Doch also hat uns nicht der Himmel übergeben,
Daß von der güldnen Zeit nicht theure Reste leben;
Die Männer, deren Rom sich nicht zu schämen hat,
Ihr Eifer zeigt sich noch im Wohlsein unsrer Stadt:
Ein Steiger stützt die Last der wohlerlangten Würde
Auf eigne Schultern hin und hat den Staat zur Bürde;
Er hat, was herrschen ist, zu lernen erst begehrt,
Nicht, wie die Großen thun, die ihre Stelle lehrt.
Er sucht im stillen Staub und halb verwesnen Häuten
Des Staates Lebenslauf, die Ebb und Flut der Zeiten;
Sein immer frischer Sinn, in stäter Müh gespannt,
Wacht, weil ein Jüngling schläft, und dient dem Vaterland;
Er lässt des Staates Schatz sich auf das Land ergießen,
Wie aus dem Herzen sonst der Glieder Kräfte fließen;
Von seinem Angesicht geht niemand traurig hin,
Er liebt die Tugend noch und auch die Tugend ihn. 4
Ein Cato lebet noch, der den verdorbnen Zeiten 5
Sich setzt zum Widerspruch und kann mit Thaten streiten.
Zwar Pracht und Ueppigkeit, die alles überschwemmt,
Hat das Gesetz und er bisher zu schwach gehemmt;
Doch wie ein fester Damm den Sturm gedrungner Wellen,
Wie sehr ihr Schaum sich bläht, zurücke zwingt zu prellen,
Und nie dem Strome weicht, wann schon der wilde Schwall,
Von langem Wachsthum stark, sich stürzet übern Wall:
So hat Helvetien der Durchbruch fremder Sitten
Mit Lastern angefüllt und Cato nichts gelitten;
Die Einfalt jener Zeit, wo ehrlich höflich war,
Wo reine Tugend Ehr, auch wann sie nackt, gebar,
Herrscht in dem rauhen Sinn, den nie die List betrogen,
Kein Großer abgeschreckt, kein Absehn umgebogen;
Hart, wanns Gesetze zürnt, mitleidig, wann er darf,
Gut, wann das Elend klagt, wann Bosheit frevelt, scharf,
Vom Wohl des Vaterlands entschlossen nie zu scheiden,
Kann er das Laster nicht, noch ihn das Laster leiden.
O hebe lange noch dein Vaterland empor,
Steh unsern Söhnen einst, wie unsern Vätern, vor!


يَكْفيكَ أنَّ قُنافاً راعَه غَضَبي
قبلَ الهِجاءِ فلاقى الحَينَ من فَرَقِ
لو أنَّ قَمْلَ قُنافٍ ثَلّةٌ رَتَعَتْ
ليلاً من النَّقْعِ يَمحو غُرَّةَ الفَلَقِ
يا قاتلَ الفأرِ حتَّى ما يُحِسُّهُمُ
أهلُ المنازلِ في صُبْحٍ ولا غَسَقِ
قد كانَ لي وَطَرٌ في الشِّعْرِ أَخْلَقَهُ
ما جالَ في أُذُني من شِعرِكَ الخَلَقِ
ليسَ القَريضُ دَواً للفأرِ تَحِلهُ
من الشَّوارعِ والأسواقِ في طَبَقٍ
سَرَقْتَ شِعْري وكُردوسٌ أَخوكَ فقَد
شُهِرْتُما عندَ كلِّ الناسِ بالسَّرَقِ


Drei Rehe stehn wie eine Gruppe starr –
wird er vorübergehn, der fremde Narr?
Er wird vorübergehn, liebreizend Bild;
er ist ein Jäger nur auf Seelenwild.


Szeretni vágyok, gyötrelemben égve
egy másik ajkra rátapasztani
lávát sugárzó ajkam, vágyok egy nőre,
melynek magasztosak fájdalmai!


Zde bude zítra jinak... Porazím je
a mapu Evropy zas jednou změním.
Je možno, na tré že roztrhnu dílů
Austrii věrolomnou. K pádu zralá,
dějiný úkol její dávno splněn –
co s haraburdím, v němž už duše není? –
Hleď, jak se hvězdy dneska čistě jiskří!
Je všudy stejná konstelace jejich
ať z Paříže, či z Berlína, či z Vídně,
či z Madridu je pozorujem. Věru,
ten svět je malý. Teprv pod rovníkem
se jeví oku sbor souhvězdí jiných –
když Indie a Čína budou moje,
vždy tedy ještě Velký Vůz a Vega
a Sirius a Kassiope... Vidíš,
to W je Kassiope... Tamhle Vega. –
A zítra tedy, v zádech Dunaj, rozpnu
v půlkruhu armádu svou... Centrum její
se pohnout nesmí, křídla půjdou k předu,
by z konvexního postavení stalo
se konkavní. Až Davout přejde Dunaj,
posílí centrum, jež se vehementně
na rakouský střed vrhne, prorazí je,
co zatím křídla naše uzavrou se.
Myš neujde nám. V dějinách se řekne,
že toho května vzdychla naposledy
Austria stará. – Lannes, ty věříš v boha?
Ne v boha popů. Papež Pius věří
i v toho. Vyznal mi tak s upřímností
a přeli jsme se... Existoval Ježíš?
Syn boží? A ten celý mythus ráje,
prvého hříchu, vykoupení křížem? –
Je možno, bůh že zatratil by všechno,
co před Kristovým narozením žilo,
jen proto, že ti lidé žili dříve,
než Spása přišla? Sokrates a Plato,
Marc Aurelius? – Bůh, jak nám jej kreslí,
jest důkazem, že lidstvo jest jen děckem,
jež autoritu nad sebou mít musí,
ta tresce jej a ta jej odměňuje,
leč v záhrobním až žití – bědná bajka!
Bah, ale vladař konečně jej přijme,
jak pop jej stvořil: jestiť taký pánbůh
dost spolehlivým sloupem trůnu knížat,
pořádku, dobrých mravů, autority. –
Eh, člověk tvor je bídný, nízký, hnusný.
Dej činům jeho důvod nejpodlejší,
a nemýlil ses. Dá ti čest i život,
jen zlata slib mu, až mu tíha jeho
hřbet ohne nebo zlomí. Krev svou dá ti,
dáš-li pít selské ctižádosti jeho
laciné pocty. Popatř na Massénu:
pašerák dávný, pirát, holkář slepý –
dnes maršal Francie a zítra dá si
urazit nohy, jen bych zrobil z něho
knížete, jak jsou Bernadotte a Murat.
A já tak udělám a vznesu chlapa
svým pouhým slovem ku závratné výši
a peněz dám mu – ale chápu při tom,
že starý Diocletian vším v posled zhnusen
šel do Salony sázet hlávky zelí. –
Víš, co mi psala včera Madame Genlis?
Prý ještě čte se její „Felicie“
tak vášnivě jak před paterem roků –
proč tohle náhle? A až sem tu zprávu?
Nu, hloupost lidská. Prořekla se klepna,
neb v nové knížce, „La Vallière“ zvané
– to zas mi bestie ta bez obočí,
pes Fouchè, píše – žvaní milá Genlis
o lásce krále Louise Čtrnáctého
tak průzračně, že žvastu chtivá Paříž
mě v králi poznává a v La Vallière
prý Duchatel... A teď ta stará Genlis
má obavy, že přijíti by mohla
o tractament těch šesti tisíc franků
a logis v arsenalu – ty jí dávám
za zprávy o všech náladách a dojmech
v pařížských domech – ze strachu teď
mi píše, že čtou její Felicii!
Ah, příteli, co člověk, jest jen bláto,
jen k tomu vhodno, bys v ně patu vtiskl.
Bůh existuje. Velký nedostupný,
však vzdálen světa. Skoro jakby nebyl.
Snad časem padne jiskra z toho ohně,
jež bytost jeho tvoří, v lidskou duši
a tvoří to, co geniem zde zveme. –
A víš, že mohu ročně třicet tisíc
životů lidských válce obětovat?
Eh, třicet tisíc! Tři sta tisíc lidí.
Je lehčí smrti, než ta na bojišti?
A není dost to, dát jim smysl žíti?
Mřít za císaře... za Francie slávu?
Mě mrazí vždycky v bitvě. Je to pocit
příšerně pěkný, Smrt kdy kosí Život,
a člověk cítí, kterak běhá kolem,
pokorný sluha, ale potměšilý,
jenž přemýšlí, zda nemá zákeřnicky
i tobě na šíj vskočit... Mám svou hvězdu,
i dějiný svůj úkol... neodejdu
před jeho vykonáním... ale přece...
Já člověk míru! Já, jenž po něm žízním,
že vyprosit jej chtěl bych na kolenou – –
Leč Anglie, to plémě pyšných kupců,
odechu nedá, štve a popichuje
a všelicí ti hlupci kontigentu
se propůjčují za hamižnou grešli
jí za pochopy. Rádi ovšem, vím to,
vždyť dvacet předků nemám v rodokmenu,
a přec je tituluji: pane bratře –
což zločinem jest, jenž se nepromíjí.
A tak jsme dožili se divných věcí:
Ti, kdož kdys chtěli udusiti v krvi
hlas Revoluce – vyhlašují nyní,
že svobodu prý nesou porobeným,
že svět zbaviti násilníka prahnou!
Oh, dějiny jsou hnusnou komedií,
nic nikdo nesbásnil by bědnějšího! –
A já jim smetu koruny ty s lebek
a plazit se mi budou u podešví
a podpatek jim vstavím na šíj skleslou
já, Napoleon! Anglické ty žoky
tak vykuchám, že splaskne pýcha jejich –
byl Prus bit – Britan odnášel ty rány,
a Rus i Rakušan krk nastavili –
leč žlutá anglická krev ubíhala.
Tak bylo, bude. Proč jste vehnali mě
v tu dráhu, jež je cizí duši mojí?
Jsem člověk míru – Jsem? Ne, byl jsem kdysi...
Teď tygrem jsem, jenž okusil už krve,
jsem Attila, jsem hrůzná boží metla,
jsem Čingis-Chan a Tamerlan – jak chcete –
a krví vaší celý svět má páchnout. –
Mě mrazí v bitvách... Snad též barva krve
a zápach její smysly moje dráždí –


Successfully go on,
T' inform and bless mankind as you've begun,
Till like your selves they see;
The frantick world's imagin'd Joys to be,
Unmanly, sensual and effeminate,
Till they with such exalted thoughts possest;
As you've inspir'd into my
Are  like me, from the impending fate.


Jeune homme, qui choisis pour ta couche azurée
La fontaine des bois aux flots silencieux,
Nul ne sait la liqueur qui te fut mesurée
Au calice éternel des esprits soucieux.


en mi infancia, repito,
solíamos construir
nuestros juguetes
con nuestras propias manos.
quizá entonces ya intuíamos
lo que años más tarde
nos confirmaría la realidad:
los reyes magos no existen.
pero tampoco son los padres.


Medito un poco más De nuevo mojo
la péñola que, exhausta, ya no escribe,
y el hilo del asunto otra vez cojo


But if a Stella please thee more,
That Stella I would be;
For sure a Flavia could not gain,
Or keep a swain like thee.


Na čapích nohou krátký trup
a stářím shrblá šíje,
na lysé lebce sporý chlup,
knír šedý ústa kryje.
Zahnutý nos a bystrý zrak,
však v sivých očích hraje šlak,
a v smědé tváři vrásky,
jak písmo dávné zkázky.
Dlouhaté ruce, rudá pěsť,
aj, to náš starý facír jest.


A természetnek pompás szinpadán
A primadonna a kis fülmile;
Ki volna, énekesnők! köztetek
Merész: versenyre kelni ővele?


Y levantando hasta el cenit su vuelo,
-de la eterna creación sacerdotisa-
alzó su acento, que escuchaba el suelo


Bohatnu do nadbytku. Ostří blaha mě v půle dvě rozťala,
právo své každá střeží, celé celosti každá má vědomí pevné,
klíčím jak semeno staré, když v živině nové nová plodnost je pojala,
a pocit šlechtictví mám jako ten, kdo se s půdy své nikdy nehne.


Buon custode è il silenzio. E le tue grida
solo la morta giovane modista
ode: non altri della folla, trista
per chi fraternamente si confida.


Noch heller angeklingt, noch heller!
Und trinkt den hellen Klang zugleich!
Den besten Ehrenwein im Keller,
Und helle Gläser gab sie euch!
Laßt laut des Dankes Tön' erschallen
Für Trank und Speise; doch vor allen
Für Ein erlesnes Schaugericht; –
Der Wirtin heitres Angesicht!


Pod naším oknem se tmí a tmí,
jeptišky chodí však ještě v ní.


Doch der heitre Himmel düstert
Plötzlich sich, der Tag erlischt,
Das bestürmte Schiffchen knistert,
Die geblähte Welle zischt;
Und höher und höher in wallenden Bogen
Erheben den Rücken die schäumenden Wogen.


Všecko mě bolelo, všecko mě mrzelo –
bodejž jsem zcepeněl předem! –
Stará bytná mi stydlavě na tělo
dávala pytlíky s ledem.


Moje kadeř – černá hříva
po ramenech dolů splývá –
s balkonu se kněžna dívá.


Sötét lapok; mély, komor eszmék!
Takarjon el most rózsafátyol.
A boldogságban én hiszek még,
Bár tőlem minden percze távol;
S lelkem bár szomorú halálig,
Örömre, boldogságra vágyik.


春郊大堤无尽头
沈郎走马著红裘
回鞭故遣穿杨柳
冲落杨花扑紫骝


Der seinen Segel hin nach Engeland gewendet,
Ist manchmal durch den Wind in Holland angeländet,
Und der durchs enge Meer zu lauffen ihm getrauet,
Hat unverhofft sein Schiff in offner See geschauet.
Wer manchmals eine Nuß für gut hat angerühret,
Hat drinnen einen Wurm und dran ein Loch verspüret.
Ob Jungefrau zwar nicht und Jungfrau hoch entschieden,
Ist dem doch wol, der nam die, die das E vermieden.


– Jdi k Řekyni. Dej dvacet tisíc.
Když všecko jde tak kolem v nivec
pod lučavkou tou papírovou,
chci vědět, padne-li též ona.
Já musím vědět, slyšíš, musím,
bod jeden, aspoň jednu duši,
o niž se člověk opřít může.
A zítra z rána, než se vydáš
na další lov, přijď povědít mi – –


Já bych hleděl, by stodůlka
Obilím se plnila;
Ty však jako hospodyně
Kravičky bys dojila.


Jardim perdido, a grande maravilhaPela qual eternamente em mimA tua face se ergue e brilhaFoi esse teu poder de não ter fim,Nem tempo, nem lugar e não ter nomSempre me abandonaste à beira duma fome,As coisas nas tuas linhas oferecidasSempre ao meu encontro vieram já perdidaEm cada um dos teus gestos sonhavaUm caminho de estranhas perspectivas,E cada flor no vento desdobravaUm tumulto de danças fugitivaOs sons, os gestos, os motivos humanosPassaram em redor sem te tocar,E só os deuses vieram habitarNo vazio infinito dos teus planoEu busco o rastro de alguémQue o mar reflecte e contéCalma que eterniza as suas horas,Ou tumulto que vibraNas marés desesperadas e sonoraEu busco o rastro de alguémQue ao meu encontro vemNo sonho de cada linhAlguémQue no silêncio dos pinhais caminha,Rio correndo, chamaEm tudo acesAlguém que me devasta e inflamaMe destrói e me inunda de certezAlguém que me devora,Ou infinitamente longe me imploraQue venhAlguém que se desenhaNo perfil dos montesE sobe do fundo da terra com as fonteSophia de Mello Breyner Andresen | "Dia do mar", pág 85 e 86 | Edições Ática, 1974


Tu poznal Záviš, záští, nenávist,
že v záměrech i činech jsou jak slepy,
sníh padlý že jim není dosti čist,
že krutostí jsou rovny vlkům v stepi,
zpěv slavíka že bídný jim je svist,
že krásu uprou zlatoskvoucí duze,
na růži nevidí květ, ani list,
nic nezří sebe větší na zásluze...


V té noci plné úskoků a šalby
jak smutný Robinson zde budu sám
bez Pátka, který oheň rozdělal by –
ó, já tu smutnou historii znám!
A náhle vidím, večer už je v brzku...
Ó, zrádný soudruhu mých dětských her,
ó, Tondo, nevděčníku, bídný zrzku,
ty’s přece jenom špatný charakter!


Nah am dunklen Firmament
Scheinen sich die schönen Sterne,
Doch ein Himmelsabgrund trennt
Ihre schwarze Weltenferne.


