Lejano lagarto luminoso que extiendes
tu vientre de arena en el mar.
Reptil trashumante de estático vuelo
que sueño en secreto en mi ausencia espectral.
¡Silueta incrustada de sombras!
Enorme cetáceo de incandescentes escamas
que surcan tu cuerpo anormal
y extienden tu cola tierra adentro,
¡en desorden!, como un gigantesco desove
de cien mil noctilucas tratando de escapar.
¡Isla anquilosada al continente!
Brazo acorazado que contienes exhausto
el continuo embate de intenciones cercenantes.
¡Serpiente hibernante
del origen anegado en el silencio!
Vasto ictiosauro que anidas la rémora
innumerable y pescadora,
rémora primitiva que sustenta
el asténico aliento en que agonizas,
¡especie extinta!, extinta y perdida
en la carcomida penumbra de lo incierto.
¡Cáscara de sílice y de luna
que inmisericorde sacude el viento!
Ola que acompasa el tiempo inmemorial,
la brisa se herrumbra en tu cuerpo,
y entre tus aguas corruptas
sucumbes cual nave encallada,
sin rumbo y sin puerto, en espera de la ola fatal.


ما بَالُ بِرِّي بِتَعْليمِ الفُنُونِ غَدَا
عَيْنَ العُقُوقِ لَدَيْكُمْ يا ذَوِي الطَّلَبِ
هَلْ ذا لِنُقْصان حَظِّي أَمْ لِطَرْحِكُمْ
تِلْكَ الْحُقُوقَ بلا جُرْمٍ ولا سَبَبِ
أَمْ أَوْجَبَ الثلْبُ تَرْكِي للمنَاصِبِ في
حُبِّ العُلُومِ ونَيْلِي عَالِيَ الرُّتَبِ
أَمْ ابْتَعادِي لِما قَدْ زَافَ مِنْ كَلم
خَالَطْتُمُ حُبَّهُ باللّحْمِ والعَصَبِ
لا عَيْبَ لِي غَيْرَ أَنّي في دِيارِكُمُ
شَمْسٌ ولَمْ تَعْرِفوا فِيها سِوَى الشُّهُبِ
وأَنْتُمُ كَخَفافِيشِ الظَّلامِ وَمَا
زَالَ الْخُفاشُ بِنُور الشَّمْسِ في تَعَبِ
مُوتُوا إذا شِئْتُمُ قَدْ طَارَ مِنْ كَلِمي
مِنْ نُصْرَةِ الْحَقِّ ما حَرَّرْتُ في الكُتُبِ
وأَرْتَجِي أَنْ يُرْجِّي دَعْوَتي نفرٌ
يَسْعُونَ للدِّين لا يَسْعُونَ للنَّشَبِ
لا يَعْدِلُونَ بِقَوْلِ اللهِ قَوْلَ فَتىً
ولا بِسُنَّةِ خَيْرِ الرُّسْلِ قَوْلَ غَبِي
لا يَنْثَنونَ عَنِ الهَدْيِ القَوِيمِ وَلا
يُصانِعُونَ لِتَرْغيب ولا رَهَبْ
أَبُثُّ ما بَيْنَهُمْ مِنْ مَذْهَبِي دُرَراً
حَجَبْتُها عَنْ ذَوي التَّقْلِيدِ والرِّيَبِ
يا فِرْقَةً ضَيَّعَتْ أَعْلامَها سَفَهاً
وصَيَّرَتْ رَأْسَ أَهْلِ العِلْمِ كالذَّنْبِ
ما قامَ رَبُّ عُلومٍ في دِيارِكُمُ
إلاّ وَجَرَّعْتُموهُ أَكْؤُسَ الكَرَبِ
خَلائِقٌ قَدْ سَقَاكُمْ سُوءَ مَشْرَبِها
أَسْلافُ سُوءٍ لكُمْ في سَالِفِ الحِقَبِ
مَنْ قَالَ قَالَ رَسُولُ اللهِ بَيْنَكُمُ
غَدا بذا عِنْدَكُمْ مِنْ جُمْلَةِ النَّصَبِ
فإنْ يَقُلْ أَشْياخُ الفُروعِ كَذا
قُلْتُمْ أَصابَ وفي التَّحْقيقِ لم يُصِب
جَعَلْتُمُ الْمَذْهَبَ الزَّيْدِيَّ بَيْنَكُمُ
عَلَى جَلالَتِهِ أُعْجُوبَةَ العَجَبِ
صَيَّرْتُمُ صَفْوَ عِلْمِ الآلِ في كَدَرٍ
حَتَّى غَدا بَيْنَكُمْ يَوْماً من اللَّعِبِ
عادَيْتُمُ السُّنَّةَ الغَرّا فكانَ بذا
دَعْوَي خُصُومِكُمُ مَوْصُولَةَ السَّبَبِ
كَمْ ظَنَّ ذُو حَمَقٍ في الضُّرِّ منْفَعَةً
وظَلَّ يَرْجُو نَجاةً مِنْ يَدِ العَطَبِ
سَوَّدْتُم جيلَ جَهْلٍ بالعُلُومِ وَذَا
رَأْيٌ يَجُرُّ بِذَيْلِ الوَيْلِ والحَرَبِ
والإجْتِهادُ غدا في كُتْبِ فِقْهِكُمُ
شَرْطَ الإمامِ فإِنْ تَعْدُوهُ لم يَجِبِ
وشَرْطَ حمّالِ أَعْباءِ القَضَاءِ مَعَ ال
إفْتا فَلَمْ تَعْرِفوا ما خُطَّ في الكُتُبِ
فَحَكِّموا بَيْنَنا الأَزْهارَ فَنَّكُم
تَلْقَوْا بِهِ إن فَهِمْتُوهُ جَلا الرِّيَبِ
أَلَمْ يَنِصَّ عَلَى شَرْطِ اجْتِهادِ فَتىً
سَمَا إلى الْمَنْصِبِ الأَعْلَى مِنَ الرُّتَبِ
وَراجِعوا آخَراً مِنْ كُتْبِهِ وكَذَا
بابُ القَضَا واسْتَرْيحُوا منْ أَذَى التَّعَبِ
وقَالَ مَنْ حازَ عِلْمَ الإجْتِهادِ وَلَمْ
يَحُلَّ عَنْهُ عُرا التَّقْليدِ لَمْ يُصِبِ
وإنَّني حُزْتُ أَضْعافَ الذي شَرَطوا
قَبْلَ الثَّلاثينَ منْ عُمْرِي بِلا كَذِبِ
أَلَمْ أُضَمِّخْ به أَرْجا الجَوَامِعِ بالتَّ
دْريسِ في كُلِّ فَنٍّ مَعْشَرَ الطَّلَبِ
أَلَمْ أُصَنِّفُ في عصْرِ الشَّبيبَة ما
يَغْدُو لَهُ مُحْكَمُ العِرْفانِ في طَرَبِ
لَوْ كانَ مَطْلِعَ شَمْسِي غَيْرَ أَرْضِكُمُ
ما حَالَ دُونَ سَناهَا عَارِضُ السُّحُبِ
وَلا غَدَتْ لِعَشاءِ النّاظِرينَ لَهَا
كَأَنّها طَلَعَتْ في مُظْلِمِ الحُجُبِ


Holé teď pravdě zřel do očí
jednou – a zanechal toho;
když přišel zas v lesní úbočí,
vodopád smál se: Hoj, hoho!


No sé dónde empieza el día ni sé dónde
acabas tú.
Viene la aurora, te reconozco entre el azul
que alegra callejones.
Eres la voz suave, la sonrisa tenue y delicada.
Eres la brisa, viajera serena y templada
que canta entre las hojas de los bosques.
Llega, presurosa, otra vez la tarde
y partes de cielo, tímida como el ave
que deja mosaicos estelares por las noches.
Eres la nube calmada que encierra la tormenta.
Eres la gota nunca somnolienta
que siempre parpadea relámpagos veloces.
El sol florece con sus ramas rojas,
ya sin el suspiro debajo de sus hojas
que alguna vez fue de ruiseñores.


Ma come la torrai che tu non ardi
Al far de gli occhi, e lei quelli volgendo
Che tutti i sguardi soi son foco e dardi?


Sie schnitten den Kopf von dem Rumpf ihm ab
Und warfen den Leib in ein schlechtes Grab,
Da schläft er nun bis an den Jüngsten Tag,
Wo Gott ihn zu Freuden erwecken mag.


Da hab ich gar die Rose aufgegessen,
Die sie mir in die starre Hand gegeben!
Daß ich noch einmal würde Rosen essen,
Hätt nimmer ich geglaubt in meinem Leben!


Aber der Isanami muß ein gar einfältiger Herr gewesen sein!


Mit Gott und meinem Engel sei's versucht
Und wird das Ganze auch nicht würdig sein,
Daß mich das liebe Himmelskind besucht,
Bitt' ich Sankt Joseph um sein Eselein.


K blaženější volán's Pánem částce.
Vezmi lyru, zahuď chválu Bohu,
Pak tě teprv knězem zváti mohu.


Da rief der erste: Vor allen Dingen
Sollst du selber ein Lied erst singen,
Denn du siehst vor dir zwei Poëten,
Wenn sie auch lieber pfeifen als flöten.
Wer über Dichter will ein Richter sein,
Der muß selber zuerst ein Dichter sein.
Drum sprich zuvor und bekenn' es frei,
Wie hältst du's mit der Poëterei?
Hast du sie schon an den Nagel gehängt,
Sei dir auch dein Kritiker-Amt geschenkt.
Und darauf der dritte sprach:


Im Schatten, der Liebe
Dich lockendes Glück;
Dir flüsternd: Es bliebe
Noch Vieles zurück.


Perché intendiati il fatto a passo a passo,
Fece una fata ad arte la fontana,
Che tanti cavallieri ha posti al basso,
Che nol potria contar la gente umana.
Quivi pregione è il forte re Gradasso,
Quale è segnor di tutta Sericana;
Di là da la India grande è il suo paese:
Tanto è potente, e pur non se diffese!


Die ihn erzogen, Mütter-Aeonen, ihn
Vom trägen Staube, Sonnen und Pol vorbei,
Durch Empyreums und des Abgrunds
Goldne verschlossene Thore führten:


حَيِّ الغَداةَ بِرامَةَ الأَطلالا
رَسماً تَحَمَّلَ أَهلُهُ فَأَحالا
إِنَّ السَوارِيَ وَالغَوادِيَ غادَرَت
لِلريحِ مُختَرَقاً بِهِ وَمَجالا
لَم أَرَ مِثلَكَ بَعدَ عَهدِكَ مَنزِلاً
فَسُقيتَ مِن سَبَلِ السِماكِ سِجالا
أَصبَحتَ بَعدَ جَميعِ أَهلِكَ دِمنَةً
قَفراً وَكُنتَ مَرَبَّةً مِحلالا
وَلَقَد عَجِبتُ مِنَ الدِيارِ وَأَهلِها
وَالدَهرِ كَيفَ يُبَدِّلُ الأَبدالا
وَرَأَيتَ راحِلَةَ الصِبا قَد أَقصَرَت
بَعدَ الوَجيفِ وَمَلَّتِ التِرحالا
إِنَّ الظَعائِنَ يَومَ بُرقَةِ عاقِلٍ
قَد هِجنَ ذا سَقَمٍ فَزِدنَ خِبالا
طَرِبَ الفُؤادُ لِذِكرِهِنَّ وَقَد مَضَت
بِاللَيلِ أَجنِحَةُ النُجومِ فَمالا
يَجعَلنَ مَدفَعَ عاقِلَينِ أَيامِناً
وَجَعَلنَ أَمعَزَ رامَتَينِ شِمالا
لا يَتَّصِلنَ إِذا اِفتَخَرنَ بِتَغلِبٍ
وَرُزِقنَ زُخرُفَ نِعمَةٍ وَجَمالا
طَرَقَ الخَيالُ لِأُمِّ حَزرَةَ مَوهِناً
وَلَحَبَّ بِالطَيفِ المُلِمِّ خَيالا
يا لَيتَ شِعري يَومَ دارَةِ صُلصُلٍ
أَتُريدُ صُرمي أَم تُريدُ دَلالا
لَو أَنَّ عُصمَ عَمايَتَينِ وَيَذبُلٍ
سَمِعَت حَديثَكِ أَنزَلَ الأَوعالا
حُيِّيتِ لَستِ غَداً لَهُنَّ بِصاحِبٍ
بِحَزيزِ وَجرَةَ إِذ يَخِدنَ عِجالا
أَجهَضنَ مُعجَلَةٌ لِسِتَّةِ أَشهُرٍ
وَحُذينَ بَعدَ نِعالِهِنَّ نِعالا
وَإِذا النَهارُ تَقاصَرَت أَظلالُهُ
وَوَنى المَطِيُّ سَآمَةً وَكَلالا
رَفَعَ المَطِيُّ بِكُلِّ أَبيَضَ شاحِبٍ
خَلَقِ القَميصِ تَخالُهُ مُختالا
إِنّي جُعِلتُ فَلَن أُعافي تَغلِباً
لِلظالِمينَ عُقوبَةً وَنَكالا
قَبَحَ الإِلَهُ وُجوهَ تَغلِبَ إِنَّها
هانَت عَلَيَّ مَراسِناً وَسِبالا
قَبَحَ الإِلَهُ وُجوهَ تَغلِبَ كُلَّما
شَبَحَ الحَجيجُ وَكَبَّروا إِهلالا
عَبَدوا الصَليبَ وَكَذَّبوا بِمُحَمَّدٍ
وَبِجِبرَئيلَ وَكَذَّبوا ميكالا
وَالتَغلِبِيُّ إِذا تَنَحنَحَ لِلقِرى
حَكَّ اِستَهُ وَتَمَثَّلَ الأَمثالا
أَنَسيتَ يَومَكَ بِالجَزيرَةِ بَعدَما
كانَت عَواقِبُهُ عَلَيكَ وَبالا
حَمَلَت عَلَيكَ حُماةُ قَيسٍ خَيلَها
شُعثاً عَوابِسَ تَحمِلُ الأَبطالا
ما زِلتَ تَحسِبُ كُلَّ شَيءِ بَعدَهُم
خَيلاً تَشُدُّ عَلَيكُمُ وَرِجالا
زُفَرُ الرَئيسِ أَبو الهُذَيلِ أَبادَكُم
فَسَبى النِساءَ وَأَحرَزَ الأَموالا
قالَ الأُخَيطِلُ إِذ رَأى راياتِهِم
يا مارَ سَرجِسَ لا نُريدُ قِتالا
هَلّا سَأَلتَ غُثاءَ دِجلَةَ عَنكُمُ
وَالخامِعاتُ تُجَمِّعُ الأَوصالا
تَرَكَ الأُخَيطِلُ أُمَّهُ وَكَأَنَّها
مَنحاةُ سانِيَةٍ تُديرُ مَحالا
وَرَجا الأُخَيطِلُ مِن سَفاهَةِ رَأيِهِ
ما لَم يَكُن وَأَبٌ لَهُ لِيَنالا
خَلِّ الطَريقَ فَقَد رَأَيتَ قُرومَنا
تَنفي القُرومَ تَخَمُّطاً وَصِيالا
تَمَّت تَميمي يا أُخَيطِلُ فَاِحتَجِز
خَزِيَ الأُخَيطِلُ حينَ قُلتُ وَقالا
لَو أَنَّ خِندِفَ زاحَمَت أَركانُها
جَبَلاً أَصَمَّ مِنَ الجِبالِ لَزالا
إِنَّ القَوافِيَ قَد أُمِرَّ مَريرُها
لِبَني فَدَوكَسَ إِذ جَدَعنَ عِقالا
وَلَقيتَ دوني مِن خُزَيمَةَ مَعشَراً
وَشَقاشِقاً بَذَخَت عَلَيكَ طِوالا
راحَت خُزَيمَةُ بِالجِيادِ كَأَنَّها
عِقبانُ مُدجِنَةٍ نَفَضنَ طِلالا
إِنّا كَذاكَ لِمِثلِ ذاكَ نُعِدُّها
تُسقى الحَليبَ وَتُشعَرُ الأَجلالا
ما كُنتَ تَلقى في الحُروبِ فَوارِسي
ميلاً إِذا رَكِبوا وَلا أَكفالا
صَبَّحنَ نِسوَةَ تَغلِبٍ فَسَبَينَها
وَرَأى الهُذَيلُ لِوِردِهِنَّ رِعالا
قَيسٌ وَخِندِفُ إِن عَدَدتَ فَعالَهُم
خَيرٌ وَأَكرَمُ مِن أَبيكَ فَعالا
إِن حَرَّموكَ لَتَحرُمَنَّ عَلى العِدى
أَو حَلَّلوكَ لَتُؤكَلَنَّ حَلالا
هَل تَملِكونَ مِنَ المَشاعِرِ مَشعَراً
أَو تَنزِلونَ مِنَ الأَراكِ ظِلالا
فَلَنَحنُ أَكرَمُ في المَنازِلِ مَنزِلَ
مِنكُم وَأَطوَلُ في السَماءِ جِبالا
قُدنا خُزَيمَةَ قَد عَلِمتُم عَنوَةً
وَشَتا الهُذَيلُ يُمارِسُ الأَغلالا
وَرَأَت حُسَينَةُ بِالعَدابِ فَوارِسي
تَحوي النِهابَ وَتَقسِمُ الأَنفالا
وَلَوَ انَّ تَغلِبَ جَمَّعَت أَحسابَها
يَومَ التَفاضُلِ لَم تَزِن مِثقالا
لا تَطلُبَنَّ خُؤولَةً في تَغلِبٍ
فَالزَنجُ أَكرَمُ مِنهُمُ أَخوالا
وَرَمَيتَ هَضبَتَنا بِأَفوَقَ ناصِلٍ
تَبغي النِضالَ فَقَد لَقيتَ نِضالا
لَولا الجِزا قُسِمَ السَوادُ وَتَغلِبٌ
في المُسلِمينَ فَكُنتُمُ أَنفالا


Aufblitzen im goldigen Sonnenstrahl
Millionen glitzernder Sterne –
durch schneeige Flächen braust der Zug
herbei aus dämmernder Ferne.


