عبسنَ مِن شَعَرٍ في الرأس مُبتَسِمِ
ما نَفرَّ البيضَ مثل البيضِ في اللِمَمِ
ظَنَّت شَبيبته تَبقى وَما علمت
أَنَّ الشَبيبة مرقاةٌ إِلى الهَرَمِ
ما شابَ عَزمي وَلا حَزَمي وَلا خُلقي
وَلا وَفائي وَلا ديني وَلا كَرَمي
وَإِنَّما اِعتاضَ رأسي غَيرَ صِبغَتِهِ
وَالشَيبُ في الرأسِ دونَ الشيب في الشيمِ
بِالنَفس قائِلَةٌ في يَوم رِحلَتنا
هَواكَ عِندي فَسِر إِن شئتَ أَو أَقِمِ
فَبُحتُ وَجداً فَلامتني فقلن لَها
لا تَعذُليهِ فَلَم يلؤم وَلَم يَلَمِ
لَمّا صَفا قلبه شَفَّت سَرائره
وَالشَيء في كل صافٍ غير مُكتتمِ
بعض التَفرق أَدنى للقاء وَكَم
لاءَمت شملاً بِشَملٍ غَير مُلتَئِمِ
كَيفَ المُقام بِأَرض لا يَخاف بِها
وَلا يُرَجّى شَبا رُمحي وَلا قَلَمي
فَقَبَّلَتنيَ تَوديعاً فَقُلتُ لَها
كُفّي فَلَيسَ اِرتِشاف الخَمرِ مِن شِيَمي
لَو لَم يَكُن ريقها خَمراً لَما نَطَقَت
بِلؤلؤٍ من حُباب الثَغر مُنتظِمِ
وَلَو تَيَقَّنتُ غير الراح في فَمِها
ما كُنتُ مِمَّن يَصُدُّ اللَثم بِاللَتمِ
وَزادَ رِيقتها بَرداً تحدُّرها
عَلى حَصى بَرَدٍ من ثَغرِها شَبِمِ
إِنّي لأَصرف طَرفي عَن مَحاسِنِها
تَكَرُّماً وَأَكُفُّ الكَفَّ عَن أَمَمِ
وَلا أَهُمُّ وَلي نَفسٌ تُنازِعُني
أَستَغفِر اللَهَ إِلّا ساعَةَ الحُلُمِ
لا أَكفُرُ الطَيف نُعمى اِنشرَت رَمَماً
مِنا كَما تَفعَل الأَرواح بِالرِمَمِ
حَيّا فَأَحيا وَأَغنَتنا زِيارَته
عن اِعتِساف الفلا بالأَنيق الرُسمِ
وَصلُ الخيال وَوصل الخود إن بخلت
سَيّا م أَشبه الوِجدانَ بِالعَدَمِ
فَالدَهر كَالطَيف يؤساهُ وَأنعمه
عَن غير قَصدٍ فَلا تَمدح وَلا تَلُمِ
لا تَحمَد الدَهر في بأساء يَكشفها
فَلو أَردت دوام البؤس لَم يَدُمِ
خالِف هَواك فَلَولا أَنَّ أَهوَنَهُ
شَجوٌ لَمّا اِقتُنِصَ العقبان بِالرَخمِ
تَرجو الشِفاءَ بِجفنيها وَسُقمِهِما
وَهَل رأَيت شفاء جاء من سَقَمِ
وَتَدَّعي بِصَبا نجد فَإِن خطرت
كانَت جوىً لك دونَ الناس كلِّهِمِ
وَكَيفَ تَطفي صَبا نَجدٍ صَبابته
وَالريحُ زائِدَة في كُلِّ مضطَرِمِ
أَصبو وَأَصحو وَلَم يُكلَمِ بِبائِقَةٍ
عِرضي كَما تُكَلَمُ الأَعراض بِالكَلَمِ
وَلا أحبُّ ثَناء لا يُصَدِّقه
فِعلي وَلا أَرتَضي في المَجدِ بِالتُهَمِ
لا تَحسَبَن حَسَبَ الآباءِ مَكرُمَة
لِمَن يقصِّر عَن غايات مجدهم
حُسنُ الرِجالِ بِحُسناهُم وَفخرهم
بِطولِهِم في المَعالي لا بِطولِهِم
ما اِغتابَني حاسِدٌ إِلّا شَرفتُ بِهِ
فَحاسِدي منعم في زيِّ مُنتَقِمِ
فاللَه يَكلأ حُسّادي فانعُمهم
عِندي وَإِن وقعت عن غير قَصدِهِم
يُنَبِّهونَ عَلى فَضلي إِذا كُتَبت
صَحيفَتي في المَعالي عنونت بِهِمِ
يا طالِبَ المَجدِ في الآفاقِ مُجتَهِداً
وَالمَجدُ أَقرَب من ساقٍ إِلى قَدَمِ
قل نصر دولة دين اللَهِ لي أَمَلٌ
قَولاً وَقَد نِلتَ أَقصى غاية الهِمَمِ
كَم حِدتُ عَنهُ فَنادتني فَضائِلُهُ
يا خاتِمَ الأَدَبِ امدَح خاتِم الكَرَمِ
وَقادَني نَحوه التَوفيقُ ثُمَّ دَعا
هَذا الطَريق إِلى العَلياء فاِستَقِمِ
وَقَصره عَرَفات العُرف فاِغنَ بِهِ
وكفُّه كعبة الأَفضالِ فاِستَلَمِ
تَرى المُلوك عَلى أَبوابه عُصُباً
وَفداً فَدَع غيرهم من سائِر الأُمَمِ
يَحُفُّه كل مَحفوفٍ مَواكِبُهُ
عِزّاً وَيخدمه ذو الجند وَالخَدَمِ
تَظَلُّ مزدحمات في مَواكِبُهُ
تيجان كل مَهيب الناس وَالنقم
تفيّأوا ظل مَلكٍ منه مُحتَشِم
وَرُبَّ مَلِكٍ مُذالٍ غير مُحتَشَمِ
وَالمَلكُ كالغاب منه خدر ذي لِبَدٍ
ومنه مرتَبعٌ لِلشّاء وَالنَعَمِ
هُم أَعظَمُ الناس أَقداراً ومقدرة
لكن أَتى فَضله من فوق فَضلِهِم
إِذا بَدا طبَّق التَقبيل ساحته
فَما عَلى الأَرضِ شِبرٌ غير مُلتَثِمِ
فَساحة الثَغرِ ثغر أَشنَبٍ رَتلٍ
مُفلَّجٌ فَهوَ مَرشوفُ بكل فَمِ
فَلَو تُؤَثِّر في الأَفواهِ أَنمله
وَأَرض موكبه لَم يَخلُ من رَثَمِ
كَأَنَّ أَرضك مَغناطيسُ كل فَمٍ
فَالطَبعُ يَجذِبها بِالطَوعِ وَالرَغمِ
لَمّا علوت غَمرت العالمينَ نَدىً
وَالمزن يَعلو فَيَروي الأَرض بِالديمِ
تَرقا وَما رَقأت نُعماكَ عَن أَحَدٍ
بُورِكتَ بُورِكتَ من عالٍ وَمُنسَجِمِ
مقسَّم في العُلى لِليُمنِ يُمنَته
وَاليُسرِ يسرته وَالكُلُّ لِلكَرَمِ
إِن قالَ لا فَهيَ لاءٌ مُضاعَفة
وَإِن يقل نعماً أَفضَت إِلى نَعَمِ
تَبدو صَرامته في ماء غُرَّتِهِ
وَالماء بعض صِفات الصارِمِ الخذمِ
هوَ الجَريء عَلى مالٍ يَجودُ بِهِ
وَالكُرُّ في الجودِ مثل الكرِّ في البُهَمِ
مُفرَّق الجودِ مَقسوم مواهِبه
في عليةِ الناس وَالأَوساط وَالحَشَمِ
وَالغيثُ إِن جادَ بِالمَعروفِ وَزَّعَه
بَينَ الشَناخيبِ وَالغيطانِ وَالأكمِ
بِهِ إِلى كُلِّ شُربٍ لِلعُلى ظَمأٌ
بَرَح وَمَهما ارتَوى من مائهنَّ ظِمي
وَيَعتَريهِ إِلى بذل اللهى نَهَمٌ
وَالظرف أَجمعه في ذَلِكَ النَهَمِ
إِلَيكَ نَظَّمت أَجوازَ الفَلاة عَلى
خَرقاء تَهوى انقضاض الجارِحِ القرمِ
كَأَنَّما البيد من دامي مَناسِمِها
مَصاحِف كُتِبَت أَعشارُها بِدَمِ
أَخفافُها شاكِلات كل مُشكِلَةٍ
بِحُمرَةٍ معلمات كل منعَجِمِ
وَأَدهَمٌ واضِحُ الأَوضاحِ مُشتَرِك
بَينَ النَهار وَبَينَ اللَيلِ مُنقَسِمِ
للضَوءِ أَرساغه إِلّا حَوافِره
فَأَنَّهُنَ مَع الجِلبابِ لِلظُّلَمِ
مَحلولك علق التَجميل أَكرعه
كَما تَعلَّق بدء النار في الفَحَمِ
جَرى فَجَلّى فَحَيّا الصبح غُرَّته
لَثماً ومسح بِالأَرساغِ وَالخَدَمِ
وَقَبَّل الفَجر كَي يُجزيه قُبلته
فاِرتد بِاللمظ المَشفوعِ بِالرَثمِ
أَضحى بِعَدلِكَ ثغر الثَغر مُبتَسِماً
وَكانَ قَبلُ عَبوساً غير مُبتَسِمِ
ما ينقم الثغر إِلّا أَن مَحَوتَ بِهِ
لَيلاً مِنَ الظُلمِ كانوا منه في ظُلَمِ
عففتَ عنهم فَزادوا عِفَّة وَتُقىً
فَهم من الأَمنِ والإِيمانِ في حرمِ
قَد عَظَّمَ اللَهَ إِملاكاً مَلَكَت بِهِ
بَني عقيل وَما يَحوون مِن نِعَمِ
لَو لَم تَحُزها أَبا نَصرٍ لما وَجدت
كُفؤاً يُشاكل في أَصل وَلا كَرَمِ
لَو تَطلِبَ الشَمسَ غير البَدرِ ما اِتَّصَلَت
بمثله في سَناءِ القَدرِ وَالعِظَمِ
زادَت إِلى عِزِّها غِزّاً به مضرٌ
وَرُبَّما صيدت العَلياء بِالحَرَمِ
خَمسونَ أَلفاً يُغطّي البرَّ جمعَهُم
بِمَوجِ بَحرٍ مِنَ الماذيِّ مُلتَطِمِ
مِن كُلِّ مَن يتلقّى وجه زائِره
بِكَوكَب بِهِلالِ الفِطرِ ملتَثِمِ
مُجرّبون عَلى مخُبورَةٍ غنيت
عَن الأَعِنَّة فاِستَغنوا عَن الحُزَمِ
فالوَحش زادهم وَالمزن ماؤهم
تَحمَّلتهم فَأَغنَتهم عَنِ الأَدمِ
تَصاهل الخيل من تَحتِ الرِماحِ بهم
كَما تَزاءَرُ علبَ الأسد في الأَجمِ
قَوم يَرون اختِصار العُمرِ مكرمة
فَلَيسَ يُفضي بِهِم شَيءٌ إِلى هَرَمِ
وَنَغمةٌ السَيف أَحلى نَغَمة خُلِقَت
إِذا تَرَنَّم بَعض البيض في اللِمَمِ
وَالعَيش في كَفِّ أَفراسِ مُكَلِّمَة
لِمِثلِهِنَّ وَفرسانٍ بِمِثلِهِمِ
إِذِ الأَسِنَّة في الهَيجاء أَلسِنَةٍ
يُعربنَ عَن كُلِّ مِقدامٍ وَمُنهَزِمِ
محمَّرة من دَمِ الأَبطالِ أَنصُلهم
كَأَنَّما نَصَّلوا الأَرماحَ بِالعَنمِ
قَد كُنتُ أَنكُرُ شِعري حينَ حاوله
مِنّي وَحاشاك أَملاك بِلا هِمَمِ
لا يأَلَمونَ لِنَقص اليُخلِ وَهوَ بِهِم
مُبرِّح كَيف لِلأَمواتِ بِالأَلَمِ
يحكيك في الخُلقِ لا في الخُلُقِ أَكثرهم
وَرُبَّما شُبِّهَ الإِنسانُ بِالصَنَمِ
وَلَستُ أَنكُرُ قَدرَ الشِعرِ إِنَّ بِهِ
نَقلُ المآثِر عَن عاد وَعَن إِرمِ
خَيرُ المَناقِبِ ما كانَ البَيانُ لَهُ
سِلكاً وَفًصِّلَ بِالأَمثالِ وَالحِكَمِ
رِث كُلَّ من بَخِلَت كَفّاهُ من مَلِكٍ
فأكثر الناس خَزّانٍ لِغَيرِهِمِ
ذو الجودِ يورث في مَحياهُ أَنعُمَهُ
وَالنِكس يورث بعد الموت وَالعَدَمِ
وَقيمة المرء ما جادَت بِهِ يده
وَقدرك الأَنفَسَ الغالي من القيَمِ
وَالفَضل أَشياءُ شَتّى أَنتَ جُملتها
وَصيغة أَنتَ مَعناها فَدُم تَدُمِ


Uniklo mládí, jež tak šťastným bývá,
dřív než jsem ty dny jeho procítil,
a tolik stesků proto po něm zbývá,
že štěstí blesk mi víc už nesvítil.


»Ősöm keleti vitéz.
Dalokat ölt Nyugaton.
Serkentem a holtakat.
Nem félsz, Lédám?« »Nem biz én.«


مِن عَادَةٍ الجَوْهَرِ الرُّسُوبُ
فَمَا لأَكْبادِنا تَذُوبُ
مَنْ ذَا رَأَى دُرَّةً سِوَاها
أَكْثَرُ أَصْدافِها القُلُوبُ


De hospedar a gente extraña
o flamenca o ginovés,
si el huésped overo es
y la huéspeda castaña,
según la raza de España,
sale luego el potro bayo.
Allá darás, rayo,
en cas de Tamayo.


Niterói, Niterói, que é do sorriso
Donoso de ventura, que teus lábios
Outrora enfeitiçava?  Cor de jambo
Pelo sol destes céus enrubescido
Já não são tuas faces; nem teus olhos
Lampejam de alegri — Que é da coroa
De madressilva, de cecéns e rosas,
Que a fronte engrinaldava? — Ei-la de rojo
Trespassada de pranto, e as flores murchas
Mirradas pelo sopro do infortúni
De teus formosos olhos se desatam
Dois arroios de lágrimas; — tu choras,
Desventurada mãe, a perda infausta
Do filho teu amado; e que outro filho
Mais sincero chorar há merecido?!


Still und einsam schwingt er die Flügel,
Tauchet in den Wasserspiegel,
Hebt den Hals empor und lauscht;
Taucht zum andern Male nieder,
Richtet sich auf und lauschet wieder,
Wie's im flüsternden Schilfe rauscht.


Jak z jícnu shaslé sopky výpar bledý
vstal z doupat noci den, tak chmurně šedý
a vetchý, mrtvých zraků, jak by nechtěl žít –
a přec jest narozen! Ne v slunných vidů vnadě
a v nebes paprscích, ne růžově a mladě,
leč jako mdlý vstal stařec; trudno jest mu jít
v ten svět, poušť mlhovou a sněžnou. Beze stop
se plouží výšemi a míjí s pohrdáním,
kde hloubka, úkryt, tajina; vše jako hrob
to stínům zůstavil. On celým putováním
se vleče s děsnou noci němotou,
však její mír ho mine, s tesknotou
a dumně v smrti tušení se hrouží
a jako Ahasverus – zdřímnout, usnout touží.


Amor schafft dir tausent Schmertzen,
Hüpfft und tantzt in deinem Hertzen,
Man giebt deine Liebste dir
In die rechte Hand zu fassen,
Vnd du soltest vnterlassen
Einen Tantz zu thun mit jhr?


Nun lastet kein Gesetz dir schwer:
Du warst ein Christ, jetzt bist du mehr.


Als vor nicht langer Zeit der schlanke Attis,
Um seines Bruders Hintritt noch betrübt,
In melancholischen Gedanken irrte,
Sties er bey eines dunkeln Waldes Schlus,
Von ohngefähr an eine grose Wiese,
Die schöneste der Wiesen weit und breit,
Anmuthiger, als die hesperschen Gärten.
Da wallte sorgenlos und ohne Furcht,
Als wüst es nicht, wie reizendschön es ist,
Ein Schäfertöchtergen, im grünen Grase,
Das mit dem Morgenroth gekommen war,
Des Frühlings erste Kinder einzusammeln.


Pulse en dulce quietud canoro leño,
si no escuchado plectro, plectro blando,
hoy que rústicos himnos emulando
de fatigas de amor me desempeño.


Sie zu sehen, sie zu hören,
Ihr gesehn, gehört zu sein,
Kann nur das Bewußtsein stören,
Daß ich lebe dir allein.


Sultáno, slunce!
Jediná, suverénní!
Pyšná!
Své polnice tóny nejčistší
a fanfáry nejradostnější
chci vydechnout ke chvále tobě.


Das Thier wiegt auf dem Kopfe
Stolz seinen Federschwall,
Als wär's in seinem Volke
Schier Hof- und Feldmarschall.