Doch, ach, wie stolz erhebt er sich,
Damit er nie zu Hoffnungen, zu schönen,
Die Sängerin berechtige,
Und nie die stille, liebevolle Pflanze! –


Egy új vizözön pörgesse meg újra
A földet, mint gyermek az orsót,
S vizek tetején, habzó vizeken
Noé bárkája, koporsód.


Amor difese me con quella scusa
che difese l'amica da' Giudei;
ma pur giustizia e la ragion m'accusa.


To netvor, sfinga záhadná, zvětralá. Mechovitá.
Dvě masky šilhavce ku různým pólům ční.
Již dávno jedna zpívá lidskost, zpívá hymny proroků
a druhá houpá se na tygřích tlapách, bestie.


إنَّ عبدَ العَزيزِ شَيْخٌ
بِهِ يُكشَفُ الشَّبَهْ
وترى للخَليلِ فيهِ
وأقرانِهِ شَبَهْ
وهْوَ لاشَكَّ شاهِدٌ
أنَّ إبريقَنا شَبَهْ
يا مَنْ تواضُعُهُ عَوْنٌ وسؤدُدُهْ
نَجْدٌ وهِمَّتُهُ التَّفريجُ للِكُرَبِ
أَوصِ الزَّمانَ بحِفظي مِن نَوائِبِه
فإن أحداثَهُنَّ السُّودَ تلعَبُ بي


Červánků zlatě alej plane
a v rozvichřených korunách
se sněti na sněť slunce kane,
vše rubín, růže, purpur, nach.


De Prielen drög un apen –
Dar stunn en Schipp opt Sand,
De Schipper leeg to slapen,
Wi kunn' der gan
Bet an den Kahn
Un recken em de Hand.


Teď kdybys byla u mne,
mně k smrti se až stýská,
když v samotě své dumné
jsem věčně sám a sám
a slýchám jen, jak zpátky
mé srdce darmo volá
ten jediný den krátký,
jenž ulét’ ku hvězdám.


Faisant sonner leur gaieté franche
Dans leur beau rire à plein gosier,
Ils massacrent le cerisier,
Et chacun emporte sa branche.


Ale aj dopil on poslední číš,
a sud měl prázden, tak po vláze třeště
na kůň sed v touze a k hospodě blíž –
neb ten den neležel pod stolem ještě.


绝杨合为扬雄叹
无子当于伯道哀
尚有曾元养曾子
少宽夫子哭颜回


Ten ubohý náš národ drahý
má opět klidu svého vrahy,
chtí bludem národ rozeštvat,
a nepřátelům v ruce hnát.


Sokszor elindultam keletfele, vissza:
enkoporsóm őre, kopott halottkém.
Mohos falakból itt mohos illat ásít;
rég temetkezem itt, régi ember: én.


Llama a nieve el Sol con luz severa,
tira la parte leve hacia sí mismo,
la grave en río al valle se exonera.


– Stůj, sluho, rci, zda zrádce jsi, či šílíš? –


Está naquela idade inquieta e duvidosa,
Que não é dia claro e é já o alvorecer;
Entreaberto botão, entrefechada rosa,
Um pouco de menina e um pouco de mulhe
Às vezes recatada, outras estouvadinha,
Casa no mesmo gesto a loucura e o pudor;
Tem cousas de criança e modos de mocinha,
Estuda o catecismo e lê versos de amo
Outras vezes valsando, o seio lhe palpita,
De cansaço talvez, talvez de comoçã
Quando a boca vermelha os lábios abre e agita,
Não sei se pede um beijo ou faz uma oraçã
Outras vezes beijando a boneca enfeitada,
Olha furtivamente o primo que sorri;
E se corre parece, à brisa enamorada,
Abrir as asas de um anjo e tranças de uma hur
Quando a sala atravessa, é raro que não lance
Os olhos para o espelho; e raro que ao deitar
Não leia, um quarto de hora, as folhas de um romance
Em que a dama conjugue o eterno verbo ama
Tem na alcova em que dorme, e descansa de dia,
A cama da boneca ao pé do toucador;
Quando sonha, repete, em santa companhia,
Os livros do colégio e o nome de um douto
Alegra-se em ouvindo os compassos da orquestra;
E quando entra num baile, é já dama do tom;
Compensa-lhe a modista os enfados da mestra;
Tem respeito a Geslin, mas adora a Dazo
Dos cuidados da vida o mais tristonho e acerbo
Para ela é o estudo, excetuando-se talvez
A lição de sintaxe em que combina o verbo
To love, mas sorrindo ao professor de inglê
Quantas vezes, porém, fitando o olhar no espaço,
Parece acompanhar uma etérea visão;
Quantas cruzando ao seio o delicado braço
Comprime as pulsações do inquieto coração!


With eye more steady we engage
To contemplate approaching age,
And life more justly estimate;
With firmer souls, and stronger pow'rs,
With Reason, Faith and Friendship ours,
We'll not regret the stealing hours
That lead from Thirty — e'en to Forty eight.


Březuško, břízo, tvůj přišel čas...
Pod pletí bílou
opojnou silou
mladou a sladkou svou mízu ucítilas.


A vidíš, jak blíže jdeš,
hned kápí loupežnickou se zdá ti věž
a pod ní zeď špinavá, zbojníka krk, jenž šestistaletý
jak z Máchy má kol sebe tristní amulety.
Tak s nejvyšších shýbá se míst,
že čekáš, prst zdvihne-Ii obří k cimbuří zubům,
vše na míle smete ten hvizd.


Die Ceder fällt von unsern Höhen/
Der Rechtsgelehrten Fürst erblaßt.
Ists müglich/ daß es kan geschehen/
Daß unser Mund die Worte faßt:
Der Vater/ den die Musen haben/
Der holde Stryk wird nun begraben.


–„Lehko je ti, stará matko,
lehko, pravím, radiť skočnou:
tobě se už jaro smálo,
květem smálo, douzrálo.


de denar' c'ài guadagnati,
non n'ài con teco alcun portato.


Der Fleischer?
Er ist vor Allen anzuklagen,
Denn er verstand das Salzen nicht,
Weil in den heißen Sommertagen
Das liebe Fleisch gar übel riecht!


Conozco que me ofende el pensamiento,
y sólo de pensar me pasmo y vivo;
en él hallo el descanso y el tormento.


Amor me ocupa el seso y los sentidos;
absorto estoy en éxtasi amoroso;
no me concede tregua ni reposo
esta guerra civil de los nacidos.


أَتَنسيْن يا لَمياءُ شملكِ جامعاً
وَإِذْ أَنا في صبغ الدُّجى منك أقربُ
وَقد لفّنا ضيقُ العناقِ وَبيننا
عِتابٌ كعرفِ المسكِ أو هو أطيبُ
وَإِذ علّنِي مِن ريقهِ ثم علّنِي
عَلى ظمإٍ مُستعذَبُ الرّيق أشنبُ
كَأنّ عليهِ آخرَ اللّيلِ قهوةً
مُعتّقةً ناجودُها يَتصوّبُ
أُحبّكِ يا لَمياءُ مِن غَيرِ رِيبةٍ
وَلا خَيرَ فيما جاءَهُ المتريِّبُ
وَيُطرِبُني إِنْ عنَّ ذكرُك مرّةً
وَلَستُ لِشيءٍ غير ذكراك أطربُ
وَفي المَعشَرِ الغادينَ بَدرُ دُجُنّةٍ
عَلوقٌ بِأَلبابِ الرّجالِ مُحبّبُ
يَدِلُّ فَلا تَأبى القلوبُ دلاله
ويُلقِي بأسبابِ الرِّضا حين يغَضَبُ


Auf, Leibgeistseel! Di Standart kommt an tag,
Als zehnjahr gleich von Rothens vorlauf weg!
Das zepter wird mit seinem Schwerdt gereicht,
Wi Rothen vor im vorbild es geschah!
Es folget drauf des eisern hammers krafft,
Der vorgespilt mit dem Gustav Adolph!
Der Fridrich steht mit zehn Kühlmännern auf,
Weil sich verklährt des Rothens neue Erd!
Drauf sigelt zu di Groscitirung A.L.L.S.
Wi eilfjahr si figurlich war geschehn!


Was auf der Erde Oberfläche prunkte,
Im Kreislauf muß vorbei es glänzend jagen,
Indeß ich, gleich der Erde Mittelpunkte,
In Ruhe lieg' und ewigem Behagen!


Dnes v parlamentě ráčil s kýmsi mluvit
a zítra banket skvělý odbývá.
Měl břicha bolení a špatný spánek,
což v těch psích dnech se těžce zakrývá.“


Großmächtige, zu Wasser und zu Lande
Gleich wohl behauste Frau!
Dir bring' ich hier im festlichen Gewande
Mein Lobgedicht zur Schau.


Nejeden muž tím se odstraňoval
Ode lásky z bázně záhuby,
Toto však jest ženská, kterouby
I sám Timon ještě zamiloval:


Durch mich sprachest du einst, Trinker Anakreon,
Bildlich, da du von dem sprachest, was schön dir war:
Aber Maale versanken;
Und dein attisches Wort verscholl.


Est-ce toi, cher Dupont ? Mon fidèle Pylade,
Ami de ma jeunesse, approche, embrassons-nous.
Tu n'es donc pas encore à l'hôpital des fous ?
J'ai cru que tes parents t'avaient mis à Bicêtre.


Hlas větrů volá od západní strany,
hlas dýše, v píseň ticha zkolébaný,
hlas šeptem ševelí mi z ulity:
Je hlubší moře: Slz, jež prolévány.
Nejhlubší těch, jež nejsou prolity!


Bol v duši šel jsem se hřbitova,
má duše všecka pohřížena v hoři.
Teď vzhlédl jsem – hle! západ nachem hoří
a v brzku slunce svoje šípy schová.
Ó přírodo, jak’s krásna, věčně nová!
Tvé velebnosti v obdivu se koří
a v úžasu a bázni vždy se noří
v tvé krásy hloubku mysl básníkova! –
Kdes v dáli zazněl zvonek na klekání,
kraj všecek mlčí, všude božský klid
a s beder svoji únavu vše střásá.
Co v duši mé se dálo, nevím ani,
jen vím, se náhle zvlhla moje řasa
a ret můj že se zachvěl: Žít chci, žít!


Den Vorteil hat der Dichter:
Wie die Gemeinde prüft und probt,
So ist sie auch sein Richter;
Da wird er nun gescholten, gelobt,
Und bleibt immer ein Dichter.


Er gönnte schimmernd Glück, das Tausende beneiden,
Den Sclaven ungeliebter Pracht:
Sein Stolz war beßrer Art! Er hätte voller Freuden
Auch eine Welt beglückt gemacht.
Nur Freunde kannten Ihn und wußten Ihn zu schätzen:
Wir haben Ihn zu sehr gekannt,
Und Welten können nicht ersetzen,
Was uns das Grab entwandt!


Das Weh, das all geschah,
Deckt schier die Mitternacht,
Als rettend niedersah
Der Herr, der ob uns wacht,
Als rings sich Dankgeschrei
Aus Angst und Not erhob;
Im Nachbarhaus zu Lay
Erklang auch Dank und Lob,
Und mit dem Hannes arm
Flehn alle brünstiglich:
»Ach Herr und Gott erbarm'
Der Eltern Seele dich!«


Žil životem, v němž smyslu není,
časové pouze opomenutí –
a pak se pustil v zápolení
a uvítězí se k rozpadnutí.


Ty jen všecko nahradíš mi, tvojím ve zrcadle
zaplanou mi zhaslé hvězdy, zkvetou růže svadlé;
do tebe a z tebe moje myšlenky se pění –
věčný pochod, věčný přechod, věčné burácení!


»Erbarm dich meiner Jugend,«
Sprach sie mit großer Klag,
»Will mich in aller Tugend,
Ueben mein Lebetag.
Nimm mich nicht gleich dahin jetzund,
Spar mich noch eine Weile,
Schon mich noch etlich' Stund!«


Ihr glaubet villeicht, daß mein bitten
sei allein ein gedicht
nach anderer liebhaber sitten?


Kérdezzük tőle: hol a Muszkaföld?


Vyprahlá skála, slunce stále pálí
a pramen v lůně jejím zrozený
s vlaživým mokem v cizí spěchá dáli
a rodnou matku tráví plameny.


Chci s tebou jíti do zářivých zahrad
a zablouditi v žhavých hymnách Slunce;
své finale v tom rozjásání zahrát
na strunách zázračných a tajemných,
chci hudbu světel, krásu orchidejí,
horoucnost růží, fontán tichý smích,
rozkoše snů, jež v oblacích se chvějí,
neznámých dálek azurný chci klid,
bez bolu nedopověděné chápat,
radostně vítat zkrvácený Západ,
tvé Srdce blízko, blízko slyšet bít –
a uhořeti v žhavých hymnách Slunce.


江上春风底事寒
主张火匮一雷鼾
不干酒力浓时困
自是人情熟处安


Aún cuando el amado
brille en mi sangre
como una estrella colérica,
me levanto de mi cadáver
y cuidando de no hollar mi sonrisa muerta
voy al encuentro del sol.
Desde esta orilla de nostalgia
todo es ángel.
La música es amiga del viento
amigo de las flores
amigas de la lluvia
amiga de la muerte.


Adspicis, ut picti vultus imitetur Olympi,
Certet et astriferos vincere Roma polos.
Scilicet hos, Auguste, tibi largitur honores;
Ne cupias magni tecta videre Jovis.
Alta coronatae jactant incendia turres:
Et Vaticano fulmina monte tonant.
Dumque palam tantos cupit ostentare paratus
Urbs nimium in laudes ambitiosa suas:
Vivant astra, inquit, summo contenta Tonante;
Pareat Augusto dummodo Roma suo.


L'incendio suo seguiva ogne scintilla;
ed eran tante, che 'l numero loro
più che 'l doppiar de li scacchi s'inmilla.


WITH magic sounds, like these, did Orpheus' lyre
Motion, sense, and life inspire;
When, as he play'd, the list'ning flood
Still'd its loquacious waves, and silent stood;
The trees swift-bounding danc'd with loosen'd stumps,
And sluggish stones caper'd in active jumps.


Byl’s prý doma tady. Ó ty divná chválo,
která mnoho říkáš, ale neumíš hřát!
Kdo je někde doma, tomu stačí málo,
nemoc nestraší ho, ani s bídou hlad.


Dieser Erden Stand
Wird nicht lang mehr wehren,
Denn der letzte Brand
Alles wird verzehren,
Selbst der Sonnen Pracht
Wird seyn finstre Nacht.


Er hat den Königlichen Stul
Vns wieder auffgerichtet,
Erhalten Rahthauß, Kirch vnd Schul
Vnd manchen Sturm geschlichtet,
Des Creutzes Last
Mit angefasst,
Vns nie zu hart geschlagen,
Vnd stets Gedult
Mit vnsrer Schuld
Nach Vaters Art getragen.


Sei mir gegrüßt, mein Oestreich; doch ach, welch Wiedersehn!
In deinen Thälern Elend, und Elend auf den Höhn,
Der Dörfer Rauch dein Aether, und deine Ströme Blut,
Dein einzig Lied Verzweiflung, doch Treue dein einzig Gut!


Eins ist schlimmer noch als sündigen:
Sünd' als Tugend zu verkündigen.


A helyzet kulcsa, eláruljuk mostan,
Egy nénike kezében csörög,
Ki a Royal-kávéházi szorosban
Sötét, bús helyen búsan üldögél,
S ebből, már úgyahogy,
Megél.
Ő gondosan szemléli a hírlapokat,
S készít belőlük kis papírlapokat,
S így egy-két zuglap darabból
Konstatálta végre,
Hogy a politikai béke
Lehetősége merre barangol.


Aus den Gewalten
blöder Gestalten
l iebend empor der Sterbliche stieg! –
Jauchzet! euch führten die schrankenlos schaltenden
Diener des Meisters, des rastlos gestaltenden:
Er, Er brachte der Menschheit den Sieg!


So wie ein Gockelhan mit aufgereckter Krone
Sein Schaugerüst besteigt, und auf dem waichen Trohne
Die Flügel munter straüßt, den stolzen Hals erhebt,
Und bald ein Feldgeschrey, vor dem der Hof erbebt,
Getrost erschallen läßt; bald sehnlich um sich blicket,
Ob auch sein holder Tohn das Federvolk entzücket:
So greifft zur Frühlingszeit ein junger Bücherheld
Von neüem Trieb belebt, zu Trost der klugen Welt,
Nach dem geschärften Kiel, und will mit Tausend Zügen
Der Dichter stolzes Heer beschämen und besiegen.
Bald reist sein schönes Blatt dem Patrioten zu;
Der Held ist auser sich; er kennet keine Ruh,
Bis eine schnelle Post ihn sein Verhängniß lehret.


A vzpomínku má život svatou
na jaro lásky jedinou,
již aureolou věnčí zlatou –
nuž vzhůru číši pěnivou.