Teď tedy také již, co sláva jesti, věděl
– na lásku beztoho již s přesycením hleděl –
a zbývalo jen, chuda ze zátiší
se nějak podívat na sféry vyšší.
Aj komu jednou slunko záda hřeje,
svět celý mu co vyvolenci přeje,
a „rek“ náš mimo nadání a mentem
stal divadelním se tu recensentem.


Ein Held war er in Krieg und Streit,
Ein Held ist er in Friedenszeit,
Und aller Welt
Ist er ein Held,
Mit dem man gerne Frieden hält.


Ubožák, jejž těsná rakev chová,
celý život zasvětil jen práci;
však co dlouhá léta stavěl, kácí
za noc drzá ruka zločincova;
ráno v lese nalezli jej druzi, –
visel na haluzi.


Schön, wie ein Maientag, war sie,
Geschäftig, wie ein Bienchen,
Und speiste alle Morgen früh
Im Hühnerhof die Hühnchen.


Soy dichoso en tus brazos,
      Ídolo mío,
Como las tiernas aves
      Entre su nido:
      Y es cada beso
Un grano que devora
      Con embeleso.
Hay para mí en las ondas
      De tu regazo
El frescor de las brisas
      En el verano:
      Y son mis flores
Las risas y sonrojos
      De tus amores.
Los perfumes del alba
      Son los perfumes
Que en torno de tu cuerpo
      Juegan volubles:
      Y en cada aliento
De un nuevo sol de dichas
      El alba siento.
La estrella dulce y triste
      Cual la esperanza
Que en frente al sol que muere
      Tímida se alza:
      No, no es más bella
Que un adiós de esos ojos
      Que son mi estrella.


Noch aber ist die Mähre nicht geendet;
Bald wurde mir noch etwas eingehändet;
Ein Beutel mit Dukaten ward gesendet.
Die Siegerin, was ich ihr zugewendet
Durch meinen Spruch, das hat sie mir gespendet.


Chusì di gli ocli soi foss'ella mancha
quella crudelle e noua baxillisca,
che zaschum homo inuolge e inuischa,
qual uol, se passi u' sedendo s'imbamcha.


Jahrhunderttausende durchmißt mein Geist ...
Verwandelt ist der Erde Angesicht,
der Menschheit letzte Horde tief vergreist.


Und er kennt seinen Reinmar auch, den Alten, –
Weiß, was er übel und was wohl getan:
Im Himmel hätt' ich wohl ein Eck erhalten,
Klopft' ich auch nicht im Pilgermantel an.


Des Südens Sterne sah ich scheinen,
Doch fühlt ich nicht des Südens Lust,
Der Liebe langverhaltnes Weinen
Rang schluchzend sich aus meiner Brust.
Als müsst es wonnig sich verbluten,
Vor Sehnsucht ward das Herz mir weit,
Und durch mein Sinnen liess ich fluthen
Das Heimweh nach der Ewigkeit.


西楼第一红多叶
东苑无双紫压枝
梦里东风忙里过
蒲团药鼎鬓成丝


Als ich volführt der fünffzehnreise schatten,
Das da der Tag, der mir erst Böhmen gab:
So ward mir auch di Grostinctur verwissert
Unmittelbar, di mein Verstand vor fand.
Dis Vorspil ist ein Vorspil grosser sachen:
Es bitet an, Paris, mir deine Krone.


衮衮诸公立要津
一波才动总精神
满江风浪晚来急
谁似中流砥柱人


Gleich wie der Sonnen Strahlen,
Wen sie mit vollem Lauff'
Ein gantzes Land bemahlen,
Viel Blümlein schliessen auff,
Die wiedrumb suchen sehr
Die Sonn' ans Himmels enden:
So solt du alles wenden
Zu Gottes Preiß' und Ehr'.


A hle! dítko pohrává si
zlatým vlasem snící Víly,
jež v předtuchy sladkém chvění
oči k němu otevírá
a poprvé rozplesá se
v svaté slasti mateřské. –


Mit Lust entschlüpft sie ihrem Flügelkleide
In froher Unbefangenheit,
Und jeder Tag, der sie zum Liebling weiht,
Ziert sie mit mehr als funkelndem Geschmeide,
Die Unschuld schmückt mehr als Gewand von Seide
Und Frohsinn mehr, als Glanz der Eitelkeit.


Jsme tedy dva tisíce metrů
nad zemí!
Vítězně, hřmotně pracuje si motor,
vzduch prorážený svistí,
a mráz se snaží prolnout šatem, masem, kostmi
až k morku!


Aqui onde, dormindo,
– Sossego, só sossego –
Se sente a noite vindo,


Je všude květů víc a vůní víc,
a lípy dýchají jak kaditelny,
skřivani celé vlasti Tobě vstříc
svůj hymnus přednášejí nesmrtelný.


Mas tal estoy, que con la muerte al lado
busco de mi vivir consejo nuevo;
y conozco el mejor y el peor apruebo,
o por costumbre mala o por mi hado.
Por otra parte, el breve tiempo mío,
y el errado proceso de mis años,
en su primer principio y en su medio,
mi inclinación, con quien ya no porfío,
la cierta muerte, fin de tantos daños,
me hacen descuidar de mi remedio.


绮疏金幌锦为扉
玉宇丹霞望不违
露冷羽衣箫转咽
月移楼影凤频飞


V sboru zpívali jsme –
Tu zasvitlo ráno –
Aj tu rázem bylo
Temno rozehnáno.


Jeť chladná noc ta v záletí
a zima mému poupěti.“


Bajonet je málo lidská zbraň,
žoldácká jen užívá ho dlaň.


Budeš-li mrzákem
bez ruky, bez nohy,
na prsou plech stiší
tvůj povzdech, ubohý!


»Halt', o halte!« rief der Vater,
»Noch ist Raum, enteil, enteile!
Füge Haupt dem Rumpfe wieder,
Du berührest mit dem Schwerte,
Und lebendig folgt sie dir.«


Tarde que socavó nuestro adióTarde acerada y deleitosa y monstruosa como un ángel oscurTarde cuando vivieron nuestros labios en la desnuda intimidad de los besoEl tiempo inevitable se desbordabasobre el abrazo inútiProdigábamos pasión juntamente, no para nosotros sino para la soledad ya inmediatNos rechazó la luz; la noche había llegado con urgenciFuimos hasta la verja en esa gravedad de la sombra que ya el lucero aliviComo quien vuelve de un perdido prado yo volví de tu abrazComo quien vuelve de un país de espadas yo volví de tus lágrimaTarde que dura vívida como un sueñoentre las otras tardeDespués yo fui alcanzando y rebasandonoches y singladura "Luna de enfrente" (1925)  Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 66 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Er schneidet in die nahen Linden
Wol zehnmal meines Namens Zug.
Die Mühe kann mich zwar verbinden,
Und ihm scheint auch mein Dank genug.
Mein Lob erklingt auf seiner Leier;
Mich wecket oft sein Saitenspiel:
Hingegen wird er nimmer freier,
Und ehret mich vielleicht zu viel.


Was er empfand, da schon die Hüll' erblaßte,
Und Geist mit Geistern sprach, wie Gott erscheint! –
Wie ihn, den Erdentschwungnen, Dunkel faßte,
Erhob und tief verbarg – dies Alles fühlten, Freund,


Che padri avventurosi
Al secol ti donaro?
Che tempi di portaro – così bella?


Danket Gott vor seine gnaden,
Der uns väterlich bewahrt,
Und auff unsern Weg vor schaden
Nun, wi ferner, güttig spart,
Das wir glükklich durchgekommen,
Und kein ungemach genommen,
Ob wir schon durch fremde Ort
Unsre reise sätzen fort,
Di uns fremder noch im glauben,
Weil si Gottesehre rauben.


Itt az úton jelt tegyünk.


Da oben auf dem Berge,
Da rauscht der Wind,
Da sitzet Maria,
Und wieget ihr Kind,
Sie wiegt es mit ihrer schneeweißen Hand,
Dazu braucht sie kein Wiegenband.


se poi pentito si batte le cosce
altro che sé non de’ imputar del fallo,
né cercar compassion de le sue angosce.


Já věřím v Boha, jenž mé druhy sklátil,
že není přísný jen,
že tvář svou navždy od nás neodvrátil,
když vydal domov v plen.
A třeba budoucnost je zahalená,
třeba jsem marně práh’:
Ratolest suchá se zas zazelená,
zřím světlo v temnotách!


Odvírá se tobě blaženosti brána.
Jak tak? vždyť se zvoní zlé tvé ženě hrana!


Wie auf uns der stille Blick des Monds geruht
Und in seinem stillen Blicke wir!


Zářící po horách slunce viz plameny,
S blankytné oblohy sypou se plameny,
V objetí mámícím země vše
Jak dechem vášní síla mře!
Rozčilen cedr v zážehu zmdlívá,
Roztoužen jilm kol kmenu se schvívá –
A každým polednem půvaby nové
A vše jen k lásce, k lásce zove!


I LONG had rack'd my brains to find
A likeness to the scribbling kind;
The modern scribbling kind, who write,
In wit, and sense, and nature's spite;
Till reading, I forgot what day on,
A chapter out of Took's Pantheon;
I think with something I met there,
To suit my purpose to a hair;
But let us not proceed too furious,
First please to turn to God Mercurius;
You'll find him pictur'd at full length
In book the second, page the tenth:
The stress of all my proofs on him I lay
And now proceed we to our simile.


سألتك يا صخرة الملتقى
متى يجمع الدهر ما فرَّقا
فيا صخرةً جمعت مهجتين
أفاءا إلى حسنها المنتقى
إذا الدهر لَجَّ بأقداره
أجَداً على ظهرها الموثقا
قرأنا عَلَيكِ كتاب الحياةِ
وفضَّ الهوى سرها المغلقا
نرى الشمس ذائبة في العباب
وننتظر البدر في المرتقى
إذا نشر الغرب أثوابه
وأطلق في النفس ما أطلقا
نقول هل الشمس قد خضبته
وخلَّت به دمها المهرقا
أم الغرب كالقلب دامي الجراح
له طلبةٌ عزّ أن تلحقا
فيا صورة في نواحي السحاب
رأينا بها همَّنا المغرِقا
لنا الله مِن صورَةٍ في الضمير
يرَاهَا الفتى كلما أطرقا
يرى صورة الجُرح طيَّ الفؤاد
ما زال ملتهباً محرقا
ويأبَى الوَفاء عَليه اندمالا
ويأبَى التَّذَكُّر أن يشفقا
ويا صَخرَةَ العهد أبتُ إليكِ
وقد مزّق الشَّمل ما مزقا
أريك مشيب الفؤاد الشهيد
والشيب ما كلَّل المفرِقا


Komm, Kind, mit mir zu wohnen
Im freien Waldrevier!
Von immergrünen Zweigen
Bau' ich ein Hüttchen dir.


Erst war es nur wie eine müde
Motte, die auf letzten Häusern kroch.
Jetzt ist es schwarz blutendes Loch.
Hat schon
Die Stadt und den halben Himmel verschüttet.


Es jauchze das beglückte Land/
So daß es in die Wolcken dringet!
Der Himmel rief: Es sey bekand/
Daß dieser Fürst mein Wohlseyn bringet.
Drauf ward er durch desselben Rath
Zum Erb-Printz unverhofft erlesen.
Der Chur-Hut/ war die andre That/
Daß Gott mit Ihm und uns gewesen.


Così concluse, e i cavalier francesi
seguìr l'essempio e i duo minor Buglioni;
gli altri principi ancor men gravi arnesi
parte vestiro e si mostràr pedoni.
Ma i pagani fra tanto erano ascesi
là dove a i sette gelidi Trioni
si volge e piega a l'occidente il muro,
che nel più facil sito è men securo.


玉兔轮中方是树
金鳌顶上别无山
虽然回首见烟水
事主酬恩难便闲


Когда петух,
Неугомонной,
Природы сонной
Певец и друг,
Пленял просонки
Младой чухонки —
Вчера я встал,
Смотрели очи,
Как звезды ночи,
На мой журнал;
Вблизи чернила
И тишина!
Меня манила
К мечтам онС улыбкой долгой
Перо я взял
И час летал
Над тихой ВолгоОна текла…
Ах как мила!
Очарованье
Моих очей!
В стекле зыбей
Зари сиянье,
Как в небесах;
Струи дрожали
Они играли
В ее лучах…
Вдали дубравы
По берегам,-
И память славы —
Не нашим дням —
Ряды курганов
Из мглы туманов
Вставали там,
Питомец света
Не любит их;
Но для поэта,
Для дум живых —
Их вид старинный,
Их славный прах…
Что за картины
В моих мечтах!
Тоскливей ночи,
Как день, мила,
Потупя очи,
Идет… пришла
И тихо села
Там на курган
И вдаль смотрела:
Вдали туман,
Река яснела…
И в тишине
Девица пела…
И слышно мне!
Она вздыхала,
Порой слеза
В глазах сияла…
Что за глаза!
Они прекрасны,
Как полдень ясный,
Или закат:
И голубые
И неземные
И говорят!
А голос нежной
Весь дол прибрежной
Очаровал;
Он призывал
Бойца и брата,
Который пал
От сопостата…
И я вздыхал!
Душа стремилась
Туда, туда…
И мне явилась
Красы беда…
«Ко где же встанет,
Подумал я,
Страна моя!
И местью грянет
Тиранам в страх?
Они гуляют
На сих полях
И забывают
О небесах:
Где меч для кары?
Он славен был,
Кто ж притупил
Его удары?»
Так говорил
Язык сердечной;
И вам конечно
Мечта — ясна:
Сии тираны
Моголов ханы,
И старина!
Но все молчало…
Конец мечтам,
Однакож вам
Их будет мало
И вот начало
Другим стихам:
Ужасен глас военной непогоды
Питомцу нег и деве молодой;
Но мил тому, кто любит край родной,
И доблести возвышенной свободы,
И красоту награды роковой:
Как острый меч, героя взгляд сверкает
Восторгами живыми грудь кипит,
Когда война знамена развивает
И грозное орудие гремит,
Уже взошла денница золотая
Над берегом широкого ДунаЯснеет лес, проснулся соловей
И песнь его то звучно раздается
По зеркалу серебряных зыбей;
То тихая и сладостная, льется
В дубравной мгле, как шепчущий ручей,
Но скоро ты умолкнешь, сладкогласный!
Тебе не петь и завтрашнего дня!
Здесь будет бой и долгий и ужасный
При заревах военного огня;
Ты улетишь, как зашумев листами,
Пойдет пожар трескучий по ветвям,
И черный дым огромными столбами
Поднимется к высоким небесам!
Так я в поэме начинаю
Вторую песню, где должна
Случиться страшная война,
Где многих, многих убиваИ признаюсь, хотелось мне
Вам сообщить и продолженье;
Но в петербургской стороне
Меня пугает осужденье!
И так пускай в уединенье
Лежат стихи мои; они
Имеют даже и терпенье:
Для них счастливейшие дни
Придут едва ли прежде маДай бог чтоб и тогда пришли!
И ждет надежда золотая
Чего-то белого вдал


 Quem é esta que vem, que cada um mira,
 que faz de claridade o ar vibrar
 e traz consigo Amor, tal que falar
 homem algum pode, e apenas suspira?
 Ah, Deus, que olhar é esse que admira,
 diga o Amor, que eu não vou saber contar:
 tem tanto de humildade, dama ímpar,
 que as outras perto dela chamo ir Não me poria a contar sua gentileza,
 a ela se inclina toda virtude,
 e a beleza, como sua deusa, a emposs Nunca foi tão alta a mente que é nossa,
 nem já foi posta em nós tanta saúde,
 que prontamente a tomem na inteirez


Proč neobejmout úlohu tu chudou
myslící třtiny? Odkud vnitřní hlas,
být víc a lepší než to celé žití?