Kamenů plno na každé cestě,
o kámen kobrtneš na každém kroku:
jeden jsme druhému kamenem v cestě,
a ne-li kamenem, tož trnem v oku!


Dobře nám bez bohů, dobře tak dobře,
na co to hýkání k měsíci psů,
přehlušte poety, překřičte dobře
po bozích touhy jich předhoďte psu!


»Laßt sie laufen!« lachte Baram.
»Aber wenn sie wiederkommen?«
»Wenn sie wirklich wiederkommen,«
Sprach der König, in die Scheide
Stoßend sein gesäubert Schlachtschwert,
»Schick' ich beiden nicht ein Kriegsheer, –
Einen Löwenschwanz entgegen: –
Das genügt. – Sie kehren um!« –


Er hat verloren seinen Schatz,
Drum ist das Grab der beste Platz,
Wo er am besten liegen mag,
Und schlafen bis zum Jüngsten Tag.


侬家少年来看春
绣帢雕鞍色色新
拾得金钿便骄惜
不道红妆恼杀人


Was hätt ich von aller Liebe gar,
Was hätt ich von dem funkelnden Wein,
Wenn Alles, was süß mir ist und war,
Nur blühte für mich allein?


Mindig beszél: „Mondd, testvérem, nem alszol?”
S legszebb álmában kenyérhéját majszol.


Jesu, du Hoffnung der heilig Verliebten,
Du Sonne der Ewigkeit, brich doch herfür.
Tröstlicher Bräutgam der geistlich Betrübten,
Komm, komm doch, wir sehnen uns herzlich nach dir.


Jest Štědrý večer, tajuplný, tmavý.
Mráz v okna duje, mračny hvězda pluje
a sníh kol tiše, lehce poletuje
jak upomínek mládí motýl hravý.


For not the fragrant breath of rosy morn,
Nor tuneful lark on rising pinions borne,
Nor all the verdure of the blooming spiring,
Can to the broken heart lost pleasure bring.


Ach, ano, ano, jak se těším
na dětské znova radosti
ty z květů, ženy, písní, slunce
a vynálezů, z mladosti!


Miserere del cor contrito e lasso,
del tempo invan despeso;anzi dolente
trallo de man della nemica mia,


Dorinde habe denn erbarmen/
Und sey nicht meine mörderin/
Was qvält dein schöner grimm mich armen/
Der ich bereits ein schatten bin/
Verwandle doch dein eiß in flammen/
Und schlag mit meiner glut zusammen.


Hor sol cum quella non fa manco lei;
prove vedrem non mai più viste o intese,
tal che talhor se ne dorranno i dèi


يقولُ وَقَد عاتَبتُهُ حينَ زارَني
عَلى الصَدِّ دَعني من ذُنوبي الأَوائلِ
وَفُضَّ بصيرَ اللَيلِ بالوَصلِ واتَّرِك
زَمانَ العتابِ يَنقَضي بالرَسائِلِ


Era verano.
De aquella primera vez
guardo la imagen virgen
de tu cuerpo
Tarde de sábado.
Y estaba yo ardida de esperarte.
De blanco,
húmeda de tus manos.
Aun recuerdo cuando descubrí tu boca,
de miel y estaño.


¿Cómo a una pulga persigues?
Parezco la sombra de un pigmeo,
síndrome de Blancanieves,
recelo, deseo de azul sin serlo,
pero haciendo la vida imposible al deseo.
Es el monstruo de la locura,
que persigue, espía,
escucha, interpreta,
inventa, desoye,
desprecia...
Con esa actitud, el ser humano
se eleva, se abrillanta más que el oro
de lo que realmente era,
saca punta al intenso deseo
de ser sin serlo.
Finalmente un desierto,
donde sólo el pensamiento
viaja libre, sin ataduras,
donde sólo la confianza divina
inspira valor al día,
donde la musa de la inspiración
alimenta el alma mía,
donde el sol de la compañía
se cierne sobre mi vida,
y la juvenil alegría
retorna la cabalgadura,
toma brío, despega, alucina,
descansa en Dios,
y agradece a su majestad divina
la constante compañía,
el único que ama sin recelo,
el único amigo y guía,
el único consuelo
para esta mi vida de oficina.


Lidé necitelní! Jenom větší žal
vylhaný ten soucit v srdci vyvolal.
Ó, kterak by sama ráda zemřít chtěla,
aby lživých vzdechů neslyšela!


Herz, im irdischen Gedräng'
Find'st du nimmermehr Genüge:
Wird die Erde dir zu eng,
Denke nur an Jesu Wiege.


dove l'amar per sé tutto s'estende
e tutto sé diffonde nell'amato,
se nïente su' atto o moto offende.


Převzácnou kořist tribunové tvoji
ti z vypleněných provincií nesou.
Komnaty tvoje zlatem naplnili
a drahokamů třpyty kladou k nohám tvým.


李生买棹长干游
楸局奚囊在两头
欲觅羊郎剧棋地
不知何处是金沟


晚衙初散吏人归
独立南亭著道衣
浅酒小诗聊自乐
此心浑欲外轻肥


يا مَن إِذا نادَيتُ في ظُلَمٍ
فَكَأَنَّما نادَيتُ بِالشَمسِ
وَإِذا اِجتَلَيتُ عُقودَ أَشطُرِهِ
ظَفِرَ الهَوى بِمَراشِفٍ لُعسِ


Mag verklärt nun oder umwölkt die Sonne
Leuchten, mag was immer geschehn, es füllt ja
Nie ein Herz mehr, dem so gering die Welt scheint,
Alles so tief liegt!


Et les éclats de rire et les chansons féroces
Mêlés aux beuglements lugubres des troupeaux,
Tels que le bruit des rocs secoués par les eaux,
Montaient jusques aux tours où, le poing sur leurs crosses,
Des vieillards regardaient, dans leurs robes de peaux ;


Ein Jüngling will zum Kampf, Ein Vater zum Beschauen,
Die Braut vom Lieben red't,
Ein Herzenskind spricht süß Vom kindlichen Vertrauen,
Ein Beter vom Gebet.


Au zénith d'où vont jaillissant
Ses lumières immaculées,
Fixe il trône ! et, quand il descend
Dans l'air frais, par lui rougissant,
Il jette aux profondeurs troublées
Ses deux grandes pourpres mêlées :
Celle du feu, celle du sang.
Le Soleil est le tout-puissant !


¿A dónde habrás ido a parar,
con tu verso de espuma,
con tu manto de sal?
¿A dónde si porque faltas
ha vuelto el silencio,
silencio de mar?
Tu voz ha muerto en tierra
la llevaré a nivel del mar
para dejarla en la ribera.
Tu voz condecorada
con la insignia marinera
sobre el corazón un ancla
y sobre el ancla una estrella.
La llevaré al nivel del mar
puesto que ha muerto en tierra.
La nombraré capitana
de un blanco bajel de guerra.
Sobre la estrella el viento,
sobre el viento la vela,
sobre la vela tu voz
y sobre ella la estela,
te ofrecen como yo,
esta estrofa marinera.


Všecka moje poesie
zářící je labutí,
jež se v srdci mojim kryje
se skloněnou perutí.


Du süße Liebe, komm doch bald,
Ich bin so elend, schwach und kalt,
Du sanfter Strom, mich ganz durchdring,
Und deine Lebenskraft mir bring!


Már a réczék sem alusznak,
Usznak a patakokon.
A parasztok hason másznak,
Vigyáznak a partokon.


Dies Glück, dies Glück! – Und dann kam der Tag,
Der bange, wo sie in Schmerzen lag.
Und es ward ihr schwer, und es rüttelte sie,
Und ein Fieber kam, eine Marternacht.
Ich saß bei ihr, vergrämt und verwacht,
Und draußen heulte ein West-Nord-West.
Da richtete plötzlich sie hoch sich auf,
Mit großen Augen, starr und blank,
Und hielt meine Hand, und hielt sie fest,
Und rief im Fieber, nein, rief nicht, schrie:
»Ein Schiff, ein Schiff! zu uns sein Lauf.
Gerettet!« und kraftlos zurück sie sank,
Die Augen geschlossen und atmend tief,
Und sprach kein Wort, ob ich bat und rief.


Však Tys mne zvedla, a já poznal v žase
ta líčka, hvězdy očí těch,
ten stříbrný hlas, ba i dech,
fialky na ňadrách, a v měkkém vlase –
moc vína skalního již přešla zase
a Vesna okem Tvým
mě vítá k pěvcům svým.


Um des Menschen Werth zu messen,
Fragt doch nicht, was er erreicht;
Ob er Kraft und Muth besessen,
Das ergründet ihr vielleicht.


Das hab' ich nicht gedacht –
Wie sollt' ich es auch meinen?


بهيج لي العهد القديم صبابة
أنوح بها نوح الحمام على أيك
أغرّد في وكر وأين حبيبتي
توارت فواها ثم واها على فتك


双双水中凫
已往又回顾
弋者窥未知
舟来避还去


侯家骑从导初传
满路花飞拾翠钿
携得冰壶清切意
焚香坐听唱游仙


De la casa, en hombros,
lleváronla al templo
y en una capilla
dejaron el féretro.
Allí rodearon
sus pálidos restos
de amarillas velas
y de paños negros.
Al dar de las Ánimas
el toque postrero,
acabó una vieja
sus últimos rezos,
cruzó la ancha nave,
las puertas gimieron,
y el santo recinto
quedóse desierto.
De un reloj se oía
compasado el péndulo,
y de algunos cirios
el chisporroteo.
Tan medroso y triste,
tan oscuro y yerto
todo se encontraba
que pensé un momento:
—¡Dios mío, qué solos
se quedan los muertos!
        *
De la alta campana
la lengua de hierro
le dio volteando
su adiós lastimero.
El luto en las ropas,
amigos y deudos
cruzaron en fila
formando el cortejo.
Del último asilo,
oscuro y estrecho,
abrió la piqueta
el nicho a un extremo.
Allí la acostaron,
tapiáronle luego,
y con un saludo
despidióse el duelo.
La piqueta al hombro
el sepulturero,
cantando entre dientes,
se perdió a lo lejos.
La noche se entraba,
el sol se había puesto:
perdido en las sombras
yo pensé un momento:
—¡Dios mío, qué solos
se quedan los muertos!
        *
En las largas noches
del helado invierno,
cuando las maderas
crujir hace el viento
y azota los vidrios
el fuerte aguacero,
de la pobre niña
a veces me acuerdo.
Allí cae la lluvia
con un son eterno;
allí la combate
el soplo del cierzo.
Del húmedo muro
tendida en el hueco,
¡acaso de frío
se hielan sus huesos...!
        * * *
¿Vuelve el polvo al polvo?
¿Vuela el alma al cielo?
¿Todo es sin espíritu,
podredumbre y cieno?
No sé; pero hay algo
que explicar no puedo,
algo que repugna
aunque es fuerza hacerlo,
el dejar tan tristes,
tan solos los muertos.


Ej, ten zeman nepřející,
za víno vzal trojí hlavu,
a já v noci za zemanem
pospíším si na Oravu.


Небосвод сегодня новый,
Свежий, светлый, бирюзовый,
За ночь мылся он дождем,
У зари он занял, рано,
И белила, и румяна,
И лазурности притом,
От лучистой желтой пыли
Облака его прикрыли
Вскипом белых покрывал,
И звенит наш день веселый,
И припали к розам пчелы,
Нежа розовый бока


A já vždy jsem co syn věrný,
Ať dal život slasť či žal,
Ač mi lecjaks úklad černý
Naosnoval osud perný,
Vlasti k slávě pomáhal.


Soava pelo espaço o alegre ditirambo
Cantado pela flor e as virgens cor de jambo,
Cantado pelo azul e pelas ventania
O rio, a vastidão, a mata, os descampados,
Sabiam modular as fortes melodias
Em coros festivais, em hinos alternado
De tudo irradiava a vida, as turbulências
Do virginal sentir; miríficas essências
Trescalavam do val aos seios das donzela
Em sono de leão dormia o Amazonas,
Esperando Orelana; ao sol de nossas zonas,
Guerreiro sem rival, sonhava fortes luta
Aos roncos do jaguar, oculto pelas grutas,
Bradava o pororoca em seu pavor profund
Pois bem! Neste país, aqui no Novo Mundo,
Aqui, onde o que brota e cresce e luta e aspira,
Alenta o próprio ser do sol na imensa pira;
Aqui, onde o viver é fitar as alturas,
Onde não há baixeza e não se vêem planuras;
A sórdida cobiça, adiantando o braço,
De negro quis trajar a luz de nosso espaço;
A pérfida avareza alevantando a mão,
De luto nos vestiu da cor d Escravidão!


„Proč Griselda nemůže s námi jet?
Jak stýskat se jí bude beze mne,
a nikdy kostel neviděla náš.“


Wo schließet sich der Raum und stehet still die Zeit?
Wo endet hier und dort sich die Unendlichkeit?
Dort endet sie in Gott, hier endet sie in dir;
Der Schein Unendlichkeit steht zwischen dort und hier.
Den Schein, der zwischen dir und Gott steht, räume fort,
Und einfällt Raum und Zeit, dein Hier ist ewig dort.


Azt is tudta másrészt, hogy e titkos hevet
Hideg tanáccsal már kihűtni nem lehet,
Sem elnyomni többé... ki ilyet akarna:
Tűzokádó hegyet tenyérrel takarna.


Ich will dein Arzt und Retter sein,
auf deinen Altar Weihrauch streun,
erst zärtlich mit dir spielen,
und wann dein Aug' in Wollust bebt,
sich heftiger dein Busen hebt,
die Glut mit Balsam kühlen.


The steaming vapour that proceeds
From moistened hide of weary steeds,
And high on either side will rise,
Like clouds storm-drifted, past him flies;
While mire cast up by their hoofed feet
Adds curious magic to deceit,
Glancing presumptuously before him,
Like yellow diamonds of Cairngorum.


Tvá bolest je i mojí bolestí,
a proto odpočiň zas u mně chvíli.
Chci od všeho co raní, odvésti
tvůj plamen duše rozžhavělý, bílý.


Mondlicht blinkt schon in den Räumen,
Und der Kahn streicht ohne Säumen
Durch der Wasser stilles Träumen.


Ach Annelein kehr dich umher!
Nun klag mir deinen Kummer schwer!
Klag mir alles was du weist,
Was du in deinem Herzen freist.


The little , tho' arm'd with pointed Spears,
Yet weak and slow, unequal Combat fears.
But by the  rav'nous Force opprest,
He with the Means of sweet Revenge is blest.
Within his Jaws enclos'd he furious bounds,
Strikes at the Roof, and leaves the killing Wounds.
The careless  of tastful Prey possest
Regards no Pain, but gluttons on the Feast.
Till soon thro' all the deadly Gangrene spreads,
And putrid Bane the fretting Ulcer feeds.
From rankled Sores the gnawing Pains increase;
And now the Wretch his destin'd End foresees,
Despairing pines, and racking Torture feels:
No friendly Hand the growing Ulcer heals.
Oft has the  the bearded Squadrons sought,
And oft the luscious Food too dearly bought.
No Pity to the shelly Race was shown,
'Twas therefore just their Fate should prove his own.
They wound with Pain, what they with Pleasure fill,
Subdue their Conquerour, and dying kill.


His numerous Seed He now shall see,
Scatter'd thro' all the Earth abroad,
Blest with His Immortality,
Begot by Him, and born of GOD.
Head to his Church o'er all below
Long shall He here his Sons sustain;
Their bounding Hearts his Power shall know,
And bless the lov'd Messiah's Reign.


No temas Lice tanto las arrugas,
ni muestres tan lloroso desconsuelo,
que sin mudar su paso en nada el cielo,
trasnocharás lo mismo que madrugas;


Manchen hab' ich so gekannt!
Nach den Wolken flog sein Streben: –
Tief im Staube von der Hand
In den Mund doch mußt' er leben!
Eingepfercht und eingedornt,
Ächzt' er zwischen Tür und Angel;
Der Bedarf hat ihn gespornt,
Und gepeitscht hat ihn der Mangel.


daß es aus sich ein Stirnhorn trieb. Ein Horn.
Zu einer Jungfrau kam es weiß herbei –
und war im Silber-Spiegel und in ihr.


Wie gerne lass' ich von der ersten Sonne
Mich bescheinen! – Wenn der Januar
Mit seiner Atemzüge Eishauch wich –
Wenn in der Monde Schnur die zweite Perle
Sich übertropfen läßt von Goldreflexen –
Der Winternebel Vorhang in zwei Stücke
Geborsten ist ... und ihrer Gnaden Truhe
Nach träumerischer Rast die Sonne leert –
Den ganzen Köcher ihrer funkelnden Pfeile:
Wie gerne lass' ich mich von dieser Sonne,
Von dieser Sonne sanft verkühltem Licht
Bescheinen! Leise kommt auf leichten Sohlen
Ein Sinnen über mich ... ein dunkles Suchen –
Und doch, wie so klar und wunschlos still ...
All' Winterunrast hab' ich abgetan –
Als schritte ich auf Wolken, treib' ich hin ...
Die Augen halb geschlossen ... seltsam müde –
Und an den Sonnenstrahl, der mich berührt ...
Leise, ganz leise meine Wange streift,
Möcht' ich mich lehnen ... und in seiner Goldspur
Verdämmern lassen meiner Seele Leben ...


