medida
del dolor?
¿Vivimos del propio modo
en las sombras del dormir
y desligados de todo
que soñando, único modo
de vivir?
Al que enfermo desespera,
¿qué importa el cierzo invernal
o el soplo de la primavera,
al que enfermo desespera
de su mal?
¿Para qué contar las horas?
No volverá lo que se fue,
y lo que ha de ser ignoras.
¡Para qué contar las horas!
¡Para qué!...


芹芳池畔足幽栖
春日春花鸟乱啼
涧户无人昼寂寂
东风闲杀画桥西


Šla jsem polem. Rudé máky
hýřily v něm v slunce zlatu.
jako láska v srdci mladém,
jako úsměv na rtu děcka.


Man saget zwar: Ein graues Haupt
Wächst mit den Jahren auch an Wissen,
Und was so mancher Sinn nicht glaubt,
Das zeigt sein kluger Mund in Rathen und in Schlüssen.
Sein Amt ziert die Bedachtsamkeit,
Er sorgt mit Fleiß den Schaden zu bekämpfen,
Zu hindern, wehren und zu dämpfen;
Daher so Gunst als Glück ihm stets die Hände beut;
Ja, man ergiebt sich ihm in allen,
Und läßt sich seinen Rath und Führung wohlgefallen.


E puoi, essendo tu d'Ercule nata,
como lui del leon veste la pelle,
cusì ancor tu sei di questa armata.


Was an dir des Tods Unbilden
Frevelten, hat mit dem milden
Zauberstab gerochen
Poesie, die soviel Leben
Dir bemüht ist zuzugeben,
Als das Schicksal dir hat abgebrochen.


Es lauern die bösen Träume
Verwirrend des Menschen Sinn,
Es beugen die Nachtgespenster
Versuchend sich über ihn hin.


Na to vidí žvavou straku,
Jak se snáší od oblaků,
Ta v zobáku prsten má,
A ten Jeník dobře zná.


قد جاءك النصر مقروناً به الظفر
عفواً وأرضاك في أعدائك القَدَرُ
لقد سبقْتَ أمير المؤمنين إلى
مفاخرٍ لم يُحزْها قطُّ مفتخِر
ما دام مدحُك فكري حين أطلبه
لا كنت يوماً من التقصير أعتذر
إذا رأيتك والأقوامَ في ملأ
كانوا الظلام وأنت الشمس والقمر
قد سالمتك الليالي سِلم منهزم
لم يستطِع وأراها ذلك النظر
عِداك في كل أرضٍ غير آمِنةٍ
من أن تخافك فهي الدهر تنتظِر
في كل يومٍ فُتوح للعزيز على
أعدائه ورزايا فيهمُ كُبَر
إذا انقضى خَبَر فيه له ظفر
عليهمُ أبداً وافاهُم خبر
حوادث الدهر جيش غير منهزمِ
على أعاديك لا تُبقِي ولا تَذَر
يَهنِيك أسطولُ جيش لم تزل خَدَماً
له الرياحُ بما قد شاء تأتمِر
حتى أتاك بأُسْد في الكريهة لا
يثنِهم الخوفُ عن خَطْبٍ ولا الحَذَرُ
قد حكَّمتهم رِقاق البِيض فاحتكموا
وأنجدتهم طِوالُ السُمْر فانتصروا
وأصبح الشرك للتوحيد منخفِضاً
والروم ليس لهم وِرْد ولا صَدَرُ
لم تدع منهم بِيضُ السيوف سوى
من قد حماها اللمَى والدَلُّ والخَفَر
تخالف الناس في فضل الملوك ولم
يأتِ الخلافُ على تفضِيلك البشر
وكيف يعتادنا فيك الخلاف وقد
أتى بفضلك نصُّ الوحي والسور
أقوله فيك تصريحاً أدِين به
وفي فمِ الصامِت الشاني لك الحَجَر
لا زال ملكك بالإعزاز معتلِياً
فنيا وصفُوك لا يعتاده الكدر


君自东瓯处士名
五言谁更问长城
青枫白雁江霜色
何限蒲帆送客情


Istenem, Istenem, ó,
Istenem, Istenem, ó
legaranylóbb hajad Neked van, semmi kétség!


No puede un corazón apasionado
claro tener de Amor conocimiento;
mas si la pasión cesa, el sentimiento
puede hablar bien del como avisado.
Yo sé decir quién es, que lo he probado;
toda su calidad entiendo y siento;
y si artero no soy del escarmiento,
no es poco bien quedar escarmentado.
Jamás vi amor honesto o provechoso,
ni puede ser del todo deleitable
naciendo de apetito codicioso.
Porque si la esperanza no es estable,
si el trabajo es más cierto que el reposo,
¿qué deleite dará que sea durable?


Napsali smlouvy, odevzdali dary
a průvod připravili. Svatý otec
vystrojil ještě slavnost rozloučení,
jak nevídána dosud byla v Římě.
A tenkrát sedě na trůně a hledě
rozesmán štěstím na výstupy různé,
hry veršované, sceny jinotajné,
jež složeny a přednášeny byly
ku poctě naší, vyzval mě a bratra
ku tanci. Tančili jsme tanec spolu
morescu, Cesar pastýřem byl rovin,
já horskou pasačkou, a svatý otec
zálibu takou našel v tanci našem,
že dlaněmi nám takt dávati ráčil...
Vždy rád nás vídal tančívati spolu,
neb Cesar vévoda byl nejkrásnějším
jak vzrůstem tak i tváří z mužů římských,
a mně pak bylo dvaadvacet roků...
A když nám na dobrou noc žehnal papež,
tu vyznal nám, že nejkrasším dnem jeho
byl tento, kdy mě viděl zářit štěstím
a krásou a tak připravenu k cestě
v dny příští. Tenkrát bylo naposledy,
kdy tančila jsem s vévodou svým bratrem.


Nu sind nur wenig Stunden hin
daß ich nicht/ Leichte/ bey dir bin/
und du/ du bist schon umbgewendet
und hast dich fremder Gunst verpfändet.


A nové a nové oblaky staletí před nimi zahřmí:
Blesky, jež metají sinavou bledost do tváří ženců!
Osudná sražení odvážných korábů v mlze!
Hučení davu na staveništích tajemných staveb,
jichž lešení, pokrytá černě, jsou třísněna krví,
popraviště!
Ó písně vášní, jež uslyší z plamenů stoupat!
Pohledy trpících příštích, magická dotknutí jejich!
Polibky otvírající nové věčnosti světla a smutku!
Šílenství jediné duše, na jejíž zářících vlnách
houpá se země! Trpící věky, staletí umírající,
nesmrtelné,
tíži všech souhvězdí nesoucí,
slávu svou poznávající!


Era de terra amassada
Com o suor de seu rosto,
Sem remissão nem descanso
Do nascido até sol-posto.


Mancher von den Kampfgenossen,
Die dir, Schild an Schild geschlossen,
Damals folgten ohne Wank,
Sank zu Grab vor dir, dem Greise:
Mecklenburg – Johann der Weise –
König Ludwig – wehekrank!


Hogy a mi fattyusarjadékot
Hajtott a ki kelet;
Mit érlelés helyett, tüzével
A nyár ki égetett,


Ohne Lieben ist das Glücke
Hier auf Erden nichts als Dunst;
Reichthum kan den Gram nicht lindern,
Ehre kan den Schmerz nicht mindern,
Nur die Liebe kan die Kunst.
Eitle Wüntsche, bleibt zurücke!


