كَيفَ الضَلالُ وَصُبحُ وَجهِكَ مُشرِقُ
وَشَذاكَ في الأَكوانِ مِسكٌ يَعبِقُ
يا مَن إِذا سَفَرَت مَحاسِنُ وَجهِهِ
ظَلَّت بِهِ حَدَقُ الخَلائِقِ تُحدِقُ
أَوضَحتَ عُذري في هَواكَ بِواضِحٍ
ماءُ الحَيا بِأَديمِهِ يَتَرَقرَقُ
فَإِذا العَذولُ رَأى جَمالَك قالَ لي
عَجَباً لِقَلبِكَ كَيفَ لا يَتمَزَّقُ
أَغَنَيتَني بِالفِكرِ فيكَ عَنِ الكَرى
يا آسِري فَأَنا الغَنِيُّ المُملِقُ
يا آسِراً قَلبَ المُحِبِّ فَدَمعُهُ
وَالنَومُ مِنهُ مُطلَقٌ وَمُطَلَّقُ
لَولاكَ ما نافَقتُ أَهلِ مَوَدَّتي
وَظَلَلتُ فيكَ نَفيسَ عُمري أُنفِقُ
وَصَحِبتُ قَوماً لَستُ مِن نَظَرائِهِم
فَكَأَنَّني في الطَرسِ سَطرٌ مُلحَقُ
قَولا لِمَن حَمَلَ السِلاحَ وَخَصرُهُ
مِن قَدَّ ذابِلِهِ أَدَقُّ وَأَرشَقُ
لا توهِ جِسمَكَ بِالسِلاحِ وَثِقلِهِ
إِنّي عَلَيكَ مِنَ الغِلالَةِ أَشفَقُ
ظَبيٌ مِنَ الأَتراكِ فَوقَ خُدودِهِ
نارٌ يَخُرُّ لَها الكَليمُ وَيُصعَقُ
تَلقاهُ وَهوَ مُزَرَّدٌ وَمُدَرَّعٌ
وَتَراهُ وَهوَ مُقَرَّطٌ وَمُقَرطَقُ
لَم تَترُكِ الأَتراكُ بَعدَ جَمالِها
حُسناً لِمَخلوقٍ سِواها يُخلَقُ
إِن نوزِلوا كانوا أَسودَ عَريكَةٍ
أَو غوزِلوا كانوا بُدوراً تُشرِقُ
قَومٌ إِذا رَكِبوا الجِيادَ ظَنَنتَهَم
أُسداً بِأَلحاظِ الجَآذِرِ تَرمُقُ
قَد خُلِّقَت بِدَمِ القُلوبِ خُدودُهُم
وَدَروعُهُم بِدَمِ الكُماةِ تُخَلَّقُ
جَذَبوا القِسِيَّ إِلى قِسِيِّ حَواجِبٍ
مِن تَحتِها نَبلُ اللَواحِظِ تَرشُقُ
نَشَروا الشُعورَ فَكُلُّ قَدٍّ مِنهُمُ
لَدنٌ عَليهِ مِنَ الذَوائِبِ سَنجَقُ
لي مِنهُمُ رَشَأٌ إِذا غازَلتُهُ
كادَت لَواحِظُهُ بِسِحرٍ تَنطِقُ
إِن شاءَ يَلقاني بِخُلقٍ واسِعٍ
عِندَ السَلامِ نَهاهُ طَرفٌ ضَيِّقُ
لَم أَنسَ لَيلَةَ زارَني وَرَقيبُهُ
يُبدي الرِضا وَهوَ المَغيظُ المُحنَقُ
وَافى وَقَد أَبدى الحَياءُ بِوَجهِهِ
ماءً لَهُ في القَلبِ نارٌ تُحرِقُ
أَمسى يُعاطيني المُدامَ وَبَينَنا
عَتَبٌ أَلَذُّ مِنَ المُدامِ وَأَروَقُ
حَتّى إِذا عَبَثَ الكَرى بِجُفونِهِ
كانَ الوِسادَةَ ساعِدي وَالمِرفَقُ
عانَقتُهُ وَضَمَمتُهُ فَكَأَنَّهُ
مِن ساعِدَيَّ مُطَوَّقٌ وَمُمَنطَقُ
حَتّى بَدا فَلَقُ الصَباحِ فَراعَهُ
إِنَّ الصَباحَ هُوَ العَدوُّ الأَزرَقُ
فَهُناكَ أَومى لِلوَداعِ مُقَبِّلاً