Muž svadlý, žena bez síly
i žlutých dětí v sboru dost –
na skráních, rukách tmavé žíly
a jinak těla kůže, kost.


Belo é ver florir os galhos
das velhas árvore
E ver chegar as aves
que voltam do Su
Belo é o sangue rubro
dum lanho fresco,
e o riso que nasce
das nossas palavra
Belo é o vir da manhã
sobre os telhados nus
das cidades branca
E mais belo ainda
que este sol visível
enflorando, amor,
teus longos cabelos
de guizos dourados:
mais belos que os ventos
cavalgando as nuvens
e dizendo-nos: vinde!,
e que o meu gênio abrindo
suas asas nos céus:


Perch'io non posso dir le grand'altezze;
io non so se m'aven per gelosia
ch'io nonn-oso nomar le sue adornezze.


Divná harfa svět je v ruce Boží,
Všechny zvuky, písně On v ni vloží,
Jeden radost, druhý pěje žal.
Ten kdo dva tři jenom porovnává,
Že je hluchý, osudu nadává,
Štěstí, bídu, nerozum prý tkal.
V celku harfo nevýskáš, neskučíš,
Vítězně jen slávu, slávu zvučíš,
Zavždy božskou jenom pán Bůh hral.


Sophie, mein Henkersmädel,
komm, schau mir in den Schädel!
Die Augen zwar,
sie fraß der Aar –
doch du bist gut und edel!


Publicado no livro Cartas Chilenas (1845)
In: GONZAGA, Tomás Antôni Cartas chilena Intro crono notas e estabelecimento de texto Joaci Pereira Furtad São Paulo: Companhia das Letras, 199 92-9 (Retratos do Brasil, 1


Chvíle slávy nastala –
s láskou čest se potkala,
na dva k smrti odsouzené
svoboda se usmála!..


维阳佳丽古时名
桐柏江清到底清
赠取中丞压载石
莫教青雀避风尘


So führt zum Mund den Sprudelbecher
Und trinkt ihn aus mit frischem Zug –
Des Lebens rasch vernünftger Zecher
Hat an dem Tropfen nicht genug:
Jedweder tiefe Becherkuß
Ist ein vollkommener Genuß!


梅花不合太争春
政盛开时却恼人
试折一枝轻著手
惊飞万点扑衣巾


Fra piacer tanti, ovunque un arbor dritto
vedesse ombrare o fonte o rivo puro,
v'avea spillo o coltel subito fitto;
così, se v'era alcun sasso men duro:
et era fuori in mille luoghi scritto,
e così in casa in altritanti il muro,
Angelica e Medoro, in varii modi
legati insieme di diversi nodi.


Ten buď oblohou hromy hrozné hučet,
Buďto chrastinou vichry zpurné fučet
Slyší, mužnosti neutrácý pevné,
Stálosti zjevné.


E tudo eram rumos antigos
no espanto do teu sacrifício,
aqui estamos deplorados
neste doloroso vício
de viver, que era o teu gáudio;
aqui estamos com teu sangue,
com tua melancolia,
com tua guitarra heróica,
com teus touros de alegria,
e a paixão da liberdad
Ai, FEDERICO GARCÍA!


Und sein Schwert gesenkt zu Boden,
Auf den Knauf gestützt sein Haupt,
Ueberblickt der müde Rächer,
Was das Schicksal ihm geraubt:


Doch hat dir Blumenkränze des Frühlings Hand
Gestreut, und ruhst du, wo er im Schatten weht;
So fühl auch dort sie! Dieses Auge,
Ach dein von Zärtlichkeit volles Auge,


Belőlem lett s érettem minden,
Szolgálnak aprók és nagyok.
Minden csak út és eszköz itten:
Ó, boldog én, hogy cél vagyok!
Kiléptem, ím, a szolgalétből,
Nem forgok ócska kerekén:
Legyen e tárgy-limlom tiétek,
A végtelenség az enyém!


Nella profondità dove si cole
dai neri cherubini Satanasso,
a cui d'ogni ben far non poco dole,


»Teufel,« ruft der Teufel,
»Ich werd's reparieren!
Das ist ohne Zweifel.«


Und hat sie fortgetragen
Durchs Land hin keck und froh –
Das war in jungen Tagen,
Kam nimmer wieder so.


Ihr kennt den Tod, den Sigurd litt,
Ihn schlug der Schwäger List,
Und der den Drachen niederstritt,
Er fiel durch Frauenzwist.


O nein! Sein Herz hat tausend Fühler
Und schlägt genau so warm wie deins;
Nur denkt sein Kopf ein wenig kühler
Und kennt genau das Einmaleins.


Er schleusset sich den Armen
Der Liebsten hertzlich ein
Vnd weiß hie zu erwarmen,
Auch frör' es Ertz vnd Stein,
Lässt Lufft vnd Himmel stürmen,
Weil er sich kan beschirmen
Vnd fern von Kummer seyn.


Sei's Liebeswuth, sei's häßlich ohn Verstand,
So tief ich einbeiß', bist du gerne mein,
Willst Mutterbrust dem Kinde sein.


Der echte Mime haßt, das merke,
Des echten Dichters Genius.
Er macht sich nichts aus einem Werke,
Draus er nicht erst was machen muß.


»Kind Gottes, so lächelt der Engel ihr zu,
Kind Gottes, verweil' hier drei Stündlein in Ruh'.
Bald jauchzet unendliche Freude dich wach.
Ich geh' und hole den Liebling dir nach.«


Ich, Jesus, habe selbst das zeugnis dir gegeben,
Das du vom meinem nehmst das zeugnis aller zeit.
Ich bin erschinen dir, das du auf mich solst sehen,
Weil Ich dir hab alleine es geschenkt.
Ich lis erfahren dich so mancherlei zufälle,
Das du erlernetest, wi alle gnade mein.
Di Menschlikeit ward allen offen,
Das mein unendlich glantz in dir als mein erschin.
Di Stund ist da, mein Sohn, zum rechtem Wesen,
Das ich, dein Jesus, werd in dir bethrönt, bekrönt!


Tiefer erscheint trübströmende Flut, durchsichtige flacher,
Aber das Senkblei lehrt oft, daß dich beides getäuscht.


Mensch, erwege doch und mercke,
Wann dein Mund was Gutes schmeckt,
Deines Schöpfers' Wunder-Wercke!
Was darin für Weisheit steckt,
Ist nicht leichtlich zu ermessen,
Da Er nicht nur in das Essen,
Und in alles, was dich tränckt,
Vielerley Geschmack gesenckt;


Also denkend geht er fort,
Und gelanget an den Ort
Einer Eiche; lagert sich
Längelang in ihren Schatten,
Und schläft ein. –


Já posud věřil, že jsme suverénní
a sníval o tom, že jsme vítězi;
já musil věřit lidu na nadšení,
na jeho jásot, chloubu bez mezí!


Hiezu haben wir Recht und Titel,
Der Zweck heiligt die Mittel.


Spals.
Nad tebou bděly hvězdy a mé zraky.


Jindy náboženství svaté
ctiltě pán i sprostáci;
teď se mnohý v bludu mate,
Boha, ctnosti vyvrací.
K těm však my se nepřidáme,
neboť lépe Boha známe.


Wo die Sehnsucht schläft und ruht,
Ach wohin sie zieht,
Wenn mit ihrem höchsten Gut
Sie der Erd' entflieht?


Stella ist ein Handelsmann; Glücke lacht ihm ohne wancken;
Kein Verlust betrifft ihn ie; dann er handelt mit Gedancken.


洛城风雪未开门
空屋僵眠懒谒人
独向岁寒持节操
始知君子不忧贫


Yo amé, yo erré, ¡Qué error tan disculpado
el de quererte yo, Carlos!, pues eres
del cielo copia, del amor traslado.


Im Pfarrhof sang die Nachtigall:
»Was küßt Herr Jost im Brevier?
Ihr Bild und ein Löckchen von ihr!
Er birgt sie wie Rehlein in Waldesnacht,
Wie Körnlein Goldes in tiefem Schacht;
Doch singen von ihr die Schwän' im Bache,
Doch zwitschern von ihr die Schwalben am Dache!«


Les armes de Jésus c’est la riche tenture
Devant le tabernacle et la rouge teinture
De la robe du prêtre et des croix de torture;


Tugendreich/ mein selbst-eigenes Hertze/
Blume der Zeit/ mein Alles und Nichts/
Fackel und Licht des irrdischen Lichts/
Gönne mier doch/ daß itzo mein Schmertze
Möge vergehn durch deinen Anblick/
Blicke mich an/ so lob' ich mein Glück.


Lidé jsou stvořeni k práci,
tak jako k létání ptáci.


Akademie! Klingts doch wie Spott
Aus eurem Mund und macht mir Grauen,
Als wollte frech, verzeih mirs Gott!
Der Teufel eine Kirche bauen.


Již od rána jsem nikde neměl stání;
snad vinno tím to bezejmenné psaní,
tón jeho příkrý, posměšná ta slova,
jež vracela se v mysl stále znova.
Dřív o hodinu, než můj zvyk je denní,
jsem spěchal domů z dusné kanceláře
a v nevysvětlitelném rozčilení
mně srdce bušilo a plály tváře;
hnán divnou tuchou pádím po schodech
a znaven, stěží popadaje dech
se vrhám v první dvéře... Výkřik trojí
se rozlehl v tu chvíli po pokoji.
Mně všecka k srdci srazila se krev,
strop na mne řítil se, co v témže čase
mně pod nohama půda ztrácela se.
Ó bože, jaký hrozný – hrozný zjev!
Tam v šerém koutku na pohovce seděl
muž neznámý a k němu přitulena
má mladá, bídná – polonahá žena...
Sval všeliký mně službu vypověděl,
že bez hnutí jsem stál jak z kamene.
Mé ztrnulosti užil bídník mladý
a skokem s okna prchl do zahrady;
však žena nestoudná, jíž s ramene
se smekl šat, se na kolena vrhla
a zdvihla ruce sepiaté... Tak sdrhla
mně hrdlo bolest palčivá, ni hlas
že z něho nevyšel; než ihned zas
mnou zalomcoval vztek, já necítil
jsem sebe již, když náhle ze všech sil
teď odstrčil jsem bídnou onu ženu,
že hlavou padla na protější stěnu.
Již k nové jsem zas ruku zdvíhal ráně,
leč napřažená paže sklesla maně,
zrak od bídnice hned se jinam točí,
ret šeptá: „Neznám tebe – jdi mi s očí!“
Pak stál jsem mlčky s tváří zachmuřenou,
až ta, jež mou se jmenovala ženou,
se zdvihla se země – květ uvadlý.
A když už dvéře za ní zapadly,
pad’ na pohovku jsem a jako dítě
jsem rozplakal se hořce – křečovitě...


Rosen und Lilien / bunte Tulpanen /
schwingen des Frülings Lustsiegende Fahnen.
Dieses / was pflichtig man ihnen muß schweren /
zielet dem Höchsten in ihnen zu ehren.


Hie ist das recht Osterlamm,
dauon Gott hat gepotten,
Das ist an des Creutzes stamm
ynn heysser lieb gebrotten,
Des blut zeichnet unser thur,
das hellt der glaub dem tod fur,
Der wurger kan uns nicht ruren.


Pak u večer skvělý je ples, kdy bohyně v parket lesk
jak hoří sta svíček, se dívají na svou krásu dolů,
kde do bílých odstínů šatů a paruk, sníh arabesk
cos z jemných a dvořanínských, galantních setřásá bolů...


Ma chi potrà giamai giungere a tanto?
non ombreggia alto lume humil colore,
né si rinchiude il ciel con picciol giro.


Vajda pedig, várván ura felgyógyultát,
Nem nézi henyén a drága idő multát,
Hanem, ami tervet kieszeltek ketten,
Azt végzi naponkint, munka-feszítetten.
Ásata elébb is száraz, öblös kútat,
Honnan a vár alá hajt egyenes útat,
Mely a várdomb és a kőfal alatt menne;
Száraz agyagdomb; nincs vízfakadék benne.


越多名族又多才
诸老篇章取次裁
但看江湖诗一卷
定知胸次不尘埃


Schlaff du süsse Seelen-Ruh /
schließ die Herzen-Liechter zu!
helle Sonn / laß dir gefallen /
einzuhalten deine Strahlen.
Kommt die Zeit / so wird der Blitz /
deiner Gottheit Macht und Hitz
alle Welt mit Glanz erfüllen /
nach bestimmtem Gottes willen.
Engel / singt /
spielt und klingt:
schlaff du holde Seelen-Ruh /
schließ die Herzen-Liechter zu!


Und sie ist so schön zu schauen,
So lebendig warm,
So voll Liebe voll Vertrauen
Ruht sie mir im Arm!


Smutno je kolem; z vlhkých řas
slza mi do líce vtáhla,
den ztratil slunce, já pak jas,
jejž pila duše má sprahlá.


Und Dich und Jene, deren Bild
Die träge Zähre küßt,
Und auf Dich wart' und, wenn Du kommst,
Mich, ich zu sein, entschließ'.


Lebe wohl Gesellenlade,
Du mein werther Aeltermann,
Meistertochter, deren Gnade
Ich im treuen Dienst gewann.


Melege volt imént, most a hideg rázza.
Nem lehet ez másként, meg van babonázva.
Már nemcsak a lába, a keze is reszket.
Soha ily csodát! - ki magyarázza ezt meg?


圣明天子见升平
二纪颁春下禁庭
今岁御前争进表
明年七十贺慈宁


V přeludu barev a svitů,
jež kypí z bučin a luk,
schází však k vlavému žitu
drozdův a skřivaní zvuk.


E se 'l Petrarca alle leggiadre imprese
puose mano, alla penna ed ire e sdegni,
faccendo versi suoi sì dolci e degni,
nulla Elicona mai dir gli contese.


四时那得如秋清
夜静无人琴有声
月华如水不动尘
无端耳畔寒蛩鸣


Itzt bin ich noch bey den Linden,
Doch es ist des Glückes-Spiel,
Welches mich von dir entbinden
Nicht mit Macht entreissen wil,
Und so schick ich mit Bedacht
Mich zur letzten guten Nacht.


Libre a tierra salí, besé la arena,
y los despojos de la undosa furia
pagué, cumpliendo el voto, al sacro templo


oraya oraya


So prahle nun, du stolze Welt,
Mit Ahnen, Stand und Schilden
Und las der Wappen Alterthum
Mit neuer Pracht vergülden!
Der Christen Adel rühmet sich,
Und zwar mit beßerm Rechte.
Warum? Der Herr der Herrligkeit
Gehört in ihr Geschlechte.


„Bratří, sestry! ozývej se kolem
přeradostným hymnem, pověčným,
celý svět nám společným buď stolem,
milosti buď ložem společným!“


Už od rána tak příjemně jsme slabí,
sny naše mají tisíc záchvěvů
a naše ruka teskné laskala by!


Ty zamyšlen stojíš a hluboce cítíš,
jak ve snu se v neznámé krajiny řítíš,
je ruka tvá milá, tvé rty jsou zas chladné,
ach, ty nedáš růže mi žádné.


咿哑机杼隔林幽
梦觉江湖忆旧游
满地月明凉似水
数声柔橹过扬州


Möchte doch einer die Fäuste sich nagen!
Also zu jung! nicht stark noch genug!
Hören muß ich die Trommel schlagen,
Sehen die andern Waffen tragen,
Fernab ziehen, verschwinden den Zug.


Gelobt sei Gott mit Freüden,
Der uns besuchet hat,
Als wir in Angst und Leiden
Doch funden nirgends Raht,
Da Niemands Witz noch Pracht
Uns Arme konte schützen
Noch aus der Höllen Pfützen
Erlösen uns mit Macht.


non isperando laurate fronde
né fare a sacri colli stampa o segno,
che mal si pò di tal don farsi degno
chi nanti al volto il bel lume s'asconde;


Torna, e ti splenda in man l'acciar tremendo
Quale tra i nembi ardente astro Orione;
Deh torna, o dea, co 'l bianco piè premendo
Mitre e corone.


Das zähmende Sprüchlein vom Meister
Vergaß ich vor Schauer und Graus;
Nun ziehn die eignen Geister
Mich selber ins neblichte Haus.


Se l'alma non s'accorge dell'inganni,
Non posso lungamente omai soffrire:
Smarrita è l'arte, et manco vien l'ardire,
Et la ragione è morta tra gli affanni.


松风翳漫漫
涧水声潺潺
中有无尘公
飞鸣相往还


Végre az terekek megfutamának,
Csáklyákkal, kopjákkal belől forgódnak,
Palánk mellől tárgyokat taszigálnak,
Palánkon gyúlásokat megoltának.


Vieles ist vorübergangen,
Seit wir uns zuletzt begegnet,
Und es hat von meinen Wangen
Meines Glückes Herbst geregnet.


Leč jinde šírý život pění,
neobsáhlý a bez masky.
Tam docházejí rozřešení
odvěké trudné otázky.


Lám, hogy a szép asszonyságnak
Róma is lágy rabja volt,
Aki előtt fél világnak
Térde hajdan meghajolt.


Nech bouřit svět, nech láti davy
a zápasiti zbraní, slovy,
nech spadnout květ, máj vzkřísí smavý
zas nový!


Hie Christus, Glauben da. Wo wilt du sie sonst finden?
In Christo kanstu Gott, die Seel im Glauben gründen.