Was, Osculane, was? Hat dir ein einzger Kuß,
den ich doch von dir stahl mit deinem halben Willen,
als du dich hattest umverwandt nach Telesillen;
hat dir derselbe Kuß erwecket den Verdruß,


Твоя слеза катилась за слезой,
Твоя душа сжималась молодая,
Внимая речи лживой и чужой…
И я в тот миг не мог упасть, рыдая,
Перед тобой!
Твоя слеза проникла в сердце мне,
И все, что было горького, больного
Запрятано в сердечной глубине,-
Под этою слезою всплыло снова,
Как в страшном сне!
Не в первый раз сбирается гроза,
И страха перед ней душа не знала!
Теперь дрожу я… Робкие глаза
Глядят куда-то вдаль… куда упала
Твоя слеза!


Mé děti – šeptáš jistě –
jen pojďte v bezpečí,
já konečně květ našla,
jenž všecko vyléčí!


E s'egli è pur, Amor, che tu sol viva
de' dolci amari pianti de' mortali,
d'un vecchio stanco oma' puo' goder poco;


A v měsíci se divná pověst chvěje,
a po hvězdách to tajně šepotá
tam tisíc hlasů živých, sladkozvukých,
a přece tesklivo tam, – samota!


ale pro jinou, jedinou mezi všemi,
kterou mám rád,
vše málo, tak příliš málo je mi,
co mohu jí dát,


Già mi ti mostra dentro l'aureo letto,
cinta di Nimfe, al tuo parto beato
porger il sacro e precïoso petto:


Sey mir gegrüßt – o rauscht, ihr Saiten! darein,
Daß es in Tiefen des Hains
Staunend der Jäger vernimmt, am Rande des Hains
Staunend der Wandrer vernimmt! –


A na svou bábu také při mně vzpomeň,
jak břečtan k dubu ke mně přilnula...
Kde jste vy, chvíle, spolu kdy jsme žili,
kde jste vy, bouřky, ticho minula?
Tady to bylo – lidé dva tu byli –
dvě hlavy mladé se tu mučily,
by štěstí našly, jiným rozdaly je
a marné bylo jejich úsilí?


Que te voici, que me veux-tu ?
Et je crois, l’homme tout vertu,


高着春山最蔚蓝
截然屹立白云端
小亭为爱依青壁
野色当窗指点看


Vor dem Dome stehn zwei Männer,
Tragen beide rote Röcke,
Und der eine ist der König,
Und der Henker ist der andre.


Girò cercando ogni sublime sasso,
tanto ch' i' trovi 'l loco ove mia spene
sia giunta insieme col mio cor summerso.


e téne ame, però no l'à curato,
ançi lo fa per soa libera voglia:
donqua godiamlo sença nostra noglia ».


岩上松云飏日华
岩前瑶草杂琪花
祇应老鹤三千岁
曾见丹光化紫霞


Fern ist meine Liebe;
Meine Kinder sind ferne;
Der schwarze, starre, enthaarte Ast
Vermag nicht mehr zu schatten die Lieben!


bella ninfa, la planta mal segura,
no tan alborotada ni afligida,
hurtó de verde prado, que escondida
víbora regalaba en su verdura,


Stand und sah dich! – Wie durchflossen
Plötzlich Licht und Gluth mein Dasein,
Sonnen mir im Herzen sprossen,
Welten sah ich aufgeschlossen,
Und ich fühlte Gottes Kuß.


Siehst du jenen Sarg nun offen
Vor dem Grab? – sie beten leis.
Schau'! ein Knäblein lilienweiß,
Tot jetzt, jüngst ein süßes Hoffen.


يا من للحيته دجًى
قد ردّ نوم العاشق
عجّل بموسى قاطعٍ
واقذف بها من حالق


Sie konnten sich nimmer erheben,
Sie jammerten: »Allah ist groß!
Wir kleben – wir kleben – wir kleben!
Wir kleben und kommen nicht los!«


bayram yerinde canlandırılırken


Was ergriff und zog vom Schwarme
Der Gespielen mich hervor?
Was bewog des Bäumchens Arme
Nach des Aethers Tag empor?
Freundlich nahm des jungen Lebens
Keines Gärtners Hand sich an,
Aber kraft des eignen Strebens
Blickt und wuchs ich himmelan.


¡Qué expresión en los ojos! ¡Qué dulzura!
¡Qué en cantador semblante! ¡Qué garganta!
Ni al verte entre querubes, Virgen Santa,
el gran Murillo te soñó más pura


Szobor, egy élő asszony állna melléd!...
Szobor, hideg s én mégis
Megcsókolom most fényes, büszke mellét.


Schon hör' ich ferne die Kanonen brummen,
Die Säbel klirren und die Trommel schallen,
Kein Vogel will im Wald sein Lied mehr summen.


لا تَستَعِنْ أبداً بمنْ
يحتاج منك إلى معونَهْ
وَاِفزعْ إِلى نصرِ الّذي
نَصَر الأنامَ بلا مَؤُونَهْ
وإذا وفى لك بالمرا
دِ فلا تكنْ أبداً خؤونَهْ
فجهاتُ مَن لبس التُّقى
محروسةٌ فيه مَصونَهْ


«Quiero escribir —mi insuficiencia toco
principio y ceso— de lo malo poco».
Y yo que no sé hacer dos versos buenos
aún debo escribir menos.


Angelici spirti, invocate il principe Cristo,
del mondo erede, a darmi la luce sua.


Nur behutsam, guter Abdul,
Nur behutsam spring die Mauer!
Wenn du fällst und dich verwundest,
Ach, du giebst mir Noth und Trauer.«


Fenn: lebegő ölyű,
bús ág,
nagy térdű, bő ölű,
múzsák. -


Nu, a pak vše mizí v stráni;
v stáji bdí jen vůl.
Toho nikdo neukradne –
Stájí vítr dul.


Friedlich bekämpfen
Nacht sich und Tag.
Wie das zu dämpfen,
Wie das zu lösen vermag!


Blanca me era yo
cuando entré en la siega;
diome el sol y ya soy morena.
Blanca solía yo ser
antes que a segar viniese;
mas no quiso el sol que fuese
blanco el fuego en mi poder.
Mi edad al amanecer
era lustrosa azucena;
diome el sol y ya soy morena.


Я милость воспою и суд
И возглашу хвалу я богу;
Законы, поученье, труд,
Премудрость, добродетель строгу
И непорочность возлюблВ моем я доме буду жить
В согласьи, в правде, в преподобьи;
Как чад, рабов моих любить,
И сердца моего в незлобьи
Одни пороки истреблИ мысленным очам моим
Не предложу я дел преступных;
Ничем не приобщуся к злым,
Возненавижу я распутных
И отвращуся от льстецоОт своенравных уклонюсь,
Не прилеплюсь в совет коварных,
От порицаний устранюсь,
Наветов, наущений тайных,
И изгоню клеветникоЗа стол с собою не пущу
Надменных, злых, неблагодарных;
Моей трапезой угощу
Правдивых, честных, благонравных,
К благим и добрым буду добИ где со мною ни сойдутся
Лжецы, мздоимцы, гордецы, —
Отвсюду мною изженутся
В дальнейшие земны концы,
Иль казнь повергнет их во гро


Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Daphnis wird verfolget starck:
Böß gesindlein jhn beneydet/
Trachtet jhm nach blut/ vnd marck.
O waß dorten! waß von stangen/
Wehr/ vnd waffen nehm ich war?
O villeicht man jhn kompt fangen!
Warlich/ warlich/ ist gefahr.