Ve Žďáře na tůni, lekníny kde kvetly,
spadané se stromů svadlé listí stlívá,
prořídlou korunou slunce paprsk světlý
zamlklé hladině na rozchodnou kývá.


Du bist gerecht! Er soff das Unrecht
In sich wie Wasser.
Verwirf ihn!
Du reiner, als das Lichtgewand,
Das dich umgibt!
Er ein Schlammbewohner,
Von faulem Wasser
Stinkender Sinnlichkeit träufend.
Verwirf ihn!


Schweigen will ich mit dem Munde,
Da das Herz nicht reden darf;
Das Verhängnüß dieser Stunde
Handelt etwas gar zu scharf;
Ich soll reimen und nicht wißen,
Was sich diesmahl reimen soll.
Fülle nur mit deinen Küßen
Die gesuchte Strophe voll.


Verstummen will in meiner Brust
Das Ringen und das Streben –
Und heiter werd' ich mir bewußt:
Ich leb' nur, um zu leben;


Boj náhlý rozvlnil se po táboře –
pak vojsko, vidouc, po vůdci že veta,
se rozbíhalo do všech koutů světa.
A Bethulie volna byla znova.
To vykonala Judith, zbožná vdova!


Jdu stopou věky svátou, jež ducha zavádí,
mé bezútěšné žití pak vábí položiti
se ve hrob z kapradí.


Bohu zradou zhořkuje oslavy
Med y milého života krásu,
Z radosti ráje otrok v řeku
Skočiv se rozbroje zbavíš.


U dvora měl přízeň, přednost valnou,
viděl rodáků svých nuzotu;
proniknut jsa láskou k lidu chvalnou,
oplakával jeho pustotu.


»Wer heim das blaue Blümlein bringt,
Der ist der König im Lande!
Die Krone ihm vom Haupte blinkt,
Er wandelt im Purpurgewande!«


Wie mir der Abend röthet,
Noch niemand wissen muß;
Ach hätt' sie mich getödtet
Im ersten, ersten Kuß!
Von Schmerzen könnt' ich ruhen,
Im Jubel vieles thun,
In schweren Reiseschuhen
Tanz' ich so thörigt nun!


O nehaňte nikdy oko,
Když pro lásku pláče,
Z každé slzy, ač to divno,
Nový plamen skáče.


Zu Zeugen stehen dar Hof/ 21 Kirche/ Schul und Land/ 22
Die sie/ als ein Magnet/ A6 durch Huld an sich gezogen/
Und für derselben Heil stets Sorge hat gepflogen/
Drum stunde Schwartzburg stets im höchst-beglückten Stand/
Biß daß sein Baum verdorrt/ der Nutzen hat gegeben/
Und nur noch oben pflegt zu blühen und zu leben. A7


Eifersüchtig würden Töpfe
Sich die Hälse brechen,
Wenn du ihrer einem würdest
Einen Kuß versprechen.


Der du den weltenwimmelnden Sternenplan
Mit spiegelblauem Marmor gepflastert hast –
Der du die goldgemähnten Rosse
Schirrst an die Deichsel des Flammenwagens,


Jak při lesklém slunce vyřítění
Pošmourný se rozepláší mrak:
Při otcovu milostivém zření
Dceřina tvář zjasnila se tak;
Kvapem dusí těsné povzdechnutí,
Ustka bledá k usmívání nutí,
Když ji otec vroucně obejme,
Tvář jí hladě, tak se mluvit jme:


Da werd' mein tiefempfundner Dank
Zum Jubellied, zum Hochgesang,
Für jedes Glück, das Gottes Hand
Im Freudenkranze für mich wand!


„Ó, kisasszony, ó, kisasszony!”...
szóltam és felsóhajtottam,
sőt szerettem volna sírva,
némán ráborulni ottan.


Egyedűl, e roppant nagy világtól
Elhagyatva, szeretetlenűl,
Máriusként, aki számüzötten
Egy országnak omladékin űl!


Y cuando la mujer, trémula, abrió la puerta,
me vería en el rostro tanta ventura cierta
¡que me dejó el infante en los brazos dormido!


Schau, wie das Feuer sich zersplittert!
Wie's tückisch an der Kohle knittert!
Lang aus die rote Kralle streckt
Und nach dem Kerkermeister reckt!
Wie's vor verhaltnem Grimme zittert:
»O, hätt' ich dich, o könnte ich
Mit meinen Klauen fassen dich!
Ich lehrte dich den Unterschied
Von dir zu Elementes Zier,
An deinem morschen, staub'gen Glied,
Du ruchlos Menschentier!«


وَقائِلَةٍ إِنّ المَعالي مَواهِبٌ
فَقُلتُ لَها أَخطَأتِ هُنَّ مَناهِبُ
أَرادَت صُدُوفي وَاِنحِرافي عَنِ العُلا
وَما أَنا في هَذي المَذاهِبِ ذاهِبُ


Nikolaj Lvovič – takto jménem
se nazýval – co starý známý
slov ve přívalu ukvapeném
zasypal druha otázkami.
„Kde pak jsi vězel? Toť se ví,
přicházíš asi z Ženevy.
Co dělá tam kruh přátel drahý
a naše touhy, cíle, snahy?“


Es scheint des Höchsten Gnad / aus seinem Wunderschicken.
wer solches recht betracht / wird hoch dadurch erfreut.
Der Anlaß dieser Kunst / ist Creutz und Trübsal-Zeit.
Ein unverdörrtes Feld kein Regen darff erquicken.
Der Saul veranlast ward durch Esel Flucht entrücken /
daß er zum Seher gieng' und kriegt die Herrlichkeit.
deß Schenk- und Becken Traum hat Joseph auch bereit
den Weg zur Herrschers-Macht / und Seine zu beglücken.
Der jenig / so Gott fürcht kan in der grösten Noht
durch unverhoffte weiß verhofft errettet werden.
Es wird deß Himmels thau / zu Frucht / Getraid und Wein.
Das Vnglück wird zu Glück / zu Leben gar der Tod!
der Himmlisch Künstler macht zu Freuden die beschwerden.
der Mensch ist Gottes Ziel / Gott alles guten Schrein.


Vinha a Rosa da igreja
Com seu passo ligeirinho,
Quando encontrou no caminho
O doutor da freguesi
Sabia-se que o letrado
Gostava de caçoar
Ao ponto de abusar
As regras da cortesi
- Com que então foste à Igreja?
Ele assim disse prá Ros
- Até ficas mais formosa
Depois duma confissã
Eu por mim, nunca lá vou
E não me falta abastanç
Esta minha rica pança
Prova que eu tenho razã
- Oiça lá, senhor Doutor,
Disse a Rosa com desdém,
A pança que você tem
Não me faz nenhuma invej
Pois nós temos num curral
Um porco para a matança
Que também tem rica pança
E nunca vai à igreja!


Taceva il tutto; ed ella era di pietra.


Před lety šel jsem tudy. Tráva měkká
až do úvozu zasáhla svou vlnou,
a zeleně se rozlévala řeka
zdí hřbitovní, výmolů srázných plnou.


Csak egy délután nem voltál velem.


Quivi dopo tanti anni, a pena ardisco
Dirlo, gli spirti miei venner presagi,
Che quei non son, né den chiamarsi sagi,
Che si lascian pigliar dal mondan visco:


Přijdu vždycky neviděna – v soumraku,
lásku vsypu do duše a do zraku.


Über den First, wo die Glocken hangen,
Ist schon lange der Schein gegangen,
Ging in Türmers Fenster ein.
Wer am nächsten dem Sturm der Glocken,
Einsam wohnt er, oft erschrocken,
Doch am frühsten tröstet ihn Sonnenschein.


Szép volt, hej, nagyon szép; no de ez még hagyján,
Szép leány volt mindig, van ma is akarhány.
Hanem ez az egy még nagyon jó is volt ám;
Szép is, jó is, hozzá gazdag is... hát aztán,


y en el balcón el viento siempre gime por triste,
que a tientas tras tu imagen, por voluntad a oscuras,
en tu recuerdo sólo, el corazón subsiste.


Dos lámparas gallé en perfecto estado
un mascarón de proa y un sextante
el samovar de un sobrino de chéjov
un secreter del siglo dieciocho
la declaración universal de los derechos del hombre


Kérded: mért kedves a magány,
Mért nem köll a világtól semmi?
Fénynél miért jobb titkos árny?
- Mi könnyü erre megfelelni!


Tu náhle jsem se dozvěděl
o dívce růžolící,
že vše, co nazývala svým,
jí dali – milovníci!


Lásku napsal na svou korouhev,
Lásku Páně všady hlásal v jev,
Ducha stále v Božím světle koupal.


Zakouřit si, trochu zívnout,
trochu veršů mlsati,
hezké dívce v pozdrav kývnout
po mlčící souvrati,
která žene stáda domů,
vrabcům ve vrcholcích stromů
v hádce jich se vysmáti.


بلد ما أقول فيها وقد أط
نب فيها الإِله والمختار
بلد من شعارها الْعَجُّ والثَّجُّ
يقينا وحبذاك الشعار
بلد لم يزل بها العفو والغف
ران ينمو وتحبط الأوزار
وبها البيت والحطيم وفيها
تنجلي من إلهنا آثار
حين طفنا بها ننادي بِلَبَّيْ
كَ وسعديك أيها الغفار
وصعدنا لموقف الحج في لي
لة خير لصبحها إسفار
عَرَفَاتُ التي تعارف أروا
ح وفيها حقا تُقَالُ العثار
وازدلفنا بها نَؤُمُّ جميعاً
ثم جئنا مِنىً ونعم الديار
ونحرنا بها الضحايا سِمَاناً
وبرمي الجمار تُطفى النار
وأقمنا بها ليالِيَ أُنْسٍ
ليس فيها هَمٌّ ولا أكْدَار
ثم طفنا بها وبالسعي فزنا
وعلى المروتين كان المدار
ورجونا القبول من خالق الخ
لق تعالى ففضله مِدْرَار
ودعونا واللّه يعلم أنا
ما سَهَوْنَا فيحسن التَّذْكار
سادة قادة كراماً أجلا
ء لهم في القلوب منا قرار
بدعاء مشفع بابتهال
والتجاء قد زانه الافتقار
ورجعنا من مكة نقصد الطا
ئف نار لحرِّها إسْعار
واقتطفنا لطائف الطائف
وفي الروض تقطف الأنوار
حبذا هذه الديار فلولا
حب من لا يقر عنهم قرار
لا تخذنا بها دياراً وأهلا
وسلونا أرضاً إليها يسار
حبذا بلدة بها لذة العي
ش وكَأْسُ السرور فيها يدار
بلد أخصبت رِيَاضاً وأرضا
وتغنَّتْ في دَوْحِها الأطيار
بلد خصصت بما هو فيها
من حبور تنفي به الأكدار
بلد لم يزل بها الرَّوْحُ للرو
ح وكم قد جرت بها أنهار
بلد لم تزل بها صحة الجس
م وتغشى أرجاءها الأنوار
بضيا حَبْرِها الذي حل فيها
وتلقتْ علومَهُ الأحبارُ
ابن عم النبي أفضل عبد
ساد قوماً هم سادة أخيار
خصه المصطفى بدعوة خير
فتوالت من سره الأسرار


Di giovar poca ma di nocer molta
ragion vi scorgo, ond'io prego 'l mio foco
ch'entro in silenzio il petto abbracci ed arda.


Wenn denn auch meine Tage
Geendet ihren Schein,
So laß die Niederlage
Doch sanfft und seelig seyn;
Es mag mir hie ergehen,
So hart es immer wolle,
Wenn ich, mein Gott, dich solle
In deiner Freude sehn.


Pajzsukon a tenger aranyhaju lánya,
(Nem Mária, bizony, magyarok királya!)
Meztelen a karja, vállai és melle,
Mintha övig épen a habokból kelne.
Festés: de ki látja, nézi elevennek;
Ha leány, elfordúl, ifju örvend ennek,
Szeme egy-két percig rajtavesz a képen;
Forgács Andor kapta; elmondom, miképen:


kimseler başalamaz medarı maişet derdinden


Na prsou jemu dítko spočívalo,
aj dítko milostné, jak růže květ,
jež s obdivem zřel pozděj celý svět,
když žebrajíc jím bludně putovalo.
Nadarmo k ňadru otcovu tu lnulo,
nadarmo lkalo, že by skalou hnulo,
sirotkem bylo české umění!...


Se tu signore trovasse
pro te, che fusse megliore,
scusa averìn che mustrasse
et eo no averia tal dolore;
ma lassime pro un tradetore,
lo qual te ne mena a l'onferno, che te cce vòl tormentare.


»Willst, ein Schlechter unter Schlechten,
Um die Spanierin du buhlen?
Girrend zu der Laute singst du,
Und der Franke hält die Runde.


Hat die Heerde mild geleitet,
Die Sein Vater Ihm verliehn;
Hat die Arme ausgebreitet,
Alle an Sein Herz zu ziehn.


老稚团栾鲤在庭
文姬为鼓玉琴声
起来同作悲风曲
倍觉先秋月影清


Нет тебе на свете равных,
Стародавняя Москва!
Блеском дней, вовеки славных,
Будешь ты всегда жива!
Град, что строил Долгорукий
Посреди глухих лесов,
Вознесли любовно внуки
Выше прочих городов!
Здесь Иван Васильич Третий
Иго рабства раздробил,
Здесь, за длинный ряд столетий,
Был источник наших сиЗдесь нашла свою препону
Поляков надменных рать;
Здесь пришлось Наполеону
Зыбкость счастья разгадатЗдесь, как было, так и ныне —
Сердце всей Руси святой,
Здесь стоят ее святыни,
За кремлевскою стеной!
Здесь пути перекрестились
Ото всех шести морей,
Здесь великие учились —
Верить родине своей!
Расширяясь, возрастая,
Вся в дворцах и вся в садах,
Ты стоишь, Москва святая,
На своих семи холмаТы стоишь, сияя златом
Необъятных куполов,
Над Востоком и Закатом
Зыбля зов колоколов!


Non quando al giorno nubiloso e breve
S' inchina il sol mentre crediam che poggi,
Et inasprir di ghiaccio, e d' alta neve
Si veggion biancheggiar d' intorno i poggi
Sembra la notte così lunga, e greve
A peregrin, che traviato alloggi
In duro bosco, e sotto 'l freddo Giove
Esposto giaccia ov' egli tuona, e piove.


Bin ich dir denn nicht g'nug? Wo laufen deine Sinnen?
Die Kreatur betrügt, sie hat nur schönen Schein,
Und was du draußen suchst, das findst du bei mir drinnen;
Willst du mich lieben recht, so liebe mich allein!


A v duši cítě zbytky z ošumělých dnů,
žal cítě nad tím, co mi bylo vzato...
Já už se nevznítím a už se nepohnu,
když marných snů zřím v blátě lesknoucí se zlato.


Sitzt das Herz am rechten Fleck,
Fällt's nicht wie ein Herbstblatt weg,
Wechselt auch der Baum sein Kleid, –
Lieb' kennt keine Jahreszeit.


Verging nicht diese Stadt? Nun siehst du, wie
(nach einem unbegreiflichen Gesetz)
sie wach und deutlich wird im Umgestellten,
als wäre dort das Leben nicht so selten;
dort hängen jetzt die Gärten groß und gelten,
dort dreht sich plötzlich hinter schnell erhellten
Fenstern der Tanz in den Estaminets.


Oft habe ich über den Blättern hier
Verbrütet manche Nacht
Und oft auch, ganz allein mit mir,
Lautauf geweint und gelacht!


Ten Caesar Francie, jenž viděl celý svět
u stupňů trůnu svého pokorně se chvět,
ten démon Armády, jenž retů povelem
sto tisíc vojínů v bouř bitev šedou hnal,
muž slávy žíznivý – se zahradníkem stal
a rýčem vzdělával Longwoodu sprahlou zem.


Spí divné kouzlo ve tvém obličeji,
tím svůdnější, čím každé touze vřelé
jen uzdou je tvé tělo stříbroskvělé!
Tvá ňádra dívčí nadarmo se chvějí!


Nad hlavou skřivan písně mi zpíval,
políčko moje, když jsem tě síval.
Políčko moje, políčko chudé,
písničku smutnou smrt tady hude.


Zahradu duše prolila smutkem mi hned!


Weg, O Herrlichkeit der Welt!
Weint ihr König' aller Enden,
Die das Glück erhaben helt
Mit untreuen Händen,
Eure Hoheit ist ein Radt
Und ein Bladt,
Das sich leicht kan wenden.


Bald kreisten die Raben rabenschwarz und dicht
über dem armen Kadaver,
auf seine hungernden Därme erpicht
hielten sie laut ihr krächzend Palaver.


Hochheil'ge Gebete, die fromm ich gelernt,
Ich stellte sie frech an den Pranger;
Mein kindlicher Himmel, so herrlich besternt,
Ward wüsten Gelagen zum Anger.