Du Biedermann von alter Art,
Du Gottes-Zeuge, Christus-Held,
Der treu sein Stillings-Herz bewahrt
Am Hof und in der losen Welt.


Könte dieses Rund der Erden,
Und sein helles Sternen-Dach,
Meinem Willen dienstbar werden,
Fragt ich warlich nichts darnach.
Mag mir doch der Cörper schwinden,
Und die Seele Schmertz empfinden;
Du bleibst doch, O Gott, mein Heil,
Meines Hertzens bester Theil.


Again the vision shifts the fatal scene;
Again forlorn from rebel arms she flies,
And unsuspecting on a sister Queen
The lovely injur'd fugitive relies.


Beate, die vor wenig Tagen
Der Buhlerinnen Krone war,
Fängt an sich violet zu tragen,
Und kleidet Canzel und Altar.
Dem äußerlichen Schein gewogen
Hält mancher sie für engelrein.
Die Welt will ja betrogen seyn:
Drum werde sie betrogen!


Neste mundo vaidoso o amor é nada, É um orgulho a mais, outra vaidade, A coroa de loiros desfolhada Com que se espera a Imortalidad  Ser Beatriz! Natércia! Irrealidad Mentir Engano de alma desvairad Onde está desses braços a verdade, Essa fogueira em cinzas apagada?  Mentira! Não te qui náo me quisest Eflúvios subtis dum bem celeste? Gesto palavras sem nenhum condá  Mentira! não fui tu nâo! SomentQuis ser mais do que sou, mais do que gente, No alto orgulho de o ter sido em vâo!


بيني وبينَ الحادثاتِ خصامُ
فيما جَنَتْهُ على العلا الأيَّام
كسفت هلالَ سمائِها من بعد ما
وافاهُ من كَرَمِ الجلالِ تمام
ورمتْ قضيبَ رياضها بتقصفٍ
غضَّاً سقاه من الشباب غمام
فاليومَ بستانُ المكارمِ ماحِلٌ
واليومَ نورُ المعلُواتِ ظلام
رامت صروفُ الحادثاتِ فأدركت
مَنْ كان لم يبعدْ عليه مرام
أودت بمهجته الليالي بعد ما
فخرت به الأسياف والأقلام
وغدا وراح المجد ذا ثقة به
أن يردعَ الأحداثَ وهي جسام
وبدتْ عليه من حلاهُ شمائلٌ
لا تهتدي لنعوتها الأوهام
كالروضِ لما دبّجتُهُ غمامة
والمسكِ لما فُضَّ عنه ختام
ناحتْ عليه الشهبُ وهي عرائسٌ
وبكى عليه الغيمُ وهوَ جهام
وانجابَ ظلُّ الأنسِ فهو مقلَّصٌ
وامتدَّ ليلُ الخطب فهو تمام
واربدَّ ضوءُ الشمسِ في رأد الضحى
حتى استوى الإشراقُ والإظلام
ما للمدامعِ لا يُطَلُّ بها الثرى
والسادةُ الكبراء فيه نيام
أَكذا يُبادُ حلاحلٌ ومهذَّبٌ
أَكذا يُنالُ مُسَوَّدٌ وهمام
تَعِسَ الزمان فإنَّما أيامه
ومقامنا في ظلِّها أحلام
لنرى الديارَ وهنَّ بعد أنيسها
دُرُسُ المعالمِ والجسومِ رِمام
والنسرُ مقتَنصٌ بأشراكِ الرَّدى
وبناتُ نعشٍ في الدجى أيتام
بأبي قتيلٌ قاتلٌ حُسْنَ العزا
مذ أَقصدته من المنونِ سهام
غدرتْ به أُمُّ اللهيمِ وطالما
فلَّ الخميسَ المجرَ وهو لُهام
وأبى له إلاَّ الشهادةَ ربُّهُ
ومضاؤُهُ والبأسُ والإقدام
فتك الردى بأبي شجاعٍ فتكةً
زلَّت لها رضوى وخرَّ شمام
فُقِدَتْ لها الألبابُ والأحسابُ وال
آداب والإسراج والإلجام
ندبته أبكارُ الحروبِ وعونها
وبكاهُ حزبُ الله والإسلام
أيُّ السيوفِ قضى عليه وبينه
قِدْماً وبين ظبا السيوفِ ذِمام
وبأيِّ لحدٍ أودعوه وإنَّه
ما قَطُّ في الضريحِ حسام
ما كان إلاَّ التبرَ أُخلِصَ سبكُهُ
فاسْتَرْجَعَتْهُ تربةٌ ورغام
يا حامليه قِفوا عليه وقفةً
يَشْفَى بها قبل الوداع هُيام
رُدُّوا وليَّ الله حتى يُشْتَفى
من أروعٍ شُفِيَتْ به الآلام
ردُّوا الشهيد نُسَقِّهِ من أَدمع
إنْ أَخلفتْ مُزْنٌ بهنَّ رهام
لا تسلموه إلى الثرى فلسيفِهِ
مذ كان من أعدائه استسلام
ولتدفنوه في الجوانحِ والحشا
إن كان يُرضيه هناك مَقام
واستنشقوا لثنائِهِ عَرْفَاً به
ينحطُّ عن نفسِ الصباح لثام
ما ضمَّهُ بطنُ الثرى إلا وقد
ضمَّتْه في دارِ النعيمِ خيام
صلى عليه الله ما ثنت الصبا
غصناً وما غنَّتْ عليه حمام
يا عينُ شأنك والمدامعَ فاسمحي
ولتعلمي أن الهجوعَ حرام
إن الذي كان الرجاءُ مشيّداً
بوفائِهِ غدرتْ به الأيام
أَعززْ عليَّ بضيغمٍ ذي سطوةٍ
أَجماته بعد الرماحِ رِجام
اعززْ عليَّ بزهرةٍ مطلولةٍ
أمست ولا غيرَ الضريحِ كِمام
اعززْ عليَّ بمنْ يعزُّ على العلا
إن غيل قَسْوَرُ غيلها الضرغام
إن كان أفنتْهُ الحروبُ فشدَّ ما
فنيت بِمُنْصُلِهِ الطلى والهام
أو راح مهجورَ الفِناءِ فطالما
هَجَرَتْ به أرواحَها الأجسام
أمضرَّجٌ بدمائه هي ميتة
وَقْفٌ عليها السيد القمقام
البأسُ والإقدام أوردكَ الردى
إن كان أنجى غيرَك الإحجام
قد كنتَ في ذاك المقام مخيَّراً
لكن ثبتَّ وزلَّتِ الأقدام
لم يُلْفَ فيه سوى الفرارِ أو الردى
فاخترتَ صَرْفَ الموتِ وهو زؤام
وأبتْ لك الذمَّ المكارمُ والعلا
والسمهريُّ اللدنُ والصمصام
الليلُ بعدك سرمدٌ لا ينقضي
فكأنما ساعاتُهُ أعوام
والأنْسُ غمٌّ والسرورُ كآبةٌ
والنومُ سُهْدٌ والحياةُ حمام
لمن اطَّرحَت المجد وهو كأنه
طَلَلٌ تعفّيه صباً وغمام
ولمن تركتَ الصافناتِ كأنَّها
موسومةٌ باللؤمِ وهي كرام
زَفَرَتْ لموتِ أبي شجاعٍ زفرةً
لم يبقَ ساعَتَها لهنَّ حزام
عمَّتْ رزيَّتُهُ القلوبَ فكلُّها
كاسٌ وأنواعُ المدامِ حمام
كَثُرَ العويلُ عليه بعد نعيِّه
حتى كأنَّ العالمين حمام
وحكتْ دموعَ الغانياتِ عقودُها
لو لم يكن لعقودهنَّ نظام
يا حاملينَ النعشَ أين جيادُهُ
يا ملبسيه التربَ أين اللام
أينَ السماحةُ والفصاحةُ والنهى
منه وأين الجودُ والإكرام
أضحى لعمرُ الله دونَ جلاله
سترٌ من الأجداث ليس يرام
أأبا شجاعٍ إنْ حُجِبْتَ بربوةٍ
فالزهرُ منبتهُ رُبىً وأَكام
قم تبصرِ الخفراتِ حولك حُسَّراً
لو كان يمكنُهُ الغداةَ قيام
واسمعْ عويلَ بكائها فلقد بكتْ
لبكائها الأصواء والأعلام
ضجَّتْ لمصرعكَ النوادبُ ضجَّةً
سدَّت مسامعَها لها الأيام
ولقد عهدتُك كوكباً أَبراجه
جُرْدُ المذاكي والسماءُ قتام
وعهدتُ سيفك جدولاً في وِردِهِ
يومَ الكريهة للنفوسِ هيام
فابشرْ فدارُ الخلد منكَ بموعدٍ
واهنأ ففيها غبطةٌ ودوام
مرَّ الغمامُ على ثراك محيِّياً
فعلى الغمامِ تحيَّةٌ وسلام


E' non è già che rechi loro affanno
quella paura del morire: a quella
i disperati non vi baderanno.


Dann kamen weiche Hände und streichelten mich;
Wie ein schwarzer Baum, der grüne Knospen
Der Sonne aufthut, fühlte ich die Wollust
Im Sein zu werden.
Alles, das war,
War nur für mich,
Alle die Welt
War mein Geschwister.
Ich wuchs in die Welt, wie in der Blume
Der starke Samenstengel sich hebt,
Und mir war: Ich wäre der Sinn der Welt.


E cefi sono altri animali strani
che nascon nelle parti d'Etiopia,
c'hanno le gambe di drieto e le mani
dinanzi, come forma umana propia:
questi vide ne' giuochi pompeani
prima già Roma, e poi non n'ebbe copia.
E Gano a questi giorni a Carlo scrisse
e come falso di questi promisse.


Sieger uͤber Tod und Hoͤlle,
Laß die krancke Lager-Stelle,
Und die mancherley Beſchwerden,
Mir zu einer Schule werden!


Siehst du des Sieges Palmen glänzen?


que el pecho helado y frío de mi hermosa
pastora enciendas toda en llama ardiente,
tal que su curso enfrene y más no huya.


长陂寂寞断鸱鸦
浩浩春风马鬣斜
待得春霖添水满
只应从此却还家


扁舟空载断纹琴
横膝谁知太古音
趁取暮潮归旧隐
豆花篱落正秋深


كم ليلة بت في بستان في لوَّانْ
ملون البسط فيه والهوى لوّانْ
والله لي حافظ ينفي الردى صوّانْ
وزند عشقي قدحْ قلبي له صوّانْ


إِذَا فَكَّرْتَ فِي وَطَنٍ كَرِيمٍ
نَبَتْ بِكَ عَنْهُ نَائِبَةُ اغْتِرَابِ
وَعَوَّضَكَ الزَّمَانُ بِشرِّ دَار
وَسُكْنَى مَنْزِلٍ وَحْشِ الْجَنَابِ
فَأَبْدِ بِمَا انْتَقَلْتَ لَهُ اغْتِبَاطاً
وَفَكِّرْ فِي انْتِقَالِكَ لِلتُّرَابِ


Halk síri kalauzom elhallgatott.
Mentünk némán és kutattunk tovább
Szitált a hó és fázott a kezünk
És kezünkben a Holtnak szánt virág.


Iove adirato el car salì per farne
vendetta, ma l'acorto amico e fido
s'ascose in vista, e se 'n fugì cun lei.


Já spatřil vás! Již tramway přeplněná
se hnula, v tom se zamihl váš zjev –
zde ruka, a již, jaká pro mne cena,
vás měl jsem v loktech, nejkrásnější z děv.


雪林横夜月交光
万壑风来处处香
圣主乾坤为度量
包藏曾不限遐荒


	l'altra diria mal di me al Guascone,
ch'io non porto di drieto lo straccale,
per tener come lui riputazione.


Seid gegrüßt, ihr Honiggraben,
Die mein krankes Herze laben,
Seid gegrüßt, ihr offnen Höhlen,
Süße Zuflucht meiner Seelen.
Ihr Wunden Jesu, seid gegrüßt
Und mit inniglicher Lieb geküßt.


Vsi, města, lomy, světla, dráhy, mosty řek,
lešení obrovská, jeřábů vzryvný vzkřek.
Tisíce myšlenek jde denně hledat Jej.
Čím bližší, mlčí, mlčí ztajeněj.
Je ve všem přítomen, v dnech, dálkách, v blízkém kraji.
Jej hledající duše rozpínají
svá křídla k výším prázdnou, mrtvou prostorou,
za znameními Jeho ubírají
se připoutáni s pokorou.


Zvyk jsem již všemu – on však visí,
jak od let visel, teď, jak kdysi,
jak zítra viset bude dál...
a jméno jeho... Ideál??...


云中一点鲍山青
东望能令两眼明
若道人心是矛戟
山前那得叔牙城


Das kleinste Blatt, das feinste Gräselein
Rühmt deine Kunst. Was grünt und blüht und lebet,
Ein liebend Herz entzückt zu dir erhebet;
Wie schön, wie schön muß nicht das Urbild sein!


Ma névnapja van Etelnek,
kinek csodálatával betelnek
alulirottak, ugy mint Ödön,
ki puha folt lágy téli ködön,
Jolán,
ki a csomagból kajol ám,
Judit,
kinek bejglidből sok jut itt,
Laci,
ki csomagod miatt lesz paci
és Attilácskád,
ki csomagodtól kövér mint egy rác kád!


unde nota ch'onni vertute en terra
çoven che vegna dal cor pria coretto,
se vuol reççere altrui cum çusto effetto.


Ich rief's und schritt in die Nacht hinein,
Und beim ersten, blassen Frührotschein
Ist mir ein Wandrer begegnet ...
Der sprach: »Glückselig bist du, Poet,
Dein wahrer Lohn, wenn im stillen Gebet
Ein getrösteter Armer dich segnet!« ...


سيدي إن أقمت بعدك بالص
عد فقلبي علي غير مقيمِ
غير أني أقول بالرغم مني
فاملي أكف بأس همومي
من يكن يكره الفراق فإني
أشتهيه لوقفةِ التسليم


Quivi entra, che veder non la può il mago,
e cerca il tutto, ascosa dal suo annello;
e truova Orlando e Sacripante vago
di lei cercare invan per quello ostello.
Vede come, fingendo la sua imago,
Atlante usa gran fraude a questo e a quello.
Chi tor debba di lor, molto rivolve
nel suo pensier, né ben se ne risolve.


Szeress hát minket is, koldusokat!
Lelkünkben gyujts pici gyertyát sokat.
Csengess éjünkön át, s csillantsd elénk
törékeny játékunkat, a reményt.


Však stálému zaslibuješ,
Jak ho někdy zvelebuješ
Po skončené té psotě.
Dáš nepominutedlnou,
Dáš nevyslovitedlnou
Slávu v věčném životě!


Ha cruzado la extensa avenida
Que sombrean acacias y fresnos,
Y apoyado en la vara nudosa
Con trabajo camina el abuelo.
No dirige la vista a las ramas
Al oír en las ramas gorjeos,
Ni se fija en la turba de niños
Que en grupos alegres anima el paseo.
En profundas tristezas absorto
Se adelanta mirando hacia el suelo,
Donde el sol meridiano ha tendido
Leonados tapices con manchas de fuego.
De repente, del corro en que giran,
Al ver al anciano se apartan los nietos,
Y entre risas sonoras avanzan
Hacia él con los brazos abiertos.
Los recibe gozoso, los besa,
Y parecen fundirse en el beso
Con los rizos de oro del niño
Las guedejas de plata del viejo.
Éste calla, y aquél, impaciente,
En un vivo y audaz movimiento,.
Arrancando el bastón de sus manos
Monta en él y se aleja corriendo.
¡Poesía sutil de las cosas,
Al mirar esta escena te siento!
¡Lo que al viejo le sirve de apoyo,
A los niños les sirve de juego!


Děvče, děvče, vlaštovičko,
těšil mne jen na kratičko
švitor tvůj, tvůj pohyb hbitý
jako ptačích křídel kmity,


Tvá každá nová toilleta
jak zjasní pýchou čílko bílé!
Tvá bledá krása více zkvétá
novotou šatů v ony chvíle.


Doch, wär er etwa wohl in reiner Himmelsluft,
Was er nicht hier soll seyn, nur ein entflammter Duft?
Vielleicht sehn wir in ihm in einen Haufen fließen
Nur Dünste, welche sich Planeten einst entrissen,
Zu unsrer Väter Zeit ward dieser Satz beschützt;
Und fällt er wohl so leicht, da ihn ein Hevel stützt?
Da ihn ein Kepler glaubt? der, ohne dessen Lehre
Ein Newton selbst vielleicht nicht ganz ein Newton wäre?
Doch könnte wohl ein Dunst so bey der Sonne seyn?
Wie plötzlich wird sie nicht den leichten Dampf zerstreun,
Da, wo die dichte Gluth selbst Schwedens Eisen schmelzte,
Wenn unser Erdenball sich ihr so nahe wälzte?


»Teurer Freund, es will mir scheinen,«
Sprach ich kurz und schlicht, –
»Jeder kann es anders meinen,
Oder etwa nicht?«


Ze své výše v každou dobu
s láskou v jeho život zřely,
po skončené zemské pouti
k hrobu jsme ho provázely.


Dann ist mir, alles Leben säh' ich siechen;
Ein Heerrauch, drin das Grün des Frühlings dorrt,
Scheint durch den Himmel tötend hinzukriechen;
Angstvoll, dich suchend, stürz' ich fort.