Tú, polvo de estrellas,
has dejado tu luz en mi universo.
Tú, supernova,
iluminas mi cielo,
a pesar de tu ausencia


Avisem os tristes da cidade:
darei de beber
de meus olhos naufragados
a quem ficar a meu lad
Darei de comer
de meu corpo violado
aos nus, aos desesperado
Venham beber o vinho amargo
da minha bêbada amizade
os que nunca se encontrara
Voltaremos tristes para casa
(o peso do mundo nos ombros)
Só depois de beber, e ficar puros
esqueceremos as coisas
(seus escuros muros altos)
Venham beber o vinho amaro-amargo
do meu sangue torturad
No porto inseguro de mim
há pão e fel para todo
O país é rico e sujo:
amanhã seremos degolado
Darei de beber
de meu sangue aleijado
aos tristes, aos suicidas
aos pederastas, às prostituta
Vamos todos, mutilados
ao matadouro do dia!


Lleva Mario el ejército, y a Mario
arrastra ciego la ambición de imperio;
es su anhelar al cónsul vituperio,
y su llanto a Minturnas tributario.


Die von dem Ton, dem Stein bescheiden aufgestiegen,
Die schöpferische Kunst, umschließt mit stillen Siegen
Des Geistes unermeßnes Reich;
Was in des Wissens Land Entdecker nur ersiegen,
Entdecken sie, ersiegen sie für euch.
Der Schätze, die der Denker aufgehäufet,
Wird er in euren Armen erst sich freun,
Wenn seine Wissenschaft, der Schönheit zugereifet,
Zum Kunstwerk wird geadelt sein –
Wenn er auf einen Hügel mit euch steiget,
Und seinem Auge sich, in mildem Abendschein,
Das malerische Tal – auf einmal zeiget.


(Омонимические рифмы)
Закрыв измученные веки,
Миг отошедший берегО если б так стоять вовеки
На этом тихом берегу!
Мгновенья двигались и стали,
Лишь ты царишь, свой свет струМеж тем в реке — из сизой стали
Влачится за струёй струПроходишь ты аллеей парка
И помнишь краткий поцелуй…
Рви нить мою, седая Парка!
Смерть, прямо в губы поцелуй!
Глаза откро Снова дали
Разверзнут огненную пастО если б Судьбы тут же дали
Мне мертвым и счастливым пасть!


Du bist, Herr Got, mein schirm vnd schutz,
wöllst mich für angst behüten,
Daß mir nit schad der sünden trutz,
der Hell vnd Teuffels wüten:
Zeyg mir dein weg
vnd deine steg
vnd mach mich, Herr, verstendig,
Daß ich nit werd
gleich wie ein pferd
wild, fräch vnd gar vnbendig.


O quanto tempo invan spese Natura!
ché se volea crear tanta beltate,
dovea produre un spirto in questa etate
apto a far immortal simil figura;


Der schwerste Fluch hat furchtbar dich getroffen:
Ein greises Herz in einer jungen Brust,
Das, schon zu alt zum Glauben und zum Hoffen,
Noch Hohn spricht der Erinn'rung heil'ger Lust.


Buď vítána mi opět školy síně,
kde vedle květu květ se něžný řadí,
jež náležejí drahé domovině.


Což tě vzbudilo dlouhého ze sna,
vzbouřilo z hrobky kamenné z tlení?
Ještě nepřišla církve tvé vesna,
po níž jsi toužil v bláhovém snění,
hodina plesná!


a tiše kráčí jako stín,
tak tajů pln, jak chrámu klín.


Und die wilden Rosen senken,
Während sie mit heißem Duft
Einmal noch die Lüfte tränken,
Blatt auf Blatt sich in die Gruft.


Wohl klagst du: o der Art, nicht zu entschuld'gen!
Wer fort und fort so schön gleich unbeständ'gem
April sich ziert, was ist mit dem zu machen?


Wacht auf vom blut'gen Rausch des Heldenthums,
Barmherzigkeit sei Mutter eures Ruhms.


Wilstu Fürsten Regeln geben,
Gib der andren Fürsten Leben;
Heb sie über Bös empor,
Zeuch nicht ihnen Beßre vor.


Signor, da poi che l'acqua del mio pianto,
che sì larga e sì spessa versar soglio,
non può rompere il saldo e duro scoglio
del cor del fratel vostro tanto o quanto,


Tak poroučí, jak já jednám.
Nechcete-li tomu věřit,
Královno, čtěte to psaní,
Co mně svědčí!““ Tím pan Čeněk


Kozák statný Chorušenko,
košovým jenž atamanem
po kozáku atamanu,
v bitvě kruté Turky sklaném.


Dicső tusákra nyílik a határ,
Mienk a dús jelen s jövő,
Ránk még pazar győzelmek üdve vár;
Üdv, mit a költők álma sző.
Most álom; majdan ragyogó valóság,
Mert érte küzd a fő, a kar. -
Emeld az Eszme lobogóját
Magasra, ó, magyar!


Zu Wasser und zu Lande,
Hab ich in manchem Stande,
Viel Unglükk dulden müssen.
Ich weiß nicht, ob sie wissen,
Daß ich, und eine Perserin
Im Wallfisch-Bauch gewesen bin?


Der hohen Gedanken
Sind nämlich viel
Entsprungen des Vaters Haupt
Und große Seelen
Von ihm zu Menschen gekommen.
Gehöret hab ich
Von Elis und Olympia, bin
Gestanden oben auf dem Parnaß,
Und über Bergen des Isthmus,
Und drüben auch
Bei Smyrna und hinab
Bei Ephesos bin ich gegangen;


Tvůj dárek, zlatý řetěz, hleď,
zde na krku ho mám,
já dosti hlídala, chci spát,
pojď, hlídej nyní sám!“


Nicht genug; ein Ueberschuß
Seiner Gnaden ist,
Daß er auch des Dichterrangs
Schöne Krone leiht.


élettelen homokzsákok gyanánt? Ó keljetek, mert bénább vagyok én
a bénánál, s vakabb a vaknál, ki legalább
illatáról érzi a rózsát, hűséről a lombot,
s az egész világot a láthatatlan szeretetről.


Tú sabes que tu afán es prematuro;
tú sabes que no es tiempo todavía
de que derrame el suspirado día
luz de justicia sobre el antro obscuro.
Si el porvenir es sordo a tu conjuro,
si es inútil tu ardor en la porfía,
calla y contempla con mirada fría
las penumbras inquietas del futuro...
Canta al sol, cuando el sol bese la cumbre,
pero hoy, sumido en ti, sella tu boca:
¡y que ruede a tus pies la muchedumbre!
¡Más vale ser, guardando el pensamiento,
mudo y firme a la vez como una roca,
que hablador y voluble como el viento!


体薰山麝脐
色染蔷薇露
披拂不满襟
时有暗香度


el fiero ardor que ahora me abrasa intenso
ni melle corazón ni haga tierno;
niégueme piedad, favor, gobierno
el mundo, Amor y el sumo Dios inmenso;


Die Straßen, die ich gehe,
So oft ich um mich sehe,
Sie bleiben fremd doch mir.
Herberg', wo ich möcht' weilen,
Ich kann sie nicht ereilen,
Weit, weit ist sie von hier.


Was ist des Soldaten Bett?
Die Erde ist Pfühl ihm und Kissen,
Sein Oberbett decket der Himmel,
Sein Nachtlicht das Sternengewimmel,
Sein Wächter ein festes Gewissen.
Das ist des Soldaten Bett.


A v sedle jak se houpám kolebavě,
sny podivné se rodí v mojí hlavě,
sny podivné na moje klepou skráně,
i skloním hlavu, zavru oči maně.


أحبتنا بنجد والصفيح
مراهم كل ذي قلب جريح
عسى عطفاً على دنف كئيب
حزين القلب منكسر طريح
وهل من رحمة منكم لصب
صبا قدماً إلى الأوج الفسيح
له روح تحن لخير عهد
بمعهدها الأنيس من السفوح
بنعمان الأراك وأي أخذ
فقل لي عنه بالقول الفصيح
ومل بي يمنة عن طور نفس
إلى طور السرائر والمنوح
لعلي أن أنادي من قريب
فما المعطي تعالى بالشحيح
ولكنا حجبنا بالأماني
وبالكون الكثيف مع النزوح
فإن الروح من ملكوت غيب
تنزلها بمتجرها الربيح
وإن الجسم من طين وماء
يميل إلى الحظوظ بكل ريح
فوجه حيث شئت فأنت مما
له وجهت فاختر للمليح
وجنب كل سفساف ونكر
من الأخلاق والعمل القبيح
وسافر في السبيل إلى المعالي
بجد واستمع قول النصيح
ولا تؤثر على الرحمن شيئاً
تعالى قابل التوب النصوح
إله واحد ملك عظيم
تسبحه ملائكة الصفيح


Aber wird die Stimme des Elends
Nicht einmal verhallen,
In den Tiefen, Höhen,
Breiten, Längen der Schöpfung?
Ist selbst der Bildner ganz selig,
So lang sein Gebild im Jammer verschmachtet?
Da schau hinauf, mein Geist, und weine!
Könntest du zählen die Sterne, du zähltest sie nicht;
Messen die Sonn' und den Mond;
Du thätest es nicht.
Sprächen Engel, du hörtest sie nicht.
Denn ich seh' Jesum!
Der Allversöhner spricht:
Jehovah erbarmt sich all Seiner Werke!


Padla rosa s nebe stropu,
v oku mém se usadila;
zazvonili v dálce hranu
a ta v srdce zabušila.


景龙江静喜安流
玉色闲看浴翅鸥
已觉西风颇无事
何妨稳泛济川舟


Ma d'altre imagini
D'età più bella
Talor si popola
L'insonne cella.


Si un día florece de nuevo, ¿será
Otra vez un lirio, o acaso dará
Un cáliz extraño, negro, atormentado
Que lleve en sus hojas un dardo clavado?
¡Oh, Dios, ¿cuál será
La flor que mi alma salobre dará?¹


يا عَالِياً كُلَّ عالِ
مستانساً بِعَلاَةِ
لاَ غَرو إِن حُزتَ فَهماً
عَن جُملَةِ الحَلَقَاتِ
فَقَد وَرِثتَ مَعالِى
مختارِنَا في الأَنَاةِ
وفي نَسَيجِ القَوَافي
وفي فُنُونِ اللُّغَاتِ
لاَ حلقَةَ اليومَ عِندِى
مُوشِيَهَ الجَنبَاتِ
وَلم تَكُن حَلقَةً في
كَحلقَةٍ في فَلاَةِ


A volá ještě v bombastickém vzletu:
Nuž, Svobodu již zdravte mořem květů!


donesco festegiar, atto virile,
parlar accorto e giunto a cortesia,
son quelle cose, per sentenzia mia,
che il viver fan più lieto e più zentile.


Quel proprio dì fu rotto ogni epicuro,
che setteggiava il melanese duca,
e Battifolle el primo sarà scuro,


So laßt uns froh die Gläser leeren,
Und drückt noch einmal ihm die Hand:
Es gilt dem Manne, den wir ehren,
Es gilt dem deutschen Vaterland!
Es gilt dem kommenden Geschlechte,
Es gilt dem künft'gen Morgenrot,
Der Freiheit gilt es und dem Rechte,
Es gilt dem Leben und dem Tod!


Sie gießen, statt zu trinken,
Den Wein jetzt in den Sand;
Sie sah'n das Schicksal winken
Und haben's wohl erkannt,
Daß Polen bald dem Todten gleicht,
Doch Keiner ahnt, wie bald vielleicht
Die Welt dem Polenland.


Ó Pane, zbav mě té děsné úzkosti!
Rozžehni světla jasná na nebi
a vzdal mě všech úskalí, tragický zmar mi věštících,
a loďku mou za pohod doveď k těm čarovným ostrovům!...


Genog, Swinęgel makt en Wett,
Wokeen de besten Schinken hett:
Dree mal de Wischen op un dal,
Bi 'n Pockenstohl dar weer dat Mal;
Un keem de Has' toeerst to Stell,
Trock he em föftein Nateln ut Fell,
De wull he an sin Leefste schicken,
Dar kunn se Slachtid Wuss mit pricken;
Den neegsten Sünndag wulln se renn', –
Un darmit harr de Strit en Enn'.
In Fręd un Eendrach, as dat hör,
Broch Matten Nawer bet na Dœr;
De lę sik as en Klun torech,
Un Matten hüpp op Töntjen weg.


Aber du, Vater unsers Liebelehrers,
Blicke herab auf seine Blutsverwandte!
Siehe, wir sind dein Haus. O deinen Segen,
Vater der Liebe!


泰山夜半曾观日
要识秦王无字碑
君去未须惊往事
诗书原不与时宜


Und Poesie die Mück' im Sonnenscheine,
Und Poesie in eines Dampfschiffs Qualme,
Und Poesie auf einer Schweizeralme,
Und Poesie vor allem auch im Weine.


Behalte, was ich hier dir nicht will vorenthalten,
Vier Lehren, die nicht sind in jedem Ohr enthalten.
Dir geben einen Halt, im Leben einen Stab,
Der Worte vier: Halt ein! Halt aus! Halt an! Halt ab!
Halt ein den Zorn, die Gier und jede Leidenschaft;
Halt aus, was dich betrifft, mit starker Seelenkraft.
Halt an zum Guten, wen und wo du Macht gewannst;
Halt ab vom Bösen wen, von Übel was du kannst.
Behalt' und halte dies und ordne dein Verhalten
Danach, so wirst du dich und wirst die Welt erhalten.


A míg tétovázhat, vagyon ezer mentség,
A sok hamis átok ájtatos és szentség,
Ámbár némely, mint a lobogó tűz úgy ég,
Mely csal embert, Isten nincs benne soha vég.


Siehst du vom Berg des Schlosses Trümmer ragen?
Hier war es, wo in starker Vorzeit Tagen
Errettend aus der feindlichen Gewalt
Die Frauen ihre Männer treu getragen;
Und hier macht treue Liebe gerne halt.
Hier, Lieblichste! laß eine Bitte wagen:


Wo dir der Wein zu sauer ist,
Da trink du Malvasier,
Und wenn mein Mund dir süßer ist,
So komm nur wieder zu mir!«


Der die Zunge grinsend nach mir bleckt.
Ich wollte, daß mit mir die ganze Welt verreckt...


Nur einmal noch möcht ich dich sehen,
Und sinken vor dir aufs Knie,
Und sterbend zu dir sprechen:
»Madame, ich liebe Sie!«


rád v oči patřím
i v ty, kde noc spí, i v ty s odleskem nebes.


Und alles ist, als wär es schon geschehn.


Quoi ? la terre ? Ce triste et maussade séjour,
Ce globule manqué, que pauvrement escorte
Une lune blafarde et depuis longtemps morte !


Si eres campana ¿dónde está el badajo?
Si Pirámide andante vete a Egito,
Si Peonza al revés trae sobrescrito,
Si Pan de azúcar en Motril te encajo.
Si Capitel ¿qué haces acá abajo?
Si de disciplinante mal contrito
Eres el cucurucho y el delito,
Llámente los Cipreses arrendajo.
Si eres punzón, ¿por qué el estuche dejas?
Si cubilete saca el testimonio,
Si eres coroza encájate en las viejas.
Si büida visión de San Antonio,
Llámate Doña Embudo con guedejas,
Si mujer da esas faldas al demonio.


THIS seems a spot to pensive sorrow dear,
Gloomy the shade which yields this ancient yew,
Sacred the seat of Death! soothed while I view
Thy hills, O Malvern, proudly rising near,
I bless the peaceful mound, the mouldering cross,
And every stone whose rudely sculptured form
Hath braved the rage of many a winter's storm.
Pleased with the melancholy scene, each loss
Once more I weep; and wish this grave were thine,
Poor, lost, lamented friend! that o'er thy clay
For once this last, sad tribute I might pay,
And, with my tears, to the cold tomb resign
Each hope of bliss, each vanity of life,
And all the passions agonizing strife.


až zželí se ti smutných hostí,
jichž zrak se stmívá od úzkosti
a k Tobě vzhlíží potají –
Ó, Matko, zem ta chmurná, tichá,
má mnoho nás, již do kalicha
radosti vína nemají.


quel mister sacro, santo e reverendo
che fu principio al nostro redimire,
regina santa, il tuo favor chiedendo,


أَعَن عُفرٍ تُلِمُّ بِسِربِ عُفرِ
وَتَغفِرُ في الشَكاةِ لِأُمِّ غُفرِ
أَما في الأَرضِ مِن رَجُلٍ لَبيبٍ
فَيَفرُقَ بَينَ إيمانٍ وَكُفرِ
وَجَدتُ أَباكَ مُفتَرِياً حَديثاً
فَأَنتَ عَلى مَقَصِّ الشَيخِ تَفري
تَأَمَّل هَل تَرى في الدارِ شَفراً
كَأَنَّ العَينَ ما سُتِرَت بِشُفرِ
خُطوبُ الدَهرِ مِن بيضٍ وَسودٍ
عَصَفنَ بِكُلِّ ذي بيضٍ وَصُفرِ
إِذا أوتيتَ مِلءَ يَدٍ طَعاماً
فَأَطعِم مَن عَراكَ وَلَو كَظُفرِ


Blest is the man, as far as earth can bless,
Whose measur'd passions reach no wild excess;
Who, urg'd by nature's voice, her gifts enjoys,
Nor other means, than nature's force, employs.
While warm with youth the sprightly current flows,
Each vivid sense with vig'rous rapture glows;
And when he droops beneath the hand of age,
No vicious habit stings with fruitless rage;
Gradual, his strength, and gay sensations cease,
While joys tumultuous sink in silent peace.