Tovább, tovább! ím hervadt a virány,
S fojtó keservben olvad a leány;
Virány a lyánynak búján hervadoz,
Leányra bút, ah, hűtlen kedves hoz.


Wenn ist es, frag ich, denn geschehn,
Daß man von Sachsens Prinzessinnen
Hat eine in dem Schmuck gesehn?
Ein Greis weis sichs kaum zu besinnen.
Bewunderst Du die lange Zeit,
In der Du solche Herrlichkeit
Nicht hast, wie wir gehofft, erfahren?
Ein Band, dergleichen dieses ist,
Erfordert eine lange Frist,
Heischt eine Zeit von vielen Jahren.


Kdybych já, oblaky,
pozor měl nad vámi,
já bych vás šlehával
ostrými metlami.


Bist auch mir du erstanden.


Mirad al peregrino
   ¡Cuan doliente y trocado!
Apoyándose lento en su cayado
¡Qué solitario va por su camino!
   En su primer mañana,
   Alma alegre y cantora
Abandonó el hogar, como a la aurora
Deja su nido la avecilla ufana.
   Aire y luz, vida y flores,
   Buscó en la vasta y fría
Región que la inocente fantasía
Adornaba con mágicos fulgores.
   Ve el mundo, oye el rüido
   De las grandes ciudades,
Y sólo vanidad de vanidades
Halla doquier su espíritu afligido.
   Materia da a su llanto
   Cuanto el hombre le ofrece;
Ya la risa en sus labios no florece,
Y olvidó la nativa voz del canto.
   Hízose pensativo;
   Las nubes y las olas
Sus confidentes son, y trata a solas
El sitio más repuesto y más esquivo.
   A su penar responde
   En la noche callada,
La estrella que declina fatigada
Y en el materno piélago se esconde.
   ¡Vuelve, vuelve a tu centro!
   Natura al infelice
Clama; ¡vuelve! una voz también le dice
Que habla siempre con él, amiga, adentro.
   ¡Ay triste! En lontananza
   Ve los pasados días,
Y en gozar otra vez sus alegrías
Concentra reanimado la esperanza.
   ¡Imposible! ¡Locura!...
   ¿Cuándo pudo a su fuente
Retroceder el mísero torrente
Que probó de los mares la amargura?
   Ya sube la colina
   Con mal seguro paso;
Del sol poniente al resplandor escaso
El valle de la infancia se domina.
   ¡Ay! Ese valle umbrío
   Que la paterna casa
Guarece; ese rumor con que acompasa
Sus blandos tumbos el sagrado río;
   Esa aura embalsamada
   Que sus sienes orea,
¿A un corazón enfermo que desea
Su antigua soledad, no dicen nada?
   El pobre peregrino
   Ni oye, ni ve, ni siente;
De la Patria la imagen en su mente
No existe ya, sino ideal divino.
   Invisible le toca
   Y sus párpados cierra
Ángel piadoso, y la ilusión destierra,
Y el dulce sonreír vuelve a su boca.
   ¡Qué muda despedida!
   ¿Quién muerto le creyera?
¡Mirando está la Patria verdadera!
¡Está durmiendo el sueño de la vida!


Oft when the World imagine Women stray,
The  thro' mystick Mazes guide their Way,
Thro' all the giddy Circle they pursue,
And old Impertinence expel by new.
What tender Maid but must a Victim fall
To one Man's Treat, but for another's Ball?
When  speaks, what Virgin could withstand,
If gentle  did not squeeze her Hand?
With varying Vanities, from ev'ry Part,
They shift the moving Toyshop of their Heart;
Where Wigs with Wigs, with Sword-knots Sword-knots strive,
Beaus banish Beaus, and Coaches Coaches drive.
This erring Mortals Levity may call,
Oh blind to Truth! the  contrive it all.


Fahre wohl denn, weil geschieden es doch seyn muß,
Nimm auf diese Lippen den lezten Kuß;
Auf diese Augenlieder, diese zarte Wangen.
Ruhe sanft, o du der Frauen Schmuck und Zier!
Ruhe sanft, du einst meines Lebens Prangen!
Daß ich ruhen dürfte zur Seite dir,
Wäre ach! mein innigstes Verlangen.


Der da spähet, was für Blätter meines Geistes Rebe treibt?
Ob des Sprößlings luft'ge Ranke fein am alten Stocke bleibt?
Der da die geheimsten Perlen meines Herzens wühlt empor,
Daß er dann die hellsten werfe den gefräß'gen Schweinen vor?


Así brilló un momento mi ventura
en olas del amor y hermosa nube
fingí tal vez de gloria y alegría;


Come gli ha tolto il suo favore il Cielo?
Langue il mio Lauro, e de la bella spoglia
nudo gli resta e senza onor il stelo.


Bože, jak ty chaty
u hor paty
bázlivě se tlačí
nízko k zemi
jako v strachu před bouřemi,
jež se z dálky mračí!
Jsou jak hnízda ptačí,
starým stromům pod větvemi
kryjí se a tají,
jen se třepetají.


Do domu vešli na náměstí.
Otec je spatřil – rozbil džbánek:
„Zas byl zde včera ten váš Janek!
Dnes naposled vám povídám -
jak jej tu jednou uhlídám,
tož ucítí mé tvrdé pěsti,
až se mu rozum zamotá!
Já! – měšťan! – dům mám na náměstí!
Co leze k nám ta žebrota!?
Má dcera najde jinde štěstí!“ – –


Lebendiger Tod, im Einen sel'ges Leben
Schwelgend in Noth, im Widerstand ergeben,
Genießend schmachten,
Nie satt betrachten
Leben im Traum und doppelt Leben.


Los más carirredondos girasoles
imitará siguiéndoos mi albedrío,
y en vuestra ausencia, en el puchero mío
será un torrezno el Alba entre las coles.


Zas přišly dlouhé večery, však z proudu mlh a stínů
jen lampy hlídek výzvědných znamením blýskají.
Na ticho četby zapomeň, na hudbu rovnou vínu,
na křehkou něhu dívčích těl, na sliby jejich klínů,
na útočivé pohledy, jež ohněm tryskají.


Tudnék bár írni szenvedélylyel,
Tudnék szivet szakítani;
E szent szerelmet, tiszta vágyat
Dehogy birnám kimondani.


久脱朝衣学道装
溪云野鹤作身章
何时九转丹砂熟
却插金貂侍紫皇


Er, aller Himmel König,
Hat dich zur Braut erwählt;
Ihm bist du nicht zu wenig,
Er hat sich dir vermählt.


Jí k službě byla řada kněží,
dar denně dán jí na počest, –
čtyřicet ovcí před ní leží
a k tomu džbánů vína šest.