La lèvre qui la doit baiser
N'est pas la lèvre véhémente,
Effroi d'une novice amante
Qui veut le respect pour oser,
Mais celle qui se vient poser
Comme une ombre d'abeille errante.


»Wisse«, sagte Lotte endlich, ihres Dienstherrn Gunst abwehrend,
Und ihn über ihr Gelächter, das so plötzlich kam, belehrend:
»Wisse, daß auf diesem Sterne Jeder, der wie Du Warum? frägt,
Uns zum Lachen reizt und immer, ohne Ausnahme sehr dumm frägt.


Jsi truchlou ženou bez glorie vnější,
tvé lůno šíří sílu mystičtější
než rajská hlava,
tvých muka hříchů, zklamání a zhouby
se s věcností a poznáními snoubí,
vše přetrvává.


Barbato, io sperai ben, ma dal mattino
Di mia novella etate, ornar la fronte
Di quelle frondi glorïose e conte
Nello cui gran valor mi tergo e affino;


资深堂上偶留题
多谢高僧不扫泥
更与慇勤琢山骨
恶诗传到浙江西


أسوح بتلك العيون
على سفنٍ من ظنون
هذا النقاء الحنون
أشق صباحاً  أشق
وتعلم عيناك أني
أجدف عبر القرون
جزراً  فهل تدركين ؟
أنا أول المبحرين على
حبالي هناك  فكيف
تقولين هذي جفون؟
تجرح صدر السكون
تساءلت ، والفلك سكرى
أفي أبدٍ من نجومٍ
ستبحر ؟ هذا جنو
قذفت قلوعي إلى البحر
لو فكرت أن تهون
على مرفأٍ لن يكون
عزائي إذا لم أعد
أفي أبدٍ من نجومٍ
ستبحر ؟ هذا جنو
***
قذفت قلوعي إلى البحر
لو فكرت أن تهون
ويسعدني أن ألوب
على مرفأٍ لن يكون
عزائي إذا لم أعد
أن يقال : انتهى في عيو


Вновь твои я вижу очи —
И один твой южный взгляд
Киммерийской грустной ночи
Вдруг рассеял сонный хлад…
Воскресает предо мною
Край иной — родимый край —
Словно прадедов виною
Для сынов погибший рай!Лавров стройных колыханье
Зыблет воздух голубой —
Моря тихое дыханье
Провевает летний зной,
Целый день на солнце зреет
Золотистый виноград,
Баснословной былью веет
Из-под мраморных аркад…
Сновиденьем безобразным
Скрылся север роковой,
Сводом легким и прекрасным
Светит небо надо мноСнова жадными очами
Свет живительный я пью
И под чистыми лучами
Край волшебный узна


Sie lieben Gott von Hertzen,
Sie loben Ihn mit Lust:
Den schönen Himmelskertzen
Ist anders nichts bewust
Als Gott und uns zu dienen;
Diß thun ohn' unterlaß
Auch Selbst die Cherubinen,
O welch' Ein Ehr' ist das!


يقرُّ بِعَيني أَن يلمَّ رَسولُها
بِبابي وَيَهدي بِالعَشِيِّ سَلامَها
وَيَذكرَ لي دونَ الرِجال حَديثَها
وَيَنشُرَ عِندي نطقَها وَكَلامَها


Proč ničíte i hroby těch,
co všechno ve sny kladli,
ach, ve sny krásné o světu,
co vedli kvítky k rozkvětu,
by nikdy neuvadly.
By lidstvo na vždy blažily, –
by hlásaly, co zažili
ti, co je sili, co je sili
do duše svého rodu,
za pravdu, za svobodu!...


Pak ustrojiv se s péčí, nebývalou dříve,
šel do parku. – Ač ještě šeré stíny
se kladly na trávník a na huštiny
a stromy kolébaly vážně hlavy snivé,
šumíce tiše v klidném dechu, jako spánkem; –
ač krahuj nepolétal za kořistí,
i brouček dřímal ve svém lůžku z listí, –
a nešveholil ještě skřivan pod červánkem –
přec bystré oko Hynka uvidělo stranou
vysokou postať v černém lepokroji, –
jak socha nepohnutou, tichou, zadumanou; –
v úsvitu Hynek Lauru viděl svoji. –


Und ob sie auch in Frieden ruht
Und daß ihr ja nicht wer was tut,
Was sich nun einmal nicht gehört,
Was gottlos und beneidenswert.


Diß hast du für die Thier' auch also haben wollen,
Damit kein Mangel sey auff ihrer grünen Bahn
Und sie den heissen Durst genüglich stillen sollen,
So daß deß Wildes Heer sich frölich letzen kan.


The warring elements at strife,
Seem wild with rage, and mad with power;
And thousands sunk from light and life,
The victims of that fatal hour.


Sey mir heilig, o Flur, wo Michaelis schläft,
Von den Edeln beklagt, wo sein gebeugter Gleim
Thränen, Thränen des Herzens,
Auf den steigenden Hügel goß.


En nuestras manos no están los años,
los años están en sí mismos
más allá de nosotros.
En nuestras manos está el aire.


Als der Fremdling sich ermannte,
Sprach der Deutsche: »Sieh den Mann
Der dies Weib hier liebgewann,
Erst für sie im Stillen brannte,
Dann sein Feuer ihr bekannte,
Den sie ihren Trauten nannte,
Der mit seiner Frevelthat
Mir mein Bett beschimpfet hat!«


And paced upon the mountains overhead


Laß deine Augen freundlich sein
Und nimm mit gnädgen Ohren ein
Das Angstgeschrei, das von der Erd
Aus unserm Herzen zu dir fährt.


Alle Birkenzweige schwenken
Fröhlich jetzt ihr Maiengrün,
Und in vollen gelben Dolden
Alle Schlüsselblumen blühn.


Vexilla regis prodeunt!
Ó jemuž sloužím, Kriste králi,
tvé slovo nesu v tajnou dáli,
jen dále, dále k západu
tam leží země pokladů –
vexilla regis prodeunt –
hrob Boží vykoupíme!


لا أرْتَضي البَاخِلَ خِلاً وإنْ
أحَلّهُ الإيسارُ في ذرْوَتِهِ
دَعْهُ يُكَاثِرْ بِالثّراء الثّرى
قَنَاعَتي أكْثَرُ مِنْ ثَرْوَتِهِ


A Tonko pluje, pátrá, hledá,
však siňal kde je, bůh ví snad,
či spíše ten, kdo spát nám nedá,
když něco chceme vykonat...
Mu rarach lidé jméno dali
a že prý šelma je to malý –
však ďábel sám je jeho strýc
a z dobra nezná skorem nic!
Hle – siňal tamo v dálce hopsá –
však zřejmo, že je utržen!
Kde šňůru najít nyní jen?
Toť historie hloupá – pro psa!
Je nutno pilně hledati,
než moře lup svůj vydá ti.


Ja blicket stolz ihr Enkel des Helios,
Die Seele heiß von großer Gedanken Glut!
Ein blühend Thal zu euren Füßen
Breite sich schmiegend die weite Erde!


O dado no dedo,
o dedo no dad
Conto os pontos:
um-dois-três-
quatro-cinco-sei
As bolinhas
bem redondinhas
em cada lad
Atiro um punhado
de cada ve
O branco no preto,
o preto no branco
do quadradinh
Não sei se de osso,
madeira ou marfim,
os dados deste saquinho
que mamãe comprou pra mi


C’était le bruit de sa bottine
A travers ce que je rêvais,
Ou sa tête penchée et fine
Près de mon front, quand j’écrivais.


Nad luzný klinkot hvězdných stádú,
nad šumot hlubých tajných vod,
tam kdesi v Orku, stavím píseň,
k níž vichr hvízdá doprovod.


Meta è al dolor quanto si può patire;
tal che, ogni poca alterazion che faccia,
lo muta in spasmo, e ne fa l'uom morire.


Übers Feld bellen Hunde;
Wenn der Mondschein erblich,
Rauscht der Wald auf im Grunde:
Reiter, jetzt hüte dich!


La soledad cerró los ojos, puso
los codos en la tabla de la mesa
y esperó a que raíces le creciesen
desde la tierra antigua. Silenciosas
corrientes aportaron sus substancias
desde viejos residuos de tristeza.
Niños abandonados de sus juegos,
bocas donde murieron las sonrisas,
muchachas con cuchillos en los labios
por el hielo acerado de los besos
no ofrecidos, mujeres que abortaron
desde el quicio mortal de abandono,
hombres que sus dos manos sorprendían
como palomas muertas, transeúntes
hacia el último tren de los suburbios
drogadictos sin viaje de regreso,
bebedores de lágrimas alcohólicas,
tránsfugas del amor y sus suicidios,
ahogados con el légamo del tedio
chorreando en los ojos, ganapanes
del miedo, cargadores de baúles
oscuros de la noche, jornaleros
de la desilusión y sus espigas,
rebeldes con sus noes en la cintura,
con sus protestas hechas flor de trapo.
Por la mesa subían las raíces
para nutrir la soledad, los codos
se llenaban de sabias ancestrales,
de amargos jugos como sangre, tallos
retoñaba la tabla bajo el hueso
y de la soledad nacían hojas.
Pasaba el mundo, ensordecido ejército:
la soledad oyó sus carromatos
con lenta indiferencia
y se arrancó del pecho algunas ramas.


Yet is my goût for criticism such,
I've got some French, and know a little Dutch.
Huge commentators grace my learned shelves,
Notes upon books out-do the books themselves.
Criticks indeed are valuable men,
But hyper-criticks are as good agen.
Tho' Blackmore's works my soul with raptures fill,
With notes by Bentley they'd be better still.
The Boghouse-Miscellany's well design'd.
To ease the body, and improve the mind.
Swift's whims and jokes for my resentment call,
For he displeases me that pleases all.
Verse without rhyme I never could endure,
Uncouth in numbers, and in sense obscure.
To him as nature, when he ceas'd to see,
Milton's an universal blank to me.
Confirm'd and settled by the nation's voice,
Rhyme is the poet's pride, and people's choice.
Always upheld by national support,
Of market, university, and court:
Thomson, write blank; but know that for that reason,
These lines shall live when thine are out of season.
Rhyme binds and beautifies the poet's lays,
As London ladies owe their shape to stays.


Erich schaut im Mondenlichte,
Leuchtend durch den Fensterspalt,
Ihr frisch blühend Angesichte,
Ihre bräutliche Gestalt.


4.
Jſt es in dem Hertzen dunckel/
So erleucht uns durch dein Licht/
Daß uns dein Geburths-Stern fun-
ckel/
Der durch alle Nebel bricht.
Denn die Nacht iſt nun vergangen/
Da der Tag ſich angefangen.


Nesta curva tão terna e lancinante
que vai ser que já é o teu desaparecimento
digo-te adeus
e como um adolescente
tropeço de ternura
por ti


Denn betrit er nicht noch
Die Bahn des vaterländischen Mannes; so schweigt
Von ihm die ernste Wahrheitsbezeugerin,
Die Vertraute der Unsterblichkeit, Deutschlands Telyn.


Jetzo nehmt euch in acht vor dem wackern Eutinischen Leuen,
Daß er mit griechischem Zahn euch nicht verwunde den Fuß.


Hörst du nicht die Rosse wiehern?
Dank, ihr Götter, sie sind da!
Sind's, Dareios und die Perser
Und die ganze Asia!


Die Seel ist frey, nichts hält sie als ihr Willen an,
Und der ist nichts, als was sie wirckt, und ist und kan.


Il gravit les sommets dès que le jour a lui.
Hermès, fils de Maïa, tu vas voler vers lui,
Rapide, et franchissant les cieux à tire-d'ailes,
Et tu lui rediras ces paroles fidèles :


Chi vuol veder l'imagin del valore,
l'albergo de la vera cortesia,
il nido di bellezza e leggiadra,
la stanza de la gloria alta e d'onore,


Briaco, si fe' Baldassar
gli splendidi vasi portar,
che al tempio di Giuda rapì
quel re che poi, bestia, muggì.
E tutti negli aurei bicchier'
i grandi si misero a ber,
le mogli, le drude del Sir,
e i muti lor Dei benedir
che l'uomo in metallo gettò,
o in sasso od in legno tagliò.
Quand'ecco sul muro una man
con dita che rapide van
scriventi una scritta ch'al re
e a' Grandi compresa non è.
Il re ne' pensier' si smarrì,
de' reni la forza sentì
fiaccata, e con trepidi piè
ginocchio a ginocchio batté.
Suoi maghi e indovini chiamò:
«aiuto, venite», gridò:
«la scritta chi legger saprà,
di porpora e d'oro potrà
vestirsi, e consorte seder
in terzo del regio poter».
I maghi le note non san
che scrisse l'orribile man:
e il re, per lo grande terror,
e i Grandi mutaron color.
Chiamato, compar Daniel,
profeta del re d'Israel:
«che far de' tuoi doni, non so.
La scritta, se vuoi, leggerò.
Iddio, ch'è il padrone dei re,
la gloria a Nabucco già diè,
gli diè la tremenda virtù
di reggere lingue e tribù,
d'uccidere a pieno piacer,
far sorgere in alto e cader.
Nabucco di contro al Signor
levò la superbia del cor:
ma Dio d'ogni onore l'orbò,
cogli asini al bosco il mandò:
bagnaro il ferino suo pel
le piogge e le brine del ciel.
E adesso il suo degno figliuol
a Dio rinchinarsi non vuol:
ne' calici sacri bevé,
e i grandi e le drude del re
cantaron gli dei che non han
né senno né lingua né man.
Iddio sconoscesti: però
Iddio quelle dita mandò
di mano veggente, immortal,
scrivente la scritta fatal,
che dice: “ecco l'ultimo dì:
Iddio lo tuo regno finì”:
Iddio di sua man ti pesò,
il peso calante trovò.
Sei morto. La tua potestà
nel Perso e nel Medo n'andrà».


„Pan Krákonoš má nedaleko sad,
Kde jednou v roce, v Silvestrově noci,
Vykvétá růže přepodivných vnad –
To růže bílá, s čarnou lásky mocí.


Altri: O Fortuna agli occhi miei nemica,
perché non la vid' io? perché non venne
ella piú tardi, over io piú per tempo?


Herr, dieser Kranz wird nicht verwelken
den wir euch winden in das Haar.
Kein Klee, kein Eiswig, keine Nelken,
ganz keine von der Blumenschaar,
die kaum so lange tauren können,
die dienen euren grünen Sinnen.


أجابَهُ مُذْ دَعَا بُتْرٌ ومُرَّانُ
والسَّعْدُ والنَّصْرُ بالأفراسِ تِيْجَانُ
قد جاءَ يَسْحبُ أذيالَ الدُروعِ ضحى
إلى الوغى وهو عَنْدَ الطَعْنِ غَضْبانُ
هذا سعيدُ بن سلطان الذي سَجَدَتْ
لهُ منَ الخَصْمِ هاماتٌ وأذْقَانُ
ذَمْرٌ تَخَافُ العِدا من فَتْكِ صارِمه
كما يَخَافْ شِهابَ القَذْفِ شَيْطانُ
إنْ هَزَّ فوقَ المذاكي كَعْبَ حَرْبَتِهِ
تَنَافَرَتْ منْهُ شُجْعانٌ وأقْرَانُ
قَنَاته تَنْثَنِي سَكْرانةً عَلَقَا
كما تَمَايَل في بُرْدَيْهِ نَشْوانُ
خافتْ نجومُ السَما مِنهُ وبانَ لها
نَحْوَ المَغَاربِ إخْفَاءٌ وطَيْرَانُ
تَهَزْهَزَتْ مِنْهُ أرضُ اللهِ خائِفَةً
إذا اعتلى مِنْهُ في الهَيْجاءِ هَيْجانُ
أسيافُهُ الحُمْرُ في الهاماتِ مُغْمَدَةٌ
لها في الضَرْبِ اسْجاعٌ وألْحانُ
وخَيْلُهُ بِعَجَاجِ الحَرْبِ مُدْرَعةٌ
كأنَّهُنَّ على الآفاقِ عُقْبانُ
وللنجيعِ احمرارٌ في سَنَابكِها
لها على الفَلكِ الدَوَّارِ دَوْرَانُ
كأن رايتهُ من حِينِ ما حُمِلَتْ
نَحْوَ القِتَالِ بها للفَتْحِ عُنوانُ
تسيرُ من تحتِها الجُلاّءُ حاسرةً
وُجُوهُهم والمواضي فَهْي سِيَّانُ
عِصَابَةٌ رَقَلوا في المَجْدِ واعْتَصِمُوا
بِحَبْلِ خَالقِهم طُرَّاً وما خَانُوا
أميرُهم سيّدٌ فاق الورى شَرَفاً
قد مات من اسمِه شِرْكٌ وطُغْيانُ
ولو نَبِيّ بهذا الدَّهْرِ قِيْلَ لنا
يأتي فَفِيْهِ دَلالات وبُرهانُ
مِنْ عَدْلِهِ في الرَّعايا تَرْقُصَنَّ على
أيدي الأجنةِ حَيّاتٌ وَغِيلانُ
هذا فتى من ميادين العُلا رقلت
به الرماكُ ولم يَغْلِبْها مَيْدانُ
قالَ القوابلُ قولاً عندَ مولدِهِ
هذا أميرٌ ومِطْعَامٌ ومِطْعانُ
هذا هو المَدْرَةُ السامي الذي اجتمعت
ببطن
مَلْك تَكَفَّل أرزاقَ العيالِ وقَدْ
عَمَّ الخلائِقَ من كَفَّيه إحسانُ
لولاه ما عُرِفَ الجدوى ولا ذُكِرتْ
بالجود طيّ ولا بالفخْرِ قَحْطانُ
ولو زُهَيْرٌ بِهذا العَصْرِ ما مُدِحَتْ
بنَظْمِ أشْعارِهِ عَبْسٌ وذُبْيانُ
فَصيحُ قَوْلٍ ولا في النُطقِ شاكلَهُ
بما يَفُوهُ به قُسّ وسَحْبَانُ
لو كانَ في سالفِ الاعصارِ مستوياً
فلم يكن للأولى اسمٌ ولا كانوا
وقد تُساعِده الأقدارُ راغبةً
فيما يحاولُ والأفلاكُ أعْوانُ
يُدَبِّرُ المُلْكَ تَدْبيراً متى ظَهَرَتْ
من الأعادي مكيداتٌ وعِصيْانُ
أذاقَهم ضَرْبُ أسيافٍ يَدِبُّ على
مُتُونِها النَّمْلُ لم تُمْسِكْها أجفانُ
تَفَرَّقُوا مِثْلَ أغْنامٍ يَذُودُ بها
في سَرْحِها بفَيافي القَفْرِ سِرْحانُ
صاروا طعامَ سباعٍ والطيورِ معاً
ولم تَبِنْ لَهُمُ أمْعَا وجُثْمَانُ
وليسَ يَنْفَعُهم خيلٌ ولا سَلَبٌ
عَنْهُ ولم يحْمِهم حِصْن وبُنْيانُ
وهم مُحِقُّون إذا أفْعالهم قَبُحتْ
وقد أحاطَ بهم ذُلّ ونُقْصانُ
وما دَرَوا أن هاذ فَوْقَهم مَلِكٌ
في كَفِّهِ الدَّهْرُ مَقْبوضٌ وحَيْرانُ
دُمْ يا أميرَ الورى بالعزِّ مُنفَرِداً
وأنتَ فينا مدى الأزمانِ سُلْطانُ


la cepolla pro appitito
(nobel tasca de paltone!).