كَفَّيَّ وَهيَ بِذَيلِهِ تَتَعَلَّقُ
يا مَن يُقَبِّلُ لِلوَداعِ أَنامِلي
إِنّي إِلى تَقبيلِ ثَغرِكَ أَشوَقُ
وَلَقَد رَضيتُ عَنِ الصَباحِ وَإِن غَدا
لِلعاشِقينَ غُرابَ بَينٍ يَنعَقُ
وَغَفَرتُ ذَنبَ الدَهرِ حينَ بَدَت بِهِ
مِن طَلعَةِ السُلطانِ شَمسٌ تُشرِقُ
المالِكُ المَنصورُ وَالمَلِكُ الَّذي
مِن خَوفِهِ طَرفُ النَوائِبِ مُطرِقُ
نَجمٌ لَهُ فَلَكُ السَعادَةِ مَطلَعٌ
بَدرٌ لَهُ أُفُقُ المَعالي مَشرِقُ
مِن مَعشَرٍ حازوا الفَخارَ بِسَعيِهِم
وَبَنى لَهُم فَلَكَ المَعالي أُرتُقُ
قَومٌ هُمُ الدَهرُ العَبوسُ إِذا سَطوا
وَإِذا سَخوا فَهُمُ السَحابُ المُغدِقُ
وَإِذا اِستَغاثَ المُستَغيثُ تَسَرَّعوا
وَإِذا اِستَجارَ المُستَجيرُ تَرَفَّقوا
مَلِكٌ تَحُفُّ بِهِ المُلوكُ كَأَنَّهُ
بَدرٌ بِهِ زُهرُ الكَواكِبِ تُحدِقُ
وَنَبِيُّ عَصرٍ بِالسَماحَةِ مُرسَلٌ
كُلُّ الأَنامِ بِما أَتاهُ تُصَدِّقُ
قَد ظَلَّلَتهُ سَحابَةٌ مِن خَيرِهِ
تَسري وَآيَتُهُ السَماحُ المُطلَقُ
وَالقُبَّةُ العَلياءُ وَالطَيرُ الَّذي
مِن حَولِهِ راياتُ نَصرٍ تَخفُقُ
وَالجَيشُ مُمتَدُّ الجَوانِبِ حَولَهُ
يُفلى بِهِ فَودُ الفَلا وَالمَفرِقُ
فَلِوَحشِها أَجنادُهُ وَجِيادُهُ
وَلِطَيرِها بازِيُّهُ وَالزُرَّقُ
مَلِكٌ يَجِلُّ عَنِ العِيانِ فَنَغتَدي
بِقُلوبِنا لا بِالنَواظِرِ نَرمُقُ
فَإِذا تَطَلَّعَ قُلتَ لَيثٌ ناظِرٌ
وَإِذا تَفَكَّرَ قُلتُ صِلٌّ مُطرِقُ
كَالشَمسِ إِلّا أَنَّهُ لا يَختَفي
وَالبَدرِ إِلّا إِنَّهُ لا يُمحَقُ
وَالغَيثِ إِلا أَنَّهُ لا يَنتَهي
وَاللَيثِ إِلّا أَنَّهُ لا يَفرَقُ
وَالسَيفِ إِلّا أَنَّهُ لا يَنثَني
وَالسَيلِ إِلّا أَنَّهُ لا يُغرِقُ
وَالدَهرِ إِلّا أَنَّهُ لا يَعتَدي
وَالبَحرِ إِلّا أَنَّهُ لا يَزهَقُ
تُرجى فَوائِدُهُ وَيُخشى بَأسُهُ
كَالنارِ تَمنَحُكَ الضِياءُ وَتُحرِقُ
لَبِقُ الأَنامِلِ بِاليَراعِ وَإِنَّها
بِالبيضِ في يَومِ الكَريهَةِ أَلبَقُ
كَفٌّ لِما حَفِظَ اليَراعُ مُضيعَةٌ
وَلِما تُجَمَّعُهُ الصِفاحُ تُفَرِّقُ
لا يَحتَوي الأَموالَ إِلّا مِثلَما
يَحوي بِأَطرافِ البَنانِ الزَيبَقُ
جَرَتِ المُلوكُ لِسَبقِ غاياتِ العُلى
فَمُشَمَّرٌ في جَريِهِ وَمُحَلَّقُ
حَتّى إِذا نَكَصَ المُكافِحُ جاءَها