Doch à propos ich werde pathetisch!
Und graue Haare und Gelbschnabelphrasen
Sind immer komisch!
Verflucht!
Ich glaube, dein Monolog,
Den du dir erst
– Dort am Thürgerüst! –
»Nicht bleich und neidvoll«
Vordeklamirtest,
Ist Schuld an dem Unsinn, den ich geschwatzt!
Doch setzen wir uns!
Nicht wahr, du erlaubst doch?«
Sprach's und liess sich, ironisch lächelnd,
Mir gegenüber in den alten,
Grossgeblümten Lehnstuhl fallen,
Der sich, der hohen Ehre bewusst,
Bedenklich nach vorn bog und Knickknack! sagte,
Legte phlegmatisch ein Bein übers andre,
Nieste, rief: Prosit!
Zupfte sich etwas am Kragen zurecht
Und fuhr dann in seiner Rede fort:


„Bijte,“ volal řečník, „bijte hromoklínem,
dokud oddychá, co není moslemínem!
Kolika kdo ďaurů tuto půdu zprostí,
tolik set mu Allah přiřkne blažeností;
rozkoší však nad vše medosladkých zkusí,
kdo jak lev se vrhne na prokleté Rusy!“
Nedomluvil; hejno v křik se dalo maně:
Budeme je bíti! Dej nám šat i zbraně!“
V moři hluku tone řeč zas dervišova,
po chvíli až ryčné slyšeti ta slova:
„Klet, kdo nosí šperky, marné zdoby těla!
Zahyň lakotného duše zatvrzelá!
Morem nechať padne, kdo své zlato skrývá,
ana trouba války k oběti jej vzývá,
hlásajíc mu hromem: „Vydej krev i statek!“
Zase jeho slova zhltil vřavy zmatek,
z něhož slyší Orchan pokřik jenom zníti:
„Žití dáme v oběť, – dej však jíst a píti!“
Dál zas mluví derviš: „Zákonem jest dáti,
k svatým cílům však i záslužno jest bráti.
Vidím prázdné ruce věřících tu chudých,
jednoho však zřím tu, zlaťáků jenž rudých,
plný pytel mačká. Dej svým nahým bratřím,
ať jak bohatýry ve zbrani je spatřím
kráčet šikem strašným v třesoucí se dálky;
obdaruj a veď je v slávu svaté války!“
„Blázne!“ vzkřikl Orchan, vida beznadějně,
žeť jak zazděn v hustém, tlačícím se hejně.
„Měj pak rozum!“ volal s rozhořčeným zrakem,
jako skutý objav s mileným se vakem.
„S otrhanci těmi že se musím dělit,
bych jak vlk se mohl Rusům dáti střelit?
Bláhovče ty starý, radost je to drahá!
Chce-li říše vojně, ve svůj vak ať sahá,
ať dá této chátře ona zbraň i píci;
já chci svého měšce jiným tužbám stříci!
Hej, mně moudrost lepší vzešla u Zenidy!
Blázen, kdo si hledá trampot, ran a bídy!
V ráj se brodit krví, kol kde sviští kule?
Ještě ráj lze koupit zlatem v Istambule!
Na to mám svůj měšec! Běda, kdo naň sáhne!“


Gebt acht! welch himmlisches Gesichte!
Welch Götterkind erscheinet hier!
Sein sanftes Auge stralt von einem heitern Lichte;
Ein Oelzweig ist der Hände Zier.
Irene selbst verläßt den Himmel,
Sie kömmt zurück nach unsrer Unterwelt:
Bellona bebt und zagt, selbst Mars ist ganz entstellt;
Man hört ein freudig Lustgetümmel.
O mehr als güldne Zeit! o längst erwünschte Stunden!
Wie schön habt ihr euch eingefunden!


争如天上弄银河
不使鸣榔乱我歌
有酒只邀王母醉
托身明月挂婆娑


Wie war es möglich, diese schlaffen Züge
Einst schön zu finden – diesen schlaffen Leib?
Fürwahr, es weht mich an wie grelle Lüge,
Daß ich geglüht, fast weibisch, für dies Weib.


山中烟岚午未开
石桥东下水潆洄
幽人独占清溪住
卧听泉声木杪来


落日堤上行
独歌携手曲
却忆携手人
处处春华绿


Ché tu se' laida 'n semblanti e villana,
e croia 'n dir e 'n far tutta stagione,
e se' leggiadra ed altizzosa e strana.


Was helfen Freiheits-Heucheleyen?
Was nützen Franken-Äffereyen?
Was frommt's, wenn man der Armuth lacht?
Wer ehrt Geschwätz von Treu' und Glauben,
Wenn man ein nie erhörtes Rauben
Gesetzlos zum Gesetze macht?


Und sieh, eh' noch der Name verklang,
In die Front ein blutjunger Fähnrich sprang,
Seinen Degen senkt salutierend er:
»Richt't euch; präsentiert das Gewehr!
Hoch König Georg und segn' ihn Gott,
Aber Platz, Füsiliers, für Sir Walter Scott!«


يا أَيُّها المَولى الَّذي فَضله
قَد عزّ عَن حَوزة أَندادِهِ
هَنأت من جلّ هَنا قَلبه
كِتابك السامي بِإسعادهِ
إِن كانَ ذاكَ الطفل فيهِ المُنى
فَأَنتَ لي ذُخر بِإرشادهِ
قَد كانَ فيما قُلت تَشريفه
فَالعَبد يَعتَزّ بِأَسيادهِ


I n A llem VV ilig/ VV ie G ott VV ill/ VV as G ott
VV ill/ VV ann G ott VV ill/ VV ill A uch I ch.


Tak ten král řek’, kdo zmůže,
by nebyly tak smutny,
že dá mu fůru zlata
a ještě čtyři putny.


牡丹十月发春丛
半倚微阳半怯风
浑似若耶溪上女
娇愁初入馆娃宫


Oh! may the guidance of thy grace attend
The use of all thy bounty shall bestow;
Lest folly should mistake its sacred end,
Or vice convert it into means of woe.


يا عارضاً بات مثل العرق بارقهُ
وتارة كخفوق القلب خافقهُ
وكلما افترّ ثغر البرق مبتسماً
بكى السحاب به انقضت صواعقه
وكلما ناوَحَت فيه الجنوب صَباً
همي من المزن بالريحان وادقه
متى خبا البرق شبته الصبا فغدت
تنقض كالجمر منثوراً عقائقه
وَإِن ونى الرعد تحدوه الجنوب فلم
تنفك ترزم أَرزاماً أَيانقه
فأَوبل الوبل حيث الطل يقدمه
والودق طَفَّ وطاف الأُكم غادقه
فحط من ذروة الأَوتاد أَعصمها
حتى تباريه في الدهنا نقانقه
فطبّق الأَرض تطبيقاً فلا وَعَسا
إِلا وَجاعله غورا وغارقه
كأَنما الأفق يَمٌّ ظل مضطرباً
حيث الشمال بكفَّيها تصافقه
كأَنما الأَرض يحليها السما دررا
والروض وشيا قشيبات شبارقه
كأَنما الروض مذ لاحت كواكبه
تلامع اللوح مذ شاعت مشارقه
وفاح نشر الخزامى والعرار به
ونمّ ساريه وانشقت شقائقه
من دونه المسك مفتوتاً تذيع به
ريح القبول فعم الأَرض عابقه
أَبا المعالي أَما العتبى لها أَمد
إِلى رضاك عسى أَني أَسابقه
قد عيل صبري وسلواني قد انقطعت
فما لمروان توبات توافقه
إِن كُنت قد صرت مرواناً لديك فقد
لطول غيظك من أَصل علائقه
أَو كانَ أَمرك غيظاً ثم ينسخه
أَمر فما أَنا أَمر الغيظ طائقه
فأَثبت لنا أَمرك الثاني نسير به
فأَنتَ منزله فينا وناسقه
فَاللَه أَعطاك أَخلاقاً مطهرة
زكت ووصّاك شيا ما تفارقه
تعفو وترضى وهذا الغيظ تكظمه
أَولى وَأَجدر مذ بانَت حقائقه
فما اعتذارك من هذا وأَنت به
وقارف الذنب عن توب توافقه
قَد قدَّ غيظك أَضلاعي فقلقلني
ومنه رأسي فقد شابت مفارقه
وأَنتَ كَالليل لو أنأيت تدركني
ومقودي أَنتَ بالاحسان واثقه
كن كالنبيّ لكعب حين أعذره
غداة وافى إِليه وهو سالقه
فقال حرمته عندي كحرمتكم
لا تقتلوه فإِني الآن عاتقه
عليك سنته إِذ أَنتَ وارثه
خليفة ولعمري أَنت لاحقه
فأَي أَرض إِذا لم ترض تحملني
وأَي لوح أَضلتني طبائقه


Vyhublé děti na prahu dveří
velkýma očima cizince měří.