Zavilý pohled zkalený
parou a krví areny,
perversí lidskou štvaný;
pyšný a slepě zběsilý,
neznalý zmatku z přesily,
jatý, však nepoddaný.


开元天宝梦中春
曾捧泥金下紫宸
舞帽槿花容易落
等闲老却太平人


Color, jugo, rumor, curva, olor ricos
colman con amplitud caliente y fresca,
total de gloria y de destino,
la entrada casual a un molde inmenso
(encontrado al azar de horas y siglos,
para la desnudez única)
mina libre de luz eterna y sola
en donde está la eternidad.


Er hat Unß längst erkohren
Zu seiner liebsten Braut,
Ja da Wir gantz verlohren,
Hat Er sich Unß vertraut;
Doch sind Wir Ihm vermählet
Nicht nur in diser Zeit,
Er hat Unß auch erwehlet
Zur Braut in Ewigkeit.


匼匝新园一径通
荷经霜尽野塘空
桃花错认东风暖
却与芙蓉斗小红


Denn dich hab ich auserlesen
Von der zarten Jugend an;
Dein Arm ist mein Trost gewesen,
Herr, so lang ich denken kann;
Auf dich hab ich mich erwogen,
Alsbald du mich der entzogen,
Der ich, ehe Nacht und Tag
Mich erblickt, im Leibe lag.


tüneller aydınlık olsuşaşirtmaca


Mach' den Enkel nur zum Grafen,
Liegt er gleich im Baurenstroh!
Sebald Keppler, geh nun schlafen,
Deines Adelsbriefes froh.


skillful traders first set up,
To draw the people to their shop,
They strait hang out some gaudy sign,
Expressive of the goods within.
The Vintner has his boy and grapes,
The Haberdasher thread and tapes,
The Shoemaker exposes boots,
And Monmouth Street old tatter'd suits.


Oh, sladká rozkoši, zas cítím zdraví!
Sen prchl příšerný a kol je světlo.
Mé Slunce –! Nad obzorem slavné vzcházíš!
Již klekám k modlitbě a dík ti vzdávám.


Sob o peso nocturno dos cabelosOu sob a lua divina do teu ombroProcurei a ordem intacta do mundoA palavra não ouvidaLongamente sob o fogo ou sob o vidroProcurei no teu rostoA revelação dos deuses que não seiPorém passaste através de mimComo passamos através da sombraSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 215 | Círculo de Poesia Moraes Editores, 3 edição, 1975


Auf, auf, mein Amsterdam! Auf, London! Auf, Paris!
Auf, Lissabon! Auf, Fess! Alcair! Jerusalem!
Bereitet, Siben, euch zum Erstling unser Städt,
Weil Gott euch dise würd vor andern Städten schenket!
Vernehmet das gebot, das euch mein Jesus gibet
Durch seinen Sohn und euren Printz!
Gehorsamt voller lust, eh unser Goldschwerd schneidet,
Durch das in einer nacht, der uns verschmäht, verging.
Gott gib mir krafft und meines Jesu geist,
Das weder Geist noch Mensch mir seinen schlus wird hindern.


À melodia do zurro
ainda que aplausos dês,
passa por certo que o burro
é sem par na estupidez.


Die Wolken flohen weg,
Der feuchten Winde Steg,
Daher die Wasser flossen,
Nahm ab und ward verschlossen;
Des hohen Himmels Tiefen,
Die hörten auf zu triefen.


ثيابُ الدُّمَى البيض الحسان كثيرةٌ
ولكنّني منهنّ أَبهى وأَجمل
أُجَرُّ عَلَى بِيضِ الجِباه وأَنْثَنِي
على الطُّرَرِ المستحسَناتِ وأُسْبَلُ
وأَلْثَمُ مُحْمَرَّ الخدودِ بإذنِها
وأُلْوَى على اللَّبّات طَوْراً وأحُمل
ولَمْ تَجْفُنِ مُذْ كُنْتُ يوماً مَلِيحةٌ
ولم تُرَعَنِّي ذاتُ حُسْنٍ تَنَقَّلُ


Siehst du, wie sich lieblich gatten
hier ein Pärlein, dort ein Paar
in der jungen Blätter Schatten?
Wie die stumme Wasserschaar
an den sanften Ufern ringet
und sich um die Bulschaft dringet?


Z nečistě vzňatých trav střevlíčích houfů teče
měděné magma. Demon zpupně trůní,
výhní se zpíjeje. – A spasmodické křeče
zděšených sfer, žíhaných čmoudem vůní.


Hoch empor das Haupt geworfen,
Steht er da im blanken Harnisch,
Schwarz, vom unbehelmten Scheitel,
Wallt herab sein dunkles Haar.


Oj, rudnout bude Rudov po sta věků,
a krve proudy vnikat do osení;
tam zabil jsi nám sílu, vrahům k vděku –
kde dlí, kde spí? Rci, u Rudova není!


学得屠龙莫履狶
屠龙有技未全疏
斲轮老去谁传业
珍重青囊肘后书


Es klingt annoch zwar mehr als schlecht;
Was kan ich armer Sünden-Knecht
Doch bey der Erden Gutes geben?
Zieh die mir, Jesu, durch dein Grab,
Zieh die nach meinem Wunsch mir ab
Und bringe mich zu deinem Leben
Und höre denn geneiget an
Mas ein dankbarer Tichter kan.


Und wenn es sich handelt um Constitution,
Vermittelt der Adel zwischen Fürst und Nation.


Náš prapor není rudý:
je šedý a nekřičí.
Když prozpěvuje chudý,
proč dělat parádu?


Viděl jsem vás na palouku,
jak na starou sosnu
cymbál jste si zavěsili,
by vám zvonil do snů.


Ed a malgrado ancor di Gelosia
Ella serà per terra rovesciata:
No·lle varrà già guardia che vi sia.


杜鹃日日劝人归
一片归心谁得知
望帝有神如可问
谓余何日是归期


أَرومُ العُلا وَالدَّهْرُ يُزجِي خُطوبَهُ
إِلَيَّ بإِحْدى المُعْضِلاتِ القَواصِم
وَتَصْحَبُني سَمْراءُ ظَمْأَى لَدى الوَغَى
وَأُعْرِضُ عَنْ بَيضاءَ رَيّا المَعاصِمِ
وَمَنْ طَلَبَ العَلْياءَ لَمْ يَخَفِ الرَّدى
فَمِنْ دونِ ما يَبْغِيهِ حَزُّ الغَلاصِمِ


So, liebe Lotte! heißt's auch hier:
Ich schicke da mein Bildnis dir.
Magst wohl die ernste Stirne sehen,
Der Augen Glut, der Locken Wehen;
's ist ungefähr das garst'ge Gesicht:
Aber meine Liebe siehst du nicht.


Von Runzeln ist die Stirn dir tief gefurcht;
Auf deinem Antlitz scheint – ich seh's mit Furcht –
Der Schatte von Jahrtausenden zu liegen;
Die greise Erde dünkt mich minder alt;
Wie Wetterleuchten durch Gewölke, wallt
Ein ruheloser Geist in deinen Zügen.


Or non bisogna al prudente consiglio.
Io so che tu cognosci il Mainetto:
tu lo tenesti in corte come figlio,
e riscaldasti la serpe nel petto:
io veggo il regno tuo con gran periglio,
ed arai presto a pigliar pel ciuffetto
un gran lion che ti parrà rapace:
questo fia forse e la Spagna e la pace.


Dir wird Machiavell, 9
Die aller Boßheits-Quell/
Die Qualen der Höllen
Nicht können abstellen/
Sein Freyheit-erdichten/
Und Tugend-vernichten
Man in der andern Welt
Für gar ungültig hält.


Царица Сѣвера въ пространномъ оризонтѣ,
Гонящая враговъ на сушѣ и на понтѣ,
Являющая имъ по правосудью гнѣвъ,
Подъ сѣнью милости здѣсь держитъ росскихъ дѣв


„Nem örülsz a pesti hírek hallatán,
Ríva fakadsz, kedves öcsém, mint a lyány,
Ríva fakadsz, hogyha magyar a hited,
Ha hazádat s szabadságod szereted.


L'antica madre, che di sé ti puose,
già non t'empié di vili,
ma d'arditi e virili,
perché operassi quel che lei, in sua vece.


Es wäre ja nicht halb mir zu verzeihen,
Das muß ich selbst treuherzig eingestehn,
Da alle Dichter dir ein Schärflein weihen,
Wollt' ich allein dich stumm vorüber gehn.


Et, repoussant du pied les palmes remuées,
Il déploya son vol vers les hautes nuées.


Drauf sie zu mir lächelt fein:
»Bist ein ganzer Kerl!«
Ruft den Kellner, schreit nach Wein,
Trinkt mir zu und schenkt mir ein,
Echte Blum und Perl.


Weiber wolln auch Hünner nagen,
Sollen sie ja Kinder tragen.


Kaum noch herzinnig mein, wendst du dich wieder,
Ist das der Lohn für deine treusten Söhne?
Dein trunkner Blick, fast möcht er mich erschrecken.


Ché son sì stanco, e tu più forte giungi,
onde assai temo di lasciar tra via
questa ancor verde e già lacera scorza.


曾看华清旧浴池
此泉何日落天涯
徘徊却想开元事
不见莲花见荔枝


Sans me nommer, craintive en livrant mes alarmes,
J’écrivis : « J’ai pleuré. Je pleure… C’est pour vous !
Que l’amour vous éclaire et demeure entre nous ! »
Et quand il vit mes yeux encor voilés de larmes,
Quand il toucha ma main qui lui rendait ma foi,
Il n’a pas dit : « C’est elle ! » il n’a pas dit : « C’est toi ! »


Sie weiß mich doch wol zu halten
meine schönste Argine.
Du magst wie du wilst verwalten
Wächters Amt. Uns thut nicht weh:
daß du uns mit deinem schleichen
manche schöne Lust nimst hin/
Ich und Sie kan doch erreichen/
was beliebet unsern Sinn.


A to ten hřích, jejž neodpustí svět,
pro zločin ten vždy v tvoje líce
má připravenou slinu jeho ret,
má trn, jenž zraní leb,
jenž duši poraní, má smích, má meč a hřeb
a koly, šibenice!


Llegad, hijos de la astral Francia:
hallaréis en estas campiñas
entre los triunfos de la estancia
las guirnaldas de vuestras viñas.
Hijos del gallo de Galia
cual los de la loba de Italia
placen al cóndor magnífico,
que ebrio de celeste azur
abre sus alas en el sur
desde el Atlántico al Pacífico.


Doch es sei einer noch so wild,
Gern wird er Mädchen sehn.
Drum macht' er sich gar manches Bild
Von Mädchen jung und schön.


Das kleinste Kind wird nicht verschonet,
Muß, eh' es lächeln kann, verderben,
Und, dem schon Lust im Auge wohnet,
Nicht Gnade kann sein Blick erwerben.
Dort ruft mit halbgelöster Zunge
Ein anderes dem Vater lallend;
Da kommt ein Schwert mit raschem Schwunge
Ihm in sein stammelnd Bitten fallend.


C'est que vos regards inhumains
Ont partout des intelligences,
Et tout le long des grands chemins
Vont arrêter les diligences.


Schäme dich, Kamill,
Dass du mit vier Sonnenpferden
In dein errettetes Rom zogst!
Und du, Romulischer Feinde
Glücklicher Sieger, o Julius,
Dass dich, mit goldenen Städten und Schlachten,
Und mit Adlern und Spolien
Deiner Brüder umgeben,
Zum hohen Kapitol dein stolzer Wagen trug. –
Friederich, ein Prinz der Brennen,
Ward angefallen von Völkern Hungariens,
Von Illyriens Reitern und Daciens:
Alle dem Zepter der Königinn zinsbar,
Die Vindobonens saatenreiche Fluren,
Und Austrasiens Auen beherrscht,
Und der Bajonen Gebirge,
Und Hesperiens goldene Gärten;
Dieser erhabenen Fürstinn,
Deren Wohlfahrt vom Himmel in
Sieben Sprachen erflehet wird;
Deren Heere, geführt vom Stab' Eugens,
Ehmals unbezwinglich, – und itzt
Verbunden waren mit allen, die
Am Mäotischen, Kaspischen, Finnischen
Sunde wohnen, den rauhen
Samojeden, den Ostiaken,
Und dem Tartar am Sangarfluss:
Einer Monarchinn dienstbar, einer,
Die den weiten Umkreis
Ihrer Welten nicht kennt.
Auch trat zu ihnen der Söhne Sarmatiens
Selbsterwähleter König,
Und stellte seine Sachsen, ein treues Volk,
Mitten auf den Pfad des Siegers,
Unter eine Felsenburg.
Und die hohen Satrapen Germaniens
Fielen zahlreich dem Bunde bey.
Und die theur erkauften Suenonen
Drangen aus dem beeisten Norden hervor:
Enkel der Helden, mit denen ein Jüngling
Europen und Asien schreckte.
Und Gallien, das an zwey Meeren thront,
Dessen Fahnen und Wimpel
Unter allen Himmeln wehn,
Liess seinen Schwarm aus,
Gleich dem Heere schwirrender Grillen,
Die vor sich her ein blühend Land,
Und hinter sich Wüsten sehn. –


Dein schweiß im buß-kampfe


¿Quién No se enamoró de niño
con la pureza más cristalina y diáfana?
¿Quién no tuvo un amor adolescente
y por la vida,
soñando muchas veces.
Recordando.
Desempolvó la caja agri-dulce
de la distancia?


Was soll ich dir denn geben, Hirt? Hier nimm die Hand voll Gold, und diß goldne Hüfthorn.


Nicht sprich: Ich wirck, ich wil. Gott thut es und nicht du,
Wer Gott in allem meint, der trifft der Wahrheit zu.


Království tvé bude královstvím králů,
zjařmených nebude v království tvém,
království tvé budou radosti luhy,
královstvím tvým bude celá ta zem.
Hosiana tobě!


Všecko je dnes jaksi pokrokové:
vláda, svatý Václav, žurnalisti,
všecky žurnály, což není nové,
všecky strany, jak si každá zjistí,
celá republika též tak slove –
všecko je dnes jaksi pokrokové.


Dir dank ich für die Prüfung der Leiden,
Die du mir liebreich zugeschickt.
Dir dank ich für die häufigern Freuden,
Womit mich deine Hand beglückt.


Per non cader dunque in l error de tanti
ti convien esser cauta et avertita
se ben del tuo Ruggier viso e sembianti
ti parrà di veder che chieda aita
non gli creder perhò, ma come inanti
ti vien, fagli lasciar l indegna vita
ne dubitar per ciò, che Ruggier muoia
ma ben colui che ti da tanta noia


To zarazilo kroky, mladý plam – –
„Co za tvou radu, útěchu ti dám?“
„Měj v žití vůli – to mi za byt stačí – –“


Sein lob müß weit erschallen
hoch vber himl vnd erd,
Der jm leßt wol gefallen
sein volck, helts thewr vnd werdt:
Seinn außerwelten kinden,
all die sich zu jm finden,
sollen sein lob verkünden,
singen Amen vnd Ja,
frölich Haleluia!


Und Grau in Grau – dort den Saal entlang,
Wer deutet die Gruppen, die holden?
's ist Gottfrieds von Straßburg minniger Sang
Von Tristan und Isolden.


Alle Luft, die uns umschräncket,
Und den Erden-Kreis umfasst,
Da sie sich stets abwärts sencket,
Drückt sich selbst durch eigne Last.
Daher wird durch ihr Gewichte
Unsre niedre Luft so dichte,
Daß sie leicht die obre trägt,
Der sie sich zum Grunde legt.


Jsem garçon značně vyžilý.
Už neláká mne žena,
a rád, až den se nachýlí,
dám za stotisíc věna,


Pro boha, mlč!“ jí zbledlá paní dí.
„To nebyl hřích, to kacířů byl trest
a zbujných buřičů. To dítě však
je nevinné a tvrdou nebudu.
Což neděkuje Adam Jesenský
mi výživu v ovčárně celý rok?
Nuž, Estero, teď jdi a dej mi plášť.
Bez hluku vyveď koně ze dvora,
jest-li že všecko spí. Já cesty znám
a vítr ulehl a přestal déšť.“
Na povel paní vyšla Estera
a za nedlouho paní Alena
na koni, zahalena v teplý plášť,
se brala lesem k staré ovčárně,
jež na samotě stála na vršku
v tvář temným borům, šumným doubravám.


A bílá půlnoc Tonka zvedá
a posazuje za vesla...
A srdce svůj zas rytmus hledá,
i síla v trosky pokleslá...
A bárka běží, letí zase,
tancuje, vrtí – kolébá se...
A bílá plachta visí v tmách
jak láska v pozdních vzpomínkách...
Leč běda! V tom všem Tonko není,
jak ve všem cele býval dřív –
zde noci roste prostě div
a divné živly v rozčilení
zjev lidský ženou uvadlý,
kde mámení se zrcadlí..!