مُتَهادِياً في خَطوِهِ يَتَرَفَّقُ
يامَن بِهِ شَرُفَت مَعاقِدُ تاجِهِ
وَبِها يُشَرَّفُ مِن سِواهُ المَفرِقُ
أَنِسَت بِمَقدَمِكَ العِراقُ وَأَهلُها
وَاِستَوحَشَت لَكَ حَرزَمٌ وَالجَوسَقُ
وَغَدَت عُيونُ الصورِ صوراً وَالحِمى
أَمسى إِلى إِقبالِكُم يَتَشَوَّقُ
أَرضٌ تَحِلُّ بِرَبعِها فَلِباسُنا
مِن سُندُسٍ وَفِراشُنا الإِستَبرَقُ
فَالناسُ تَستَسقي الغَمامَ وَمَن بِها
يَدعو الإِلَهَ بِأَنَّهُ لا يَغرَقُ
يا مَن يُقايِسُ مارِدينَ بِجُلَّقٍ
بَعُدَ القِياسُ وَأَينَ مِنهُ جِلَّقُ
لَم تُذكَرِ الشَهباءُ في سَبقِ العُلى
إِلّا كَبَت شَقراؤُها وَالأَبلَقُ
كَم مارِدينَ لِمارِدينَ تَواثَبوا
وَمِنَ المَحالِ طِلابُ ما لا يُلحَقُ
لَم يَعقِلوا إِلّا وَآجامُ القَنا
سورٌ لَها وَدَمُ الفَوارِسِ خَندَقُ
وَتَجَمَّعوا حَتّى مَدَدتَ لَهُم يَداً
ذَكَروا بِها أَيدي سَبا فَتَفَرَّقوا
ذَهَلَ الهِياجُ عُقولَهُم فَتَوَهَّموا
في كُلِّ خافِقَةٍ لِواءٌ يَخفُقُ
ما أَنتَ يَومَ السَلمِ إِلّا واحِدٌ
فَرَدٌ وَفي يَومِ الكَريهَةِ فَيلَقُ
أَغلَقتَ بابَ العُذرِ مَع تَصحيفِهِ
وَالجودُ عِندَكَ بابُهُ لا يُغلَقُ
مَولايَ سَمعاً مِن وَلِيَّكَ مَدحَةً
عَن صِدقِ وُدّي في عُلاكُم تَنطِقُ
أَنا عَبدُ أَنعُمِكَ القَديمُ وِدادُهُ
وَسِوايَ في أَقوالِهِ يَتَمَلَّقُ
عَبدٌ مُقيمٌ بِالعِراقِ وَمَدحُهُ
فيكُم يُغَرِّبُ تارَةً وَيُشَرِّقُ
فَلَقَد وَقَفتُ عَلى عُلاكَ بَدائِعاً
يَعيا بِأَيسَرِها النَصيحُ المُفلِقُ
مِن كُلِّ هَيفاءِ الكَلامِ رَشيقَةٍ
في طَيِّها مَعنىً أَدَقُّ وَأَرشَقُ
حَسَدَت أُهَيلُ دِيارِ بَكرٍ مَنطِقي
فيها كَما حَسَدَ الهَزارَ اللَقلَقُ
أَعيَت أَكابِرَهُم أَصاغِرُ لَفظِها
وَلَرُبَّما أَعيا الرِخاخَ البَيدَقُ
جاؤوكَ بِاللَفظِ المُعادِ لِأَنَّني
غَرَّبتُ في طَلَبِ الغَريبِ وَشَرَّقوا
لَهُمُ بِذاكَ جِبِلَّةٌ جَبَلِيَّةٌ
وَلَنا عِراقٌ وَالفَصاحَةُ مُعرِقُ
ما كُنتُ أَرضى بِالقَريضِ فَضيلَةً
لَكِن رَأَيتُ الفَضلَ عِندَكَ يَنفُقُ
قالوا خُلِقتَ مُوَفَّقاً لِمَديحِهِ
فَأَجَبتُهُم إِنَّ السَعيدَ مُوَفَّقُ
إِنّي لَيُقنِعُني القَبولُ إِجازَةً
إِنَّ التَصَدُّقَ بِالوِدادِ تَصَدُّقُ
لازالَ أَمرُكَ بِالسَعادَةِ نافِذاً
في الأَرضِ تَمنَعُ مَن تَشاءُ وَتَرزُقُ