Und sollst du nicht genesen, bis daß dein Auge bricht,
Bleib' ihm das Licht, das leuchtend von geist'gen Sonnen spricht,
Der Faden deiner Hülle, der seidne, leis zerreißt,
Und du hast nicht zu sterben, weil du schon jetzt ein Geist.


«¡Virgen Señora del Rosario, dijo,
venced nuestro enemigo!» y al instante
se oyó por los cristianos la victoria


Io ho sentito e visto la gran fama
del vostro ingegno e dell'alto intelletto,
unde penso chiarire el mie concetto
d'alcune cose fa la mente grama.


Нет, я тому не верю, что шепчет мне Колен,
Как радостен для сердца любовный милый плеПеред Клименой отчего же
Климен в слезах,
И вечно всё одно и то же,
То ох, то ах!
О нет, я не поверю, как ни шепчи Колен,
Что сладостен для сердца любовный нежный плеТогда зачем же все моленья
У милых ног,
И сколько горести, томленья,
Тоски, тревог?
О нет, о нет, не верю, как ни шепчи Колен,
Что для сердец отраден любовный хмельный плен!


S nocí na skráni a bleskem v oku,
hrdá postava, při jejímž kroku
muži chvějí se a výská srdce děv,
v míru rozkošník a v bitvě lev,
vášeň plápolavá v každé žíle,
v každém rysu odvaha i vzdor, –
pyšný cedr v jarobujné síle,
krásy mužné dokonalý vzor.
Svaly vypouklé a tahy směrné,
zbrunatnělá obličeje pleť,
kol do kola vousů mraky černé,
černá se lbi rozlévá se změť
po svalnatých ramenou a týle,
na řad šupin v ňádrech bleskutný –
tmavá protiva tvé krásy bílé,
něžnosti tvé opak mohutný!
Až se před tebou, o tichá snilko,
prvně pokoří ta šíje lví,
jako list to drobné, sněžné tílko
vichrem rozkoše se pozachví.
Mdloba přesladká a mocné plání –
netušíš, co muže objímání! –
Však co to? Co na bleskotu stěny
zrak tvůj vidí divně zanícený
jako v blouznění, jak v pustém sně?
A tvůj spánek hoří zimničně...


Azon az ablakon nemcsak a napsugár ég,
egy szép leány szeme süt reggelente ki; -
a sok virág közt ezt lesem-várom már rég
és míg meg nem jelen, csokrot kötök neki.


Et vous, les mains de sang tachées,
Gais, meurtrissant chaque victime,
Devant leurs mères attachées,
Vous avez froidement… O crime !


Toul ! nous te verrons resplendir
Au pied de tes montagnes vertes ;
Et toi qui sus encor grandir
Sur tes places de sang couvertes,


Hora prov'io che l'è ben vero el detto
del gran morale, là dove monstrava
ch'al studioso huom non besognava
quel ocio et quel silentio che fi cretto.


满盘冰玉岂虚投
落笔琼琚未易酬
欲写霜柑三百颗
更寻火枣八千秋


Als der Heiland ausgelitten,
Legten sie den Leib in's Grab
Und die blut'gen Nägel fielen
In das junge Gras herab.


Suchodvorští zemané
pravili kdys ke mně:
„Máme hojnost vzácných vín,
skrytých v sklepů temně;
přijdi večer, dudy sprav,
veselí se chystá,
dudami nás při něm bav,
ale dozajista!“


"Give to the pink a fresher die,
" New sweetness to the rose;
"Let jessamine with lilies vie,
" And rival charms oppose.


Však v dobách, v kterých hasla její naděj’,
si myslila, proč nezemřela raděj',
tam u moře, v tom jaru, jasu, kvítí,
proč chtěla žít, proč chtěla jenom žíti?!


Slzy moje! věno z lásky zbylé,
ona nechce vás – však jenom dál,
snad mi bledé líce ovlažíte,
snad mi popálíte – srdce žal!


O wann – wann kommt die Stunde,
Da Dich mein Auge sieht,
Da vom erblaßten Munde
Der letzte Hauch entflieht? –


Doch wird ein Morgen glänzen
In Freud- und Siegeskränzen:
Dann wird es endlich klar,
Wer für die Freiheit war.
Hurrah, hurrah, hurrah!


Nun, mein Herze, sei geschieden
und gieb jener gute Nacht.
Eine stellet dich zufrieden,
die dich einig frölich macht
Anemone, die dir scheint,
die ists, die dich ewig meint.


Mne jest to daleké! Česť zaječí
tak pošramotit důstojnému muži,
toť ještě hůř než vyprášit mu kůži!
Česť, kůže, – obé budiž v bezpečí.
A kdyby znectít bylo vyhrát, věř,
pak vyhrála by vždycky nectná zvěř.
Kdo sám cti žádné nemá, pravím já ti,
ten nejlíp na druhém ji bude rváti
a vždycky nad ním platit za vítěze, –
nechť třeba nectně do zelí mu leze...


Sobě stačím – hrdé slovo!
Od jakživa byl jsem sám,
proč by rámě cherubovo
mělo vznést mne ku hvězdám?


Taková osoba protivná
jak na ruce, na nohy provaz,
jak na oči klapka, vosk do uší
a na jazyk těžký ovaz.


Za ruměnec její tváře
dal jí hedbáví a zlato...
Staré bajky! milý pane,
líp juž nemysleti na to.““