¿En año quieres que plural cometa
infausto corta a las coronas luto
los vestigios pisar del Griego astuto?
Por cuerdo te juzgaba, aunque poeta.


Ta z vlasů hází růžičky
a házejí i družičky,
a tančejíce v zpěvu svém
malým kývají prstíčkem:


In Hannover brennt bis dreie
Und noch länger hell das Licht,
Damit jeder noch 'ne Kneipe
Finden kann. Wir könn'n das nicht.


Und kein Bach nach diesen Gründen
Darf mit seinem Rauschen kommen,
Darf der Welt verratend künden,
Was er Stilles hier vernommen;


C’était du grand Henri la redoutable armée,
Qui, lasse du repos, et de sang affamée,
Faisait entendre au loin ses formidables cris,
Remplissait la campagne, et marchait vers Paris.


«Sed e' vi piace, i' sì m'andrò posando
Sanza di questi fatti più parlare;
Ma tuttor sì vi vo' convenenzare
Che tutti i vostri amici andrò avanzando,


Tu de l'eterno dritto
Vendicatrice e de le nove genti
Araldo, Italia, il Campidoglio ascendi.
Tuoni il romano editto
Con altra voce, e a' popoli gementi
Ne l'ombra de la morte, Italia, splendi.
Accorran teco a la suprema guerra
Gli schiavi sparsi su l'oppressa terra.


Vzhůru peruti mých písní,
prchni chmuro nelibá,
radosť žití v ňader hloubí
mně jak svlačec srdce vroubí,
lesa klín mne kolíbá.


Nebyla jsem ale sama,
U mne stály celé řady,
Dívky, mládci, muži, ženy,
Všechno bylo spatřit tady.


Věř, svět krásný jest a bude
s trochou lásky u lidí,
opuštěné jen a chudé
srdce vše to nevidí.


e de l'amore el m'à sì forte rota
ch'el m'à donato nel so dolce riso,
che 'l spirto mio dal so non è deuiso
ch' a tal partì d'amore el m'à conduta.


Die eine, trüber Wehmuth Bild,
Stöhnt mit geheimem Beben:
»O Meer, o Meer, so trüb und wild,
Wie gleichst du so ganz dem Leben!«


Jak objímá ten kámen bílý, stín i za ní pokleknul,
jak dlažbou chřestí růženec – jak kostlivec by prsty mnul.


Opuštěná, zapomněná
v úžlabině leží,
v tříšti celá zadní stěna
a tou tříští lká a sténá
bystřeň, jež kol běží.


O nein, ich will und kann nicht mehr,
Mein Freund, betrüben dich;
Dein Herz verbind't mich allzusehr,
Ach, bind mich ewiglich!


Most vége. Ez volt, ez lett volna még
Végső esélyem. Elvégeztetett.
És most Uram, bocsásd el a Te szolgád.


Ma se in altro biasmarme, almen dar laude
dovete che, volendo io rimanere,
lo dissi a viso aperto e non con fraude.


Durch die halbentlaubten Bäume
Glimmt der Mond, und still umflicht
Siegreich die verlassnen Räume
Seiner Trauer falbes Licht.
So dem Blick der Schwermut offen
Liegt des Menschen Los erhellt,
Wenn vom ersten Frost betroffen
Unsres Lebens Schmuck zerfällt.


Adok én is három szint cserébe:
A zöld színnek vedd reményimet,
A fehérnek halovány orcámat,
A pirosnak vérző szívemet.


Am Ufer pflanz' ich dunkle Lieder,
Ihr Duft weht hin,
Bis ich geflügelt selber schreiten
Hinüber muß.


Mas tú misma echarás de ver que miento;
que las ninfas bordaron paños de oro:
Tú no sabes echarme unas soletas.


Pohřební zpěvy zněly v tklivém žalu
jak nářek lesů podvečerní mhlou
a spolky, kněži v drahém pluvialu
šli vážným krokem tiše před truhlou...


Ó hleď na nás se svých blažných výší,
Maria, ty Panno přesvatá,
aby duše, láskou rozžatá
vyplenila v sobě hříchů říši.


A muita luz do dia, em turbilhões, em jorros,
Caindo d’amplidão, descendo pelos morros,
Tremendo sobre o mar,
Fez com que o anjo bom, o serafim dos crentes,
Batendo n’um instante as asas transparentes
Se perdesse pelo ar!...


Gleich zu sein unter Gleichen,
Das läßt sich schwer erreichen:


عندما سُبلكَ أكثر من أقدامك
وأسلحتك في مزاد السماسرة
يفيض رأسك بزادٍ يكفيك
ويصونك من مائدة مثقوبة بفاكهة تفسد
لفرط الأسلاف
ينالها العطبُ ويطفح بها التفسير
تتقهقر مطأطئ الرأس
نحو غبار المخطوطات
في تاريخ الجسد ووحشة الروح
تنحدر بك حشود الشارع في ليل واضح
في ذبائح مهدورة
في ماء قديم يأسن
في ذخيرة مبتلّة بزفير التجربة
في غفلة البصيرة وكسل المخيلة
تنحدر
ورأسك كنيسة النوم


Du bist der leise Heimatlose,
der nichtmehr einging in die Welt:
zu groß und schwer zu jeglichem Bedarfe.
Du heulst im Sturm. Du bist wie eine Harfe,
an welcher jeder Spielende zerschellt.


Der Mond erscheint,
Ach, ganz verweint,
Er sah zu viel
Vom bösen Spiel.


balık gibi çıplak kor gider bizi felek


Ó mimoso své nekonečné pouti,
jak mi tě, vzdušný motýlku můj, líto!
Chceš stále vpřed, a nemůžeš se hnouti.


Matthäus schrib sein Buch als Christi sein Apostel,
Nachdem begrif, den ihm sein Christ gegeben.
Marcus schreibet als ein Jünger von den Jüngern,
Voll Warheit, was er hat gehöhrt aufs allerkürtzte.
Lucas redt geschichte als ein treuer Schreiber;
Fänget deutlich zuerzählen, was ihm deutlich ward erzählet.
Johann schwingt tiffer sich voll Christuskrafft und weisheit:
Spricht das vergesne aus nach seinem Lichtverstand.
Denn kein Evangelist beschrib, was ihm vom Geist ausdrükklicb gedictiret,
Weil di geschehne sach erfodert kein solch schreiben.


Das Bäumlein spricht schnell
Zum Holzhacker: »Gesell,
Dich friert's so sehr wie mich
Und mich so sehr wie dich.
Vielleicht kannst du mir
Helfen und ich dir.
Komm, hau' mich um
Und trag' mich in deine Stub'n,
Schür' ein Feuer an,
Und leg' mich dran;
So wärmst du mich
Und ich dich.«


Höre mich, du Sohn der Eichen,
Deines Landes Stolz und Hort,
Bis in Babels Mauern reichen
Soll das ernste deutsche Wort.


De fülemet betömte. - Ó, mi vár még
Reám, ki immár néma, hangtalan.
- Fejem lehajtva megadom magam.


Sloupem tys ohnivým,
oblakem zářivým,
vedoucím národy
v slíbenou zem;
bez tebe pustinou
širý svět jedinou,
lidstvo se potácí
bez cíle v něm.


تَقارَعنا عَلى الأَحسابِ حَتّى
تَوادَعنا فَكُلٌّ غَيرُ آلِ
فَكانَت بَينَ قَومِكُمُ وَبَيني
خُماشاتٌ بِأَطرافِ العَوالي


Creo que, ultimadamente,
debiera ser propietario
quien fecunda el suelo agrario
con el sudor de su frente.
Así espera nuestra gente
y así mesmo espero yo.
Y así ha de ser, pues si no
a gringos y gamonales
vamo a recontrasacarle
¡la p... ita que se partió!


Qui fa' prova de l'arte, e le saette
tingi nel sangue del ladron francese,
ch'oltra il perpetuo onor vuo' che n'aspette
premio al gran fatto egual dal re cortese. –
Così parlò, né quegli in dubbio stette,
tosto che 'l suon de le promesse intese;
da la grave faretra un quadrel prende
e su l'arco l'adatta, e l'arco tende.


„Hlavu od těla ti odsekali,
Bysi nemohl tam žalovati
Pomsty bohům, kterak lidští kati
Běsův drápem srdce tvoje rvali.
A však já chci žalobu tu vésti,
O bezpráví, vraždě, podlé lesti
Vypravovat hlasem pravdy svaté;
Jestli pomsta bohův nezahoří,
Nuže tenkrát svaté i proklaté
Na věky se v jednu zpoustu zboří!“
Tetva takto děsně vyvolá,
S varytem svým do plamenů letí –
Živel Svaroha hle! nad obětí
Bujným praskotem již plápolá.


Zmlkly uděšeny, k sobě blíž se tisknou,
luzná těla mizí ve kaskádách kštic,
vyskočí pak náhle, divě k nebi výsknou,
zříce v houští žhavé chvosty veveřic.


Au fait, pourquoi mentiraient-elles ?
Elles n’ont aucune raison,
Vous me faisiez des peurs mortelles,
Et… fixant sur moi vos prunelles :
« Une femme dans la maison. »


„Můj otče,” zašeptala jeptiška,
„hru krutou se mnou neprovádějte!
Ó, mějte lítosť s velkým žalem mým
a nevzbuzujte liché naděje
v tom srdci, které zná už beznaděj!
On nežije! Ach je to nemožné!”


يا منزل ابن عليّ حيتك الصبا
وسقى مرابعك الغمام الهامع
صفت بك الأغصان صف جماعة
والغصن إما قائمٌ أو راكع
ورقى لديك الطير منبر أيكة
فعلمت أنك للمسرّة جامع


Pero que tienda de Domingo el manto
Raimundo, y pase encima el mar profundo,
es fe que ha dado al mismo cielo espanto.


Klingen trüb jetzt meine Lieder,
O so habt mit mir Geduld!
Kehren bess're Zeiten wieder,
Will ich zahlen alte Schuld.


Szakálas farkast attól fogva
Nem látott senki a vidékben;
Egy van még, az is mély barlangban
Láncra van kötözve erősen.
S száz esztendő alatt,
Csupán egy éjszakán szabad!


On s tebou vzroste věrně dál,
nechť nemá květ, má svěží listí,
před vichry, zimy nenávistí
tě skryje, snese jejich pal.


“Kedves, énekes, jó fácska;
Mi dalodban szomorú volt,
Áldjon meg az isten érte,
Rólam is, nekem való is;
Jólesett fájó szivemnek,
Mely csak a búhoz van szokva.
Nagy örömről, boldogságról,
Szerelemről, nyert hazáról
Énekelj a boldogoknak,
Mert ezekről szóló daltól
Az én szívem meghasadna...”


Wenn ich müßte, ging's auch mir,
Armer Tanzbär, so wie dir.
Doch ich will und tanze drum
Heißa lustig im Kreise herum.
La la, la la, la la.


Ein Schäfflein außerkorn
Such ich so manchen tag,
Hat sich so gar verlorn,
Daß mans nitt finden mag.
Will ruffen laut mit heller stimm,
Wer weiß obs ich nit bald vernim.
Schäfflein, Schäfflein, wo hast verkrochen dich?
Ach folge mir: hilff selber dir,
Nit lang laß suchen mich.


Sous le ciel pavé de lapis
Le Bœuf-Gras menait son cortège,
Plus digne que le bœuf Apis,
Dans la froidure et dans la neige.


V úctě mám lilii cudnou, dámu, ať pannu neb paní:
Ať, vztýčena po stranách na Oltáři,
s důstojnou, posvátnou pokorou nebeskou čistotou září,
ať milostně nedotčeně, přec dobrotivě a milostně-žensky nad každou ranou se sklání,
širokým kalichem svým tak stále přímá a sněžná!


Se 'l ben che 'l ciel può dar cercate avere,
tornate indietro per madonna mia,
ché sol per lei potete esser felice.


Ale přec ještě to hřálo
jako v těch minulých dnech,
blýskalo světlem a plálo,
voněl tím smočený mech!


Uma vez era noite
De bem longa fest
Adormec Me disse
Me acordando com esta:
«Teu sono vai longo
Toca a levantar!»
Então me beijou
E eu pus-me a cantar:
«Fazem reviver
Teus lábios a arder!»


Und doch rührt mich frisches Leben
Nicht mit seinem Zauberstab.
Träumende Gedanken schweben
Um entschwund'ner Zeiten Grab;
Und es grüßt die bange Klage
Abendroth versunk'ner Tage.
Will ich kräftig mich ermannen,
Fliehen der Erinn'rung Fluch;
Fehlt, die Geister fortzubannen,
Mir der mächt'ge Zauberspruch!


Hat sie denn des herren segen/
Vnd hohlt jährlich kinderlein/
Jhr werdt drümb nicht minder seyn.
Gottes segen/ als ein regen/
Giebet jedem munde brodt/
Lässt die frommen nicht in noth.


Co hledá?
Zlato?


La tua misericordia e tua possanza
e lo 'nfinito amor che tu ci porti,
e 'l tuo pregare, el nostro male avanza.


Bischöfe bauten dieses Haus,
Und flott sieht's wie bei Göttern aus.


Dank dir, o Himmel, festlich laute Wonne!
Noch lebt dein Liebling, mein Papa.
So dacht' ich heut, als ich empor zur Sonne
Mit ihren ersten Strahlen sah.


أصبحتُ جذلانَ طيّبَ العَرَبَهْ
والكأسُ تهدي إلى الفتى طربَهْ
وذي دلالٍ كأنّ وَجْنَتَهُ
من خَجَلٍ بالشّقيقِِ مُنْتَقِبَهْ
في حِجْرِهِ أجوفٌ له عُنُقٌ
نِيطَتْ بظهرٍ تخالُهُ حَدَبَه
يمُدّ كفّاً إليه ضاربةً
أعناقَ أحزانِنا إذا ضرَبَه
تحسبُ لفظاً بأختها نغَماً
ويودعُ المسمعينَ ما حسبَه
قلتُ ألا فانظروا إلى عجبٍ
جاءَ بِسِحرٍ فأَنْطقَ الخَشَبَه
وقهوَةٍ في الزّجاجِ تحسبُها
شُعْلَةَ برقٍ في الغيم ملتهبَه
كأنّما الدهرُ من تَقادمِها
أوْدَعَ في طول عمرها حِقبَه
ماءُ عقيقٍ إذا ارتدى زبداً
حَسِبتَ دُرّاً مجُوّفاً حَبَبَه
يُسْكِرُ من شَمّهُ بسَوْرَتِهِ
فكيف بالمنتشي إذا شربَه
وذي حنينٍ تحنّ أنفُسُنا
إليه مُنقادةً ومنجذبَه
يُفْشِيهِ ذو حكمةٍ أناملُهُ
منَغّماتٌ بِزَمْرِهِ ثُقَبَه
يرسلُ عن منخريه من فمِهِ
ريحاً لها نغمةٌ من القصَبَه
كأنّ ألحانَهُ الفصيحةَ منْ
صريرِ بابِ الجنانِ مُكْتَسَبَه


A na růži láskodechou,
Až otevře své lupénky,
Čeká s milovroucí těchou
Ruka spanilé dívenky.


Und, gleich dem Vögelchen im Garn verstrickt,
Je mehr ich suche zu entfliehn der Haft,
So mehr im Wirrsal find' ich mich gefangen.


incensoque perfumadepois de queimado


Déjame Lisis, o daré más voces,
que da un enfermo con dolor de ijada;
maldiga el cielo Musa tan cansada,
no me mates a versos, sino a coces.


Et je rêve ! Et jamais villes impériales
N'éclipseront ce rêve aux splendeurs idéales.
Gardons l'illusion ; elle fuit assez tôt.
Chaque homme, dans son cœur, crée à sa fantaisie
Tout un monde enchanté d'art et de poésie.
C'est notre Chanaan que nous voyons d'en haut.


Co pole, to je hřbitov padlých těl,
to bojiště kdys čerstvou páchlo krví...
Leč dnes – – hle, dragoun cvalem přiletěl
a za lesy se výstřel ozval prvý.


مشى في الشارع العربي مختلجاً
يجرجر ساعدين تكسرا
والصدر مفتوح لحرب ساومت أعداءها
في الشارع العربي : ( مقتول وأعرف قاتلي )
هل مات ؟
سوف يموت أحياناً
( 14 )


No huyas, no, te quiero, así, a mi lado
Hasta la muerte, y más allá: ¿te asombra?
Seguido la experiencia me ha enseñado
Que la sombra da luz y la luz sombra
Y estrecha y muerde en el furor ingente;
Flor de una aciaga Flora es esclarecida,
¡Quiero mostrarme al porvenir de frente,
Con el blasón supremo de tu diente
En los pétalos todos de mi vida!


Auch Kohlen mußt du brennen,
Daß ich arbeiten mag,
Ich will dir Speise geben
Auf sieben volle Tag,


孤舟湖口一名僧
咫尺乡山识未曾
今去峨眉同览胜
跻扳须上百千层


»Warum willst du das junge Blut
So schnöde von dir entfernen?«
Sie machen's alle hübsch und gut,
Aber sie wollen nichts lernen.