V nic udatnost se rozplývá,
Když vítězství nedobývá,
Jenž svět y vlas zpravuje.


平昔追随骨海心
暮年粥饭并丛林
朅来万事撩人笑
此去青山为我深


又看历日改新元
卦气匆匆过二年
老境尤于光景惜
斜阳时候每茫然


Der spricht; Man kann nicht verneinen,
Daß des Mondes Wechsel-Schein,
Wie verschied'ne Weisen meynen,
Hieran sollte Ursach seyn,
Wenn im Mond die Sonne kräftig,
Strahlet auch das Feuer heftig,
Das im Innersten der Welt
Alles nähret und erhält.


Attyčane stredný, zpěvavou uchvátě kobylku
Ty zpěvavý za pokrm ptenci nepernu 1) neseš:
Pěvkyni sám ty pěvec, letavý blaholepno 2) letadlo,
Zárovnou letník letnici, hosti ty host.
Rychle ji pusť ubohou, i neníť zapodobno ni právno
Pěsnolibými pojíť ústami pěsnolibým.


石人击鼓木人吹
露柱亲闻脑搭披
如是圆音无用处
阎公未肯便饶伊


春到逢花犹眼乱
老来对酒便心降
须知渴肺难禁醉
鸭绿潾潾酌玉缸


تدانى في التعرض للعلوم
وقولي بالحساب وبالنجوم
طلبت العلم في زمن كريم
أسرّ بكل ذي أدب كريم
وخلّفني الشقاء إلى زمان
أعامل فيه ذا نكد وشؤم
فضاع العلم فيه وصار جهلا
وأضحى الجهل كالأدب القديم
لأن الناس صاروا فيه فوضى
فصار الجهل يعلق بالحليم


Sparve, ciò detto, ed all'olimpie cime
risalì. Prìamo scese, ed alla cura
de' cavalli lasciato e delle mule
l'araldo, s'avvïò dritto d'Achille
alle stanze riposte. Avea di Giove
l'eroe diletto in quel medesmo punto
dato fine alla cena. I suoi sergenti
in disparte sedean. Soli al guerriero
ministravano in piedi Automedonte
ed Alcimo, di Marte almo rampollo.
Tolta non era ancor la mensa, e ancora
sedeavi Achille. Il venerando veglio
entrò non visto da veruno, e tosto
fattosi innanzi, tra le man si prese
le ginocchia d'Achille, e singhiozzando
la tremenda baciò destra omicida
che di tanti suoi figli orbo lo fece.


Vom Trieb der Gottheit, siehe, beschleuniget,
Stieg Rankenwaldung übergewölbt, mich bald
Mit Blüte, bald mit grünem Herling,
Bald mit geröteter Traub' umschwebend.


„Ha teď, mé děti, teď je čas,
By seznal Osman mužnost vaši!
Ten vrch tam – než se vrátí zas,
Musí již býti v moci naší!
Muromský pluk, jenž povždy jen
Po oslavě vojenské touží,
K velkému činu vyvolen
Nový nechť věnec si zaslouží!“


Dědic české země,
Václav, v čele jich,
mladá silná postať,
plecí mohutných.


Der Provisor mengt geschwinde
Euch zwo Theilchen Teufelsmist,
Und ein Theilchen Chinarinde,
Fein wie dies Gemengsel ist,
Hier im Pülverchen zu schauen;
Rühmenswerth ist seine Kraft,
Weils den Männern und den Frauen
Wieder junge Kräfte schafft.
In ein Schälchen Chokolade
Nehmt ihr einer Erbse groß,
Daß es dem Geschmack nicht schade,
Delicat und tadelloß
Schmeckt euch diese Chokolade,
Stärkt euch Nerven und Gebein,
Wenn ihr schon am Styrgestade
Schatten wähnt zu seyn.


Là-bas où la brise soupire,
Il fait bon pour les cœurs souffrants :
" lequel de vous est un Shakspere ?
Lequel est Balzac ? Soyez francs. "


Köd borong ott, sűrű ködnek
Kétségbarna éjjele,
Lány, temetve mindörökre
Légyen emléked bele;


Und du! du dürftest nur befehlen,
So würd' er kühn, und kurz und gut,
Noch manche Fabel dir erzählen.


Branca, do alvor das âmbulas sagradas
E das níveas camélias regeladas.


Na staré radnici v Gentu
na vysoké, vysoké věži
každou čtvrt hodiny bijí zvony
jinou a vždy sladkou píseň.


Então este bate as asas
Por livrar-se da aliança,
E se remonta onde a fúria
Das toupeiras não alcança.


Es feirte Joseph jüngst im Paradiese
Sein Lebensfest zum erstenmal,
Und Franz , Theresia , Elise
Begrüßten ihn im neuen Sonnenstrahl.
Da sah in der Verklärung Lichte
Die große Seele sie und sprach:
»Wie wohl ist mir! O Vater, Mutter, Nichte,
Wie wohl ist mir! ach, fühlt mir's nach!
Mich wirft nicht mehr mit wildem Tosen
Des ersten Lebens Woge hin und her.
Die Hügellasten armer Großen
Ermüden meinen Geist nicht mehr.
Mein abgequälter Leib ruht deinem an der Seite,
Theresia , in stummer Gruft.
O, mich durchschauert schon die Ahnung jener Freude,
Wenn diese Leiber Gott herauf ins Leben ruft.
Wie lieblich lächelt mir der Paradiesesmorgen!
So fei'rt' ich auf der Welt nie meinen Werdetag,
Ach, dort wo unter tausend Herrschersorgen
Mein Leib so früh – doch nicht mein Geist erlag.
Laßt uns, umströmt von diesen Morgenröthen,
Bestrahlt von diesem Sonnengold,
Auf jenem Cedernhügel beten
Für Oestreich und für Leopold .«
Sie knieten, beteten; als sie gebetet hatten,
Da säuselt' es im Cedernschatten:
»Ich bin der Herr! Bin Euch, bin Leopold ,
Bin Oestreichs Samen ewig hold.«


Svatě doufal v hvězdy z rána
Tušení v něm budící,
Den se budí – sám ostana
Vidí svity mijící.


Lícoměrné shodě
Přičtu vinu jen,
Všudy, sedě, chodě
Lát chci mrzké shodě.