五年无路扫梧楸
梦里关山只泪流
谁送寒灯到先垄
异乡明月故乡愁


Před titanem se koří Liliput,
Brondignac popírá a nedůvěří.
Sycophant mní: Stkán, předurčen, odměřen z věčna,
jest svobodným být málo. V crescendo jsi sladil
jen hlas a Musa akcent v tón svůj přiložila.
Fioritury, allury, capriolly.
Urputně nesuď však mé adorování.
Ne dítě žvatlající o sensaci,
určené nejmenším, pastýřům stád
a sítí znalcům tůní, sudičkám,
jež zájem o zrození vzruší, o dítěti
bez konce hovoření širé, ústní zvěst
nesoucí dál vždy tradici jak apoštol.
Jsem velmoc prosodická. Vždy jí volno
je zvony zvolat, velký jich v kyv hlas
a v hymnus struny vzkřísit, zvábit, zvát.
Vždy léna, frízu netísněný myst,
v odhad i zvůli. Nálada má jest
bez podmínky a bezprostřední v čest.
Území meditace gorgóna.
A nemá lesku, šperku modernita
víc, když cit do pouště barbarské vypudí
a okleštěně o ves paměť v hřbet
studené sol decembru mříti nechá.
Glób zbyl, však v věčno, vesmír chybí duše!
Života roucha látku měříte,
však jako u jeslí, co věrný jásá,
a otci exaltičtí, rouhač, popírač
kozonoh v blud jak v stud ztad plaše kluše.
Tobiáš, dluh co chvátá platit starý,
chimerský slepec neví, věk jest dlužníkem.
A touha burná po vzývání bila
kdy v pulsu, v šíro ryčně volajíc,
své: „Vyhnanci do výspy žití, slyšte,“
já v zoru měl to neskonalé dnes!
To sociální i to humanní!
Pel na broskvi, pel vesel motýla.
Sněhové tříště nad vše křehký běl.
Je šetři, uchovej, buď dítě duší,
kde všednost oddálena v vhodný cíl.
Obnovy dobra času píď se šiř,
zbuď s námi posvátná jak kultura.
Dnes mecén nejvyšší v souhrnu skýtá
vše a v kout, v cíp k sobě v úžas hovoří
krumpáč i páka. Co jest, citu lampa,
sám sebe rozžat, přijít na forum
ve kápi sufragena, v komži rudé.
S confessí tíhnout, důvěřivou tak.
V mystiky charé triomphální skor
se plnost Danta zvrátit, vést ve Pána slávu
oslici duchovní v arénu dnů?
O dvanáct světel v trojhran opřený
ten obdivovat lustr mystický,
zářivý dob a sieclů a za jásání
vše míti života a téhož plesání.
Je teplem vznětu oddanosti nabotnalá
myšlénka každá, však přiznej, zříš,
se opět alb špic s níží srovnává,
ježto trop vzhořel v jednotící příz.
Střed zlatý, v němž se vlídně, lehce dýchá.
Aurea mediocritas! Území vlahé,
ústředí prvek, buňka v zárod ryzí.
Na niti snění nervu balast. Cíl
je dalek?! V foru vzhrál jsem na roh
sváteční. Půlnoc doby vyjasňuji,
reflexem záření velikých světel časů.
Snad bezděk oslavovatelů a devotistů
nesměrných epigon, v doklad, Homér módy,
a v žhavost současnosti v zmatek péčí
snah shonu v chaos, sféry dobytčetem
není. Zde jeslí býkem buď, kde světlo hude,
se obdivujíc ve Narcissa zvůli.
Je světlo radost, ples. A světlo vzešlo,
v cíp ves ten nymbu paprsk bije, spěje,
a každý svit jest sen a myšlenka
krásná, nesmrtných, prvotních jak v svědectví
devotistů a adorantů. V jich svědectví
jsem říze vzšel s ctným, leč zda s mizivým
snažením, v pulsaci sladké, slavné též.
Ne tanec Víta, ne bonzů křepčení,
ne choroduchost pochyb, nejistot,
však s spíží ryzí zdraví úvahy
a svaté noci čisté nadšení.
Návratu k látce charý splniv slib,
motivu adorace co vnov navykám
zřít směle v sfingy modernity oči,
jsem v vánoční klest upřed ghirlandu
z snů prosodických. Pozdrav přináším
těm, kdož mi dobře činí. Pomněte,
v dedukci není člověk povolán
k nemohoucnosti! Jihnu v apostroph
finální, úhlavní za vánoční trop
užší a vymezený, rejstřík hlučný víc
přibíraje. Ku tastám flosculí a snění
na emphatickém zdvihu tonu, pathu
své volám rušné, burácivé, ctné
ve opojení vzruchem citové,
jda s králi ku kolébce náprav prahu,
obratu v líp a snáz, své v lamentoso nyvé
zbožného stesku v přechod v ritardando,
v vzdech nitro sklidňující, usínavé,
pravdivé, vroucí a oddaně tklivé,
své serafické: Soli Deo gloria!


ولدٌ الى الخضراء مث
لك يا شقيق الأخضر
يكفي البلاد سعادة
فافخر بها ولتفخر


وَفَدَ الرَّبيعُ فَقُم لِحَثِّ الكاسِ
وَذَرِ المقام بِأَربُعٍ أَدراسِ
وَاِنهَض إِلى الوادي السَعيد وَمائِهِ ال
عذب الفُراة وَظَلَّ ذاكَ الآس
هَذي الجِنان تَنفست في أَوجُه ال
خُضر الرِياض بِأَطيَب الأَنفاس
وَمَشى النَسيم مُصحِحاً ما اِعتَلَّ مِن
أَدواحِها فَهُوَ العَليل الآسي
وَالقَطر مُنتَثر عَلى جَنباتِها
كَاللؤلؤ المُتَناسق الأَجناس
وَالعَندَليب مُصفق يَشدو عَلى
تِلكَ الهِضاب وَغُصنِها المَياس
وَكَأَنَّما الأَزهار قَد صيغت لَهُ
قَفَصاً مِن الياقوت وَالأَلماس
مُتَطَوِقاً بِسَحيق مسك جيدُهُ
مُتَلَفِحاً في عَنبَريّ لباس
يَملي عَلى عَذب الغُصون الوكةً
مِن مُغرَم لِلعَهد لَيسَ بِناسي
يَقضي الدجا مُتَوحِشاً مُتَأسِفاً
مِن بَعد ذاكَ القُرب وَالإِيناس
وَيَظَل مِن فَرط الغِواية في الهَوى
مُتَقَسِماً بَينَ الرَجا وَالياس
فَقَد الخَليط فَأَصبَحَت آراؤُهُ
نَهباً بِأَيدي الوَهم وَالوَسواس
لا زالَ يَندب في الزَمان وَيَشتَكي
مِن جورِهِ اللأوي بِغَير قِياس
حَتّى أَراهُ اللَهُ أَحمَد ماجد
مُحيي المَمالك قامع الأَرجاس
كافي الكفاة المُنعم الزخار في
يَوم الفَخار المُستَجار الكاسي
لا حلم أَحنَف عِندَ مادِحِهِ يَرى
شَيئاً يَعد وَلا ذَكاء إِياس
قاض نَود لَو أَنَّها فَرشت لَهُ
عِندَ القُدوم كَواكب الأَغلاس
بِيديهِ حَلُّ المُشكِلات وَكَشفِها
وَذُؤابَة الجَلى وَدَفع الباس
وَلَهُ سِهام عَدالة إِن فَوّقت
تَرَكت مُتون الجور كَالأَقواس
لَما سَهِرَت عَلى مَدائِحِهِ الَّتي
جَعَلَت عدايَ مِن الرَدى حُراسي
ودٌ الهلال لَو اِستَقام وَأَنَّهُ
أَمسى لَدَيهِ مَكانة النِبراس


Hle, tu naše chatka stará,
jak se tiskne pod topoly!
Jak v tvou náruč hlava moje,
když mne mladé srdce bolí.


何人骑鹤上瀛洲
清影明波正九秋
吹罢玉笙端不见
满空桂子有谁收


Und gefangen rief ich den Berg dort an,
Der sich über Wolken hochheben kann,


Wart! deine Frau soll dich betrügen,
Ein andrer soll in ihren Armen liegen,
Und Hörner dir hervor zum Kopfe blühn!
Entsetzlich! mich im Bad zu überraschen
(Die Schande kann kein Ätherbad verwaschen)
Und mir nichts, dir nichts – fortzufliehn.


Tu changes en charbons le riche lampas qu'a
Et, grâce à toi, le front de madame Pasca


Víc z „Bratrů“ každý nežli tys,
a Jan byl vůdcem Bratří;
víc tebou pohrdám, než kdys.
Má duše reku patří.


Sie entweicht mit holden Schaam-Geberden;
Da umschließt er sie, und Glut und Sehnen
Lös't bei Beiden sich in linden Thränen,
Die der Mensch nur einmal weint auf Erden.


Trallyrum larum höre mich!
Trallyrum larum leier!
Trallyrum larum das bin ich,
Schön Liebchen, dein Getreuer!
Schleuß auf den hellen Sonnenschein,
In deinen zwei Guckäugelein!