Und bin ich des Griechischen müde,
So lockt mich die Moschee:
Ich kleid in maurische Schnörkel
Mein abendländisches Weh.


Klečím před tebou, rytíři,
spínám ruce své obě:
bodni, kam kopí namíří,
ušetř ostudu sobě.


The sun which from the northern signs
Scorch'd with unsufferable heat,
Now in a milder glory shines,
And every glancing ray is sweet.


Wer trinkt soll reines Herzens sein,
Mit Wein ist nicht zu scherzen.
Der reine rote Edelstein
Veredelt zwar die Herzen;
Doch die Veredlung geht verloren,
Wo nicht ist Edles eingeboren:
Ihr Edlen, trinkt den edlen Wein!


Gott, schütze unsre Brüder mit deiner mächt'gen Hand,
Leih ihnen Sieg und führe sie heim ins Vaterland,
Beschütz' auch, was sie lieben, Weib, Vater, Mutter, Kind,
Und sei ein Tröster aller, die schweren Herzens sind.


Za rok a den – to krátký čas, –
zas jiný mistr na úžas
všem učiní ti hrozně, lítě,
co na mně ty jsi konal skrytě.


Mert milliók lépnek nyomunkba,
Az eszme méhe szapora,
Az igaz Isten népe ellen
Nem győzhet Ármány tábora.


Мой остров чудесный
Средь моря лежиТам, в чаще древесной,
Повесил я щиПропал я в морях
На неясной чертНо остался мой страх
И слова на щитКогда моя месть
Распевает в бою,
Можешь, Дева, прочесть
Про душу моМожешь Ты увидать,
Что Тебя лишь страшусь
И, на черную рать
Нападая, молюсь!


Onan dos outros! Ó deus que dás confiança
Só a quem já confia!
E não à morrente ou garça mão que se ansa
Varonil e vazi
O Virgem Negra, tal me descobriram
Cincoenta anos depois,
Em minha infusão esto Tombam, deliram
Em vão quantos seguiram


I pro mne také poslali
a na hostinu pozvali,
nic vymluvit se nedali.
Já mezi kněžnou a rybářkou seděl,
obě jsem rozsmával, čím jsem jen věděl,
a ony vína přesladká
mi nalévaly rozmily
a smály se, když přelily.
Nu, bylo vám to, děťátka,
nu, slovem, pohádka.


Was ist besser, als daß ich
Wann mich brennt die Sommerhitze
Seiner Frucht gebrauche mich,
Unter seinem Schatten sitze?
Dann zu meiner Kehlen Lust
Ist mir Süssers nichts bewust.


Lasciamolo andar pur - né vi rincresca
che tanta strada far debba soletto
per terra d'infedeli e barbaresca,
dove mai non si va senza sospetto:
non è periglio alcuno, onde non esca
con quel suo corno, e n'ha mostrato effetto; -
e dei compagni suoi pigliamo cura,
ch'al mar fuggian tremando di paura.


„Blesky boží!“ soptí Morlák v hněvu, –
hoj, to zasyčel již hrozbu had;
„perel šňůrou nelze zkrotit děvu,
kusem olova to půjde snad!


A jak jdu kolem, na jabloň pták slet’,
list odhrnul, jenž hnízdo jeho skrývá,
a juž se perlí jeho píseň tklivá...
Hle, tolik blaha snese křehká sněť!


Gern will ich Müh' und Plagen
Des Erdenlebens tragen,
So lang es Dir gefällt.
Vergieb nur meinen Thränen,
Verzeih mein schmerzlich Sehnen
Nach jener bessern Welt! –


Pilná práce množí sýlu,
Lenivost jí ujímá,
Pilnost dává chuti k dílu,
Lenivost ji zemdlívá.
S chutí prácy začínati
Jest půl díla dokonati,
Zpozdile kdo pracuje,
Těžce dílo skoncuje.


Ich lauschte und sieh,
Da war es die alte,
Die Schmerzmelodie,
Die noch niemals verhallte:


Aber du, Herr, bist allein
Weißheit, Glantz vnd Stärcke,
Wilst in deinem Wercke
Von vns Vngemeistert seyn,
Hilff es vns erkennen,
Hemm du vnser Angst-geschrey,
Laß vns in Gedult vnd Rew
Stets dich Vater nennen.


Hier stehn die verweinten Alten;
beider Herzen sind zerstückt
und durch einen Hieb gespalten:
zwei der Liebsten sind entzückt,
zwei der Liebsten aller Lieben,
Kind und Kindskind, sind geblieben.


George our King may freely call
His Flower Girl Miss Fellowes
The Margravine's a name they all
May hear of and be jealous.


Es dämmert und dämmert den See herab,
Die Wasser sind gar so dunkel;
Doch wenn ob den Bergen der Blitzstrahl zuckt,
Was ist das für ein Gefunkel!


Lieber wandre ich durch dunkle
Kirchen mit dem Operngucker
Und verrenke Hals und Kopf mir
Nach der dort verstecken Kunst.


Má duše nešťastná, jak vyšší touhy žena,
kdys od hrubého muže uvězněná,
jak po svém miláčku své paže zvedá k Vám!


Hle, tam louka, parádnice
přes noc plna krásy
živůtek svůj zelenavý
kvítím vyšila si;
outlá jabloň vedle meze
ozdobila skráně,
potok mile zradovaný
v dětské tleskal dlaně,
přes řepku pak jasnožlutou,
jetelinu rudou
jako v mlze zhlídla Běla
svoji vísku chudou.


雨后溪流深更深
倚栏照见一生心
青山只在桥南北
枉自穿云渡水寻


Hát a hű cselédség, mely mindenik szavát,
Miként a szent irást, kegyelettel őrzi;
Megindulás között fogná őtet körül,
Nem tudván örömét könyeivel győzni.


Unbeweglich, wie sie warten,
wie sie rufen, wie sie klopfen;
ja dem Öle selbst, dem zarten,
das sie auf die Angeln tropfen:


Já servi ao deus do engano.
Forte com forças alheias.
Passei nas suas cadeias
Após um ano outro ano.


Doch endlich war es ihm geglückt,
mit letzten Kräften, arg zerpflückt,
ein Bäumlein zu erschwingen;
da dacht' er endlich auszuruhn
und sich in Schutz zu bringen.


Ut matutinis radiis percussa nitescit
Gemma magis, lumen sic tibi maius erit,


Honnak atyái honuk veszni hagyták
S itt maradnak, míg felejtik emlékük,
Unokáik, a koldus istenadták.«


Ó bída!


履印青苔迹未消
一编径佐圣明朝
祖龙流毒如洪水
济尽生灵是此桥


A teď olše a teď břízy
sivé hlavy smutně věsí,
vlasem šumí divné dumy:
„Slavíčku náš, kde jsi, kde jsi!“


Was such' ich sonst auf Erden,
Was seh ich mich herum?
Du willst mir alles werden,
Du rufest immer: Komm!
Mein Vorwurf und mein Schatz,
Nimm hin die ganze Liebe,
Zieh mich durch deine Triebe,
Erfüll des Herzens Platz!


橘子花香满四邻
绿阴如染净无尘
幽斋独坐鸟声乐
万虑不干心地春


Obě ty větve v ušlechtilém květu
zmohou se šíře, široce,
a nenadále ku podivu světu
přinesou blahé ovoce.


Du unersättlicher Tyrann,
Du Unhold, dessen Tigerzabn
In jede Straßenecke beißt;
Mich schrecket nicht dein Natterbiß,
Denn weißt du wohl, wie Jemini's
Geliebter Zwillingsbruder heißt?


Maga Diridongó nem kevéssé bámul,
Asszonyának hősi tettein elámul;
De, mig mennyre-földre magasztalja társát,
Felsohajt: „be kár, hogy nem tud főzni kását!”


An Eurem Busen, sprechet, wie lange lag
Der Säugling, Weisheit lallend? wie lange ging
Der Menschengeist durch Regionen,
Völkerumwälzungen, Licht und Dunkel


    Ele que estava de rastros,
    Pula, e tão alto se eleva,
    Como se fosse na treva
    Romper a esfera dos astros!


Mein Herz ward siech, mein Haar ward grau –
Ich heisch' nur Eine Gab':
Gib mir, o Sälda, hohe Frau,
Im Heimatland ein Grab!


Wia is im Fruahjahr wieda schön!
Es lachat oan so freundli o,
Wia müaßt si heut a jeder freu'n,
Der si no wirkli freuen ko!


Na květech zavřených se dolíbáš mé krve,
tep srdce uslyšíš, je vzdálený, však vroucí,
ku kmeni přitiskni svých ňader měkký sníh
a písně rozpučí, jež v samotách mých zněly.


Ich sprieße gern für mich allein im Grunde,
Doch mocht' an dir zu ranken ich nicht meiden,
Ein Gottesurtheil war mir dein Entscheiden,
Mein liebster Kranz das Lob aus deinem Munde.


Ám ki vállalkozik, az gondolja jól át,
És meghányja-vesse elejét utóját.
Itt a halál szégyen, és egy nemzet átka
Kisérné a bukott vakmerőt sírjába...”


Ermattet sank ich hin in Gram und Schmerzen,
Da reichtest Du mir freundschaftsvoll die Hand;
Der nachtumhüllte finstre Dämon schwand,
Und wieder wohl ward mir an Deinem Herzen!


»O frage nicht! denn ich bin nicht bereit,
Des Fremden Neugier leicht zu stillen;
Sogar verbitt ich deinen guten Willen;
Hier ist zu schweigen und zu leiden Zeit.
Ich bin dir nicht imstande, selbst zu sagen,
Woher ich sei, wer mich hierher gesandt;
Von fremden Zonen bin ich her verschlagen
Und durch die Freundschaft festgebannt.


لَهفَ نَفسي عَلى عَدِيّ وَلَم أَعـ
ـرِف عَدِيّاً إِذ أَمكَنَتني اليَدانِ
طُلَّ مَن طُلَّ في الحُروبِ وَلَم يُطـ
ـلَل قَتيلٌ أَباتَهُ اِبنُ أَبانِ
فارِسٌ يَضرِبُ الكَتيبَةَ بِالسَيـ
ـفِ وَتَسمو أَمامَهُ العَينانِ


1
На темном влажном дне морском,
Где царство бледных дев,
Неясно носится кругом
Безжизненный напеВ нем нет дрожания страстей,
Ни стона прошлых леЗдесь нет цветов и нет людей,
Воспоминаний неНа этом темном влажном дне
Нет волн и нет лучеИ песня дев звучит во сне,
И тот напев ничеНичей, ничей, и вместе всех,
Они во всем равны,
Один у них беззвучный смех
И безразличны снНа тихом дне, среди камней,
И влажно-светлых рыб,
Никто, в мельканьи ровных дней,
Из бледных не погиУ всех прозрачный взор красив,
Поют они меж трав,
Души страданьем не купив,
Души не потеряМеж трав прозрачных и прямых,
Бескровных, как они,
Тот звук поет о снах немых:
«Усни — усни — усни»Тот звук поет: «Прекрасно дно
Бесстрастной глубинПрекрасно то, что все равно,
Что здесь мы все равны»2
Но тихо, так тихо, меж дев, задремавших вокруг,
Послышался новый, дотоле неведомый, звуИ нежно, так нежно, как вздох неподводной травы,
Шепнул он «Я с вами, но я не такая, как вы,
О, бледные сестры, простите, что я не молчу,
Но я не такая, и я не такого хочЯ так же воздушна, я дева морской глубины,
Но странное чувство мои затуманило снЯ между прекрасных прекрасна, стройна, и бледнНо хочется знать мне, одна ли нам правда данМы дышим во влаге, среди самоцветных камнеНо что если в мире и любят и дышат полней!
Но что если, выйдя до волн, где бегут корабли,
Увижу я дали, и жгучее Солнце вдали!»
И точно понявши, что понятым быть не должно,
Все девы умолкли, и стало в их сердце темнИ вдруг побледневши, исчезли, дрожа и скользя,
Как будто услышав, что слышать им было нельз3
А та, которая осталась,
Бледна и холодна?
Ей стало страшно, сердце сжалось,
Она была одна?
Она любила хороводы,
Меж искристых камней,
Она любила эти воды,
В мельканьи ровных днеОна любила этих бледных
Исчезнувших сестер,
Мечту их сказок заповедных,
И призрачный их взор
Куда она идет отсюда?
Быть может, там темно?
Быть может, нет прекрасней чуда,
Как это — это дно?
И как пробиться ей, воздушноСквозь безразличность вод?
Но мысль ее, как друг послушный,
Уже зовет, зовет
4
Ей вдруг припомнилось так ясно,
Что место есть, где зыбко днТам все так странно, страшно, красно,
И всем там быть запрещенТам есть заветная пещера,
И кто-то чудный там живет
Колдун? Колдунья? Зверь? Химера?
Владыка жизни? Гений вод?
Она не знала, но хотела
На запрещенье посягнутИ вот у тайного предела
Она уж молит: «Где мой путь?»
Из этой мглы, так странно красной
В безлично-бледной глубине,
Раздался чей-то голос властный:
«Теперь и ты пришла ко мне!
Их было много, пожелавших
Покинуть царство глубины,
И в неизвестном мире ставших, —
Чем все, кто в мире, стать должнСюда оттуда нет возврата,
Вернуться может только труп,
Чтоб рассказать свое „Когда-то“ —
Усмешкой горькой мертвых гуИ что в том мире неизвестном,
Мне рассказать тебе нельзНо чрез меня, путем чудесным,
Тебя ведет твоя стезя»И вот колдун, или колдунья,
Вещает деве глубины:
«Сегодня в мире новолунье,
Сегодня царствие ЛунЕсть в Море скрытые теченья,
И ты войдешь в одно из них,
Твое свершится назначенье,
Ты прочь уйдешь от вод морскиТы минешь море голубое,
В моря зеленые войдешь,
И в море алое, живое,
И в вольном воздухе вздохнешНо, прежде чем в безвестность глянешь,
Ты будешь в образе другоНе бледной девой ты предстанешь,
А торжествующим цветкоИ нежно-женственной богиней,
С душою, полной глубины,
Простишься с водною пустыней,
Достигнув уровня волнИ после таинств лунной ночи,
На этой вкрадчивой волне,
Ты широко раскроешь очи,
Увидев Солнце в вышине!»
5
Прекрасны воздушные ночи,
Для тех, кто любил и погас,
Кто знал, что короче, короче
Единственный сказочный чаПрекрасно влиянье чуть зримой,
Едва нарожденной Луны,
Для женских сердец ощутимой
Сильней, чем пышнейшие снНо то, что всего полновластней,
Во мгле торжества своего, —
Цветок нераскрытый, — прекрасней,
Он лучше, нежнее всегДа будет бессмертно отныне
Безумство души неземной,
Явившейся в водной пустыне,
С едва нарожденной ЛуноОна выплывала к теченью
Той вкрадчивой зыбкой волнНезримому веря влеченью,
В безвестные веруя снИ ночи себя предавая,
Расцветший цветок на волне,
Она засветилась, живая,
Она возродилась вдвойнИ утро на небо вступило,
Ей было так странно-тепло
И солнце ее ослепило,
И Солнце ей очи сожгл6
И целый день, бурунами носима
По плоскости стекла,
Она была меж волн как призрак дыма,
Бездушна и белПо плоскости, изломанной волненьем,
Носилась без концИ не следил никто за измененьем
Страдавшего лицНе видел ни один, что там живая
Как мертвая была, —
И как она тонула, выплывая,
И как она плылА к вечеру, когда в холодной дали
Сверкнули маяки,
Ее совсем случайно подобрали,
Всю в пене, рыбакБыл мертвен свет в глазах ее застывших,
Но сердце билось в неБыл долог гул приливов, отступивших
С береговых камне7
Весной, в новолунье, в прозрачный тот час,
Что двойственно вечен и нов,
И сладко волнует и радует нас,
Колеблясь на грани миров,
Я вздрогнул от взора двух призрачных глаз,
В одном из больших городоГлаза отражали застывшие сны,
Под тенью безжизненных век,
В них не было чар уходящей весны,
Огней убегающих рек,
Глаза были полны морской глубины,
И были слепыми навеУ темного дома стояла она,
Виденье тяжелых потерь,
И я из высокого видел окна,
Как замкнута черная дверь,
Пред бледною девой с глубокого дна,
Что нищею ходит теперВ том сумрачном доме, большой вышины,
Балладу о Море я пел,
О деве, которую мучили сны,
Что есть неподводный предел,
Что, может быть, в мире две правды даны
Для душ и для жаждущих теИ с болью я медлил и ждал у окна,
И явственно слышал в окно
Два слова, что молвила дева со дна,
Мне вам передать их дано:
«Я видела Солнце», — сказала она, —
«Что после, — не все ли равно!»