Du siehst mich an wehmütiglich,
Und schüttelst das blonde Köpfchen;
Aus deinen Augen schleichen sich
Die Perlentränentröpfchen.


فضلت السعيد وأستاذه
بنظميهما وبنثريهما
وكانا عتيقي فخارٍ حويت
فكنت الأحقّ بإرثيهما


Divně bylo Twardowskému,
jak by náhle letěl stepí,
srdcem mu to zahvízdnulo,
v nohách u vír velkolepý,
pak zas jak pláč děcka, hladem
které zmírá na otepi,
a pak jak by dlouhou chodbou
hmatal, hmatal a byl slepý,
jak by žití číš’ chtěl zdvihnout,
ale nač sáh – byly střepy.


Poi che vestiti furo e bene armati,
coi duo cugin Ruggier si mette in via,
già molto indarno avendoli pregati
che questa impresa a lui tutta si dia;
ma essi, pel desir c'han de' lor frati,
e perché lor parea discortesia,
steron negando più duri che sassi,
né consentiron mai che solo andassi.


Der ſcharffe Fels der Diamanten
reicht ſeines Leibes rauhe Kanten
des Kuͤſſers Lippen willig dar.
Die Roſe von dem warmen Weſten
getrieben/ buͤkkt ſich mit Gefahr
zu ihres Dornes wilden aͤſten.


Afin, défuntes nos jeunesses,
Postérité, que tu connusses


إِذا اِجتَمَعَت يَوماً قُرَيشٌ لِمَفخَرٍ
فَعَبدُ مَنافٍ سِرُّها وَصَميمُها
فَإِن حُصِّلَت أَشرافُ عَبدِ مَنافِها
فَفي هاشِمٍ أَشرافُها وَقَديمُها
فَإِن فَخرت يَوماً فَإِنَّ مُحَمَّداً
هُوَ المُصطَفى من سِرّها وَكَريمُها
تَداعَت قُرَيشٌ غَثُّها وَسَمينُها
عَلَينا فَلَم تَظفَر وَطاشَت حُلومُها
وَكُنّا قَديماً لا نُقِرُّ ظُلامَةً
إِذا ما ثَنوا صُعرَ الخُدودِ نُقيمُها
وَنَحمي حِماها كُلَّ يَومِ كَريهَةٍ
وَنَضرِبُ عَن أَحجارِها مَن يَرومُها
بِنا اِنتَعَشَ العودُ الذَواءُ وَإِنَّما
بِأَكنافِنا تَندى وَتَنمى أُرومُها
هُمُ السادَةُ الأَعلَونَ في كُلِّ حالَةٍ
لَهُم صِرمَةٌ لا يُستطاعُ قُرومُها
يَدينُ لَهُم كُلُّ البَرِيَّةِ طاعَةً
وَيُكرِمُهُم مِلأَرضِ عِندي أَديمُها


Jako domů prý sem jede,
Jomsburk má být východiště,
odkud celé na Pomoří
výbojně by vpadal příště.


Mumlava, jindy hravá, dovádivá,
jež po balvanech klouzajíc si zpívá,
s hor letí dnes
a v divém šílení se dolů valí,
jak přes balvany, kořání a skály
by štval ji běs.


„Stůj, nevěrnice!“ zahřmí v ženy sluch,
„ať ztrestám tě, než učiní to bůh!“


Hither the plaintive halcyon flies
From social meads and open skies;
Pleas'd, by this rill, her course to steer,
And hide her saphire plumage here.


Die Lieb' ist wie die Sonne,
Verwegner Uebermuth,
Der schaudernd in der Wonne
Der heißen Lebensgluth,
Den Lichtquell zu ergründen,
In seine Tiefe blickt,
Muß da zuletzt erblinden
Wo sich sein Herz entzückt.


k ohňům panenským, kam žádný kdy nevešel muž,
s jeho postavou kdos vklouzl ve chrámu hluš
v ženském zahalen rouše,
panen divných s ním vešla sem druž.


Já nedbám oň – co jest mi Jerusalem?
Mně postačí, že Sion nezorán,
tím spokojím se – celý Jerusalem
jest minulostí, co chrám zbořen v něm.


不是高年慎独翁
谩凭图画看幽丛
石边竹树生寒碧
好在萧条破墨中


Doch was ich hörte
Und was ich schaute,
Es macht mich einsam,
Mein Geist, der bethörte
Hat nicht die Laute
Des Schmerzes gemeinsam
Mit gleichen Creaturen.
Und darum fürchte ich Alle,
Es gähnt mich drohend an
Die feindliche Schaalheit
Der fremden Naturen,
Daß ich nicht glauben kann,
Ich zähle zu ihrer Allheit ...


A nejžhavější bolest,
jež cestu skrátila,
by padla v moje srdce,
kdybych tě ztratila.


أحبَابَنا مَن ليَ لَو
دَامَ التّدانِي والجَفَا
فإنّني أرى النّوَى
من الصّدودِ أتْلَفَا
شَتّتتِ الأيّامُ ظُل
ماً شَملَنَا المؤتَلِفَا
وكدّرَت مِن عَيشَنا
ما كانَ طابَ وصَفَا
وأوقَفَتْني بَعدَكم
من النّوى على شَفَا
حتّى رأى الحاسِدُ بي
ما كانَ يَهْوَى واشْتَفَى
وصَارَ بعد البَينِ نَد
مَانِيَ مَهدي وَكَفى
كأنّنِي اعْتَضْتُ من الدْ
دُرِّ الثمينِ الصّدفَا


Segne künftig unsre Linden,
unsre halbgestorbne Stadt,
daß sich möge wieder finden
was der Krieg verderbet hat!
Reinige die faulen Lüfte,
die so schwanger sein mit Gifte!


Er stand am Tore und sah in die Heide
Und hatte wieder das fremde Gesicht;
Seine Augen flogen hinunter zum Süden,
Und was sie sahen, er kannte es nicht.


Mez toho světa vždycky dál a dále
jde s lidstva žitím, kruh ten obrovitý,
v němž člověk myšlenkami, sny a city
se pohybuje v radosti a žale,


Turn We this Globe; and let Us see,
How diff'rent Nations disagree,
In what We wear, or eat and drink;
Nay, , perhaps in what We think.
In Water as You smell and tast
The Soyls, thro' which it rose and past:
In  Manners You may read
The Place, where She was born and bred.


Der Speer, der meine Wunde schlug,
Wird heilen meine Wunde,
Wohin der Tod mein Leben trug,
O tragt ohn' Aufschub und Verzug,
O tragt in dieser Stunde
Mich auch dahin im Trauerzug,
Und legt mich hin im Grunde!
Der Speer, der meine Wunde schlug,
Wird heilen meine Wunde.


Moře poslalo mi vzdechy tajemné,
hrůzu zápasu a strašných křečí,
Srdce rozhořené mělo ode mne
a sen Duše, která před ním klečí.


Du gehst, o Freund, nicht tränenlos –
O laß sie, laß sie rinnen!
Denn ach, von deiner Mutter Schoß,
du reißt vom Vaterland dich los,
ein neues zu gewinnen!


贵池鱼味不复美
秋浦猿声自昔哀
南人官此欲归去
为问北人来不来


Nuž, vzácná paní, dejte víno,
v něm radost skryta, slasti vzruch,
co přírodou je probudíno,
to chce a rozkazuje Bůh!


Così opra Amor in me con ogni cura,
Benché io non cerco uscir di laberinto:
Che doler non si dee, trovarsi avvinto
Chi la cagion di sua morte procura.


         El caballero extiende
su mano, en pie, la aplica apenas
sobre el tablero y casi
sonríe. Dura. Dura.
Posiblemente sabe e ignora, aduce
y gasta. Retiene, y brilla inmóvil
esa pupila intensa donde una gota ha ardido
sin consumirse, ¡y hela!
Cortés te llama, y casi él se responde. Mas
acércate
y verás que pregunta. Mira: sálvale.


散漫飘萧豹脚长
小窗飞入闹昏黄
月明蕙帐今空在
借问为谁逐客忙


Již přešli... Jako dálné mraky
za tmavý obzor klesli kdes,
a jezdec stopuje je zraky
neslyšně za nimi se nes.


Bekam derzeit vielleicht zu wenig Hiebe
und ward verzogen früh zu eitlen Possen?
Und doch hat sich der Mutter Blut ergossen
in meine Brust, dass es lebendig bliebe.


Hört dieses Wunderspiel/ des Himmels Gegenhall/
Ein unbesintes Holtz/ das unsern Sinn erreget/
Es tönet im Gehör der Lufftvermengte Schall/
Die tode Säite lebt/ sie bebet und beweget/
Durch Kunstgeübte Hand/ wie kan der Faden klingen:
Der leere Lautenbauch füllt unsre Ohren an/
Den wilden Tigermuht kan dieser Finger zwingen/
Ist auch ein Meisterstükk/ das diesem gleichen kan?


塘边杨柳树
春条秋未摧
已送黄鹂去
还看白鹭来


Mnohé rytíře tu zajal
z křesťanů řad Cid náš milý,
Maury ani nepočítal,
které zajal v oné chvíli.


Und Doris drückt das Kind an ihre Brust,
Und spricht: Er singt nunmehro dort im Himmel.
Da wirst du ihn dereinstens wieder sehn.
Doch must du seiner frommen Tugend folgen.
So arm er war, liebt er die Eltern doch,
War weise, fleißig, redlich, treu,
Ein seltnes Muster wahrer Freundschaft,
Der mich und deinen Vater ehrte.


„Šťastnou že jsi? – Těžko věřiť.
Chceš-li štěstí Vítku svěřiť,
Špatnou by ti kotva byla,
Kdy již jinde kotví pevně.“
Ze rtů znělo polo hrozbou,
Víc však odpuštění prosbou
Že jí křivdil, hubil levně
Řečí vražednou. „Buď šťasten!
A mně dosti bude blaha:
Štěstí Tvé a v oku vláha
Z doby zašlé, krásné!“ – hlas ten
Jemný chvěl se stínem jívy.
„Pravda to či úskok zrádný?
Lze tak mysliť život snadný? –
Odpověz!“ – V tom paprsk sivý
S mraku sjel a druhý za ním,
Jiných sto od nebesklonu
Pletlo síť a v hravém honu
V údol létly. Plachým laním
Postříbřily rosné luhy,
Vítku z očí strhly hledí;
Jeden z nich byl odpovědí,
Že mu zbytkem byl už druhý.


شَأني وَشَأنُكَ فيما بَينَنا عَجَبٌ
تَدعى المَريضَ وَقَلبي صاحِبُ الأَلَمِ
نَفسي تَقيكَ مِنَ المَكروهِ طائِعَةً
ليَهنِكَ الوُدُّ وُدٌّ غَيرَ مُقتَسَمِ
أَقَمتَ بِالكُرهِ لِلشَكوى مُجاوِرَنا
وَلَو تَخَلَّصتَ مِن شَكواكَ لَم تُقِم
فَلَيتَكَ الدَهرَ لي جارٌ أُجاوِرُهُ
وَكانَ ما بِكَ بي مِن ذَلِكَ السَقَمِ


Auf meine Seele
Senkt Schwermut sich herab. Sie schweift zurück
In langversunkne Zeit, das Auge sucht
Im nächt'gen Schatten drunten jenes Haus,
Wo sommerlang ich schwerstes Leid erduldet
Und rings um mich die Kraft und Segensfülle
Der üppigen Natur ein Hohn mir deucht'
Auf mein verarmend Dasein. Ihre Zauber
Besel'gen nur den Glücklichen. Wer hat,
Dem wird gegeben – unbarmherz'ge Weisheit,
Die eines Bettlers spottet!
Doch die Nacht,
Die blasse Schatten aus den Gräbern weckt,
Hat Balsam auch für alte Wunden. Sacht
Vom hellgestirnten Firmamente träuft
Ein Friede nieder, an das Ew'ge mahnend,
Und schauernd fühlt von einer höhern Macht
Die Seele sich umfangen. In dem Hauch
Des Nachtwinds dehnt sich die beklommne Brust,
Und, das noch eben Geistertönen lauschte,
Das bange Ohr, nun hört's im Hause drinnen
Vertrauter Stimmen Ruf, der Kinder Lachen
Und deine seelenvolle Geige, Freund,
Die mit dem Zauber holder Harmonieen
Das Herz, von Jenseitsdämmerung umgraut,
Zurück ins Leben lockt.


Panny přátelské k tomu též pobízej,
Jen se mládencům zdařilým zasnoubiť,
Odkojiť schopné k svobodě šlechetné
Vlasti potomstvo.


Responne la Rasone: "Sirìa detoperata
e ttune da onne gente sirì' poi adetata:
"Ecco la mal guidata, vergogna de parente,
che fa tutta so gente con gran vergogna gire!"".


Il cor fra tanto bene allor conquiso,
Quasi sdegnando meco star non vole,
Per gire al suo terrestro paradiso.


Vom Berge was kommt dort um Mitternacht spät
Mit Fackeln so prächtig herunter?
Ob das wohl zum Tanze, zum Feste noch geht?
Mir klingen die Lieder so munter.
O nein!
So sage, was mag es wohl sein?


Mračna, vy vojska bez hlesu,
za čím tak letíte?
Mé srdce je pro váš let hladovo,
vy o tom nevíte –
hladoví pro vás i nitro mé,
vaši hru smělou vám závidí,
moci se taky dát unášet,
bez cíle, bez vášně, bez lidí –
mračna, vy vojska bez hlesu!


Drauf in immer wirrern Knäulen
Kam ein Schwarm von Nachtgevögel;
Glühen Auges schwirrten Eulen
In dem mißgeschaffnen Zug;
Molche, schuppiges Gewürme
Folgten dann und Flügelschlangen,
Die der Hauch der Wirbelstürme
Kreisend auf und nieder trug.


Gern verlaß ich diese Hütte,
Meiner Liebsten Aufenthalt,
Wandle mit verhülltem Tritte
Durch den ausgestorbnen Wald.
Luna bricht die Nacht der Eichen,
Zephyrs melden ihren Lauf,
Und die Birken streun mit Neigen
Ihr den süß'ten Weihrauch auf.


بأبي مَنْ أدارَ مِن عَيْنَيْهِ
مِثلَ ما قدْ أدارَهُ بيَديْهِ
قَمرٌ يقمُرُ العُقولَ بسِحْرٍ
مالَهُ مركزٌ سِوى عَينَيْهِ
هو أغنى الأنامِ عَنِّي ولكِنْ
أنا من أحْوَجِ الأنامِ إلَيهِ


Et marchandes de pommes
Et Pierrots ! mais des hommes
Parmi tous ces Gil Blas ?


No pojď, nevíš ještě posavad,
Kam si konipásek nosem sedá;
No pojď, vše ti povím milerád,
Jak se příští bádá, poklad zvedá.“


Wolauf, ir haubtleut gute,
nemet vil landsknecht on,
Fürt sie mit freiem mute
zu der ungrischen kron
Und seit gut anschleg machen
bei nacht und auch bei tag,
fürsichtig in den sachen,
das man den Türken schlag.


Mit was Gemüt hat er erkant
Der Christen hochbedrengten Stand,
Vnd wie beseufftzt' er hin und wieder
Den Drangsal seiner Glaubens-Brüder.