Doch der Mond, der die Welt sich gern unwirklich macht,
Verklärt alle Wolken zum festlichen Zelt,
Wo manch Liebesgedanke hell Einzug hält.


Zajisté, ale ztrnutí mnou vládlo,
jak vámi, drahá, ve snu vašem druhém.
Tak spjat jím jako ocelovým kruhem
já hnout se nemoh. A ty oči tmavé,
ty šedé, modré, tiché ty, ty dravé,
zří ke mně – marně. V posled povyskočí
z vln hlavička, má blankytové oči,
cestičku v středu kaštanových vlasů,
v těch očích plno odaného jasu.


While Brunswick Europe's rights maintains,
And fights her cause on Flandria's plains,
Proud Gallia, treacherously brave,
Calls coward Treason from her cave,
Tho' Agincourt and Blenheim tell,
How all her valour sunk, and boasting heroes fell.


Zur Aufklärung der Deutschen hast du mit Lessing und Moses
Mitgewirkt? Ja, du hast ihnen die Lichter geschneuzt.


雕鞍欲上又重留
约我归期九日秋
别酒不沾襟上泪
双娥无处着离愁


Ale ďas mu z ruky vyklouz’ mžikem.
Marna byla honba za diblíkem:
jako rtuť sem tam se hbitě kmital,
jako úhoř vysmekal se z hrsti,
a když klub ho týden marně chytal,
výtěžkem byl štipec kozlí srsti.
Odtud v klubu zloboh bez ostychu
pouštěl uzdu satanskému pychu,
poslance kde moha škádlil, zlobil,
žhavou síru v debatu jim drobil,
při salonní politice dvorné
tropil za ně kousky nemotorné,
hatil nitky zákulisních akcí,
taje klubu nosil do redakcí,
lístky poznámek jim z kapes kradl,
verše s cukrovin tam za ně kladl,
leckomu i potměšilou směnou
za řeč doma pilně sestavenou
podstrkoval hluché třesky plesky,
za šlechtice hlasoval vždy česky –
zkrátka, s děsnou lstí a troufalostí
zkoušel ďábelské své vlohy všecky,
aby den co den až k zoufalosti
ztrpčoval jim život poslanecký.


Wahrheit du, und du o Geschichte, wenn ihr vereint seyd:
Schreibet Flammen der Griffel, mit welchem ihr zeugt von erhöhten
Buben; und die Stimme, mit der ihr das Zeugniss aussprecht,
Spricht, ihr rächenden! Donner aus.


la casta dea delle silvestre piante,
invida alle bellezze oneste e nove;
Pallade, che nel mondo si ritrove
donna mortal più casta e più prestante,


Nun taucht mein Geist ins Bad
Und stärkt sich im Gebet,
Ein Engel Gottes geht
Stillsegnend durch die Stadt.


Миньона, Мирра, Ингрид и Балькис —
Слиянных воедино их четыре,
Извечным украшеньем в этом мире
Проведших жизнь, и вот воспеть на лире,
Прославить их — начертан мой девиОт каждой взяв, что в каждой характерно,
По качествам оценивая верно,
Миньону, Мирру, Ингрид и Балькис
Я превращаю в пяту Ильферна —
Вот имя ей: так хочет мой каприИ в этот год, когда, как бич, навис
Над миром гром неотвратимой кары,
Да отразит кровавые удары
Ильферна, в ком свои сокрыли чары
Миньона, Мирра, Ингрид и Бальки


Ha! schon hör ich Schlachten brausen;
Fliehend geben sie die Sporen,
Da den Feinden mein Vermächtnis
Schrecken trommelt in die Ohren.«


polícias


Hombre funesto de claves nocturnas y cuerpo desnudo junto al río profundo de brillantes escupidas. Hombre de ojos anti-miopes
exploradores de infinidad. Hombre de rostro en sombra y cuerpo genio abstracto. Hombre sin miedo de pluma en mano ni de ojos en ser ni sonrisa suprema.
Hombre dios llegaste solo de infinitudes asombrofantasmales ornado de lágrimas de superioridad vergonzante. Hombre destructor de tabúes y cielos estrellados.
Hombre de frágiles vestidos que caen dejando hermanos desnudos. Hombre sin alimento para otorgar a los que buscan. Hombre de altos mares de surcos
desolados. Hombre-barco blanco. Hombre que arrancaste el vómito para sepultar el mito. Hombre de tiempo y espacio que arrancan cuerdas locuras. Hombre superhombre,
frialdad y tibieza en conjunción. Hombre.


贞条障曲砌
翠叶贯寒霜
拂牖分龙影
临池待凤翔


Und manchmal lenkt das Schiff zu Stellen,
die einsam, sonder Dorf und Stadt,
auf etwas warten an den Wellen, –
auf den, der keine Heimat hat ...
Für solche stehn dort kleine Wagen
(ein jeder mit drei Pferden vor),
die atemlos nach Abend jagen
auf einem Weg, der sich verlor.


Queste parole: una & un altra volta
tornar Orlando fan per ogni stanza
con passione: & con fatica molta
ma temperata pur d alta speranza
talhor si ferma: & chetamente ascolta
la voce che di Angelica ha sembianza
& segli e da una parte: suona altronde
che chieggia aiuto & non sa trovar donde


Das Messer nimmt die Königin,
Blut scheint ihr in den Augen drin.


Tak zřel jsem tě a slyšel, pěvče milý,
vzruch divné touhy moje srdce jal,
a z představ šera hvězdami v tu chvíli
luh ňader mých se náhle obsypal;
má hlava zvedala se, ústa chvěla,
a duše v touze odletěti chtěla,
kde v úsměv zkvétá žal.


Rettene ottan Cupido, s onnan
mindjárt elfutamék,
Futtában íja, nyila, puzdrája
őróla leesék,
Kiért féltébe csak meg sem tére,
minden ott hagyaték.


Mein haus zu wohnen: in allen millionen Eonen seyd ihr noch neu.


Dann sah er scharf mir ins Gesicht:
»Du, höre Sohn, verrat mich nicht!
Daß sie mich nicht noch einmal stören,
Mit Opferdünsten, Bittechören
In ihrer neuen Qual und Not:
Ich bin unauferstehlich tot !«


„V zemi kacířství! Můj Bože,
Jaké tu je kacířství?“


Kein Stundenschlag ertönt, kein Tropfen Zeit entfluthet,
Daß nicht ein edles Herz um edle Herzen blutet;
Kein Abendstern erscheint, kein Morgenroth erglänzt,
Daß fromme Liebe nicht ein frühes Grab umkränzt:
Wo Himmelsglaube wohnt, schwingt über Gruft und Zeit
Und Trennung, im Gefühl der Unvergänglichkeit,
Sich zu verwandter Engel Chor
Des Ueberwinders Geist empor!


Varus, du kaiserlicher Feldmarschall,
Ziehst jetzt direct zum Teutoburger Walde
Und schlägst die Barribaren all -


Cussì par guasta perché vien ferita
la terra da colui che la lavora,
insin che non si vede esser fiorita.