So hab ich ein langweilig Stück
Unsterblichkeit erworben;
Hätt ich getrunken lebendige Luft,
Längst wär ich vernünftig gestorben.«


Das Kreuz macht dich gebeugt, Geschmeidig und erweicht,
Der ungebrochne Wille Wird kindlich, sanft und stille,
Der Geist vor Gott sich neigt, Das Herz will gern zerfließen
Zu aller Menschen Füßen; Es wird so gar gebeugt.


Hab alle Welt, hab alle Macht zu Feinde,
es schadet nichts, hastu nur ihn zum Freunde;
es wird dein Fall dich dennoch sehen stehn,
wenn er durch sich wird einst zu Grunde gehn.


Ese amor vuelto llamas,
El que siento por dentro,
No sabe de nimiedades,
Ni lo doy con gotero.
Sin reparos es fuego
Que arde y eterniza;
Es surtidor inagotable
De ese algo que llevo dentro.
Convídame y soy tuyo,
Que mi mesa está repleta;
Es un manantial ubérrimo
Con eso que llamamos fuego.
Mi fuente rebosa y es plena:
Amo la vida y me doy entero.
Mi vaso pletórico de eternidad
Por siempre está de ti lleno.
Ese amor vuelto llamas,
El que siento por ti adentro,
Es una alborada centrífuga,
Molino de viento real y certero.
Ese amor vuelto llamas,
El que por ti siento adentro,
Es un amor violento
Aunque nunca sea cierto.


Nelze hvězdě uhasnouti,
Svítí v toku až na dno,
Nemožná vlně zplanouti;
S žárem zápasí chladno.


Die Xenien, sie wandeln zahm,
Der Dichter hält sich nicht für lahm;
Belieben euch aber geschärftere Sachen,
So wartet, bis die wilden erwachen.


Und im Quelle badest du,
Eine Nix mit goldnem Haar;
Oben deckt den Zauber zu
Das Gewässer, tief und klar.


Schon hat das Glück mir hergesendet
Aus seiner Sonne einen Strahl,
Ich jauchze, denn sie ist geendet,
Die tausendfache Seelenqual.
Dich, goldne Freiheit, hab ich wieder,
Mir schickt die Freude ihren Gruß,
Und zu mir selber kehr ich wieder
Und meinem heitern Genius!


قصَدْتُ الى المَوْلى أبي عُمَرَ الرِّضى
غدَتْ بالذي يُرْضي المَشيئَةَ جارِيَهْ
وطوفانُ هَمّي قدْ طغَى ليُجيرَني
وتُرْكِبَني آلاؤهُ فوْقَ جارِيَهْ
وإنّي لَراضٍ بالّذي يَرْتَضيه لي
ولوْ عبَدَتْ آباؤه شَنْتَمارِيَهْ
وإنّ ظُنوني في الإمامِ وفَضْلِهِ
مُحقّقَةٌ واللهِ لا مُتَمارِيَهْ
ففازَ بِما يهْواهُ منْ فضْلِ ربِّه
وأمُّ الذي يهْوى لهُ الشّرُّ هاوِيَهْ


Der Sonnen Antlitz wird entfärbt
Wenn sie den Heuchler sieht, dem Gift im Blute schleichet
Der künftig mit dem Hauch verderbt,
Wenn er als Freund die Hände reichet.


Kolkol ticho: – dobré jim to znamení;
S jedné strany plot a s druhé kamení,
Před sebou zde vodu, vzadu křoví měli.
Oni v zahradě a k tomu – v prostřed zelí,
Slovem: tak to měli, jak to míti chtěli.
Neboť dobře zůstalo jim v paměti,
Rekové že druhdy, u šedivém století,
Když tu hodovali vůkol svaté vody,
Sněm že spojovali s národními hody;
Kvas pro dědy naše žádnéť neměl vnady
Bez líbezných zpěvů a bez moudré rady:
Touto mysl obmezili rozjařenou hněvem,
Své pak srdce v žebrách opájeli zpěvem.
Avšak, aby po starém vždy nebylo,
Těmto rekům naopak se líbilo:
Nebo zaječímu tomu rodu
Sněm nebýval sněmem bez těch zelných
hodů.
Toto budiž ale ku pochvale řečeno,
Že se v sněmu zaječí to plemeno,
Anož o společném dobru rokovalo,
Svárů všech a hádek varovalo,
Kdežto – ne teď, ale v starém času –
V radnicích se užívalo silných hlasů
A co rozumem a jazykem se řezat nedalo,
To se křepkých mečů rázem přeťalo.
Abych tedy nezapomněl, co se dále dělo:
Povstane tu z těchto hrdin vážné tělo;
Jakož se mi zdálo, podle vznešeného zrostu,
Držel bych ho ne za krále, ale za starostu.
Neboť, nevím dobře, proč a v jaké době
Zajícové králů znelíbili sobě;
Králů prý těch příliš mnoho měli,
Kteří nade nimi panovati chtěli,
Z čehož mnohé různice jsou povstaly;
Aby pak to hašteření stálé
Skončili a pokoj svatý zdělali,
Zajícové z polí všecky krále
I s královským titulem pryč vyhnali:
A od času toho bývali ti králíkové
Pod žlabem jsou živi – v děrách zemanové.
To však proto jsem jen povídal,
Aby každý přítel pravdy uhlídal,
Proč jsem řek’, že ten co v prostřed stál,
Spíše byl starosta nežli král:
Neb vím dobře, že zní osmé „nelži!“
A proto vždy mluvím pravdu ve lži.


Der Neunt lag mir an meinem Arm,
Der Zehnt der war noch nicht erwarmt,


斜阳渡口石塘街
估客安流放木箄
买得春醪醉明月
斧声不断夜箍柴


Nem kivánom; el van ez már
Osztva: nékem nem jutott;
Késtem, amidőn sok ember
Kincseidből részt hozott.


Oft hab' ich's empfunden, oft hab' ich's gefühlt,
Daß Qualen der Liebe das Herz mir zerwühlt.
Ich schaurte, und wies dir mein blutendes Herz;
Doch bliebst du, Amalia, härter als Erz.


Nel ritornar s'incontra in un pastore
ch'a cavallo pel bosco ne veniva,
cercando una iuvenca, che già fuore
duo dì di mandra e senza guardia giva.
Seco lo trasse ove perdea il vigore
Medor col sangue che del petto usciva;
e già n'avea di tanto il terren tinto,
ch'era omai presso a rimanere estinto.


(Psi vyjí v noc černou, psi tvoji, holota...)


Entre todos e tu vê o que existe
Entreacto em comum somente a vida
Entre tímidas aspas já a mort


ذلك الباب الموارب غير مكترثٍ بوحشـتنا الغريبة
وهي تهتف في النوافذ واصطخاب الروح يا الباب الموارب غير مكترثٍ
تواضع بـرهةً و ارأف وصدقنا قليلاً ،
أيها الباب الموارب غير مكترثٍ بنا
اغفر لنا واسأل وصادقنا قليلاً هل تمادينا وبالـغنا بحبك كل هذا الليل
كي يأتي عليك الوقت تنسانا
و تبقى موصداً نغفو على أشلائنا ،
نحن الذين انتابنا ماء العناق وساعة الرؤيا
و أنت موارب،
قمصاننا مثقوبة ويداك في وحشية النسيان تمحونا لماذا وحدنا قمصاننا مثقوبة بالقلب
هل نهفو إليك وأنت في غيبوبة الرؤيا
ترانا دون أن تحنو على ماينتهي فينا
أيها المرصود والعشاق ينتظرون في بهو المسافة
قـل لنا واغضب علينا
وامتحن واعصف بنا واشفق علينا ،
إنما لا تعتذر عنا أمام الناس
يا باب النجاة و منتهى أسرارنا
إفتح لنا وانظر
و لا تغفل
و لا تقس علينا
أيها الباب الموارب جئ لنا  واذهب إلينا


Dva strumeny jí tekly z očí teď,
tak bohaté a vřelé, zdálo se,
že nikdy vyčerpány nebudou,
však ticha byla při tom, ani vzdech,
ni vzlyk jí dobou ze rtů nevyšel,
co schýlena nad srdcem plakala,
nad srdcem mrtvým, které napořád
bez čísla pokrývala polibky...


Die pfeil sind in des Risen macht,
wann er wil gehn zu streiten,
Er scheußt sie, wo er hin gedacht,
zu rechter stett vnd zeitten:
So sind all menschen, jung vnd alt,
in Gottes macht vnd seiner gwalt,
er wil sie all versorgen.


Ich werde nicht mehr lange leben
Und möchte mich noch einmal freun,
Zu deiner Heimat will ich schweben,
Zum Lohn gieb mir ein Blümelein.«


Hoch auf die Sitze der Fürsten
Greift der langarmige Tod.
Dem König nahm er den Bruder 1
Und dir entriß er den Freund.


to thy Husband, scandal to thy Sex,
Whose wearying Tongue does every Ear perplex;
False to thy own false Soul, thou dost declare,
How Lust and Pride do Reign and Revel there,
Tell the World too, how nicely Chast you are.
This dull compulsive Virtues own'd; for who,
With one so odious would have ought to do?
But this Misfortune you too oft condole,
Whilst loosest Thoughts debauch your willing Soul
Thy best Discourse is but meer Ribaldry,
Telling how fond all that e're see you, be:
And loving all thy self, think'st all in Love with thee.
With pious Heart thou studiest Vanity,
And talk'st obscene by rules of Modesty.
Thus Sins nick-nam'd speak the infernal Saint,
Whose shining Robes are tawdry Cloaths and Paint:
Extravagance and Cheats you mark for Wit,
Thou abstract of Contention, Fraud and Spite.
If  could have made choise of thee,
Thou would'st have baffled his Philosophy,
And turn'd his Patience to a Lunacy.
The restless Waters of the raging Sea,
Are a serene and halcion Stream to thee:
They keep their Banks and sometimes can be still,
Thou art all Tempest, know'st no bounds in Ill.
Pride, Lust, Contention, reign and yet repine,
Noise and Flame has less of Hell than thine.


إِنَّ الَّتي زَعَمَت فُؤادَكَ مَلها
خُلِقَت هَواكَ كَما خُلِقتَ هَوىً لَها
فَإِذا وَجَدتُ لَها وَساوِسَ سَلوَةٍ
شَفَعَ الضَميرُ إِلى الفُؤادِ فَسَلَّها
بَيضاءُ باكَرَها النَعيمُ فَصاغَها
بِلَباقَةٍ فَأَدَقَّها وَأَجَلَّها
إِنّي لَأَكتُمُ في الحَشا مِن حُبِّها
وَجداً لَوَ اَصبَحَ فَوقَها لَأَظَلَّها
وَيَبيتُ تَحتَ جَوانِحي حُبٌّ لَها
لَو كانَ تَحتَ فِراشِها لَأَقَلَّها
ضَنَّت بِنائِلِها فَقُلتُ لِصاحِبي
ما كانَ أَكثَرَها لَنا وَأَقَلَّها


Te Deum laudamus, sommo Padre;
te confessiam Signor giusto e verace;
laudata sia la tua benigna madre;
donami grazia, Signor, se ti piace,
ch'io conduca a Parigi le mie squadre
e tragga Carlo fuor di contumace,
e ch'io ritorni ov'io lasciai il mio canto,
colla virtù dello Spirito santo.


Durch kuͤhle Buͤſche rauſcht
Ein Zephyr, der um Floren lauſcht:
Es murmelt mancher Bach; es wandelt unter Baͤumen
Der holde Schlaf mit holdern Traͤumen.
Entzuͤckendes Revier!
Dich, himmliſch Tempe, ſeh ich hier!


Rád popravy vidím, průvody, velké komparsy denní,
a vůbec mé ulice k mému nechť slouží vyražení,
tu nějaký obol vždy najdu pro tebe v opasku.


Igen, eléd megyek és régi orvosomnak
csuklóm odanyujtom, hogy vizsgáld meg, mint szoktad,
ütőerem.


Procit’ jsem u sarkofágu
při západním slunce jasu,
jak u hrobu za svítání
z půlnočního hodokvasu.


Nincs tisztább szem a beteg szemnél,
mely látva lát és halni kész.
Nincs betegebb a tiszta szemnél,
amely követ, ha tovamész.
Nincs követőbb a beteg szemnél,
telibb felhő, hűbb sirató...
A két szemem két tó az éjben
és hull az éj és sir a tó.


Pak se vracím spokojeně,
hubičkou dnes bohatším:
Hodinu zas dal jsem ženě,
zda teď v práci postačím?
Péro však mi bleskem lítá,
hračkou knihy v regalu,
chefu úsměv tváří kmitá:
Šetřte zdraví, pomalu!


Llévame, solitaria,
llévame entre los sueños,
llévame, madre mía,
despiértame del todo,
hazme soñar tu sueño,
unta mis ojos con aceite,
para que al conocerte me conozca.


Ma l'ultima ragion desio et doglia
me pinse sì nel cor che 'l suo sermone
io ruppi come huom leve far si soglia,


Nebylo to ani k smrti,
nebylo to ani k žití –
slyšela už: „Také Pánbůh
moh’ by ji už k sobě vzíti!“


Les mains se chercheront de loin ; tous les contraires,
Désarmés, attendris, calmés, deviendront frères ;
Nous verrons se confondre en douces unions
Ce que nous acceptons et ce que nous nions ;
Les parfums sortiront à travers les écorces ;
L’idée éclairera l’aveuglement des forces ;
L’antique antagonisme entre l’âme et le corps
Sera comme une lyre aux célestes accords ;
Le souffle baisera l’argile, et la matière
Plongera dans l’esprit sa farouche frontière ;
La charrue aidera l’hymne, et les travailleurs
Auront aux mains la gerbe et sur le front des fleurs ;
Car pour le verbe saint nulle voix n’est muette !
La pioche du mineur, la strophe du poète,
Creusent la même énigme et cherchent le même or.
Qu’importent les chemins où l’homme marche encor
Tantôt mouillé de pluie et tantôt blanc de poudre !


Ach Jammer Ach! Ist alles umgekehrt?
Man hoffte Ruh, nun wird man erst beschwert,
Ob nichts als von erlösung schallt
An idem platz, dahin man wallt?
Jehovah sprach schon längst, das seine stunde kommen!
Sein Jahr sei dar! Di zeiten gänzlich A.U.S!
I fester mans geglaubt, i minder wirds vernommen!
Egypten höhnt! Saugt schertz- und spottung draus!
Auf Israel! Wann Moses gantz verlohren,
Kommt Moses schnell, zum Moses erst erkohren.


Drahnou dobu Strange zadumaný
hvězdu granátovou prsty svíral,
otáčeje klénot na vše strany
na hru jisker dovádivých zíral.
K posledu sňal baret svůj a hbitě
šperk, jenž tam se míhal v rudém svitě,
s něho stáhl, zatknul tuto sponku
za obrubu čapky panošovy,
provázeje rychlý pohyb slovy:
„„Z rubínů ten květ na zlatém stonku
velikostí, leskem, hvězdy tvarem
srovnává se s královniným darem,
ale nad ním povznešen je cenou –
valný zisk ti vzejde šperků směnou.““


Moi, c'est là que je vis ! — cueillant les roses blanches,
Consolant les tombeaux délaissés trop longtemps,
Je passe et je reviens, je dérange les branches,
Je fait du bruit dans l'herbe, et les morts sont contents.


Mensch, du bist eine Kohl, Gott ist dein Feur und Licht;
Du bist schwarz, finster, kalt, liegst du in ihme nicht.


Und geht es in die Welt hinaus,
Wo du mir bist, bin ich zu Haus.


Rod jak zrní smrtí rozvát,
spravedlivá jej zem šla pozvat,
jenom jeden z rodu vždy zůstal,
domek by vzdoroval, do země vzrůstal?
Víte co drolil a bouřnou rval křečí,
skryla vždy plachá ruka něčí?


Nejčistší arie mi vítr jemně hude...
Tři černé svazky, kdo vás čísti bude?
Tři neduživé děti zmírající doby!