Jako list se před ním dívka chvěla,
rozhněvat se, zamračit se chtěla,
dupnout nožkou, vzkřiknout, by se vzdálil,
bez hnutí však stála ztrnulá, –
bála se ho. Jeho pohled pálil,
a když přece pak se pohnula,
pevně chytil ruce její obě,
silou dravce přitáhl ji k sobě.
„Proč jste přišla! vy jste vinna vším!“
pravil temně hlasem zlomeným.
Zaplakala. – V tom se vzpamatoval,
pustil ručky, které uchvátil,
divoce se od ní odvrátil,
do dlaní tvář přitiskl a schoval.
Líto jí ho bylo bezmála!
A když více jeho pohled žhavý
nepálil jí v čelo, okřála.
„Zlý jste věru! ošklivý jste!“ praví,
„z vašich očí sálá hrůza, děs!
Slibte mi, že nikdy, nikdy více
nebudete takým, jako dnes!“ –
(a stud krví zas jí zbarvil líce,)
„takovým, zlým, divným jako dnes!“ –
Ohledl se po ní. Neklamala,
ke smíření první ruku dala.
„Odpusťte mi!“ jenom zahučel.
„Divoch jsem, ba dravec zdivočelý,
slepě žil jsem v poušti věk svůj celý
a teď kvítek, jenž mi vypučel
vedle cesty, sám bych urvat chtěl,
strhnout, zkazit drsnou tlapou svojí!“ –
Usmála se, odpustila již,
jako školák před ní skroušen stojí,
ostýchá se o krok stoupit blíž,
holubičku poplašit se bojí. –
Přijal knihy, slíbil pilně číst.
Doma sotva prohléd’ první list.
Hledí v knihu, ale před očima
zjeví se mu náhle její tvář.
Již jej mocí sladká závrať jímá.
Zapomíná na vše hospodář,
na rodinu i na pole žírná.
Slova ženy laskavá a mírná
vyhání ho z domu. Stesk a žal
celý statek chmůrou opřádal.
Neptá se ho žena, kde že bloudí,
ví, že z něho slova nevyloudí
lichocením ani úsměvem.
Blíží-li se ostýchavě k němu,
odvrací se od ní se hněvem,
klne jí a životu a všemu.
Ale když se dočká chvíle té,
kdy ví dobře, že naň u potoka
čeká zase víla černooká,
zapomene sudby prokleté,
nedbá boha ani soudu lidí,
jenom ji a její úsměv vidí.
Jak se změní! kterak divotvorně
v okamžiku kouzlo vítězí!
Doma hledí jako dravec vzdorně,
který hryže svoje řetězy,
a zde před ní hlavu skromně kloní,
život, spásu duše dal by pro ni.
Ona, dítě, s nevinným svým smíchem
z dálky vždy mu ruku podává.
Že by vše to mohlo býti hříchem?
Možno snad, že tiskne bez práva
mozolnou tu ruku, nepatří jí.
Hříchu stín však že by tady vznik?
Vždyť to pouhá chvílka, okamžik,
dřív než začal, odlétá a míjí. –
Těšilo ji, neurvalce toho
krotit slovem, hledem jediným,
těšilo ji v knihách čítat s ním,
třeba býval roztržitý mnoho.
Co zná sama, všemu nejraděj
den ode dne učila by jej
velikého nevděčného žáka!
Jindy ptá se, lichocením láká
zpověď věrnou o životě jeho. –
Zarputile Plachý mlčíval,
čelo chmuřil, v zem se zadíval;
přece však se dopátrala všeho.
Znala jména jeho dětí všech,
v prostřed vísky v řadě černých střech
jeho statek v dálce rozeznala.
Pole svá jí Plachý ukázal,
starosti a žaly jeho znala. –
Ale sám se nikdy netázal.
Stačilo mu vídati ji denně.
Věděl jen, že z města přichází.
Pověděla sama otevřeně:
churavou že paní provází,
do podzimu v přívětivém kraji
po lékařské radě zůstat mají.
O životě městském vypráví mu,
o zábavách lidí vznešených, –
však se ona jenom nudí v nich. –
Poslouchá a myslí: „Do podzimu!“ –


Az kit régen meggyűlöltem,
És szivbűl üldöztem,
Agyarkodtam s megvetettem
Soha sem szerettem;
Az egeknek planétája,
Elvégzett sententiája
Örökös rabságban tett,
Szivemre békót vetett,
Szivem neki rendeltetett,
Társnak tétetett,
Megesküdtetett.


Vierta la envidia de tu seno impío
contra mi firme amor calumnias fieras;
pues, como que estoy hecho a sus quimeras,
sus artes y acechanzas desafío


»Da liegst du, eine Leiche,
Der aller Leben war;
Dir trieft noch um das bleiche
Gesicht dein greises Haar.
Hier steht, den du gerettet,
Ein Kind wie Milch und Blut;
Das Land, das du entkettet,
Steht rings in Alpenglut.


Herr General,
Hier steh'n wir allzumal
Zum Abmarsch fertig
Und eures Winks gewärtig.


odpusť, že dím ku tvým slovům,
jež jsou samá pravda těžká,
že přec – aspoň v prsou mojích –
zbude povždy tajný osten,


Der Spielmann kommt in fremder Tracht
Den Söhnen Burgunds ins Gesicht,
Und höher schwillt der Töne Macht,
Und heller glänzt der Sonne Licht,
Die Blumen scheinen trunken,
Ein Abendroth nieder gesunken,
Und zwischen Korn und Gräsern schweifen
Sanft irrend blau und goldne Streifen.


Nagy ideje, hogy csupa könnyű, olcsó
ígéim vannak, árnak ellenében
nem úszom már és néha-néha szépen
mondom magamban: várhatsz még koporsó!


أيا مَنْ يُرى بينَ الأنامِ أهمُّ ما
يكونُ إذا كانوا أسرَّ وأفْرَحا
تعالَ إلى هَمِّ كهَمِّكَ إنَّهُ
إذا اجتَمع الهَمّانِ يَوماً تَزحْزَحا


Mensch, wo du noch was bist, was weißt, was liebst und hast,
So bist du, glaube mir, nicht ledig deiner Last.


Ich glaube, der große graue Mann,
Das Leben ist gekommen
Und hat mit grausamem Griff daran
Das Blümchen weggenommen.


O Bräutigam! ärmster der Menschen!
So rief ich entfliehend. –
Wohl hört man von Sirenen, Vampyren, Empusen,
Und anderm tollen Zaubergespuk,
Das dämonisch sich der Männerherzen
In täuschender Gestalt bemächtigt;
Und ich war (furchtbar!) nahe der grausen Gefahr
Bethört zu lieben eine Nußknackerin!


Weh zu thun nicht einander,
Zu verzeihen was weh thut,
Laß beim Weh sie beschwören,
Das im Tode wir litten!


من مبلغٌ عني طبيبك أنه
يفري بمبضعه حشايَ وأضلعي
يخبرك صدري بالحقيقة إذ بدا
من إثْر طعنتهِ السعالُ مشايعي
فلئن سكتُّ فمن ضروراتِ الأسى
ولئن سعلتُ فزفرة المتفجعِ
ولئن بكيت فإنما لتذكري
عينيك تفتح بالسنان المشْرَعِ
عجباً جفونك دائماً مغموضة
وأبيتُ محصيةَ النجوم الظلّعِ
ما زلت أرقبها تروح وتغتدي
بالليل حتى قد جفاني مضجعي
فاسلم أبي وانظر إليّ برأفة
عيني فداؤك كي أقرّ ومسمعي


Rote Rosen, stolz und prächtig,
Blühen in der Gärten Rund,
Eine weiße wiegt sich nächtig,
Wurzelnd in der Welle Grund.


Thränen fließen ihm im bangen Traum
Von den blassen Wangen,
Und er sieht die Morgensonne kaum
Am Olympus prangen.
Hoffnungslos sieht er den Winter fliehn
Und den Schnee verschwinden;
Traurig schleicht er durch den Frühling hin,
Kann ihn nicht empfinden.


神僧曾西征
目览江山异
深林植杖藜
他日成州治


Une voix retentit sue le pont:«Ouvre loeil!»


»Wurzel, mit Hermann wird es nun Zeit,
Alles hier draußen ist freilich so weit,
's Gymnasium auch (und täglich zweimal),
Aber mit Pferdebahn ist es egal,
Ich denke mir also: Joachimstal.«


Vždy večer když se stmíval,
Attila ještě hoch
se ku obloze díval,
kam zrakem stihnout moh’.


Leise triller · verjüngen gesunden
Laute stösse · mit lachen vergeuden
Gelle striche · die bohrenden wunden
Helle schläge · die brennenden freuden


Que adornan entre nardos, los ojos de la amada,
De abéñula cercados y alguna vez de lágrimas.


Konrad, der Degenfelder hat
Sein edles Fräulein in die Stadt
Zur Hochzeit mitgenommen,
In ein Gespräch gar mancherley
Sind da die Frauen kommen.


Denn ich ſoll noch die Laute ſtärker ſchlagen,
Wann er durch Weihrauchwolken zeucht,
Die Kriegesfurie gefeſſelt an dem Wa- gen
Des Ueberwinders keucht;


Uns dünkt, als ob die Pythia
Noch in den dunklen Thälern säße,
Und murmelte was jezt geschah,
Und das Zukünftige vergäße.


»Und wenn ein Gott im Himmel nicht
Den bangen Ruf versteht,
Dann stürm' herein, du Weltgericht,
Wo alles untergeht!«
Der Hammer sinkt, die Esse sprüht,
Das Eisen in der Flamme glüht.


Er hat in seiner Macht mich hin
Nach seiner Lust, nach seinem Sinn;
Ich folge seinen Zügen.
Ich halte mich nicht länger fest;
Wer sich der Liebe überläßt,
Wird Liebe nicht betrügen.


Vynašel se blíženec,
Který poznal ceny skryté,
Že jsou krásy rozmanité:
Tento jest můj milenec.


V hor oko víchor v zlobném běse
cest nízkých prachu nedonese
ni bláta kalné přívaly –
mé víry život nezkalí.


Erdparadies am Roknabade,
Flur aller Rosen von Schiras!
Und am gewürzten Meergestade
Du Palmengarten Indias!
Ich seh' auf euren lichten Fluren
Noch gehn den Tod mit dunklen Spuren:
Blickt auf! Euch kommt das Leben da
Von Bethlehem und Golgatha.


Ciò ch'io veggio e ch'io odo, pur mi sembra
voce che fine al mio dolor impetra,
e la morte da me tanto s'arretra
che non mi manda a lei, che 'l cor rimembra.


Já opustil jsem prales poustevníků,
kde papoušků sta poletuje v křiku,
kde na sněti se houpá opice,
já opustil břeh jezera, kde drtí
slon tělem rákos, v citu blízké smrti
kde nad vodami tančí jepice.


Do moře, do moře
chtěje neb nechtěje,
musíš ji hledat jít
v divoké peřeje.


紫陌无泥雨后天
绿阴多处正鞦韆
土风未必知农事
也听村夫说种田


Sokra sír, sokra vak börtön borul,
Kik élünk: járunk búsan, szótlanul;
Van aki felkél és sirván, megyen
Uj hont keresni túl a tengeren.


Ed io nulla bestemmia lor ne mando,
ch'elli hanno le ragioni dal lor lato,
però che 'n ora in or vo tramazzando.


Thuiskons Zwitterenkel, verachten ihn,
Verstehn ihn nicht den heimischen Herzgesang,
Den kühnen heißen vollgedrängten
Thatenverewiger, Seelenheber.


Já na tvoje polibky vzpomínal v tom,
které jak broskve teď sládnou,
a jimiž se obalil života strom
před zimou tak dlouhou a chladnou...


Zbožní byli by pak jisti.
Kacíři a ateisti
plnili by kriminály,
na pryčně za mříží spali.


Honem mříže na tu díru!
Podlízavosť nezná meze,
bojím se již, na mou víru,
že tam celá Praha vleze.


Spi klidně, matko! Nechť se ve snách zdá ti,
že vidíš nás si kolem sebe hráti.


المَرءُ رَهنُ مَصائِبٍ لاتَنقَضي
حَتّى يُوارى جِسمُهُ في رَمسِهِ
فَمُؤَجَّلٌ يَلقى الرَدى في أَهلِهِ
وَمُعَجَّلٌ يَلقى الرَدى في نَفسِهِ


Ich aber dachte: daß das klein're Bangen
Der Mensch dir einflößt, soll sich dir belohnen,
Und ließ sie ungefangen wieder ziehen!


Mir klopft das Herz, bald hörst du seine Schläge
Ich athme schwer. Freund, ob ich zaudern will
Fragst du? – Steht denn auf ihrem Wege,
Die Tugend jemahls still?


蹲鸱味美还师独
榾柮烟青喜我同
拄杖出门谁会得
松梢浩浩啸天风


Nur auf dem Mist seid Ihr Baron,
Und nur der Mist ist Euer Thron;
Wollt Ihr den Mist verlassen,
So wird Euch Heimweh nach dem Mist,
Der Eurer Ahnen Hochschloß ist,
Mistheimweh wird Euch fassen.


去年因戏赐霓裳
权戴金冠奉玉皇
久著淡黄心觉厌
春来不敢便红妆


Im Weißen Saal, unter der Gittervergildung,
Eben beginnt die Gruppenbildung:
Geheimräte, nach Regel und Normen,
In Fracks, in Orden, in Staatsuniformen.


偷闲切欲访岩扃
恍若桃源洞里春
平世自无忧国事
徘徊愁见避秦人


حتى متى أنا بين الجد واللعب
أجر تيهاً ذيول التيه والطرب
واقتضي همماً شيئاً لا مفاز به
والجد يدرك بالأقدار لا الطلب
كم غافلٍ ونجوم السعد طالعةً
له ومجتهد في الرأي لم يصب
وكم دنيٍّ وفي النعماء منقلب
وكم شريفٍ من الأقوام في سغب
سلني فإني بهذا الدهر مختبر
وعالم ببنيه الكل غير غبي
طوفت في الأرض لا مستجدياً طمعاً
لكن رجائي بها إخلاص مصطحب
فما صحبت أخاً إلا وجدت به
ختيلة الفهد أو مبلولة النلب
إذا تحدث عندي ساغ منطقه
والفعل منه كمثل الغسر والغرب
يحتال في فرصٍ مني ليهلكني
وإن رآني حذوراً قال أنت أبي
من لائمي في زماني إن تهمت يدي
على يدي وجرست العرق عن عصبي
هذا الزمان أحال الفضل منقصةً
أصحابه وأحالوا الصدق للكذب
إني عرفتهم تاللَه معرفةً
غيوبها حضرت عندي ولم تغب
فلو تغابت على غيري بنو زمني
فإنني بهم قد رحت غير غبي
أكاد أخبر عما في ضمائرهم
فأكشف الكامن المستور من ذرب
بديهتي قد جرت مجرى دمائهم
بين العروق وبين الجلد والعصب
إياك تعجب مني إن نفرتهم
فصحبتي لهم من أعجب العجب
نفسي فأقرب منهم وهي عندي لم
تبرح إلى هفوات الظلم تطمح بي
مذ قدس اللَه أخلاقي سما أدبي
والخلق يزكو بحسن الخلق والأدب
ما في الخداع وسوء الفعل لي أرب
لكن في الفضل أو كسب العلا أربي
إن يحسدوني على فضلي ومعرفتي
فحاسد الفضل في همٍّ وفي تعب
أو يبغضوني بنو دهري عذرتهم
قبلي فقد بغض الهادي أبو لهب
لا يقدرون على إسقاط منزلتي
أو يطمعون يحلوا في سمارتبي
إني وإياهم في حكم مقتدر
بهم عليهم ومنهم فهو أعلم بي
يا جاعل العروة الوثقى بكم سبباً
فاجعل لي العروة الوثقى لكم سببي
لئن رضيت ومنك اللظف قابلني
فمن سواك فلا أخشى من الغضب
سوفت بالتوب أيام الشباب وذي
أيام شيبي فإني لي ولم أتب
أشكو لك الذنب فاسمح لي بمغفرةٍ
علي مولاي من كل الذنوب تب
عظيم ذنبي أيا رباه أكربني
يا فارج الغم فرج بالرضى كربي
إني كسبت ذنوباً لا يوازنها
أجاً لخف وأرسى وزن مكتسبي
بباب عفوك يا اللَه قمت وذي
يدي مددت لنيل منك لي فهب
وإنني بالخاطيا فيك معترف
لكن إليك بذنبي والرجا هربي
لعل عفواً وتوفيقاً ومغفرةً
يا سامعاً دعوات المبتلي أجب
أنت العليم بحالي إنني رجل
من خوفك اللَه في حزن وفي وصب
وقد وقفت أسيراً بالذنوب على
باب الرجا بين ذين الخوف والرعب
إذا ذكرت ذنوبي خانني أملي
وإن ذكرتك للغفران أنزع بي
علمي بأنك عدل إن تعذبني
بما كسبت وإن تعف فبرك بي


Tísní davů k posledu mnich pod kápí se potácí,
líbá pokorně jen hřeb, co z jizvy nohou krvácí,
nedbán ven, div neudupán s kleslou hlavou v pláči
– k oltáři zrak upjat lidu – pod jhem vin se vláčí.