Mají na Jomsburk se vybrat,
před vetřelce předstoupiti,
uvítat jej, že chce kníže
přátelství s ním uzavříti.


Und dächt ich an Krankheit oder Tod,
An Alles, was Menschenglück bedroht,
So triebe
Am schaurigen Abgrund schnell mein Boot –
Denn ohne Schmerzen keine Liebe.


Ich grüße dich, du heil'ger Feuerregen,
Du Sturm des Zorns nach so viel bangen Stunden!
In deinen Flammen werden wir gesunden,
Und jauchzend schlägt dir diese Brust entgegen.


El canto es una lucha que no ceja,
una herramienta contra las cadenas,
un estandarte imprescindible, una luz plena
que no apagan las noches de derrota
ni el severo fluir de lágrimas doradas.
Mi canto es una bandera de horizontes,
una hoguera de manos enlazadas,
un coro de palomas que despiertan.


Sok bajomban, bánatomban,
Ködös, téli, bús napokban
Szép szemednek súgara
Világított egymaga.


Costui è vincitor de boni et rei;
dunqua, si ha vinto 'l mondo et vinto 'l celo,
a vincer poscia me non è vergogna.


Fresca y prendida en ondulante falda
brilla una noche en danza tumultuosa;
ajan allí su gracia ruborosa
groseros roces, y el calor la espalda


Ó, vy břízy, břízky zlaté,
kdy se zas rozzelenáte?
Až do strání, do lesa
kukačka se rozplesá.


Mean-time the village rouzes up the sire;
While well attested, and as well believ'd,
Heard solemn, goes the goblin-story round;
Till superstitious horror creeps o'er all.


Welch ein Getümmel füllt Thaliens Haus?
Welch ein geschäftig Volk eilt ein und aus?
Von hohlen Brettern tönt des Hammers Schlag,
Der Sonntag feiert nicht, die Nacht wird Tag.
Was die Erfindung still und zart ersann,
Beschäftigt laut den rohen Zimmermann.
Ich sehe Hauenschild gedankenvoll;
Ist's Türk, ist's Heide, den er kleiden soll?
Und Schumann froh, als wär er schon bezahlt,
Weil er einmal mit ganzen Farben malt.
Ich sehe Thielens leichtbewegten Schritt,
Der lust'ger wird, je mehr er euch verschnitt.
Der Jude Elkan läuft mit manchem Rest,
Und diese Gärung deutet auf ein Fest.


Kolikrát jsem na tvé půdě
v zadumání dlel,
vždy jsem cítil v každé hrudě
velký dědů žel.


«giamo e prendiamo la via per lo bosco
con questi spirti in mezzo qui fra loro».
Non era quello andar crudo né fosco,


وأعبدُ أن أسبهُمُ بقومي
وأتركَ دارمَا وبني رياحِ
أولئك إنْ سَبَبتُ كِفاءَ قومي
وأجدَرُ أن أعاقبَ بالنجاحِ


Ich laß mich nicht auf Eure Folter schnüren,
Ich laß mich nicht durchstochern und durchspüren.


Pasák s courou v kořalečním šenku
jednu pijí, druhou pijí sklenku.
Po novinách sáhl. Křičí Týna:
„Dáš to pryč! Fuj! Teče z toho špína.“


Nem bírom már harcom vitézül,
Megtelek Isten-szerelemmel:
Szeret kibékülni az ember,
Mikor halni készül.


Nun aber sind sie allzumal
Schier eins und gleich, glatt wie ein Aal!


十八年来汉使槎
名花憔悴度龙沙
一枝映水珊瑚媚
疑是瑶台宴彩霞


Szőlők vére forr
Szilajon eremben,
Hegyek tüze, bor
Jár keresztül engem.


蒹葭初长绿萍湾
梁孟双飞独自还
郎梦不离三月水
思夫空望五湖山


Gewis, ein stiller Geist, den manch Verhängnüß trift,
Erlangt hier in der That vor aller Sorgen Gift
An Büchern rechter Art die Art der Contrajerve;
Ja, was noch mehr? hier steht das Zeughaus der Minerve,
Vor welchem Zeit und Tod schnell flieht und blaß erschrickt,
So bald ihr scheeler Grimm der Wafen Glanz erblickt,
Der Wafen, die ihm hier die Spize glücklich biethen.
Die Eitelkeit wird selbst zur Eitelkeit gemacht
Und durch der Warheit Sieg um diesen Ruhm gebracht,
Als könte sich vor ihr auf Erden garnichts hüten.


Wann der Daume wird zu nichten,
Kan die Hand nicht viel verrichten.
Wann man schwächt den Wirthschaffts-stand,
Da besteht nicht lang ein Land.


Schweigt, ihre bangen Klagelieder,
Sucht, ihr Thränen, euer Grab!
Zion legt die Trauer ab,
Zion nimmt den Brautschmuck wieder
Und crönt den heißen Danckaltar,
Der schon mit Moos bewachsen war.