Quem me dera um pouco de poesia, esta manhã, de simplicidade, ao menos para descrever a velhinha do Westfália! É uma velhinha dos seus setenta anos, que chega todos os dias ao Westfália (dez e meia, onze horas), e tudo daquele momento em diante começa a girar em torno del Tudo é para el Quem nunca antes a viu, chama o garçom e pergunta quem ela  Saberá, então, que se trata de uma velhinha "de muito valor", professora de inglês, francês e alemão, mas "uma grande criadora de casos"
Não é preciso perguntar de que espécie de casos, porque, um minuto depois, já a velhinha abre sua mala de James Bond, de onde retira, para começar, um copo de prata, em seguida, um guardanapo, com o qual começa a limpar o copo de prata, meticulosamente, por dentro e por for Volta à mala e sai lá de dentro com uma faca, um garfo e uma colher, também de prat Por último o prato, a única peça que não é de prat Enquanto asseia as "armas" com que vai comer, chama o garçom e manda que leve os talheres e a louça da cas Um gesto soberbo de repuls
O garçom (brasileiro) tenta dizer alguma coisa amável, mas ela repele, por considerar (tinha razão) a pronúncia defeituos E diz, em francês, que é uma pena aquele homem tentar dizer todo dia a mesma coisa e nunca acerta Olha-nos e sorri, absolutamente certa de que seu espetáculo está agradand Pede um filet e recomenda que seja mais bem do que malpassad Recomenda pressa, enquanto bebe dois copos de água minera Vem o filet e ela, num resmungo, manda voltar, porque está cr Vai o filet, volta o filet e ela o devolve mais uma vez alegando que está assado de mai Vem um novo filet e ela resolve aceitar, mas, antes, faz com os ombros um protesto de resignaçã
Pela descrição, vocês irão supor que essa velhinha é insuportáve Uma chat Mas nã É um encant Podia ser avó da Grace Kell Uma mulher que luta o tempo inteiro pelos seus gosto Não negocia sua comodidade, seu confort Não confia nas louças e nos talheres daquele restaurante de aparência limpíssim Paciência, traz de sua casa, lavados por ela, a louça, os talheres e o copo de prat Um dia o garçom lhe dirá um palavrão? Não acredit A velhinha tão bela e frágil por fora, magrinha como ela é, se a gente abrir, vai ver tem um homem dentr Um homem solitário, que sabe o que quer e não cede "isso" de sua magnífica solidã16/10/1964


Nur mir liegt etwas in Gedancken
Und martert mich so stumm als scharf:
Man kennt des Frauenzimmers Wancken;
Ich weis nicht, ob ich hofen darf
Und ob wohl künftig dein Gemüthe
Sich auch mit gleicher Sorgfalt hüte.


Noch mehr! noch mehr!
Ach dass du dieses mich fragtest,
Wie freut mich das, Aëdi!
Sie sang, sie sang auch Herzeusgesang!


Kröcht' einmal Ihr mit Eurem Schmuck behangen
Zur Kellerwohnung, wo der Schuster flickt,
Sein armes Weib mit hungerbleichen Wangen
Den Säugling an die welken Brüste drückt,
Von Einer Mark oft sieben Menschen leben,
Die doch dem Kaiser noch den Groschen geben!


Götter! welch ein Leben! taumelnd flogen
Über uns die goldnen Stunden hin,
Tausend Küsse wurden eingesogen
Von dem Rosenmund der Zauberin.


K zátiší horstva, v moři vůně, květů,
otvírám náruč veškerému světu:
„Sem k mému srdci, kdo jste sklíčeni!“


Las respuestas se han acabado.
Quizá nunca existieron
y sólo eran espejos
enfrentados al vacío.
Pero ahora también las preguntas se han acabado.
Los espejos se han roto,
hasta los que no reflejaban nada.
Y no hay modo de rehacerlos.
Sin embargo,
tal vez quede en alguna parte una pregunta.
El silencio es también una pregunta.
Resta un espejo que no puede romperse
porque no se enfrenta a nada,
porque está dentro de todo.
Hemos encontrado una pregunta.
¿Será el silencio también una respuesta?
Quizá a determinada altura
las preguntas y las respuestas son exactamente iguales.


مِسنَ في الوشي بينَ زهرٍ ونورِ
وحَللنَ الشعورَ فوقَ الصدورِ
فرأيتُ اصطدامَ صبحٍ وليلٍ
وسطَ روضٍ مُعطَّرٍ ممطور
شاقَني والشعورُ تُرخى سُتوراً
فوقَ تلك الصدورِ هَتكُ الستور
فرفعتُ الشعورَ عنها رُويداً
وجَسستُ النهودَ تحت الشعور
حبُّ ما شفَّتِ الغلائلُ عنه
بين شوقٍ ولذّةٍ وحبور
حيثُ كاسي قد أترَعتها رداحٌ
فتجرَّعتُ من ألذِّ الخمور
كان سكري من خمرةٍ وحديثٍ
إذ رأيتُ الكؤوسَ مثلَ الثغور
بثلاثٍ من النساءِ حِسانٍ
مرَّ ليلي وكنتُ كالمسحور
كنَّ يُسمِعنني غِناءً رَخيماً
أو يغازلنني بصوتِ الطيور
وأنا هكذا صريعُ الغواني
والقناني في مجلسٍ مستور
فأقولُ الجنّاتُ والحورُ عندي
يا سماءُ اهبطي ويا أرضُ مُوري


Come polve talor cui l'aura, tolto
Da bassa e vile in alta e cara parte
Sospigne, i maggior re sorvola e molto
Da sé malgrado suo fuggendo parte:


He admirado siempre en ti
La belleza de los ojos,
Esa que en vivos sonrojos
Se enciende hablándote así;
Mas hoy, cuando dar te oí
En congojosa efusión
Un adiós, admiré el don
Mejor que naturaleza
Te pudo hacer: la belleza
Sin fin, la del corazón.
La primera es sol de un día,
Rosa de una primavera,
Y ¡ah! si tan breve no fuera,
Flor de otro mundo sería.
La otra, siempre en medio día,
Ignora el viento y el hielo,
Y si este lóbrego suelo
Aromatiza y encanta,
Es porque Dios la trasplanta
De los jardines del cielo.
Sabio el Señor la escondió
En invernáculo ardiente
Donde ni cierzo inclemente
Ni osada mano alcanzó;
Pero en su bondad mandó
Que oprimiese a veces tanto
Su propio fuego aquel santo
Cáliz, que brotase dél
Lo que en flor del mundo es miel
Y en flores del cielo, llanto.
Bella es, y rica en valor,
La perla luciente y blanca
Que del mar al fondo arranca
Su atrevido explorador,
Mas ¿quién no precia mejor
La que del fondo divino
De un corazón femenino
Arranca el dolor crüel,
Prenda y testigo el más fiel
Del afecto más genuino?
Si nada cual la primera
Orna gentil y abrillanta
Una mórbida garganta
O una oriental cabellera,
La otra brilla donde impera
Vuestra dulzura o crueldad,
Y allí añade a la beldad
De la mujer la hermosura
Del ángel, la magia pura
De la sensibilidad.
La perla del mar vale oro,
Y al comprarla él la pagó;
Mas ¿qué tesoro compró
De un corazón el tesoro?
Es su moneda ese lloro
Que el interés falsifica,
Pero cuando significa
El corazón que la da,
Solamente otro podrá
Alhaja pagar tan rica.
Cuando a encantarnos conspiran
Dios y la naturaleza,
Y en una misma belleza
Las dos bellezas se admiran,
Cuando en ti mis ojos miran
Luz que entre llanto destella.
Yo exclamo: «nunca más bella
Saliste del tocador;
Nunca vi perla mejor
Ni en mejor lugar que aquélla».
Alma en que hay tanta ternura
Y que tales perlas da,
No menos aprecio hará
De su mejor hermosura;
Y puede vivir segura
De mi noble admiración:
Que es de poetas misión
Y su más gloriosa palma
El ser joyeros del alma,
Mineros del corazón,
Para ser original,
Tu otra belleza no canto,
Se elogia ella misma tanto
Que yo lo hiciera muy mal,
Y ¿en qué mágico raudal
Mojo esta pluma que acierte
A dar las tintas que vierte
El cielo en ti? ¿Qué expresiones
Dan tu expresión? ¿En renglones
Quién esas líneas convierte?
Lo más que puedo ensayar
Es ver si enlazo a la historia
De tu llanto la memoria
De aquel que te vio llorar;
Mas si esto es poco a salvar
Mi recuerdo, apelo aquí
A un talismán que de ti
No hay cosa que no consiga:
El recuerdo de esa amiga
Por quien llorando te vi.


Padlo Turků jako klasů,
ohňů bylo jako hvězd – –
Sbírá Láza dobrou chasu,
Balkán vítá jeho vjezd,
z útrob hřmí mu na počest.
Junův líce jen jen hoří –
hoj jak živo na pohoří!
V živé boj tu památce...
Mnohou kořisť nesou oři,
jednoho jen zajatce.
Proč tkví na něm Láza okem,
proč se chvěje na koni,
a proč se rtů romoní:
„Ještě žilo před půlrokem
moje dítě madonní!“


Und eine Amme wieder
Sprach: »Alles nimmt ein End,
Enden tun alle Lieder,
Man ist das schon gewöhnt.


Lauschend hält dich Volk umfangen,
Elend in dem hohlen Blick,
Hungers Furchen in den Wangen,
Last der Knechtschaft im Genick.


Die so weder geil noch träg,
liebend ein rastloses leben,
auf des wollusts breiten weg
sich verlierend nicht begeben.
Sondern die von kindheit an
übend wacker ihre jugend,
reisen hurtig auf der tugend
gäh und ungebahnten bahn,
Die gelangen nach verlangen
endlich zu der ehren thron,
da sie, selig, dan die kron
der unsterblichkeit empfangen.


Trombe que l'ouragan soulève,
Vous êtes, ô peuple géant,
Un rêve effrayant, mais un rêve,
Qui s'enfuira dans le néant.


The rays of wit gild wheresoe'er they strike,
But are not therefore fit for all alike;
They charm the lively, but the grave offend,
And raise a foe as often as a friend;
Like the resistless beams of blazing light,
That cheer the strong, and pain the weakly sight.
If a bright fancy therefore be your share,
Let judgment watch it with a guardian's care;
'Tis like a torrent apt to overflow,
Unless by constant government kept low;
And ne'er inefficacious passes by,
But overturns or gladens all that's nigh.
Or else, like trees, when suffer'd wild to shoot,
That put forth much, but all unripen'd fruit;
It turns to affectation and grimace,
As like to wit, as dullness is to grace.


Doch ist es gewiß, daß von seinen Rezepten
Ihn keine, doch Verse viel überlebten.
Das Rezipe schuf den Bauch ihm breit,
Der Pegasus wiehert Unsterblichkeit.


Is it that Nature with a niggard hand
Witholds her gifts from these once favour'd plains?
Has God, in vengeance to a guilty land,
Sent Dearth and Famine to her labouring swains?


Ne réveillent les morts de leur repos sanglant.


Und gestern trug man sie hinaus
im schwarzen Sarg aufs weiße Feld;
kein Strahl der Liebe leuchtet mehr
in dieses Jammers enge Welt.
– Und drüben blitzt im Herrenschloß
das Lichtmeer auf, die Weihnachtspracht,
und brausend klingt das Jubellied:
»Dies ist der Tag, den Gott gemacht!«


Ich danke dir mit Freuden,
Mein König und mein Heil,
Daß du manch schweres Leiden,
So mir zu meinem Teil
Oft häufig zugedrungen,
Durch deine Wunderhand
Gewaltig hast bezwungen
Und von mir abgewandt.


Buon cittadino, al segno
Dove natura e i primi
Casi ordinàr, lo ingegno
Guida così, che lui la patria estimi.


volsi ch'el fusse d'oro sfavillante,
et diedi a' labra tuoi scì dolce el riso
che ne stupiscon qui tucte le sancte.


Filli ed Alcippo sono
Questi depinti qui felici amanti,
Che con nodi tenaci
Stringonsi dolcemente, e tanti e tanti
Porgonsi cari baci,
E fan dolci contese, e dolci paci.
E ben espresse a pieno il gran pittore
L'alto gioir d'un riamato amore:
Par che mille desiri
Questo e quel volto spiri;
E moveriansi ancor, e udriasi il suono
De' baci e de' sospiri,
Ma paventan gli amanti ch'al fin l'opra
De' furtivi piaceri indi si scopra.


Qual fu mai visto più excellente ingegno
Spirti gentili, anime ellecte e dive,
Qual più de fama e più d'onor degno?


(A Rosamaría)


Tak vám místo bídy ráje
Vlídná láska vyčaruje,
Že se duše v kráse máje
Růžového zaraduje
Řkoucý: Prchni sužování,
Přidržím se milování!


Tak, písni naše, cherubíne skvoucí,
jsi stala se v svých krocích všemohoucí:
kdy se rtů splyneš nadšeného Čecha,
krev do žil vře a blíže k srdci spěchá,
hruď na hruď tiskne se, a z očí sálá
k té rodné hroudě láska neskonalá.
Jaroslav s mečem ženeš vítězící,
kdo rouhá se Ti s pohrdáním v líci,
když vyštvat chce Tě od nás s vášní vzpupnou,
hned hrdě šíj nám vztyčíš neústupnou,
že ve ctný zápas, kam se staví divost,
my pošleme jen svoji obětivost,
až ve chrámě Tvém pod orlice znakem
si v náruč klesnem se planoucím zrakem,
zkad píseň srdce naše bratřící
vzlet nový dá a život Orlici.


Ver az Isten engem
Mind a két kezével,
Tüzes ostorával,
Tüzes szerelemmel.


أنا دائما يا نور كل مليحِ
بين الكناية فيك والتصريحِ
أبدي الهوى طوراً وأكتم تارة
ومدامعي تنبيك عن تبريحي
أما الحشاشة في هواك فإنني
أنفقتُها في رغبة الترويح
أنا بين جسم من صدودك ناحل
شغفاً وقلب بالبعاد جريح
وأضالع بالإصطبار شحيحة
وجداً ودمع فيك غير شحيح
وأنا الذي بين الحواسد والعدا
ما بين هجو في الهوى ومديح
مقل تسح ولا تشح فدمعها
مغني اللبيب به عن التوضيح
يا أيها البدر الذي لما بدا
بالحسن أخرس نطق كل فصيح
لك وجنة هي في النواظر جنة
وجهنم في قلب كل طريح
وترى العيون جمال وجهك مقبلاً
فتضج بالتهليل والتسبيح
أحمامة الوادي قفي وترنمي
فعلى غرامك ظاهر ترجيحي
لا الصبر للتضعيف مفتقر ولا
ذا الشوق محتاج إلى التصحيح
لمعت بروق الأبرقين وقد جرت
أمطار جفن بالبكاء قريح
وروى النسيم لنا أحاديث الحمى
عن عرفجٍ عن زرنبٍ عن شيح
حتى أهاج بنا الغرام فيا لَهُ
في الحب من خبرٍ رواه صحيح
بالله بلغ يا نسيم الريح عن
شوقي وبالغ يا نسيم الريح
واسأل بلطف منيتي عني ولا
تأتي بوجه للمليح قبيح
وانعت له وجدي القديم وصف له
شغفي وما ألقى من التبريح
طفح الغرام علي حتى بالهوى
صرحت في حبي لكل صبيح
وكتمته لما بدا لنواظري
نور الخباء وملت للتلميح
وأنا الذي بهوى المليح تعممي
أبداً ومن شوقي له توشيحي


Co pravda – pravda, taký ples,
toť vlastně je můj úřad celý,
šat kavalíra řády skvělý
se může ukázati dnes,
a rozum a vtip diplomata
lze pokojně do kapsy strčit.


Jako zoufalec, jejž mučí
tisíc bolů beze jména,
vítr nocí štká a skučí.


Gott ist der Freund der Bäume und der Sterne.
Im Hochgebirge wilde Tannen schreien.
Orion hängt über dem All im Freien.
Monumental. Maßlos. In tauber Ferne.


Comme les sœurs aux fronts étroits
Hurlant leurs chansons meurtrières,
Qu'on voit dans Macbeth, ils sont trois
Dans une chambre de Ferrières.


Ať v sadech květů nádherných
jim roste na tisíc,
nám v lukách, byť ne pyšných tak,
jich roste ještě víc. –
I ať se v městech usmějou,
že neznám jejich svět,
mně dostačí tak být a růst
jak volný luční květ.


hakkı ile yaşa haddini bil


V tom oddílu jde páté přes deváté –
tak jako v žití, v světě častokráte.
Když může se tak v celém světě dít –
proč nemohlo by tak i v mojí knize být?


Den červnový dnes v paměti mé vstal
a ožil, zaplál. Bílá silnice,
po březích bídná uprášená tráva
s křesťansky pokornými čekankami,
a za mnou, v dálce, slunce zapadá.


O nimm dein reuig Kind
In deine Mutterarme,
Daß dir's am Busen lind
Zu neuer Lieb' erwarme!


Wie ein Vater seinem Kinde
Sein Herz niemals ganz entzeucht,
Ob es gleich bisweilen Sünde
Tut und aus der Bahne weicht:
Also hält auch mein Verbrechen
Mir mein frommer Gott zu gut,
Will mein Fehlen mit der Rut
Und nicht mit dem Schwerte rächen.
Alles Ding währt seine Zeit,
Gottes Lieb in Ewigkeit.


Nymphe! Alle deine Gäste
Lasse fröhlich bei dir sein,
Schmücke selbst dich fromm zum Feste,
Denn der Herr geht zu dir ein.


筠溪岸上千竿竹
梦想犹疑玉笋斑
只欠吾家小居士
杖藜风雨亦来还


Za pravdu, či klam,
což pak já to znám –
bitvu vyhráli,
zabili tě tam.


Elfelejtem
Sok örömöm, sok szerelmem:
Szép elmenni: ez az »elvem«.


Krásné je zemříti v pokoji
v kruhu rodiny svojí,
krásnější smrt je ve zbroji
v divokém, vražedném boji.