Však deset mřelo dřív než on,
ba celý šik jich zmoh’,
rtem nezachvěl ni jeden ston
ó, statný hoch!...“


Jaký dojem dělá na tě příroda,
prostě vyslov v řeči své i pění –
buď upřímným!


Es rüsten beide sich zum Streit.
Sie wollen nun als Helden fechten,
Und nicht, wie kleine Hadrer, rechten.
Kurz: sie bestimmen Ort und Zeit.
Nein trotzt auf kriegerische Freunde;
Ja täuscht, verlockt, besticht die Feinde.
Nein pocht auf Faustrecht und Gewalt;
Ja traut auf seinen Hinterhalt.


Já chci více... Jinou strunou
se má píseň rozzvučela,
nechci pouze chytat stíny,
ale tvar jim dát chci těla.


Alsofort
Fiel der Stadtschreiber ihm ins Wort:
Wir haben Schönheiten ein ganzes Heer,
Doch eben darum die Wahl ist schwer.
Erst wird gehadert hin und her,
Der will seine Tochter im Glanze sehn,
Und der andere giebt zu verstehn,
Seine wär nicht minder schön;
Und zum Schluß kommt heraus nach all dem Streiten
Eine Auswahl von Häßlichkeiten. –
Da lachten Alle rings,
Und viele meinten, so wär's allerdings.


Così parlava, e Scalandrone il fiero
creduto fu da ognun ch'era presente.
Gherardo a manca man tenne il sentiero,
Giberto a destra al lato di ponente,
e su gli elmi inalzar fe' per cimiero
un segno bianco a tutta la sua gente,
ché già la squadra udia del Fontanella
cantar non lungi la Rossina bella.


To whom the Youth: Our active Fancy seems
For ever roving, roving most in Dreams:
For then the Soul, disburden'd of her Load,
Soars high, and grows prophetic, like a God;
Minds Things when past, as present to our View;
And, by Allusion, knows the future too.
Thus, when to Sleep your musing Head reclin'd,
She kept our Ev'ning Converse in her Mind;
Reflected on the Joys my Country yields,
Joys, sweet as those in yonder azure Fields;
Till, soaring higher, striving to discern
Her hidden Fate, and future Fortune learn,
Heav'n shew'd her something like this Morning Chace,
By trembling Slaves, who fled their Tyrant's Face;
Perhaps, to warn us timely from our Bed;
For, O my dear AMANDA! had we stay'd,
I had not liv'd to tell this mystic Tale,
Nor you, to hear the Secrets I reveal —
But let us to my happy Country steer,
Nor longer wait impending Ruin here.


Přitisk’ starý guslár,
přitisk’ k houslím čelo –
kolik vroucích vzdechů
do strun zaletělo!
Sáhnul křečovitě
v struny rozechvěné:
„Nikdo na guslára,
nikdo nevzpomene!“


Perche debbo veder minor fortezza
adesso in voi, ch io la vedessi allhora
mostrate a questo Can vostra prodezza
a questo Can che li huomini divora
un magnanimo cor morte non prezza
presto o tardi che pur che ben mora
ma dubitar non posso ove voi sete
che fatto sempre vincitor m havete


¡Odumodneurtse!


Sei stumm, mein Freund, so sprachst du leise
Und küßtest mich mit sanftem Mund,
Kein Wort, kein Hauch, kein Blick erweise,
Daß wir vereint zu holdem Bund.


Čas oponou trhnul – a změněn svět!
Kam, kam padlo lidstvo staré?
Ej kamkoli tázavý letěl hled,
vše nové, tak mladě jaré!
A ve vzduchu šuměla divná báj
a pěl nám ji sad, pěl ji haluzný háj,
i pěl nám ji údol i horstva tem,
a pěla ji celá nám širá zem
a pěli jsme: „Volnost – volnost!“


O was nützt der Marmor? Schläft man etwan
Einen süßern Schlummer
Unter Ehrensäulen, als der Landmann
Unter seinem Rasen? –


Zu ihrer Mutter sprach Lisettchen:
Wie kommt's, daß man in unserm Städtchen
Beständig über andre spricht?
O! leicht ist, liebes Kind! dies zu errathen;
Nur wenige thun eigne schöne Thaten,
Sie wollen dies Bewußtseyn rächen,
Und darum über andre sprechen.


Kein Königreich mag den nach Würden belohnen;
Nur der Unsterblichkeit demantener Krantz,
Und ein Gesang, den Langens goldene Leyer
Auf dem Gebürg Aoniens singt.«


Este que en el jardín de vuestra cara
zafiro artificial templó la rosa,
rosa donde yo fuera mariposa,
si Venus Licenciados transformara.


Pochopíš, v tobě že člověku tvému, s nímž jsi vkročil
na ten vesmír bezmocný, s nímž jsi jednou zočil
sebe státi uprostřed nepřátelské vřavy,
konec je, ten tvůj člověk že dále nemůže
za tebou, vadný jsa veskrze, v Bram; že do dálavy,
nemaje potřebí na dále jeho smyslů, vejdeš,
a vše světy daleké, jež jsi v bázni měřil,
z nich že nikdy nevyjdeš,
hranice svoje bezmezné v niveč zhroutily,
jako město veliké požárem kdy lehne,
a lem věží a cimbuří zmizí ve chvíli,
vzduch se z kouře pročistí, celé nebe v plese
na pláň kol rozlehne se.


Já píšťalku zdědil kouzelnou
a pískám si, jdu-li sám.
Tón její veselý „fijulijou!“
je teskně podmalován.


Vltava pěnná v kmitu slunce hrála,
Tu Karlův most, tam sídlo slavných trůnů
A Vyšehradská holopříkrá skála
Se třpytila ve hlubin vodních lůnu.


Wohl war viel stumpfer als des Perseus Schwert
Der Stahl, der jetzt ein Haupt vom Rumpfe schnitt,
Doch war's ein Haupt, so schön und liebenswert,
Daß selbst im Tode nicht sein Zauber litt.
Die Liebe höret nimmer auf! So lehrt
Ein altes Wort. O wie in Liebe stritt
Jung Isabella um Lorenzos Haupt –
In Liebe, die kein Grabeshauch beraubt!


Megjelentek Dersfy s mások.
Mind nőszők, kik Lillának
Kezére, vagy tulajdonkép
Jószágára vágyának;
De a nagy szív híve maradt
Bodornak s önmagának,
S mindenkor csak azt felelte
Szívét kémlő atyjának:
«Esküszöm én Istenemre
És kínlódó kebelemre!
Hogy pártámból már senki,
Csak a halál veszen ki.»


An deinem Busen ruh' ich jetzt,
Natur, in stummer Gluth;
Mein Aug' noch eine Thräne netzt
Von kaum versiegter Fluth.


Dornenreiches Ungelücke,
Donnerblicke
Und des Himmels Härtigkeit
Wird kein Kummer linder machen;
Alle Sachen
Werden anders mit der Zeit.


però che lui sotto la vista offese
di tanto colpo il cavalliero istrano,
che lo levò di sella, e lo distese
più di due lance al suo destrier lontano.
Di vendicarlo incontinente prese
l'assunto Alardo, e ritrovossi al piano
stordito e male acconcio: sì fu crudo
lo scontro fier, che gli spezzò lo scudo.


Pierdo tu culpa, Amor, pierdo engañado,
siguiendo tu esperanza prometida,
el más florido tiempo de mi vida,
sin nombre, en ciego olvido sepultado.


Ya no quiero más bien que sólo amaros,
ni más vida, señora, que ofreceros
la que me dais, cuando merezco veros,
ni más gusto que veros y agradaros.


Drum hieltens einen Kriegesrath,
All neun ganz einig schiere,
Sie wollten thun ein kühne That
An dem grausamen Thiere.


Tu 'n devèri aver cordoglio ch'è sì vecchio e descaduto;
no i devèri ponar soma, né che solva plu tributo".


GOD of my life! and author of my days!
Permit my feeble voice to lisp thy praise;
And trembling, take upon a mortal tongue
That hallow'd name to harps of Seraphs sung.
Yet here the brightest Seraphs could no more
Than hide their faces, tremble, and adore.
Worms, angels, men, in every different sphere
Are equal all, for all are nothing here.
All nature faints beneath the mighty name,
Which nature's works, thro' all their parts proclaim.
I feel that name my inmost thoughts controul,
And breathe an awful stillness thro' my soul;
As by a charm, the waves of grief subside;
Impetuous passion stops her headlong tide;
At thy felt presence all emotions cease,
And my hush'd spirit finds a sudden peace,
Till every worldly thought within me dies,
And earth's gay pageants vanish from my eyes;
Till all my sense is lost in infinite,
And one vast object fills my aching sight.


V blázinci umřel, co já vím.


Noventa duros, poco más -Noventa,
diez, siete, nueve, cinco ¡Y la comida!
-¿No la quiere pagar y somos cuatro?


Et comme la croix d'or sied bien à leurs cous blancs !
Elles ont l'air étrange, et leurs prunelles douces


Als die Sonne das vernommen,
Hat sie eine Trauerhülle
Um ihr klares Aug' genommen,
Ihre Tränen fallen stille.
Und ich will noch Freude saugen
Aus der Welt, der hellen, schönen?
Weinet, weinet meine Augen,
Rinnt nur lieber gar zu Tränen!


Dole však stromy tančily kolo
a zeleň naskrz prozářená
křehká byla a chlapecká polo
jak pučící právě žena.


een jeder nah sin Gaben,
in eens noch eens so schön,
bet dat de Stirn dor baben
sick wisen een bi een.


نسيم الصّبا كيفَ المنازِل من نجد
كَمَا كُنّ عَهْدي أم تَغيّرنَ مِن بَعْدي
ويا عَذَبات البَانِ مِن سفْحِ حَاجرٍ
هَلِ السَّفحُ معمور الربوع على عَهْدي
ويا أَثلاث الجزْع من شعب عامرٍ
لقد زادني ذكراكِ وجداً على وجدِي
منازل روّى تُربَها مثلُ أدمعي
من الغيث مُنْهلّ الحيا صادق الرّعدِ
قَضَيتُ بها حَقَّ الصِّبا والزّمان لَمْ
يُقابلْ إراداتي بعكسٍ ولا طَردِ
وقومٍ بنَعمانِ الأراك عهدتُهمْ
سقوني بها كأساً دِهَاقاً مِن الودِّ
وكم هِمتُ فيهمْ والزّمان مُساعدٌ
وصرفُ القضا يُجْري الأُمور على قصْدي
بمعسول أَطراف الحديثِ كأنّما
يدير على أَهْلِ الغرام جَنَى الشّهدِ
مِن الغيدِ سحّار الّلحاظِ مُعَطّر
اللَّمى جائر الأَحكام معتدل القدِّ
وقد كان طوعي والحوادثُ نوّمٌ
فها أَنا إن سلّمتُ يبخَلُ بالردُ
وكَم ليلةٍ قد زارني في ظلامِها
وددتُ بها نّي فَرشتُ له خدّي
إلى أن سَعَتْ فينا اللّيالي بفُرقةٍ
وغرَّبنَني عَنهُ وغَيّرنَهُ بَعْدي
وما زالَ دهري منذ كان يَريشُ لي
سِهاماً مِن الأَحداث تصمي على عَمْدِ
ليَ اللهُ كم أَلقى الزّمانَ بعزمةٍ
تُقصِّر عنها عزمة الصّارمِ الهندي
وكم حشدتْ يوماً عليّ جنودَه
فما كَلَّ عَنْ حربٍ لَهُ أبداً حدّي
وكم يَلْتَقِيني منْ بنيهِ محارباً
بأخبثِ مِن صلٍّ وألأم مِن قردِ
إلى اللهِ مِن أبناء دهري أشتكي
مرامي تُصمي كلَّ مُحْكمةٍ السّردِ
وما جَهلوا قدري لديهم ورفعتي
وأنّ زماني فيهمُ زمن الوردِ
وما ضرَني أن لا يرون فضائلي
فما خَفِيتْ إلاّ على أَعْينِ رُمْدِ
وما لي ذنبٌ غي أنّي في العُلَى
تقدَّمتُ مَن قَبْلي وأتعبتُ مَن بعدي
سَلِي الدهرَ عنّي إن شكَكْتِ وعَنْهمُ
لِمَنْ قصبات السَّبق في حلبة المجدِ
وقلةٍ لا عزّ إلاّ مع الغِنَى
فَبِالمال يَسْتكْسِي الفتى حُلَلَ الْحَمْدِ
فأعمِل إلى نيل الغِنى كلَّ حيلةٍ
وشق أديمَ الأرضِ في طلب الرّفدِ
فقلتُ لها مهلاً فليس بنافعي
دها ثُعَلٍ والمالُ في غُرَر الأُسْدِ


Já v lásku jsem nevěřila, šla z povzdálí, myslíc na ni,
a nemohla jsem jí žít, že plakala vězněná ve mně.
Já nemodlila se k svatým, že nepřispěli mi nikdy,
by zkrátili moji cestu, jež v každodenní šla zmatky.


»Das Mädchen habt ihr wohl gesehn,
Als sie ist eingesegnet,
Sie ist so fromm, so wunderschön,
Wie Keiner ihr begegnet.«


Kennt ihr nicht die frohen Heerden?
Schauet an den Schäferstab,
Den der Himmel wie der Erden
Vater seinen Händen gab.


Send down a Chariot from above
With fiery Wheels, and pav'd with Love;
Raise me beyond th' Ethereal Blue,
To Sing and Love as Angels do.


Vyčkám podvečerní chvíle,
v klín jí hodím růže bílé.


Von einer Vigne zur andern,
Dahin über Thäler und Höhn,
Wie träumend sang ich im Wandern:
O Welschland, wie bist du doch schön!


Wie ich mag Schimmer häufen
Auf euch und Strahlen träufen
Und streuen Würz' und Duft,
Die Gruft ist eine Gruft.


Ach diese gemeine Welt-Pest
Mich hatte bethöret sehr lang/
Zurucke gehalten so vest/
Daß schwärlich zu siegen der Zwang:
Ich dencke mit Seufftzen/ und Klagen:
Was werden die Menschen doch sagen?
Wann Welt-scheuh Clorinda nunmehr
Gantz Nonnisch sich halten wird ein?
Das wird ja die gröste Unehr
Mir bey den Welt-Kinderen seyn.


Dicker Nebeldunst drückt den See, die Stadt,
Wie der blasse Mond lugt die Sonne matt.
Nur am Ufer dampft sich die Welle frei,
Und der Schwaden rollt trüb und schwer vorbei.