Wan nu, herzlieb, dir witz gnug wär,
zu merken deiner arbeit lehr,
würd deine zeit so nicht hingehen
aus jugend und unachtsamkeit,
sondern mit mehr fürsichtigkeit
würd dein herz seinen nachtheil sehen.


Bleede Bluthand sprang von des Schiffes Rand,
Seine Mannschaft hinter ihm drein,
Und er sah nach dem grünen Marschenland,
Und er wog das Schwert in der schwieligen Hand,
Und begann ein Lied, und wer bei ihm stand,
Der fiel voll Freuden ein:


Da lachte Hans, dann sprach er ernst:


窗前凿破十尺土
海底潜通百斛泉
柳絮化萍飞不到
眼头赢得片青天


In such a case, what mortal Maid
In circumspection deals?
Or when a ball affects the head,
What nymph can mind her heels?


On mlčí tam, kde věčnost mluví sama.


Tu vstoupil známý soudruh na sedadlo,
hluk pominul a hlučné slovo padlo:
„Hoj, Nazdar, milí naši soudruzi,
ať žádný dělník se už nenuzí!“


И снова давние картины
(Иль только смутные мечты):
За перелеском луговины,
За далью светлые крестТропинка сквозь орешник дикий
С крутого берега реки,
Откос, поросший повиликой,
И в черных шапках тростникВ воде виляющие рыбы,
Над ней мелькание стрекоз;
Далеко видные изгибы
Реки, ее крутой откоА дальше снова косогоры,
Нив, закруживших кругозор,
Пустые, сжатые просторы
И хмурый, синеватый боИ первый плуг в далеком поле
В сопровожденьи бороны…
Виденья давней, детской воли, —
Иль только радостные сн


Tvá láska mladá – nedosněný sen –
a dobrý hoch tvůj – Bůh jej potěš v bolu! –
nespatřím více vaše hlavy spolu –
tvé srdce schladlo, zašel již tvůj den.“


Debaixo da zona ardente
Jurar-te-ia amor e fé;
Mas não tem culto na Europa
As deidades de Guiné:


Hoffe / schwaches Kind! laß Verweilung nicht
dich verhindern hier. was der Höchste spricht /
muß und wird gewiß mit der Zeit geschehen /
stehen / gehen / sehen.


春昼阴添一倍长
鞦韆娱乐集嫔嫱
綵缯画板高高送
来去随风散异香


Traigo mi bolsa llena, por si acaso,
de bolitas de nácar cristalinas,
de lápices pastel y cartulinas,
y el unicornio blanco del Parnaso


Sprich! soll lange noch dein toller Unfug währen?
Stürzt noch lange deiner Schüler Tross
Schlau vermummt auf Männer, die wir ehren,
Gleich Banditen, rücklings los?


Je někdy laskavá. Má blízký hlas
někoho z těch, kdož milovali nás,
lyšajů sametová křídla má,
bříz bělost potmě, vroucně rukama
jak pouze milenka se umí tknout,
jak vězeň z mříží v hloub se rozhlédnout,
neb dítětem si pohrát v slunci dne
od rána k noci, květ než uvadne.


Jön az utókor jobb fia, népe,
S mint a jelen ős Pompéjit,
Rendre kiásván tetemeinket,
Nézi az arcok betűit.


Quel re che si tenea spacciato al tutto,
né mai credea più riveder Biserta,
che con viso sì orribile e sì brutto
unquanco non avea Fortuna esperta,
s'allegrò che Marsilio avea ridutto
parte del campo in sicurezza certa:
et a ritrarsi cominciò, e a dar volta
alle bandiere, e fe' sonar raccolta.


Stimmt also an die schönsten Sterbe-Lieder/
Und bringet nun den Seeligsten zur Ruh.
Werfft Erd und Staub auf seine jungen Glieder/
Und deckt das Grab mit lauter Rosen zu.
Laßt um die Grufft die Menge Cronen hangen:
Denn also muß die Treu und Unschuld prangen.


传闻棋不在中峰
曾有樵夫得一逢
自后世人无处觅
云溪花洞几重重


A ona jako Zora,
jež k stříbru oblak lne,
je bílá, křehká, skvělá,
má oči rozumné!


bildi isen söyle sen kimsin, ben kimim


Comme il a dû souffrir sur la dalle poudreuse
Où son pied se séchait, encor trempé d'éther !
Comme il a dû souffrir de cette vie affreuse
Faite d'ennui du ciel et d'ennui de la mer !
Que je l'ai vu de fois, hérissé dans sa plume,
Le blême oiseau, — fait pierre aussi par la douleur !
Son aile grise était comme un manteau de brume


Yo aquel que un tiempo con semblante ledo
ice sagrado. amor, de la huída,
mi libertad, que aún vive defendida,
rindo a tu imperio, aunque negarle puedo.