桃花漠漠信全乖
中夜波涛急似淮
髣髴呼名才两字
伴人幽独到天涯


أَجَبتُ وَقَد نادى الغَرامُ فَأَسمَعا
عَشِيَّةَ غَنّاني الحَمامُ فَرَجَّعا
فَقُلتُ وَلي دَمعٌ تَرَقرَقَ فَاِنهَمى
يَسيلُ وَصَبرٌ قَد وَهى فَتَضَعضَعا
أَلا هَل إِلى أَرضِ الجَزيرَةِ أَوبَةٌ
فَأَسكُنَ أَنفاساً وَأَهدَأَ مَضجَعا
وَأَغدو بِواديها وَقَد نَضَحَ النَدى
مَعاطِفَ هاتيكَ الرُبى ثُمَّ أَقشَعا
أُغازِلُ فيها لِلغَزالَةِ سُنَّةً
تُحَطُّ الصَبا عَنها مِنَ الغَيمِ بُرقُعا
وَقَد فَضَّ عِقدَ القَطرِ في كُلِّ تَلعَةٍ
نَسيمٌ تَمَشّى بَينَها فَتَضَوَّعا
وَباتَ سَقيطُ الطَلِّ يَضرِبُ سَرحَةً
تَرِفُّ بِواديها وَيَنضَحُ أَجرَعا
وَأَينَ فِنا دارٍ إِلَيَّ حَبيبَةٍ
وَحَسبُكَ مُصطافاً هُناكَ وَمَربَعا
لَقَد تَرَكَتني بَينَ جَفنٍ جَفا الكَرى
وَجَنبٍ تَقَلّى لايُلائِمُ مَضجَعا
أُقَلِّبُ طَرفي في السَماءِ لَعَلَّني
أَشيمُ سَنا بَرقٍ هُناكَ تَطَلَّعا


Ne, příroda ta víc již nepoví,
vždy němá byla ku bolesti všech
a růžný den i západ modravý,
vše tříšť je světelných a hlasných ech,
v nichž nalezneš,
co z vlastní duše svěřiti jim chceš.


须知元化仗丹青
移得沧江在画屏
看取乾坤一般色
可怜长短谩相形


O, wie oft, an deine Brust gesunken,
Und vom Kelch der Liebe wonnetrunken,
Sehnt' ich mich, erst ewig dein zu seyn!
Heute, heute hab' ich dich erwunden!
Und vollendet sind der Prüfung Stunden,
Und mein Wallder ist nun ewig mein!


Pero en vano copiar quiso en la roca
del artista la mano delicada
la sublime expresión que a amor provoca,


Alle ließen sie mich allein,
Nur nicht die Quelle silberrein,
Sie erfüllet treulich dein Wort,
Murmelt und rauschet immerfort,
Wacht bei mir in dem grünen Wald –
Warte nur, Mütterlein kommt jetzt bald!


Come di capitani bisogna hora
Che'l Re di Francia al campo suo proveggia
Cosi Marsilio & Agramante allhora
Per dar buon reggimento alla sua greggia
Da i lochi dove il verno fe dimora
Vuol ch'in campagna all'ordine si veggia
Perche vedendo ove bisogno sia,
Guida e governo ad ogni schiera dia.


Io dico, se tre volte se n'immolla,
un mese invulnerabile si trova.
Oprar conviensi ogni mese l'ampolla;
che sua virtù più termine non giova.
Io so far l'acqua, et oggi ancor farolla,
et oggi ancor voi ne vedrete prova:
e vi può, s'io non fallo, esser più grata,
che d'aver tutta Europa oggi acquistata.


Um Nied'res sieht man oft ein Herz sich drehen;


„Ó, hvozdy, hradby Vaší
kde luzná ozvěna?“
„Ji zvonice hlas plaší
i mlčí zděšena.“
„Osení s pílí seté,
proč nechceš vzrůsti v klas?“
„Mne k zemi v strachu hněte
děsivý zvonu hlas.“
„Květy, jste blízky skonu!
Ó, proč jste povadly?“
„Zlé vlny Tvého zvonu
na luhy upadly...“
„Kde v proudu slunce lačném
jsou vlny zlacené?“


Tančil bych, kdybych uměl.
Tomu však jsem nikdy nerozuměl,
že bych takhle začít moh’
někoho snad míti rád.
Býval já vždy příliš tichý
hochům kamarád.


初政寰区望太平
黎民乐业喜更生
裴公用舍无轻重
天下从兹有重轻


Kam uléhá ta kalná mlha, kam?
Klid na tváři matky země leží,
led sahá jí k srdce hlubinám,
mráz lehá jí k hlavy šedinám,
klid kostlivce mrazí ji na kámen –
a měkce a volně sněží.


De los nudos, con esto, más süaves,
los dulces dos amantes desatados,
por duras guijas, por espinas graves
solicitan el mar con pies alados:
tal redimiendo de importunas aves
incauto meseguero sus sembrados,
de liebres dirimió copia, así, amiga
que vario sexo unió y un surco abriga.


Když přišli blíže ku městu,
vstříc vyšlo dítě na cestu:


Kráčel jsem divně zamyšlen,
vše se mi kouzlem být zdálo –
vzdech’ jsem si; za mnou z chatrče
hrdličí srdce se smálo.


Sie schleppen's mühsam heim, gleich selt'nem Funde,
Die Eltern sehn es, – doch sie kennen's nicht,
Sie rufen rings die Nachbarn in der Runde,
Die Nachbarn sehn es, – doch sie kennen's nicht.


A za městem, tam v tiché krajině
na nevysokém vršku popravním
– když sedmý večer nastal ode dne,
kdy pohřben byl král tyran zabitý –
dav lidu ze všech končin scházel se.


كانوا في غرفة الخوف
والكونُ في سديمه
بلا خَلْقٍ ولا ذَريعةٍ ولا مأوى
يَذْرعُونَ المكانَ الضيّق والقلب الواجِفْ
نَحضنُهم بالريش والأجنحة
ونجهشُ معهم في بكاءٍ محموم
كَمَنْ يقصُرُ عن الأجوبة
يتهجى اللغةَ في غرفة الخوف
ذاهباً الى الدر*


Daß mir, was ich gewußt, je half, kann ich nicht sagen,
Nur das, was ich gekonnt, hat rettend mich getragen.


Gib her die Larv', ich will mich jetzt maskieren
In einen Lumpenkerl, damit Halunken,
Die prächtig in Charaktermasken prunken,
Nicht wähnen, ich sei einer von den Ihren.


忍向父母墓
前头裸袒耕
农时每束带
犹自泣原平


S kezdi azon: „Nemes római! szabad vagy,
Míg Nápolyban leszek, védelmem alatt vagy:
Hadamat, ha tetszik, útjába’ kövessed,
Vagy menedék-várba magadat vitessed.”
Köszöné Miklós a kegyes ajánlatot,
Ábrándos nagy szeme könnyre is fakadott;
Nem tudá a sorsot, mely idővel rá vár:
Hogy kiadja Károly cseh király és császár.


da tese concebida ao prefácio por escrever
teço toc toc enquanto toco levemente o provir
d'outra gestão


Und ihr, o ihr Stadtmusikanten,
Geht, fiedelt allen sonst Bekannten!
Wo sie nun tanzt den Hochzeitsreih'n,
Bedarf's nicht eurer Fiedelei'n.


Auf, Seelgeistleib! Gott rif Ragotzi erst,
Den Carl Gustav, den Frantzen Ludewig,
Den Fridrichssohn, und grosse Printzen mehr!
Doch Drabitz ward, der heutge Samuel,
Weit mehr als vor, von disem Saul verschmäht!
Gott wirfft si weg und machet si zum fluch!
Er salbet mich an ihrer aller stell
Zum grösten Reich mit tausendfacher gnad!
Er stösset si mit ihren stämmen weg,
Und pfroffet mich in Jesu Fürstenbaum!


Čemu po kostele tmavém jas se rozléval,
na vzpomínce mrtvých když jsi dlouho prodléval?“