ألا يا قومُ للقَدَرِ المُتاحِ
وللأيّامِ ترغبُ عن جِراحي
وللدّنيا تماطلُ بالرّزايا
مِطالَ الجُربِ للإبلِ الصِّحاحِ
تُسالمنِي ولِي فيها خَبِئ
أَغَضُّ عليه بالعَذْبِ القَراحِ
ويا لِمُلِمَّةٍ نَزَعتْ يميني
وَحَصَّتْ بالقوادِمِ مِنْ جَناحي
فُتِنْتَ بها ومنظرُها قبيحٌ
كما فُتِنَ المُتَيَّمُ بالملاحِ
أَلا قُلْ للأَخايرِ من قريشٍ
وسُكَّانِ الظّواهِرِ والبِطاحِ
هَوى مِن بَينِكمْ جبلُ المعالِي
وعِرْنينُ والمكارِمِ والسَّماحِ
وَجبَّ اللَّهُ غارِبَكمْ فَكونوا
كَظالعةٍ تحيد عن المَراحِ
يُدَفِّعُها مُسوّقها المُعَنّى
وقَد شَحَطَ الكَلالُ عن البُرَاحِ
وَغضّوا اللّحْظَ عن شَغَفٍ إليهِ
فما لكُمُ العَشيَّة مِنْ طَماحِ
غُلِبْناهُ كَما غُلِبَ ابنُ ليلٍ
وقد سَئِمَ السُّهادَ على الصَّباحِ
فَقُلْ لِمَعاشرٍ رهبوا شَباتِي
وما تجني رماحِي أو صفاحِي
رِدُوا من حيثُما شِئتم جِمامِي
فإنّي اليومَ للأعداءِ ضاحِ
ورُومونِي وَلا تخشَوْا قِراعِي
فقد أصبحتُ مُستَلَبَ السِّلاحِ
وقودونِي فما أَنَا في يديكمْ
عَلى ما تَعهَدون من الجِماحِ
وَلا تَتنظَّروا منِّي اِرتِياحاً
فَقَد ذَهَب ابنُ موسى بِاِرتياحِي
فَللسّببِ الّذي يُشجِي اِلتِزامِي
وَلِلسّببِ الّذي يُسلِي اِطّراحي
لَوانِي ما لَوانِي عن مُرادِي
وحالَ الدّهرُ دونَ مَدَى اِقتراحِي
فلا دَوٌّ تَخُبُّ به رِكابي
ولا جَوٌّ تَهُبُّ به رِياحي
فَمَنْ للخيلِ يقدِمُها مُغِذّاً
يُنازعْنَ الأعنّةَ كالقِداحِ
ومَنْ للبيضِ يُولِغُها نجيعاً
مِنَ الأعداءِ في يَومِ الكفاحِ
ومَنْ للحربِ يُوقِد في لَظاها
إِذا اِحتدَمَتْ أنابيبَ الرّماحِ
ومَنْ لِمُسَرْبَلٍ في القِدِّ عانٍ
على وَجَلٍ يُذادُ عن السَّراحِ
وَمَن للمالِ يَعْصِي فيه بَذْلاً
أساطيرَ العواذلِ واللّواحي
وَمَن لِمُسَوَّفٍ بالوعدِ يُلوى
وَمَطروحٍ عَنِ الجَدوى مُزاحِ
هِيَ الدّنيا تُجَمْجِمُ ثُمَّ تَأْتي
مِنَ الأمرِ المبرّحِ بالصِّراحِ
تُنيلُ عَطيّةً وتردُّ أخرى
وتَطوِي الجِدَّ في عينِ المزاحِ
فمنْ يُعدِي على أُمِّ الرّزايا
إذا جاءتْ بقاسيةِ الجِراحِ
سَلامُ اللّه تنقلُهُ اللّيالِي
ويُهديهِ الغُدوُّ إلى الرّواحِ
على جَدَثٍ تشبّث من لُؤَيٍّ
بِيَنبوعِ العِبادَةِ والصَّلاحِ
فَتىً لم يَرْوَ إلّا مِن حَلالٍ
وَلَم يكُ زادُهُ غير المُباحِ
وَلا دَنِسَتْ لَهُ أُزُرٌ بعارٍ
ولا عَلِقَتْ له راحٌ براحِ
خَفيفُ الظّهرِ مِن حَمْلِ الخَطايا
وَعُريانُ الصّحيفةِ من جُناحِ
مَسوقٌ في الأمورِ إِلى هُداها
وَمَدْلولٌ على بابِ النّجاحِ
مِنَ القومِ الّذين لَهُمْ قلوبٌ
بِذِكرِ اللَّهِ عامرةُ النّواحي
بِأَجسامٍ منَ التّقوى مِراضٍ
لِمبصرها وأديانٍ صِحاحِ
بَنِي الآباءِ قوموا فَاِنْدُبوهُ
بِأَلِسنَةٍ بِما تُثْنِي فِصاحِ
وَإِنْ شِئتمْ لَه عَقْراً فشُلُّوا
نفوسَ ذوِي اللِّقاحِ عن اللِّقاحِ
أَصابَكَ كلُّ مُنْهَمِرٍ دَلوحٍ
وحاملُ كلِّ مُثقَلَةٍ رَداحِ
وَروّاكَ الغمامُ الجَونُ يسرِي
بطيءَ الخَطْوِ كالإبلِ الرِّزاحِ
تُرابٌ طابَ ساكنُهُ فباتتْ
تأرّجُ فيه أنفاسُ الرّياحِ
غَنِيٌّ أنْ تجاورَهُ الخُزامى
وتُوقد حوله سُرجُ الأقاحِي


Da sprach ein Cherub zu dem Herrn der Erde:
»Was frommt Jehova dieser Farben Blendung,
Wenn auf des Bergs porphyrnem Feuerherde
Der Strahl verflüchtet deiner Gnadensendung?«


Y es que soy fea, tan fea
como cuando era rapaza
y los chiquillos gritaban
desde el centro de la plaza.
¡FEA! ¡FEA! Van pensando
sin decirme una palabras
los hombres que se detienen
rehuyendo mis miradas.


爱花不厌百回看
细数香须定若干
莫怨东风消息早
为凭佳句唤司寒


- Veggendo voi qui star, meco pensava
di prevenire al vostro domandare,
mentre che questi ardea e dubitava.


Che non può far, Donne, leggiadre e care,
Amor, quando di noi prende il governo;
Amor, che non pur regna in terra e in mare,
m'ha, giù tra l'ombre e in ciel, potere eterno?
Che non potrà, se i morti oggi può fare
da sotterra uscir vivi e dall'inferno;
e gir nave su le onde e naviganti,
che solcò il mar mille e mill'anni avanti?


黄花新后紫梅新
送子扁舟正小春
三万六千过已半
东西南北倦游人


Wenn einst der Freiheit Hymnen schallen,
Die Schwerter wieder rein von Blut;
Dann will ich zu der Stätte wallen,
Wo Robert Blum, der Edle, ruht;
Dann schmück' ich unter Thränen
In einer stillen Nacht,
Wenn sie mich schlummernd wähnen,
Sein Grab mit Blumenpracht.


Als man Kampf beriet und Schlachten
Hier im offnen Steingemach
Und geschickt mit selbstgemachten
Kön'gen spielte hohes Schach;


Leicht und leise nur
Schlummert Feld und Flur,
Ahnungsvolle Stille!
Schon den neuen Tag
Ruft der Wachtelschlag,
Hell zirpt noch die Grille.


Wofür Du lebtest, littest, starbst
Und auferstandest wieder
Und Dir, ein Haupt zu sein, erwarbst!
Hier sind wir, Deine Glieder!


Wenn die Seele tief in Gram und Kummer,
Ohne Freunde, stumm, verlassen, liegt,
Weckt ein Ton, der sich elastisch wiegt,
Magisch sie aus ihrem Todesschlummer.


In meiner allerhöchsten Noht
Wil Ich Dich Vatter heissen:
Du bist Mein Vatter, wen der Tod
Mich wil von hinnen reissen.
O Vatter, laß durchs ChristusBluht
Den Himmel Mich ererben,
Den Christus Bluht, daß höchste Guht,
Läst Mich dein Reich erwerben:
Drauf wil Ich frölich sterben.


من خُرْمِ إِبْرَتِنا لِنَغْزلَ للفضاء عباءَةَ الأْفق الجديدةْ ،
أَسْرى ، ولو قَفَزَتْ سنابلُنا عن الأسوار وانبثق السنونُو
من قَيْدنا المكسورِ ، أسرى ما نحبُّ وما نريدُ وما نكونُ
لكنَّ فينا هُدْهُداً يُملي على زيتونةِ المنفى بريدهْ
عادتْ إلينا من رسائلُنا رسائلُنا ، لنكتب من جديد
ما تكتبُ الأَمطارُ من زَهْرٍ بدائيَّ على صخر البعيد
ويسافرُ السَّفَرُ- الصدى منَّا إلينا  لم نكن حَبَقاً-
لِنَرْجِعَ في الربيع إلى نوافذنا الصغيرة  لم نكن ورقاً –
لتأخذنا الرياحُ إلى سواحلنا  هنا وهناك خطِّ واضحٌ
للتيهِ  كم سنةٌ سنرفع للغموض العذب موْتانا مرايا ؟
كم مَرَّةً سنحمِّل الجرحى جبالَ الملح كي نَجِدَ الوصايا ؟
عادة إلينا من رسالتنا رسالَتُنا هنا وهناك خط واضحٌ –
للظل  كم بحراً سنقطع داخل الصحراء؟ كم لوحاً سنَنْسَى ؟
كم نبياً سوف نَقتُلُ في ظهيرتنا ؟ وكم شعباً سنُشبْه كي نكونَ –
قبيلةً؟ هذا الطريقُ – طريقُنا قَصَبٌ على الكلمات يرفو
طَرَفَ العباءة بين وحْشتنا وبين الأرض إذ تنأى ، وتغفو
في زَعْفَران غُرُوبنا  فَلْنَنْبسَط كَيد لنرفع وقتنا للآلهةْ
أنا هدهد – قال الدليلُ لسيِّد الأشياء – أبحثُ عن أسماء تائهةْ
لم يبق منِّا في البراري غيرُ ما تجد البراري
منا: بقايا الجلْد فوق الشوك ، أغنية المحاربِ للديارِ
وفم الفضا أمامنا آثارنا  ووراءنا صدف العبث
أنا هُدْهُدٌ قال- الدليل لنا – وطار مع الأشعَّة والغبارِ
من أين جئنا ؟ يسأل الحكماءُ عن معنى الحكاية والرحيلِ
وأمامنا آثارنا ، ووراءنا الصفصافُ  من أسمائنا نأتي إلى
أسمائنا ونخبيءُ النسيان عن أبنائنا  نَثِبُ الوعولُ من الوعولِ-
على المعاب والطيُورُ تبيض فوق فكاهة التمثال  لم نسأل لماذا
لم يُولَد الإنسانُ من شَجَرٍ ليرجع ؟ أَنْبَأتْنَا الكاهناتُ
أنَّ القلوب تُزَان بالميزان في مصر القديمة ، أنبأتنا الكاهناتُ
أن المسلِّة تُسْنِدُ الأْفُق المُهَدَّدَ بالسقوط على الزمان  وأَننا
سنُعِيدُ رحلتُنا هناك على الظلام الخارجيِّ  وأَنبأتنا الكاهناتُ
أن الملوكً قضاتُنا ، وشهودَنا أعداؤُنا  والروحَ يحرسُها الرعاةُ
جسر على نهرين رحلتُنا  ولم نولد لتمحونا وتمّحي الحياةُ
أنا هُدْهُدٌ – قال الدليل- سأهتدي إلى النبع إن جفَّ النباتُ
قلنا له : لسْنا طيوراً  قال : لن تصلوا إليه ، الكُلُّ لَهْ
والكُلُّ فيه ،وَهْوَ في الكُلِّ ، اُبحثوا عنه لكي تجدوهُ فيه ، فَهْوَ فيهِ
قلنا له : لسنا طيوراً كي نطير ،فقال : أجنحتي زماني
والعشق نار العشق، فاحترقوا لتلقوا عنكم جسد المكان
قلنا له : هل عدت من سبإ لتأخذنا إلى سبإ جديدة ؟
عادت إلينا من رسائلنا رسالتُنا ولم ترجع  ولم ترجعْ
وفي اليونان لم تفهم أرسْطُوفان  لم تجد المدينة في المدينة
لم تجد بَيْتَ الحنان لكي تُدَثِّرنا حريراً من سكينة
لم تدرك المعنى فمسَّكَ هاجسُ الشعراء : ( طيري
يا بنتَ ريشي ! يا طيور السهل والوديان ، طيري
طيري سريعاً نحو أَجنحتي وطيري نحو صوتي ) إنَّ فينا
شبقاً إلى الطيران في أشواقنا  والناس طير لا تطيرُ
يا هُدهدَ الكلمات حين تفرِّخُ المعنى وتخطفنا من اللغة الطيورُ
يا آبن التوتّر حين تنفصل الفراشةُ عن عناصرها ويسكنها الشعورُ
ذوِّبْ هنا صلْصالَنا ليشقَّ صورة هذه الأشياء نورُ
حلِّقْ لتَّتضحَ المسافةُ بين ما كنا وما سيكون حاضرُنا الأخيرُ
ننأى ، فندنو من حقيقتنا ومن أسوار غربتنا  وهاجِسُنا العبورُ
نحن الثنائيُّ السماء – الأرضُ ، والأرض – السماءُ  وحول سورٌ وسورٌ
ماذا وراء السور ؟ علم آدَم الأسماءَ كي يتَفتح السر الكبيرُ
والسرُّ رحلتنا إلى السريَّ  إن الناسَ طيرٌ لا تطيرُ
أنا هُدْهُدٌ – قال الدليل – وتَحْتَنا طوفان نوحٍ  بابلُ
أشلاء يابسةٍ  بُخارٌ من نداءات الشعوب على المياه  هياكلُ
ونهايةٌ كبدايةٍ كبدايةٍ لنهايةٍ  حلِّقْ لينسى القاتلُ
قتلاهُ حلِّقْ فوقنا لينسى الخالقُ المخلوق
والأشياءَ والأسماءَ في أسطورة الخلق الذي نتبادلُ
- هل كنت تعرفُ ؟ - كنتُ أعرف أن بركاناً سيرسم صورةَ
الكون الجديدة - لم تَقُلْ شيئاً وأَنتَ بريدُ هذي الأرض - كنتُ أَحاولُ
فيه من الأَشباح ما يكفي ليبحث في المقابر عن حبيبِهْ
 كانت له أُمٌّ ، وكان له جنوبٌ يستقرُّ على هُبُوبِه
كانت له أسطورةُ الحَدْسِ  المتوج بالمياه  وفي دروبِهْ
مَلكٌ وإِمرأَة  وجيشٌ يحرس الصبواتِ في الجسدين من أحلامنا
ولنا من الصحراء ما يكفي لنُعطيهَ زمام سرابنا وغمامِنَا
ومن الهشاشة ما سيكفي كي نسلّمه منامَ منامِنا
خُذْنَا  لقد هَهَّ اللسانُ فكيف نمتدح الذي طلب المديحْ
ومديحُهُ فيه  وفيه الكلُّ للكلِّ  اعترفنا أننا بشرٌ ، وذُنْبا
في هذه الصحراء حُبّاً  أين نخلتُنا لنعرف في التُمُور قلوبَنا ؟
والله أجْمَلُ من طريق الله  لكن الذين يسافرونْ
لا يرجعون من الضياع لكي يرجعوا في الضياع  ويعرفونْ
أن الطريق هو الوصول إلى البدايات الطريق المستحيلْ
يا هُدْهدَ الأسرار ، جاهِدْ كي نشاهدَ في الحبيب حبيبَنَا
هي رحلةٌ أَبدية للبحث عن صفة الذي ليست لَهْ
صِفَةٌ  هو الموصوفُ خارجَ وَصْفِنا وصفَاتِهِ  حلِّقْ بنا
لم تَبْقَ مِنَّا غيرُ رحلتنا إليه  إليه نشكو ما نُكابد في الرحيل
دَمُناً نبيذُ شُعوبِهِ فوق الرخام وفوق مائدة الأصيل
( لا أنتَ إلا أنتَ ) فاخطِفْنا إليك إذا أذِنْتَ ، ودُلَّنا
يوماً على الأرض السريعة قبل دَوْرَتنا مَعَ العَدَم العميق ، ودُلَّنا
يوماً على شَجِرة ولدنا تحته ، سراً ، ليُخْفيَ ظلَّنا
وعلى الطفولة دُلَّنا  وعلى يمام زافَ أَوَّلَ مرةٍ ليُذلَّنا
يَفَعَ الصغارُ ولم يطيروا مثله  يا ليْتَنَا  يا ليتنا  ولعلَّنا
سنطير في يوم من الأيام  إنَّ الناسَ طَيْرٌ لا تطيرُ
والأرضُ تكبر حين نجهلُ ، ثم تصغر حين نعرف جهلنا
لكننا أحفادُ هذا الطين ، والشيطان من نار يحاول مثلنا
أن يُدْرِكَ الأسرارَ عن كَثبٍ ليحرقنا ويحرق عقلنا
والعقل ليس سوى دخان ، فليضعْ ! إنَّ القلوب تدلُّنا
خُذْنَا إذاً يا هُدْهُدَ الأسرار نحو فَنَائنا بِفِنائه  حلِّقْ بنا
واهبطْ بنا لنودِّعَ الأْمَّ التي انتظرتْ دهوراً خيْلنا
لتموت غبَّ النور أَو تحيا لنيسابورَ أرملةً تُزيِّن ليلنا
هي ( لا تريد من الإله – الله إلاّ الله )  خذْنا
والحبُّ أن لا يُدْرَكَ المحبوبُ  أرْسَلَ عاشقٌ لفتاته
فَرَسَ الغياب على صدى الناياتِ واختصر الطريق : ( أنا هِيَ )
وهي ( الأنا ) تنسلُّ من يأسٍ إلى أملٍ يعود إلىَّ يأسا
لا تنتهي طُرُقي إلى أًبوابها  طارت أنايَ ( فلا أَنا إلاَّ أَنا )
لا تنتهي طُرُقي إلى أبوابها  لا تنتهي طُرُق الشعوبِ –
إلى الينابيع القديمةِ ذاتها  قُلْنا ستكتملُ الشرائعُ –
عندما نجتازُ هذا الأرخبيلَ ونعتقُ الأسرى من الألواحِ –
فلْيَجْلِسْ على إيوانِهِ هذا الفراغُ ليكمل البشريُّ فينا هجرتَهْ


Ale vím, je to klid tajemných tušení bouří,
jež zaspaly náhodou několik hodin v prohlubních jezer,
je to klid spoutaných před večerem poprav...