Neděle; již slunce vzešlo,
z věže volá zvonů hlas,
pouze dělník nepospíchá:
k pobožnosti nemá čas.


فَتكُ اللَواحِظِ وَالقُدودِ الهيفِ
أَغرى السُهادَ بِطَرفِيَ المَطروفِ
فَجَهِلتُ تَضعيفَ الجُفونِ وَإِنَّما
ضُعفُ القُلوبِ بِذَلِكَ التَضعيفِ
في كُلِّ يَومٍ لِلَّواحِظِ غارَةٌ
شُغِفَت بِنَهبِ فُؤادِيَ المَشغوفِ
فَتَرَت وَما فَتَرَ القِتالُ وَأُضعِفَت
وَفِعالُها بِالفَتكِ غَيرُ ضَعيفِ
فَلَئِن سَطَت أَيدي الفِراقِ وَأَبعَدَت
بَدراً تَحَجَّبَ نِصفُهُ بِنَصيفِ
فَلَكَم نَعِمتُ بِوَصلِهِ في مَنزِلٍ
قَد طابَ فيهِ مَربَعي وَمَصيَفي
فارَقتُ زَوراءَ العِراقِ وَإِنَّ لي
قَلباً أَقامَ بِرَبعِهِ المَألوفِ
فَلأَثنِيَنَّ إِلى العِراقِ أَعِنَّتي
وَأُطيلُ في تِلكَ الدِيارِ وُقوفي
فيها بُدورٌ في خِلالِ مَضارِبٍ
وَشُموسُ دَجنٍ مِن وَراءِ سَجوفِ
فاقَت بِكُلِّ مُقَرطَقٍ وَمُشَنَّفٍ
وَالحُسنُ بَينَ قَراطِقٍ وَشُنوفِ
فاتَ المُرادُ فَبِتُّ أَقرَعُ بَعدَهُم
سِنّي وَأَصفُقُ إِذ نَأَيتُ كُفوفي
فَرَداً أُعَلَّلُ مِن لِقاهُم بِالمُنى
وَأَعيشُ بَعدَ القَومِ بِالتَسويفِ
فَصَلَت مَلازَمَةُ السَقامِ مَفاصِلي
بِيَدِ البُعادِ وَأَنكَرَت تَعريفي
فَعُرِفتُ بِالحُبِّ المُبَرِّحِ مِثلَما
عُرِفَت يَدُ المَنصورِ بِالتَصريفِ
فَخرُ المُلوكِ وَنَجمُها وَهِلالُها
غَوثُ الطَريدِ وَمَلجَأُ المَلهوفِ
فِكرٌ يُدَوِّرُ في أُمورِ زَمانِهِ
طَرفي خَبيرٌ في الزَمانِ عَروفِ
فَجرٌ إِذا ما الظُلمُ أَظلَمَ لَيلُهُ
جَلّى دُجاهُ بِعَدلِهِ المَوصوفِ
فَرضٌ عَلى أَسيافِهِ وَبَنانِهِ
بِالعَدِّ رَدَّدَهُ وَصَرفِ صُروفِ
فَتَكَت يَداهُ بِالنُضارِ فَأَتلَفَت
ما ضَمَّهُ مِن تالِدٍ وَطَريفِ
فَشِعارُهُ في الحَربِ فَلُّ مَقانِبٍ
وَصَنيعُهُ في السِلمِ بَذلُ أُلوفِ
فَرَقَ الزَمانَ بِحالَتَيهِ فَدَهرُهُ
يَومانِ يَومُ نَدىً وَيَومُ حُتوفِ
فَلِذاكَ آنَستِ الوُقوفُ بِرَبعِهِ
نارَينِ نارِ وَغىً وَنارِ مَضيفِ
فَهَمٌ وَلَكِن في مَسامِعِ فَهمِهِ
صُمٌّ عَنِ التَقيِيدِ وَالتَعنيفِ
فَنَدُ العَواذِلِ في السَماحِ يَزيدُهُ
جوداً وَيُرجِفُهُم بِرُغمِ أُنوفِ
فَلَّ الجُيوشَ بِعَزمَةٍ مَلَكِيَّةٍ
تُغنيهِ عَن خَطِّيَّةٍ وَسُيوفِ
فَصَلُ القَضا مُتَتابِعٌ لِقَضائِهِ
تُلقى إِلَيهِ أَزِمَّةُ التَشريفِ
فَضَلٌ بِهِ فَضَلَ الأَنامَ وَهِمَّةٌ
رَكِبَ العُلوَّ بِها بِغَيرِ رَديفِ
فُهنا بِنَظمِ حَديثِهِ مَع أَنَّنا
ما إِن نَرومُ بِهِ سِوى التَشريفِ
فُزنا بِهِ الفَوزَ العَظيمَ مِنَ الرَدى
وَأَمِنّا في مَغناهُ كُلَّ مَخوفِ


Voi vivrete con lui sopra la terra
malgrado di colei, che ne l'ha tolto,
col membrar de' costumi e del bel volto,
sopra cui pianse il marmo che l'atterra.
E quando in trita terra
più fia converso, in voi men serà spento,
e col pensar al ben, ch' egli possiede,
e col cantare, e col parlar di lui:
ed ei vivrà con vui
là sù, mercé del lume, in cui vi vede,
con tener di voi guardia, e star intento
al viver vostro ogn' ora, ogni momento,
e con pregar dinanzi al sommo Sole
che vi dia chiara prole;
che tardi a lui vi chiame; e 'n terra e 'n onde
i bei vostri desir sempre seconde.