雨过鸟声乱
云生山欲浮
携琴穿壑去
诗句满囊收


欲作山阴兴尽回
良思与子共衔杯
要须人境俱清绝
好抱瑶琴踏雪来


Die Erde – ach! er ließ' sie euch so gerne;
Doch sprecht, ihr Herrn, wer hat euch Macht gegeben,
Die Hand zu legen auf des Himmels Sterne?


风可前湾月可船
荻花开落任年年
潮平网得鱼多少
只换清酤不换钱


أيا مُهْدياً دُرّ القريضِ المنظّما
ويا نَاشِراً بُرْداً من الوشي مُعْلَما
بعثتَ لنا كأسا من الودِّ مُنْعَماً
ودبَّجتَ روضاً للغناء مُنَمْنَما
تراءى لعيني أيُّها الصادح الذي
ألمَّ بعتبٍ كالنسيم مهينما
أعدني ألحاناً على سمع مُعْربٍ
يطارح مرتاحاً على القضب معجَما
وشافه بمكنونِ الخطابِ لعَلّني
أبثّ حديثاً كانَ قبلُ مكتّما
وانشر من صحف العتاب وربّما
أبحت لطير الوجْدِ أنْ يترنما
جزا اللّهُ عنّا العيدَ خيراً بزوْرةٍ
ترشّفها منك الفؤادُ على ظما
وحيّاه من عيدٍ تسببَ باللقا
وقد يجمعُ اللّهَ الشتيتين بعد ما
أتجحدُ في دين الوفاء وتشتكي
فيا ليتَ دينَ الودّ كانَ منجَّما
فحيَّا بمرآك العيونَ فإِنّه
يكون بثاني الحال عيداً وموسما
سمحت بها من بعد فَرْطِ تمنّعٍ
فعادَ ارتياحي بعدَ ما كانَ أحجما
وعدتَ إِلى ليّ الوفاءِ مُغالِطاً
فيا ليتَه قد كان دْيناً منجَّما
وها أنا مُسترضِيكَ لا عن جنايةٍ
جنيتُ ولكني أراه مُحَتَّما


Kit változó kép csalogat tovább,
S nagy messze földek tájain ragad,
Ki jársz hullámon, havas bérceken:
Megáldja Isten! vándor, útadat!
Eszedbe jusson, ha a vágy veled
Egy helyről másra nyugtalan siet:
Egész világé hogy mégsem lehetsz,
Egész világ nem lehet a tied!
S hogy lelked egykor lész fáradt madár,
Előtte fény s zaj: fárasztó, unott;
A zajgó körből nyugalomba vágy,
Ohajtván csak egy bizalmas zugot.
Azért hatalmas, nagy népek között,
El ne felejtsd hazád és nemzeted!
Mig a világ azoknak birtoka:
Ennek mindene az, ha szereted!
Tekintsd meg a nagyok sírszobrait,
De őseidnek hamvát ne feledd...
Ne, a fényes, dús paloták miatt:
Az egyszerű kis szalmafedelet!


Treskow wurde ganz vergessen,
Kam ganz ungewarnt marschieret,
Ist umringt und attakiret,
Muß das Schlachtfeld bald verlieren,
Ist in kurzer Zeit vermessen, –
Prinz Eugen gar nichts verliert.


Tam velké sály, galerie, v pýše
kde září strop, pln maleb, kam hled chvátá,
a zrcadla a mramor, plno zlata
a gobelínů a moci velké říše.


La noche encierra en catafalcos las tinieblas
e ilumina con astros sus retablos.
Las columnas vegetales de las ramas
son nervaduras de alabastro fantasmales
y el bosque susurra lentamente
letanías de responsos ideales.
La bóveda flotante de la noche
se sustenta en arcos ojivales.
Un coro gótico de olas conventuales
murmura sus rezos monacales.
Envuelta en el incienso de la niebla
asciende mi oración hacia los cielos,
mientras replican las luces de los astros
un rosario de plegarias celestiales.


Su cetro de oro
es un haz de llamas
de mil arreboles.
Su rostro, que nadie
miró porque ciega,
las nubes esconden.
Su imperio, los mundos,
Él todo lo puede,
todo lo conoce...
Y en sus ojos, cuyo
mirar mata, brillan
¡todos los dolores!


Arbeit ist das stärkste Glied
An der Kette dieses Lebens:
Jede leere Stunde flieht
Wie ein Traum, und ist vergebens.
Arbeit ist des Menschen Pflicht;
Wer nicht säet, ärntet nicht.


„Jářku, Kubo, slyš má slova!
Zapišme je do indexu,
do indexu Koňášova!“


Was heilig in dir zu aller Stund,
Das bin ich all gewesen
O küß mich süßer Mund gesund,
Weil du an mir genesen.


Grófok hű nyája, Köszvény-ország,
Pupákok, senkik és vakok,
Új ifjaink bódítva állnak,
Mária-zsoltárt kornyikálnak
S lesik az úri abrakot.


Jako kovkop černý prachem zlato může najít ryzí,
horký žárem bezslunečným, rudý živočišným nachem,
z paměti mé nevymizí rána ostrým mečem sečným.


Fanfaren schmettern Göttertag da droben,
Umarmend, ewigkeitlich unbewußt –
O Meer, o Himmel, Licht in Licht gehoben!


寂寂孤城草半青
自吹燐火望如星
向头孀妇烧灯坐
犹诵莲花教主经


— Dico che Gano fece questi inganni.
Orlando e suoi compagni fe' morire.
Gli sproni gli calzai più di dieci anni
ed obeditolo come mio sire.
A scusar Gano nïuno s'afanni;
sia chi si vuol ch'io lo vo' contradire.
Dinanzi a Carlo, nostro re di Francia,
vo' provar questo per virtù di lancia. —


Por este azul fervor de mi rocío
que nace y crece y se transforma en nada,
está mi vida siempre arrodillada
al pie de cuanto es aire y nunca mío.
Porque mi alma pertenece al río.
Al fuego mi quemar. A la enterrada
potencia de los suelos mi asordada
combustión y mis bosques al estío.
Yo nada tengo que me pertenezca.
No hay una sola brisa que florezca
sobre un rojo coral suave y oriundo
de una espuma que no me pertenece,
porque la de mi ser vive y perece
como encerrado océano del mundo.


Le sage cependant, qui songe à leur destin,
Ramasse tristement les miettes du festin,
Puis il donne ce pain aux pauvres oubliés,
Aux mendiants rêveurs, en leur disant : — Priez,


A jedné matky přec to děti obě,
jež s dávné výše sklesla v ponížení
a otčímské teď upíc ve porobě
vzhrdu i výš v svém pojí utrpení.
A dětem choré matky zželelo se,
ač oba ved’ snad různý pocit k tomu:
ten snad by zmocnil otcova se domu,
ten matce aby přispěl v krutém lose.
Povstali oba proti otčimu
a jeden slovy děti křísí druhé,
vzkříšené vede druhý ku činu,
až uvolněna matka z vazby tuhé.


Přes noc zahrada se celá
proměnila, zezlátla,
zprůsvitněla, zduchověla,
všechny krásou pomátla.


Und wenn ich fühle, Schönste du von allen,
Daß nur die flüchtige Stunde uns umfängt,
Daß nie mein Herz in jenen Zauberfallen


...A mindennel kibékülés
illata
álomba kísér,


Wehe mir! des Bruders Blut
Donnert in der wilden Flut!
In des Felsenufers Schall!
In der Grotten Wiederhall!


O weißheit, pflantz die kaum entsproßnen zweige
Tieff in dich selbst, den rechten lebens-baum:
Daß jeder selbst den liebes-grund erreiche,
Und wachsthum find im stillen garten-raum.
Mit thau und regen nach begier,
Dein Paradis grün für und für
Im innern grund hervor mit freuden,
Daß wir verbotne bäume meiden.


Byl po probdělé noci,
již v rozjímání strávil,
o sklo si čelo chladil,
vír myšlenek jež znavil.


Vždyť slyšel jsem – ó divný zjev!
den každý, co jich v roce,
jak lid se modlil za církev
a za svatého otce.


Nivula ist wie ein Schnee,
Der kaum ietzt fiel auß der Höh.
Wie auch ihre Redligkeit
Ist wie Schnee zu Mertzens-Zeit,
Der, wie neu er ist geacht,
Immer trübes Wasser macht.


فَدَيتُكَ ما الغَدرُ مِن شيمَتي
قَديماً وَلا الهَجرُ مِن مَذهَبي
وَهَبني كَما تَدَّعي مُذنِباً
أَما يُقبَلُ العُذرُ مِن مُذنِبِ
وَأَولى الرِجالِ بِعَتبٍ أَخٌ
يَكُرُّ العِتابَ عَلى مُعتِبِ


وَخودٍ تُحاولُ وَصلي وَقَد
أَضاعَت حُقوقي وَمَلَّت جنابي
فَقُلتُ سَتَلقَين منّي الوِصال
إذا شِبتُ أَو عاد عصر الشَبابِ


Ach Gott, laß unß auf Erden
Den Meistern in der Schul
Doch nicht undanckbahr werden,
Welch' auf der Weißheit Stuhl
Mit höchstem Fleiß' uns setzen,
Es dörft' uns sonst verletzen
Der Höllen Marterpfuhl.


Der Abraham ist auch verreiset,
Nicht wi sein witz, nur Gott geweiset:
Sein einfalt war gewaltsam gros,
Drum überstund er manchen stos.


Al suon di quella voce graziosa
che nominò il maestro dal qual io
tengo ogni ben, se nullo in me sen posa:


Ich wil dein Lehrer seyn, sprichstu,
Den Weg dir weisen richtig zu,
Dich, wo du wandelst, aller Seiten
Mit meiner Augen Klarheit leiten.


evrenin özü doğruluk olaydı


Er tobet, schnaubt und schäumt; die Thiere bergen sich;
Die Tapfersten entfliehn den majestätschen Klauen.
Er brüllt; der Hügel bebt; das allgemeine Grauen
Vermehrt ein jeder Mückenstich.


Hle, s hvozdu, jenž se v létě stmíval –
juž sprchá na zem listů příval
tvým vláním, smutná jeseni!
A já tvůj pták, jenž s dětskou touhou
jsem toužil po něm dobu dlouhou,
rád o tobě bych něco zpíval,
než líc se tvá mi promění!


Quel letto, quella casa, quel pastore
immantinente in tant'odio gli casca,
che senza aspettar luna, o che l'albóre
che va dinanzi al nuovo giorno nasca,
piglia l'arme e il destriero, et esce fuore
per mezzo il bosco alla più oscura frasca;
e quando poi gli è aviso d'esser solo,
con gridi et urli apre le porte al duolo.


Den aller welt kreis nye beschlos,
der ligt ynn Maria schos,
Er ist eyn kindlin worden kleyn,
der alle ding erhelt alleyn.
Kyrioleys.


Salí del puerto de Acapulco el 23 de Marzo y vine navegando hasta el sábado 4 de Abril
   y media hora antes que amaneciera
vimos con la luna un navío junto al nuestro
con las velas y la proa que parecían de plata
y el que iba en el timón les gritó que se apartaran
y ellos no respondían como si estuvieran dormidos
Otra vez les gritaron: QUE DE DONDE VENÍA EL NAVÍO!
y dijeron que del Perú, y que era Miguel Ángel
y entonces oímos trompetas y disparos de arcabuces
      y me ordenaron que bajara a su batel
      y fuera a dónde estaba el capitán.
Lo hallé paseando en el puente
y me acerqué a él y le besé las manos, y me dijo
      «¿Qué plata u oro trae este navío?»
Y yo le dije: «Ninguno.
   Ninguno señor, sino mis platos y mis copas».
Me preguntó después si conocía al Virrey,
y le dije que sí. Y yo le pregunté al Capitán:
¿Si él era el mismo capitán Drake o no?
    Y el capitán:
      —Que él era el mismo Drake que yo decía.
Estuvimos hablando mucho rato hasta que fue la hora de comer
y me mandó que me sentara a su lado.
Sus platos y copas son de plata con los bordes de oro
y en ellos trae sus armas.
Tiene muchosperfumesy aguas de olores en cristales
que decía que se los había dado la Reina.
Come y cena siempre con música de vigolones,
y también lleva pintores que le van pintando toda la costa.
Es un hombre de unos veinticuatro años, pequeño, barbirrubio,
y es uno de los mayores marineros que hay en el mar.
Al día siguiente que fue domingo se vistió con un gran lujo
y mandó izar todas las banderas
y los gallardetes de colores en las cofas.
Y las argollas de bronce y cadenas y las barandas floridas
y faroles del Alcázar
      brillaban como el oro.
El navío parecía un dragón dorado entre los delfines.
Y fuimos con el paje a mi navío a ver los cofres
y estuvo todo el día hasta la noche viendo lo que traía.
    Lo que a mí me tomó no fue mucho,
    ciertas niñerías mías,
y me dio un alfanje y un bracerillo de plata por ellas
      y me dijo que lo perdonase
que por ser para su mujer las había tomado,
y que me podía ir de mañana cuando entrase la virazón
y le dí las gracias por ello,
         y le besé las manos.
Trae en su galeón tres mil barras de plata
y tres cofres llenos de oro
y doce cofres grandes de reales de a ocho,
y dice que van para la China,
con las cartas de marear y un piloto de la China que tomaron...


Es steht auf blankem Heidbrink
Am grauen Findelstein
Ein alter hoher Machangel
So hagstolz und allein.


Jak ocún pobledlý, jenž na podzim se vleje
co plamen záhubný v lamp fialových řad,
tak chladný květ to bědné srdce mé je,
z brázd života když čiší listopad.


Jehova Jesus Jah! Ihr werdt mit uns bekrönet,
Wann Jesus Christus hat gehalten sein Gericht!
Ihr gläntzet dann mit uns dreieinig,
Voll Majestät zu des dreieinen Bild!
Dann wollen wir, mein allerlibste Brüder,
Verherrlichen, der uns verherrlichet.
Dann wollen wir aufsteigen in der Tiff,
Di Jesus hat in uns erlöst!
Auf, Brüder! Brüder, Auf! O wonn! Halleluja!
Triumfs Triumfs Triumf! Hochewiges, Hosanna


Dentro de mí te escondes enemiga,
y mi aliento envenenas con tu aliento;
tú conviertes en pena mi contento,
y mi reposo cambias en fatiga


All'ultimo Ruggier la spada trasse,
poi che l'ira anco lui fe' rubicondo.
Non credo che spettacolo mirasse
Atene o Roma o luogo altro del mondo,
che così a' riguardanti dilettasse,
come dilettò questo e fu giocondo
alla gelosa Bradamante, quando
questo le pose ogni sospetto in bando.


Сейчас опасности на фронтах неРабоче-крестьянское правительство издало декрет:
разверстка отменяется!
Оборачивай и обменивай, крестьянин, муку, мясо и яйцНо помни — у рабочего и у крестьянина общих интересов много:
чем, например, расходы по просвещению покрыть,
расходы по государственным сооружениям и прочее?
Только трудом рабочих,
1только крестьянским налого1Чтоб, сдавши налог, больше б у тебя осталось лишков для своего оборота,
1увеличь сеПусть у каждого крестьянина увеличится о своем хозяйстве забот


Schmelz mich üm durch Creutzes-hitze:
Thut es weh, doch ist es nütze.
Bässer hier als ewig dort.
Mach mich von den Schlacken reine,
Daß vor dir ich fein erscheine
Wie das Gold nach deinem Wort.


considerato e' saria grande ofesa
e peggioresti grado e condizione,
mirando alcuna di minor valore.


Im leichten Wirbel meiner Jugendtage
schweigt, was ich Schweres still im Busen trage:
die unverwehte, leise Totenklage.


Lorsque nous lui disons : Parle. Que faut-il faire ?
Enseigne-nous le vrai chemin. D'où vient le jour ?
Pour nous sauver, faut-il qu'on lutte ou qu'on diffère ?
Elle répond : Le mot du problème est Amour !


Ha quedado un olor entre los cañaverales;
una mezcla de sangre y cuerpo, un penetrante
pétalo nauseabundo.
Entre los cocoteros las tumbas están llenas
de huesos demolidos, de estertores callados.
El delicado sátrapa conversa
con copas, cuellos y cordones de oro.
El pequeño palacio brilla como un reloj
y las rápidas risas enguantadas
atraviesan a veces los pasillos
y se reúnen a las voces muertas
y a las bocas azules frescamente enterradas.
El llanto está escondido como una planta
cuya semilla cae sin cesar sobre el suelo
y hace crecer sin luz sus grandes hojas ciegas.
El odio se ha formado escama a escama,
golpe a golpe, en el agua terrible del pantano,
con un hocico lleno de légamo y silencio.


Ihr blauenden Gipfel, ihr Täler, Gott grüß'!
Ihr dunkeln Eichenwipfel, wie rauscht ihr so süß!
Ihr wollt mir's erzählen, daß endlich hoffnungsvoll
Durch alle deutschen Seelen ein Lenzodem quoll.


Ty se divíš, V....n ač Čech, po německu že básní:
Byťby i česky psal, předcby jsi Němce slyšel.


Caveto ſemper, ne lingua ante animum volet.
Halte deine Zung’ im Zaum’ und bedenke was du ſageſt/
Daß es dich ja nicht gereu’ und du dich dann ſelber plageſt.


Vorbei! Stets weiter werd' ich fortgezogen,
Als ende nimmerdar die Fahrt;
Wie traumhaft murmeln um mein Haupt die Wogen,
Und Sterne tauchen auf am Himmelsbogen,
Die nie des Nordens Blick gewahrt.