Zétényi Klobusiczky Pált s Parlagi Erzsébetet
Áldjad, keresztyén! Szomotor, adj nékik tiszteletet;
Mert felépűlt e szent egyház, e hív pár kőltségével
A tizenkilencedik száz első esztendejével.


Auf welchen Fluren wandelt Odalia?
In welchen Lüften athmet die Herrliche?
Wo trinkt ihr dunkelblaues Auge
Friedlich und liebend das Licht des Himmels?


Como o rato remexe o lixo
antes de lambuzar os olhos
e o peito
com confetes, coca-cola
e margarina


Und wird von ſchönen Händen dann
Das ſchöne Fleiſch zerleget,
Das iſt, was einem deutſchen Mann
Gar ſüß das Herz beweget.
Gott Amor naht und lächelt ſtill,
Und denkt: nur daß, wer küſſen will,
Zuvor den Mund ſich wiſche!


Er träumt von Ueberfall und Schlacht,
Sieht sich genüber jenen Horden,
Die seine Freunde, Brüder morden,
Die Greuel sonder Zahl vollbracht!
Und rascher pocht sein Herz! er sieht
Den Thron in seinem frühern Glanze,
Den König, – – »Du bist nicht beim Tanze!«
Der Leut'nant schreit, »halt dich im Glied!« –


Scriverò poi sul cenere sepolto:
– Qui del morto RANIER l'ombra s'aggira,
ch'altrui spesso cantando a Morte ha tolto –.


Sesterské paže spojme věrné lásky v kruh,
mrak černý ještě na nebi!
Ještě nás k dílu volá domoviny duch,
ještě nás bude potřebí.


La ciudad te seguirá


Zněly zvony od kostela.
Divná píseň. Proč tu zněla?


Mas, uma vez... parando ao pé d’um grande lago,
Que parecia ser do céu um dos espelhos...
Nos grandes olhos d’ela eu vi um brilho vago!
Beijei-a, me prostrando, humilde, de joelhos.


Was uns der schöne Frühling tut,
Ist lauter Lieb und Wonne.
Den Mädeln wird es so zumut
Wie Katzen in der Sonne.


Dobos József! nyakas török muzsikásom,
Hidd el, öt krajcárod velem el nem ásom.
Legelőször is a nyakadra borúlok,
Búslakodva rajta hosszan végignyúlok.
Így mondom áldásom gólya-orrod alá,
Ha már húsom tőled a tolvaj felfalá:
A te nyakravalód száz rőfből teljen ki,
Melyet a gyólcsos tót orrodon mérjen ki,
Láss ki többi közűl a nyakadnál fogva,
Mint bátyád, mely juhok közt jár tántorogva.
Ékeskedjen nyakad tintinnablo claro,
Ne bántson, mint bántott már ez úton-járó.
A tálból mindenkor eligáld a nyakát,
Útáld meg a kurta nyakú, csizmás bakát.
Míg e főldön lesz e gunár nyakkal édó,
Vigyázz rá, óh híres, vitéz Collorédó!


虞典修燔蘅桂芳
金铏玉斝映龙光
小臣幸际天颜近
穆穆精诚格岁康


O qual sembra a veder Musa novella
Trattar plettri latini e cetre argive!
Vergine, ch'egualmente e saggia e bella,
Quando guarda innamora, e quando scrive.
Di lei sparge lo sguardo e la favella
Or fiumi d'eloquenza, or fiamme vive,
E con alto saver, con dolci ardori,
Prende in un punto e gl'intelletti e i cori.


Quando Ruggier la vide tanto accesa
si ristrinse ne l arme e ne la sella
la lancia arresta, ma la tien suspesa
piegata in parte ove non nuoccia a quella
la Donna che a ferirlo e fargli offesa
venia con mente di pietà rubella
non puote sofferir, come fu appresso
di porlo in terra, e fargli oltraggio expresso


goda la patria e ceda il fier destino,
godete voi; ch’huom mai non vide in terra
più bella libertà del carcer vostro.


Früh von des Tages erstem Schein,
Bis spät die Vesper schlug,
Lebt' er nur ihrem Dienst allein,
Tat nimmer sich genug.
Und sprach die Dame: »Mach dirs leicht!«
Da wurd ihm gleich das Auge feucht,
Und meinte seiner Pflicht zu fehlen,
Durft er sich nicht im Dienste quälen.


يا رَبِّ لا تَقْبِضَني قَبْلَ ما
أَنَالُ ما أَرْجُو مِنَ السَّبْقِ
إِمّا تُقىً يُلْحِقني بالأُولَى
قَدْ أَحْرَزُوا السَّبْقَ مِنَ الْخَلْقِ
أو قُدْرَة يُمْكِنُني عِنْدَها
أنْ أَحْمِلَ الْخَلْقَ على الْحَقِّ


Erre nagyot kurjant valaki a nép közt:
„Tudok én” azt mondja „olyanféle eszközt.”
„Kicsoda az az én? hadd álljon ki! lássam!”
„Én vagyok az az én, követem alássan...”
S előállott Jóka, levette kalapját,
Szégyenli erősen, mert nagyon kacagják,
De azért a szavát vissza mégse vonja
És, hogy ő nem tréfál, esküszóval mondja.


دَعِ اِبنَ الأَعمَشِ المِسكينَ يَبكي
لِداءٍ ظَلَّ مِنهُ في وَثاقِ
فَصُفرَةُ وَجهِهِ مِن غَيرِ سُقمٍ
تَنِمُّ عَنِ الشَقِيِّ بِما يُلاقي
لَبِئسَ الداءُ وَالداءُ اِستَكَفّا
عَلَيهِ مِنَ السَماجَةِ وَالحُلاقِ
كُحِلتُ بِقُبحِ صورَتِهِ فَأَضحى
لَها إِنسانُ عَيني في السِياقِ
مَساوٍ لَو قُسِمنَ عَلى الغَواني
لَما جُهِّزنَ إِلّا بِالطَلاقِ
قَبُحتَ وَزِدتَ فَوقَ القُبحِ حَتّى
كَأَنَّكَ قَد خُلِقتَ مِنَ الفِراقِ


Rozumíš, dojista, dobře vím –
líbáš mě rtem teď tak vášnivým.


Jeť umělců druh bez povolání:
Jedni sotva péro namočí,
Trochu v službě Mus zaotročí,
Již volí řemeslo: „Spisování“
Druzí herci jsoutě velikáni,
Tělem kroutí, svraští obočí,
Ruce zatnou, okem zatočí,
Velicí, slavní to intrikáni!
Plátno kazí barvami druh třetí,
Do všech výstav sílá obrazy,
Kde jich sláva padne mezi smetí.
Čtvrtí trýzní nástroje hudební,
Jimi dnem i nocí ourazy
Trpět musí sluchové sousední.


Io giurerei ch'ognun fussi un Acchille:
odi la spada d'Aldighier che fischia;
guarda il pagan se raccende faville! -
Ma poi che molto è durata la mischia,
trasse Aldighieri un colpo, e valse mille,
che la Fortuna crudel non cincischia:
due parte al saracin del capo fece,
che non si rappiccò poi con la pece.


Daß ihm durch zaubrisches Bemühn
Der Geist von manchem Buch erschien,
Erlogen ist's, das kann ich euch versichern;
Nie war ein Geist in diesen Büchern.


Hallom indulóját költöző madárnak
A végtelen ürből, mely fölöttem kékül.
Nyár és kikelet van, a tavasznak, nyárnak
Szeszélyei nélkül:


桑间小妇好声音
映叶穿枝意已深
尽日呼郎郎不应
萧萧风雨到前林


Im Winde kommt ein scharfer Ton,
Die wilden Schwäne wandern schon,
Die schöne Zeit geht scheiden;
Du hast mich sommerlang geküßt,
Nun steht nach anderm dein Gelüst,
Wie sollt' ich's dir verleiden!


Však aj! co mi tak náhle srdce ouží?
cítíš luňáka co nad námi krouží;
kdež tebe – kde svou lásku poschovám?
Vždy spolu jak ty věrné plaché srny
již v osudů svých zapadli jsme trny –
ký div! to trní bylo spásou nám.
Tam změněna v půvabnou slíčnou růži,
tvá láska v nedostupném zkvetla lůži
a luňák zdiven, zmámen – ulít sám.


Čím víc kdo na práci kleje,
tím víc na příč se mu děje.


Du erlöst die Leute
Auf besondre Weise!
Endlich liebt man heute!« –


Dann wollt' es mich bedünken,
Ich sei unendlich reich!
Mein Busen war dem Blinken
Des Sternenhimmels gleich:
Schon viel sind aufgegangen
In wandelloser Pracht,
Mehr glaubt man noch umfangen
Vom stillen Schooß der Nacht.


La que murió de su vestido azul está cantando. Canta
imbuida de muerte al sol de su ebriedad. Adentro de su canción
hay un vestido azul, hay un caballo blanco, hay un corazón verde
tatuado con los ecos de los latidos de su corazón muerto.
Expuesta a todas las perdiciones, ella canta junto a una niña
extraviada que es ella: su amuleto de la buena suerte. Y a pesar de la
niebla verde en los labios y del frío gris en los ojos, su voz
corroe la distancia que se abre entre la sed y la mano que busca el
vaso. Ella canta.


Ó viď, že míváš ráda
pláč houslí usedavý?
Smím hráti? A sníh padá
a takto zticha praví:


Der sich versteht auf hohe freie Taten,
Des Auge flammt in hellem Liebeszorne,
Der die Tyrannen peitschet mit dem Dorne
Von jeder Rose, so sie uns zertraten.


Sötéten, egymagamban
Álltam a nagy sírok fölött,
Egykedvűn, mozdulatlan
A pusztulás, halál között.
Az óriási dráma
Örökké színt cserélt,
Tombolt a kéj, az átok:
S én meg se mozdulék.


Rej k přístavišti zakroužil:
„Hle, jaká pěkná loď!“
I vešli: „Klidně, lodi, jen
dál na Mohuč se broď!


Láry, fáry! hloupé pověry,
Škoda svíčky posvítit si na to.
Nejsou-li to jiné příšery,
věřitelé nestojí mi za to.


Ugy is lett. Első alkalommal
(És várni erre nem kellett sokáig)
Midőn az úrfi rá kezét emelte,
Ekkép kiálta föl:
„Megálljon ön!
Ne bántson többet, mert úgy visszavágom,
Hogy megsiratja holta napjaig.
Elég soká voltam kutya,
Kit verni, rúgni lehetett,
Eztán ember leszek,
Mert ember ám a szolga is!
Megvallom, itt jótéteményt
Rakott egy kéz reám,
De más kéz azt bottal veré le rólam,
És eszerint
Nem tartozunk egymásnak semmivel.”


Železných jezdců českých hromný klín
se šikuje již, drnčí tvrdé plechy,
vojenských sukní vlaje tmavý stín
a jíním svítí kapalínů střechy,
zrak hoří, hruď pak lační chtivostí,
den splátky přišel, jitro súčtování –
Však Jiří král tu stojí v tichosti
a v těžkém zamyšlení hlavu sklání.


És igy jutott a szörny-lét belsejébe
vak ringások eleven bölcsejébe,
és lakozék három nap, három éjjel
a cet hasában, hol éjfél a déllel
egyforma volt, s csupán a gondolatnak
égre-kigyózó lángjai gyulladtak,
mint fulladt mélyből pincetűz ha támad.
És könyörge Jónás az ő Urának
a halból, mondván: »Kiáltok Tehozzád,
hallj meg, Isten! Mélységből a magasság
felé kiáltok káromlok, könyörgök,
a koporsónak torkából üvöltök.


Ein gutes Wasser ist, das von der Buß entspringet;
Ein gutes Wasser ist, das Zucht vom Knaben bringet;
Ein gutes Wasser ist, das unsre Kost bestellt;
Ein gutes Wasser ist, das Aertzten bringet Geld.
Ein böses Wasser ist, da Menschen drinn ersauffen;
Ein böses Wasser ist, das so, wie Wein, zu kauffen;
Ein böses Wasser ist, das auß der Noth man trinckt;
Ein böses Wasser ist, das Grimm auß Augen zwingt.


A když jsem tě, lásko, našel,
zase jak když čár mě šálí,
tak jsi se mi blízko zdála –
a jsi v nekonečné dáli.


Und wer uns auf den Buckel will
Noch packen Sack und Kreuz,
Der ist ein garstig Krokodil,
Herrgott, und er bereut's!
Stoß an, mein Schatz, wir haben
Verdient den schönsten Trunk,
Drum lasse sich begraben
Der Uhu samt der Unk'!


Ach: du liebe Zeit,
Wohin ich seh,
Überall Schnee,
Schnee weit und breit.


Když zuří bouře, mořem beze hrází
se koráb chví jak třtina v spáru vln,
co zbytečné, rád lodník v hloubku hází,
jen o svůj život strachu pln.


Der Marmor sinkt, das Brustbild wird verschmitzet,
Die Inschrift, die es nennt, ist ohne Spur;
Was einzig uns Unsterblichkeit beschützet,
Ist Deine Kunst, o Künstlerin Natur,
Die Immer-lebende, die wärmt und nützet
(Das Thätigste ist ihr das Beste nur),
Die Kunst,« sprach Carita, »die, zart in Flammen,
Zu jedem Schicksal Menschen schmilzt zusammen.«


Verso escabroso, débil o esforzado
no permite su rígida excelencia,
ni ripio, ni poética licencia
tolera su artificio delicado


Důvěra má v tebe celá
jako květ se otevírá
slunce lásky, staň se, co staň,
v tobě naděj má i víra!


Also dacht' ich, da in Dämmerungen
Mich die lieben Bilder rings umgeben,
Und da ist ein Saitenspiel erklungen,
Goldne Töne ernsthaft mich umschweben,
Wer hat also kühn den Klang geschwungen?
Wer mag also frei die Töne weben,
Aus den Tönen spricht ein heil'ger Wille,
Bist du es Nanny, meine Ernste, Stille?


万骑南巡正德年
内家前队铁连钱
白衣舞罢乘鸾去
应有霓裳曲未传


Dear conscious Stream, she softly cry'd,
Whose plaintive Murmurs sooth my Pain;
How often on thy flow'ry Side
Did  at my Feet complain?


Žhavý vzduch je rudě vznícen,
slzami a pláčem sycen,
lidské bídy vzdechy vanou
touto nocí ulekanou.


Mein allerliebstes Kränzchen,
dich hat mein Vetter Hänschen
mit loser Hand zerpflückt.
Er ist nur noch ein Knabe,
doch ward ihm schon die Gabe,
daß er die Kränzchen knickt.


Gott der Herr hat mir versprochen,
Wann es Tag ist, seine Güt,
Und wann sich die Sonn verkrochen,
Heb ich zu ihm mein Gemüt,
Spreche: Du mein Fels und Stein,
Gegen welchen alles klein,
Dem ich in dem Schoß gesessen,
Warum hast du mein vergessen?


Und was ihr sonst versprochen,
Gebt auch die Rede frei!
Er wird ja doch zerbrochen,
Der Stab der Tyrannei;
Nie wird sich mehr erheben
Bis zu des Adlers Nest
Die Wespe, die ihr Leben
Mit ihrem Stachel läßt.


يا عَضُدَ الدينِ دُعاءُ اِمرِئٍ
عَلى التَأَنّي بِكَ مُستَنصِرِ
حاشاكَ أَن تُقصِرَ في حَقِّ لا
وانٍ عَنِ الشُكرِ وَلا مُقصِرِ


人海茫茫万仞山
健夫争赴碧岩端
跻攀分寸不得上
始信文场蜀道难


Das größte Wunderding ist doch der Mensch allein:
Er kann, nachdem ers macht, Gott oder Teufel sein.


Du teurer Bruder! der durchs steilste Leben
Kraftvoll, ein Wandrer ohne Stab, gegangen!
O könnt' auch ich die Herberg' bald erlangen,
Die dir der Tod, der letzte Wirt, gegeben!


So wollen wir dir allezeit
Hier dancken in der Christenheit
Und dorten mit der Engelschar
Dich ewig loben immerdar.


Šimone milý,
jak jste se tak sešli spolu?
Ty přec nejsi z jeho apoštolů,
nejsi z těch, kdož dí, že všechno opustili –
ano, vše, – a nyní také Jeho!
Ubozí! Ó nesuď stádce rozběhlého,
budouť mnozí každým dnem
až do smrti Šimonem!


Und dahin sind Schmerz und Sehnen,
Die das Lied in mir erregt,
Auch das scherzende, – entsprungen
Ist auch dies nur stillen Tränen,
Nur dem Gram, der mich bewegt.
Herz! – und ich hab' ausgesungen,
Weil du allen Schmerz gelegt.


A jizbou vane blahý dech,
mráz kreslí květy na oknech.


Wärs wie du oh süße Nachtigall,
Glücklich wär dies Herz, und all sein Schlag
Wäre wie Gebet und Glockenschall
Zu der Sonne und dem lichten Tag.


Mein, wie solte dir belieben,
Rosilis die Bauer-Magd?
Regilis kan dich betrüben,
Wann sie nur ein Wörtgen sagt:
Und die liebe Lisilis
Ist dir trefflich ungewiß.


Dolce sostegno de la vita mia
che sì lontana ancora me conforti,
e quel che il mio cor lasso più disia
nel dolce sogno dolcemente aporti,


Hier fiel der Jüngling unser Freund!
Der Held sank hier dahin!
Noch schlug er sterbend seinen Feind,
Fiel siegreich über ihn.


Herr, straffe nicht, wi ich der Straffe werth!
Genade sei stat rechtes Recht begehrt!
Ich flih und flih in deine Wundenhöhl!
Rett, Jesus, rett di hochbedrängte Seel!


Stille wirds im Walde; die lieben kleinen
Sänger prüfen schaukelnd den Ast, der durch die
Nacht dem neuen Fluge sie trägt, den neuen
Liedern entgegen.


Wie mancher Mißwillige schnuffelt und wittert
Um das von der Muse verliehne Gedicht;
Sie haben Lessing das Ende verbittert –
Mir sollen sie's nicht!
Jedem redlichen Bemühn
Sei Beharrlichkeit verliehn.


Aber sind wir denn noch Heiden heut?
will ich denn ins alte Paradies?
Hat nicht Er so Mann wie Weib erneut,
der die Kindlein zu sich kommen ließ? –


Doch weiter ging's; und immer milder
Umfloss uns Luft und Licht und Lenz,
Bis wir das schönste aller Bilder
Erschaut, das göttliche Florenz.
Doch ach, so schnell wie es erschienen,
So schnell war es auch schon versunken,
Und weiter zogen schönheitstrunken
Wir längs des Hangs der Apenninen.
Durch alter Tempel Säulenreste
Ging lachend unser Siegeslauf
Und mehr als eine welsche Veste
Nahm uns in ihre Mauern auf.
Im Pinien- und Olivenhain,
In manches Klosters stiller Zelle,
Siener- und Orvietowein,
Wir probten ihn an seiner Quelle.
Durch Ufergrün und Blüthenschnee
Ging's rund um den Bolsenersee
Und weiter mit Triumphgesang
Den gelben Tiberstrom entlang,
Bis endlich auf den sieben Hügeln
Die Stadt der Städte sich erhob,
Und jauchzend, mit verhängten Zügeln,
Ging's thalwärts, dass es Funken stob!
O Wonne, wenn nach langem Ritt
Durch Säulensturz und Tempelbogen
Als Sieger wir in Schritt und Tritt
Durch Roms bekränzte Gassen zogen!
Quartier nahm Jeder, wo er wollte,
Der Becher klang, der Würfel rollte,
Und ans Gesims hing sein Gewaffen
Beim Fürsten der und der beim Pfaffen.
Dann ging erst unser Leben an,
Trotz Weh und Ach, trotz Papst und Bann.
Juchhei, das war ein flottes Schreiten,
Den langen Flammberg an der Seiten,
Die Strassen auf, die Strassen ab,
Und oft, den Schmucksten zu belohnen,
Fiel hoch von marmornen Balkonen
Ein rother Rosenstrauss herab.
Und überall, wohin wir schauten,
Noch nie von uns erblickte Bauten;
Das war ein Blinken, Glitzern, Gleissen:
Statüen, Obelisken, Hermen,
Theater, Circusse und Thermen
Und wie die Wunder alle heissen!


Ono třpytně zdá se
lito z rosy ranní;
nebo v také kráse
z oblohy je zrozeno?
jako doma hledí na ni,
s úsměvem a zjasněno.


Vereinte Donner, rufen! Er höret euch.
Nun bald ist Habsburg's weit sich erstreckendes,
Bewohnerreiches Erb' erschöpfet,
Keine der Gegenden unbesuchet,


Der Fronvogt samt dem Büttel
Kam handfest an im Horn:
»Heraus den Sammetkittel,
Die Stiefel und die Sporn.


Cuando yo comprendí que te quería
Con toda la lealtad de mi corazón,
Fue aquella noche en que al abrirme tu alma
   Miré hasta su interior.
Rotas estaban tus virgíneas alas
Que ocultaba en sus pliegues un crespón
Y un ángel enlutado cerca de ellas
   Lloraba como yo.
Otro tal vez, te hubiera aborrecido
Delante de aquel cuadro aterrador;
Pero yo no miré en aquel instante
   Más que mi corazón;
Y te quise tal vez por tus tinieblas,
Y te adoré, tal vez, por tu dolor,
¡Que es muy bello poder decir que el alma
   Ha servido de sol...!


Then turning about to the Hangman, He said;
Dispatch me, I pr'ythee, this troublesome Blade:
For Thy Cord, and My Cord both equally tie;
And We Live by the Gold, for which other Men Dye.


«20% предприятий уже перешло на 7-часовой рабочий день»«Восемь часов для труда,
шестнадцать —
         для сна
            и свободных!» —
гремел
   лозунговый удар
в странах,
     буржуям отданныНе только
     старую нудь
с бессменной
      рабочей порчею —
сумели
   перешагнуть
мы
  и мечту рабочуПарень
   ум свой
развивает
     до самых я́тей,
введен
   семичасовой
день
  у него
     в предприятиНе скрутит
     усталая лень —
беседу
   с газетой водиСемичасовой день
у нас
     заведен
          на заводСтанок
   улучшаю своРазызобретался весь Труд
     семичасовой —
можно
   улучшить профессию!
Время
   девать куда?
Нам —
   не цвести ж акациеПосле
      часов труда
подымем
       квалификациНе надо
      лишних слов,
не слушаю
     шепот злючиСемь
     рабочих часов —
понятно каждому —
         лучшЗаводы
   гудком гудут,
пошли
   времена
      менятьсСемь часов — труду,
культуре и сну —
        семнадцат


Wenn dich grüßt ein Sonnenstrahl
Oder eine Blum' im Thal,
Denke – daß es dich erquicke –
Daß der Freund den Gruß dir schicke!


Babky mrznou ve kožiše
na silnici –
a já při vychladlých kamnech
ve světnici.


„Hát ihol, a kard-hegy kétannyira nőlve
Nyúlni akar hozzá: láng csap ki belőle;
Megriad és elfut. Szünvén riadása,
Harmadszor is arra közelít, hogy lássa.


Nun laßt uns glauben wiederum,
Daß Leben Schönheit heißt:
Mein Birkicht ist ein Zauberwald,
In dem das Wunder kreißt.


Or quivi ritrovandosi Marfisa,
che d'uscire alla giostra avea gran voglia,
et era armata, perché in altra guisa
è raro, o notte o dì, che tu la coglia;
sentendo che Ruggier s'arma, s'avisa
che di quella vittoria ella si spoglia
se lascia che Ruggiero esca fuor prima:
pensa ire inanzi, e averne il pregio stima.


Aranysárga napsugár szitál hűvösen,
mozdulatlan, fakó lombokat dédelget;
szivig sajduló, bágyadt csodálkozással
a tavi csónak partot ér velem.


Jüngst hast die Phrase scherzend du gestellt:
»Wer Reichtum, Liebe will und Glück erlangen,
Der mache sich zum Mittelpunkt der Welt,
Zum Kreise, drin sich alle Strahlen fangen.«
Dein Wort, mein Freund, war wie des Tempels Tür:
Die Inschrift draußen und das Volksgedränge,
Und durch die Spalten blinkt der Lampen Zier,
Ziehn Opferduft und heilige Gesänge.


Nun ich durch Feld und Auen
Mein Wanderliedlein pfiff,
Komm ich nach euch zu schauen
Im Emigrantenschiff.


Cecilia ich halte dich
Vor ein Chamelcon.
Denn deine Treu veraͤndert ſich/
So offt aufgeht die Sonn’.


Y una niña en sus ojos sin nadie
se asomaba sin nada a los míos
y callaba y miraba y callaba
y sus ojos abiertos y limpios,
piedra de agua, me estaban mirando
más allá de mis ojos sin niños
y qué solos estaban, qué tristes,
qué limpios.
Y en la sombra en que estaban sus ojos
y en el aire sin nadie, afligido,
allí estaban sus ojos y estaban
vacíos.


Man reichte dir die Dichterpalme,
Doch hast du nur die Dichtertünche;
Als Dichter zählst du unter die Halme.
Als Mensch – bist du einer der Münche.


Dove ne vai, pensier? Deh, torna; in terra
vedrai via più di quel che cerchi in cielo:
un sole in ciel, fra noi sotto un bel velo
ne vedrai due, ch’hor ne dan pace, hor guerra;


¿Delinque a caso lo que excelso nace?
¿Es delito el ser mas?, y si es delito,
fulmina Jove a la naturaleza.


El Valiant 68
era veloz en el 75,
o así lo creíamos,
o así lo creyeron,
o así quisieron creerlo,
los tripulantes intrépidos,
las amigas incansables,
los envidiosos,
los testigos,
la ciudad sin tráfico
y los autos veloces.
El Valiant 68
era poderoso.
Resistía las inclemencias
a las que era sometido,
aunque una tarde
pareció temblar
y se detuvo
eternamente.
Los días
no siempre eran festivos
y nos acostumbramos a verlos
sucederse sin explicación alguna.
Algunos trazaron
la estética del tropiezo
y otros se empeñaron
en volverla explicable,
mientras el sol
calcinaba los huesos,
en las tardes
propicias para desfilar
por las plazas,
al redoble incesante
del corazón
que no conocía la pena
y no quería saber
que los días
no siempre
son festivos.
No nos importaba llorar
de vez en cuando,
a veces
ni siquiera
comprendíamos la pena.
Era quizá tan recurrente,
como la sonrisa,
como los sueños
que no admitían desengaños
ni cansancio,
en la vigilia
donde el día y la noche
eran semejantes
y la pena
tan cotidiana
y tan pasajera
como la naturaleza
misma del tiempo.
Los colores
eran más intensos
y la banda interpretaba
letras nuevas,
donde las buenas vibraciones
fueron cambiadas poco a poco,
por un desencanto interminable.
Los jueces nos entregaron
la medida de las cosas
y las cosas se negaron
a manifestarse.
Tu voz
se adentró en la nada
y Celia Cruz
se dejó escuchar en la rockola
donde los Beatles
le dejaban poco espacio.
Tu voz
estremeció
mis huesos.
A veces
se recrudece
la nostalgia,
aparece
y parece
interminable,
pero nunca se ausenta
y uno sigue estancado
en los días que se fueron para siempre.
Los días que llevamos dentro.
Nos llenaron de huellas,
de trazos finos,
de sonrisas perpetuas,
heridas pertinaces
que no se fueron
y se negaron
a ausentarse del todo.
Las sonrisas recíprocas
eslabonaron ciudades
y construcciones permanentes
que se creyeron a salvo
de la multitud.
La ciudad
se descubrió invadida.
Había crecido demasiado pronto.
Quizá su adolescencia
ya había durado demasiado
y era el instante justo,
aunque nadie podía saberlo,
de extender las calles
por las huertas
y los lotes baldíos,
hasta donde descubrieron
alacranes y tarántulas,
en otra ciudad
subterránea.
La ciudad no era luminosa
y apenas figuraba en los mapas
del tráfico obligado.
Los músicos
deseaban sonar como
La Internacional Orquesta Tampico
del maestro Claudio Rosas
y nunca pudieron conseguirlo.
Tampoco fueron tan famosos
como Pérez Prado
y Glenn Miller
estaba aún más lejos.
Tan distante como la capital
que determinaba triunfos.
Un niño miró los carteles del cine,
se detuvo
entre el blanco y negro
de las fotografías inagotables.
Durante mil años
se perdió en las sombras.
Antes de reanudar su marcha,
sobre mosaicos grises
y la calle desierta
poco después del ocaso.
A sus espaldas
también se apagaron
las lámparas
y los carteles
se volvieron fugitivos.
Una paleta de limón,
dos de tamarindo,
y una de fresa.
Todas de agua
y la bicicleta
esperando en la sombra.
El limonero y el tamarindo
crecían en cualquier solar,
las fresas llegaban del centro
de un país remoto,
del mismo sitio
de donde Raúl
trajo un Mustang,
más allá de la distancia marciana,
donde se alzaban nuestras naves
y Led Zeppelin
inauguraba conciertos.
Nos ofrecieron triunfar
y nos preparamos para vencer.
No nos contaron la historia completa
y desamparados
atestiguamos la caída,
de una generación entera,
mientras el futbol
arrastraba multitudes
y el olvido
era tenaz
como la lluvia
y se arraigaba en la noche.
El olvido
era constante,
pocos recuerdan
los rostros que ofrecieron
a las cámaras.
Los rostros
consumidos
por la lluvia que no cesa.
Los muchachos se llenaron
de arrugas.
El Fiero y el Topaz
y el Pontiac y el Galaxie
sustituyeron al Barracuda
y al Falcon
y al Valiant,
pero ya nadie
quiso adentrarse
en la carretera,
ni emprender
la búsqueda del río.
El mar
estaba demasiado lejos.
Los muchachos
ya no pudieron recordarlo
y se olvidaron de sí mismos.
A veces,
como hoy,
arrecia el invierno
y las voces
vuelven repetidas,
para contar las mismas historias,
aunque siempre queda espacio
para volver a inventarlas.
Un día
supe que en la calle siguiente,
un hombre había sido asesinado,
nunca imaginé que lo habían matado mis amigos,
los mismos
del partido de futbol inacabable
en el cauce del río seco
y el polvo sempiterno;
los inculpados alquilaban bicicletas
para rondar muchachas
de vestidos claros,
y calcetas blancas.
El hombre irreconocible
mostraba tajos en las manos
y en los brazos
tras romper
a golpes el parabrisas
del auto
desde donde lo habían insultado.
La herida que lo mató
apenas sangraba.
Estaba oculta
entre las otras heridas
y nadie pudo notarla.
Mis amigos
lo llevaron al hospital
y no pudieron escapar a tiempo.
Al otro día,
los diarios hablaron,
del hombre victimado
por sus propios amigos.
Los que rentaban bicicletas
y jugaban futbol contra nosotros.
Mis amigos fueron liberados.
Pudieron comprobar su inocencia,
pero nunca más
volvimos a encontrarnos por la tarde.
No es bueno contar estas historias,
siempre se corre el riesgo
de inventar un poco,
de añadir colores y metáforas,
para sustituir los lugares comunes
que atestiguaron historias,
donde los muertos
fueron menos frecuentes
que los vivos.
Nadie puede decir
que estuvo solo,
todos lo estuvimos siempre.
Rita Coolidge
se encargó de confirmarlo
con la autocompasión
de una diva
que no tenía motivo alguno
para quejarse.
Quizá sólo posaba,
como La Foca
acostumbraba hacerlo
en los llanos,
al tirar a gol
o al driblar un contrario,
porque La Foca
posaba más que nosotros
y no por eso anotaba más goles.
Sólo ganamos un campeonato.
Nada más uno,
a pesar de las estrategias imbatibles,
los integrantes,
la amistad
y nuestra autoevaluación
que siempre era favorable,
pero los rivales
no nos dieron ocasión de demostrarlo,
o quizá dejamos de pagar el arbitraje.
A la fecha,
no hemos encontrado
justificación alguna,
para explicar
la falta de victorias.
Nos consuela
pensar que un día
ganaremos el torneo
de veteranos
bajo un sol
cada vez más inclemente.
Siempre pensamos
que entre las huestes
que engrosaron nuestros equipos,
hubo muchos,
quizá no tantos,
de calidad inusitada,
de buen manejo de bola,
de disparos contundentes,
de liderazgo natural,
pero ninguno
se acercó
a la primera división.
Los candidatos alegaron
incompatibilidad con los estudios
y prefirieron las aulas,
aunque los profesionales
no siempre fueran tan buenos.
Alguna vez
jugamos preliminares
del futbol asalariado
en estadios
que se llenaron
poco después
de marcharnos.
En los buenos tiempos,
enfrentamos a dos o tres cuadros
de la primera y la segunda división,
sin parecer tan malos,
no fue muy difícil,
arrancar dos empates,
luchar sin complejos
y comprobar
la vulnerabilidad
de los rivales.
Los huracanes
nos sorprendían
de vez en cuando.
Éramos arrastrados
por las rachas terribles del viento,
como embarcaciones inservibles
que no lograban mantener el rumbo
en la noche
que no dejaba de ser cómplice,
para enardecer los sentidos
y acrecentar las dudas,
porque los elementos
y el raciocinio,
no nos dejaban en paz.
No lograban los relámpagos
mantener la luz encendida.
Toda respuesta parecía distante,
entreverada con las nubes
que ocultaban el puerto.
La arena se deslizaba entre los dedos
como una clepsidra desquiciada,
en la playa del sol interminable
donde la luz alimentaba fogatas
que ardían durante la noche entera.
El tiempo
era un reloj de arena
sin confines.
El laberinto perenne,
la simetría
circunscrita por la nada.
No sé cuando comenzamos a extrañarnos
y a dejar en el pasado las miradas.
Quizá fue necesario,
quizá lo necesitamos todos.
No quiero decir
que sólo vivamos de recuerdos,
pero aquellos tiempos,
parecen más reales,
más próximos
y menos injustos,
aunque no abunden
las historias felices.
Quizá no hacemos nada
distinto a lo que hicieron otros.
Los que un día se descubrieron
inmersos en la memoria,
para extraer fortaleza de los sueños.
Las piedras volaban
de un lado a otro del río.
Las resorteras y las hondas
eran las armas elegidas
para el combate interminable
que libraban dos grupos
de adolescentes.
Una piedra reventó
miradas
y prohibieron
todo combate
a peñascazos.
Los domingos
íbamos al matiné
y a la función que comenzaba
a las dos de la tarde.
Apenas quedaba tiempo
para el traslado oportuno,
el baño,
el cambio de ropa,
y para caminar
quince o veinte calles
bajo el sol despiadado.
La función de la tarde
terminaba alrededor de las seis,
cuando la brillantina comenzaba
a dejar rastros húmedos en las sienes
y en el cuello de las camisas estridentes.
El sol quizá era más intenso.
Nosotros nunca nos quejamos.
Nos esperaba
una banca de la plaza,
la de la esquina,
donde nos sentábamos
en el respaldo,
para mirar mejor
a las muchachas.
Un estéreo de ocho tracks
proporcionaba la música
y a veces desgastaba
la batería
del Impala de Marco
que no sentía preferencia
alguna por el rock
y nos aturdía
con Leo Dan, Palito Ortega,
Celia Cruz y José Alfredo.
Tu voz
se adentró en la nada.
Tu voz
era el eco
de mis palabras
profundamente repetidas.
Tu voz
era mi voz
y nunca lo supe.
Confundido
como estaba
en encestar más puntos,
en descubrirme goleador
y en dibujar otras líneas.
El hombre
se acostumbró a caminar la luna
y la muerte visitó mi casa.
Llovía la tarde de enero
en que falleció papá.
Las lluvias parecieron
prolongarse
muchos meses.
El invierno
se hizo más triste
y sólo ahora puedo advertirlo.
Ya no tengo miedo
de manifestar mi pena
y puedo hablar de la ausencia
y el desconcierto
donde me extravié tantos años,
como si mi voz
hubiera sido intimidada por la lluvia.
Tu voz
dejó de acompañarme.
Tu voz
se volvió imprecisa.
Tu voz
desapareció entre las aguas
de las tormentas infinitas,
el viento del norte,
las sombras,
el invierno
y la marea
empecinada
en ir
y venir
sin ti.
El sol
era una llamarada
y el río
estaba lleno de pozas
donde crecían las acamayas.
El sol
era una fogata,
una ensalada de locos,
la guerra interminable,
un bonzo incandescente,
la miseria repetida,
el país sobre las brasas,
la farsa enmascarada
y el sol arriba,
en lo más alto,
no daba tregua
al espíritu
que anhelaba
subir hasta
las llamas.
La lumbre
ardía en todas partes,
aunque algunas veces
se transformara en tedio,
asombro,
protesta,
indiferencia colectiva
y rescoldos
sin juicio.
La hoguera
fundió
voluntades,
confundió
propósitos
y el humo
alimentó
las nubes.
Las hizo subir
aún más alto.
La razón
se confunde,
las encrucijadas
no son bien resueltas.
Una guitarra
despedaza el cielo.
La voluntad
es flexible.
El Kepler
se volvió loco.
La última vez que lo vi
le regalé una chamarra
y una cobija.
Tropezamos
cuando tocó
la puerta de mi casa en 1979,
sin saber
que iba a encontrarme.
Ya no sonreía
como cuando jugábamos
futbol en el parque.
Apenas habían pasado cinco años.
Los símbolos
se volvieron imprecisos.
La autoridad fue cuestionada
y muchos quisieron ser la autoridad.
Otros decidieron ignorarla
y fueron apresados
por algo aún más fuerte.
Dicen que el Kepler
tuvo un mal viaje
y caminó en las sombras
hasta que fue sorprendido
por una golpiza.
La misma noche que Monterrey
festejaba el campeonato de los Tigres.
Desde entonces
se multiplicaron
los eclipses
y la medianoche
del Kepler
pareció perpetua.
No volvió a mi calle.
Yo no sé si regresó
a su casa.
Estaba sucio
y llevaba un pomo.
Yo le regalé
unas monedas,
lo invité
a comer
y él me ofreció
unos tragos.
Cuando al fin
pudo reconocerme.
habló de los ausentes,
del parque y de su novia.
Prometió volver
y no regresó nunca.
La banca de la plaza
nos seguía esperando
tan descascarada
como siempre.
Nos sentamos en el respaldo
y nos pusimos cómodos,
para escuchar por radio
los eventos lejanos,
la Guerra de Vietnam,
los muertos del 71,
los triunfos de Olivares,
la odisea espacial,
las canciones de Janis,
la década obscura,
la muerte de Lennon,
la caída del muro
y las paradojas
eternas.
Los rumores
precisaban
la ubicación
de los eventos.
Hablaban de quinceañeras,
de bodas,
de viejas amigas en festejo,
de grupos famosos,
de bandas locales,
en los casinos y terrazas
que tomamos por asalto.
Las estaciones de radio
hablaban de los ídolos
alimentados por nosotros
y de las historias
que asombraban al mundo.
Las fiestas,
en cambio,
estaban al alcance
de la mano.
Nos perdimos
donde el barrio terminaba.
Era difícil
dejar atrás
a los amigos,
la medianoche,
el vino
y la nostalgia.
Las voces y las risas
de las muchachas
de antaño
desaparecieron
en lo obscuro,
en los confines
del barrio
y en la nada.
Un rumor
de polvo
desgasta
volúmenes inmensos.
Ahí se escribieron
las historias,
las pesadillas
recurrentes
y el anhelo renovado
de quien escribe
y deja testimonios
sin saberlo.
La historia
se confunde
en la medida
en que intentamos
explicarla;
añadir variantes
y resultar ilesos.
El drama
multiplica escenarios,
no es sólo uno,
aunque
aparente
lo contrario.
El instinto
se opone
a lo tangible.
La realidad
se contradice,
cambia cada minuto.
Las palabras
se desgastan,
lo mismo que
la historia.
Las fronteras
han cambiado
varias veces
y las murallas
siguen siendo
inexpugnables.
El testigo
pudo ver
reinos pasajeros,
ninguno pudo ser eterno,
aunque
algunos muertos
regresaron novedosos,
para ofrecer
la misma mierda,
a los fieles
empeñados
en resucitar
los miedos.
El cometa
dibujaba
un sueño
arriba
de la infancia.
Muy cerca
de la Osa Mayor,
el tejado
y las tres
de la mañana.
Sin saber
que la voluntad
iba a empecinarse,
no sé porqué,
en rastrear las noches
claras del verano.
Los mundos
crecieron de prisa
y la palabra
transformar,
fue asociada
con la técnica,
lo desechable,
la moda,
el estilo
y las promesas
que repetían
otras ofertas
del futuro
esquizoide.
El futuro
que no admite
permanencia.
Fuimos sorprendidos
por lo cotidiano,
más que por lo insólito.
Si.
Es absurdo,
pero es más lógico,
uno espera siempre
lo terrible
y naufraga
en las aguas
quietas;
sorprendido,
indiferente.
La música
entreveró
sus rumbos
y las letras
se acercaron
a la gente,
para sugerir
cambios
en la ruta,
el aspecto
y las ideas.
Algunos
se descubrieron
solitarios
y tan tristes
como antes
de la década.
Tras la ventana,
la luz
y los frentes de batalla.
Tras la ventana,
el espejo,
la mirada repetida,
el encuentro
que no admite excusa
y el testimonio
que traza tu rostro.
El eco,
la asociación
y los mundos dispersos
en que la realidad
fue dividida,
para volverla
esperanza,
locura,
coartada
y espejo.
Al otro lado;
aguarda el poema,
es inmenso
y no repite
sus líneas.
La memoria
se cristaliza,
se vuelve transparente
y a la vez
indescifrable.
El polvo
levanta parapetos
en la ciudad
y reconstruye
tu rostro.
En la mirada
se desvanece
el día
y las palabras
buscan otros ámbitos,
son arrastradas
por el viento,
la lluvia
y la arena,
para definir ciudades
imposibles
y miradas
eternas,
donde el día
se desvanece
para siempre.
La noche,
la sed constante,
el rostro desfigurado,
la plenitud
experimentada
tantas veces
y el huracán
empecinado
en arrastrarnos,
más allá
de los símbolos
y el puerto invisible
y la ciudad
construida
con arena
en las tardes
ardientes
del estiaje.


Polobotky z marokinu,
ostruhy má celé zlaté,
před prsy štít maurský drží,
maurský oštěp třímá v ruce.


Des Versuchers lose Stricke, Seine Tücke
Auf mich Armen dringen zu,
Daß mein Herz oft gar will wanken; In Gedanken
Läßt er mir auch keine Ruh.


Podstatu zjeví tušení,
zlo vesmíra tok nezmění,
nutnosti, pomstou zákona
zlo, hřích má v sobě zničení.


Entre columnas que no existen yacen
idos y puros todos los amantes.


وَسَوداءَ ذاتِ دَلالٍ غَنِج
لَها في الفُؤادِ هَوىً يَعتَلِج
إِذا أَنتَ أَبصَرتَها في النِسا
تَرى لُعبَةً خُرِطَت مِن سَبَج


O holde Göttin! träufle du
Jezt Frieden in mein Herz.
Wieg' meinen Geist in süße Ruh',
Und scheuche jeden Schmerz!


Trub hlahol k soudu v prostor hrůzně duní,
zní praskot rakví, mrtví táhnou z hrobů
a zem i hvězdy v prach se tříští dymný.


Der nicht voran , ein Feuerzeichen, geht,
Und Seher ist wie sonst? Ich rufe: Nein!
Und dreimal: Nein! und stimme für Prophet !


»Mit meinen Locken, Heinrich,
Stopf ich des Hauptes Wund',
Und dräng zurück den Blutstrom
Und mache dein Haupt gesund.«


Sám však mrštně trním po příkré stráni se drápal
a stih’ výšiny dřív, než k úklonu Živsa sestoupil.


يا جَحشُ يا جَحشُ مَنَتكَ الأَسباب
إِن تَكُ وَثّاباً فَإِنّي وَثّاب
وَالناسُ أَذنابٌ وَنَحنُ أَرباب
أَنا اِبنُ كَلثومٍ وَجَدِيَ عَتّاب


Au pays de ma mère est un sol plantureux
Où l’homme, doux et fort, vit prince de la plaine
De patients travaux pour quelles moissons pleine,
Avec, rares, des bouquets d’arbres et de l’eau.
L’industrie a sali par place ce tableau
De paix patriarcale et de campagne dense
Et compromis jusqu’à des points cette abondance,
Mais l’ensemble est resté, somme toute, très bien.
Le peuple est froid et chaud, non sans un fond chrétien.
Belle, très au-dessus de toute la contrée,
Se dresse éperdument la tour démesurée
D’un gothique beffroi sur le ciel balancé
Attestant les devoirs et les droits du passé,
Et tout en haut de lui le grand lion de Flandre
Hurle en cris d’or dans l’air moderne : « Osez les prendre ! »


A rány na hlavě když temné mokvaly
nasládlou krví, z očí smrt se dívala,
kováři hochům koně k pomstě kovali
a každá žena píseň pomsty zpívala...


Llena de sensaciones
que comprimieron al vació mediocre
de un ser...
Insatisfecha de ternuras amasadas por
El saber estar...
Vacía, cansada y dormida.
Aletargada en la resignación de la madurez
donde que la luna ya no es mágica
y las flores se negocian
el placer fríamente se planea, se fiscaliza y se relega.
Mientras todo lo mida y todo lo piense
 el sueño será practico
y la noche sosiego... para poder seguir.
Los sueños se cruzaran a un olvido voluntario y amargo
de fracasos íntimos y silenciosos
El día, solo será noches donde poder descansar
El pasado que ayer obró amargo
atemperan mis añoranzas mas intimas.
Las tinieblas restan tiempo a mi vida
en el juego triste de la existencia
La evocación anida en el presente
y condiciona mi futuro
 en un ahora que se tiñe de inestable
y nunca sabré
por que no vivo, solo duermo


Veinte los buscan perdidos,
y no es mucho, en casos tales,
que un perdido haga veinte,
pues un loco ciento hace;
en el ejido los buscan,
que yendo Menga a lavarse,
se los dejó entre la juncia
del arroyo de los sauces,
do en pago de su blancura
menosprecian, arrogantes,
las blancas espumas que orlan
el verde y florido margen;
que la nieve es sombra obscura,
y el marfil, negro azabache,
con la garganta de Menga,
columna de leche y sangre.
¿Quién oyó, zagales,
desperdicios tales,
que derrame perlas
quien busca corales?


榨头春酒响潺潺
垆下黄翁寝正安
梦入平阳旧池馆
隔花螭口吐清寒


Da in dem Vöglein klein
Erwuchs ein großer Gedanke,
Es flog in den Himmel hinein,
Durchbrechend die Wolkenschranke.


Tam na nebi tisíce, tisíce hvězd –
a tisíce slzí zde dole!
Leč v domě tvém, řeko, tam veselo jest –
vždyť ty všecky ty hvězdy máš v kole.


Ach, ruff ich dir, mein Heyland, zu,
Ach, höchstes Leben, stirbest du,
Du A und O, kanst du dich enden,
Neigst du das Haupt, du Haupt der Welt,
Starrt dir die Hand, die Alles hält,
Kan dich, du Licht, der Tod auch blenden,
Und fallen dir die Augen ein,
Die mehr als Mond und Sonne seyn?


记得船窗写夜新
去年今夕念相亲
当轩就是当时月
不见呼侬看月人


Nur Klara weiß zu lohnen
Des Grafen liebreich Schonen,
Sie schmückt der Jungfraun Schaar
Mit Blumen in dem Haar,
Mit Blumen um die Leiber,
Mit Blumen um den Hals,
Und drei der schönsten Weiber
Hochfroh des Stimmenschalls
Zum Schlosse gehn empor
Mit diesem frohen Chor,
Beim letzten Sonnenscheine,
Sie singen ihm so feine:
Die Neigung nur kann freie Mädchen binden
Zu einem Kranz sich tanzend zu umwinden,
Daß Arm und Fuß zugleich gezogen
In ihrem sanften Bogen
Den lieben Fürsten leicht umringen,
Ein Loblied ihm zu singen.


E' se tornarno con le spade adosso
Gli animosi baroni a darsi morte.
Rugier primeramente fu percosso
Sopra del scudo a meraviglia forte,
Che tre lame ha di ferro e quattro d'osso;
Ma non è resistenzia che comporte:
Di Rodamonte la stupenda forza
Tagliò quel scudo a guisa de una scorza.


A ta jich píseň zní smutně v tiš,
rci, zda jí, dítě mé, rozumíš?


Hier am Sarazenenturme,
Der die Straße hielt geschlossen,
Ist in manchem wilden Sturme
Deutsch und welsches Blut geflossen.


Az ősi álom ez, mely a halálnál,
az éjjelnél is titkosabb titok.
Valaki itt van, s a túlpartra átszáll,
itt van, s a fénynek hátat fordított.


Tak i my v svém hnízdě prostém
ondy slavnost, svátek měli,
a zas bylo vzácným hostem
v srdci našem nadšení.