Mich gute Gans haben s' auch erwischt
Und allezeit gerupft und aufgetischt.
Zum Könige Gambrinus
Sprach einst schon Sankt Martinus:
»Die Welt, edler Herr, ist nicht viel nütz,
Doch trefflich schmeckt zu Bier wie Wein ein Pfaffenschnitz.«


Noch schwillt, du halbgeschlossner Mund,
Das Lied auf deinen Lippen,
Auch leerst du Becher noch zu Grund
Und weißest nichts vom Nippen.
Du, Brust, auch bist noch weit und warm
Und du selbst bist nicht welk, mein Arm!
Ich bin ein Mann und strebe,
Ich fühl's mit Lust: ich lebe!


»Huldvoll ward ein edler Menschenfreund
Gönner deines Sohnes! Heil und Segen
Blühe, wo Er wandelt, Ihm entgegen!«


„Na celek opřené oko míti,
Všeobčanem široduchým býtí,
Pro mudrce nejslušnější věc.“
Škoda, že má mudrc též žaloudek,
Jako jiný prostohledý bloudek,
Nekrmí se jidlem též vůbec;
Nechce ženky všeobecnou lásku,
Mluvě, jednu druhou klade hlásku,
Brát musí mu míru krejčí, švec.


A muže lákala a štkala v noční stíny...
Však nikdo – cítila – tak lásce nerozuměl,
jak on, jenž hebrejská tři slova pouze uměl.


Là, deux ruisseaux cachés sous des ponts de verdure
Tracent en serpentant les contours du vallon ;
Ils mêlent un moment leur onde et leur murmure,
Et non loin de leur source ils se perdent sans nom.


Se é sempre Outono o rir das Primaveras,
Castelos, um a um, deixa-os cai
Que a vida é um constante derruir
De palácios do Reino das Quimeras!


Nad lány úrodnými stojím bez hnutí.
Jak divně dojímá dnes polí úroda!
– Mák zkrvavělý mezi klasy svítí,
v pšeničném planém vlnobití –
oh, jaká krásná neshoda –!


Již zasvitlo, hle! ráno tamo!
Záře slunce se rozlila
a noc rychle kamsi v neznámo
odkud přišla, se ztratila.
Teď z práce spějí lidu davy –
hned jiná zas pro mamon dravý
zasedá k strojům jich síla,
jak velí společenské mravy
a lačnosť zlatem opilá...


Ueberlästig wird mir Alles,
Seit ich sah im Strahl des Mondes
Jenen Turner, dessen Jodeln
Nächtens mich an's Fenster lockte.


Sonst frag ich diesem Essen,
Wo noch kein Kopf zerbrach,
Dem Freikorps unsrer Pressen,
Wie billig, wenig nach.


Na tvém i průlomu drahém
Bylo knězů mazání!
Na tvém i průlomu drahém
Strmí koruň mučensta! –


Para isto de darum bambo passo entre as estrelasnão se vai com a grande ocasião reclinadana cabeça a ouvir PucciniBreve empanadas as estrelasnão mais se acenderão e apagarãoO rumo estará rasoO silêncio a nada obrigaráDe pouco serve a ida ao lugar de ausênciaque o teu sono já não é extensívelAboliu-se uma posição relativa na noiteNão circulando em ti com a sua misturao ar atravessará o esqueletoE tudo será sem data e sem prenúncioE não acrescentarei ao poema ainda um verso relvado Que buxo!Ele não seria a medida ou a balança Seu inconcreto molderestaria quebrado entre outros cacos(Se bem que da infância suba até mim o coro admonitório dos anjo)


O Jesu, wann wird's doch geschehen,
Daß du mich aus dem Kerker führst?
Wann werd' ich dich nur in mir sehen,
Daß du alleine mich regierst?


Bald streifen sie nun mit dem Flügelschlag
Des Mittelmeers blauende Wellen
Und schwingen sich auf mit dem leuchtenden Tag
In die Aetherhöhen, die hellen;
Du aber, Verwaiste, in einsamem Weh
Sinkst sterbend dahin auf die Felder voll Schnee!


Az Hídvégöt, Halászt, Sarudot dúlá,
Tiszttartóit Varkucsnak ő elfogá,
Oláh Andrást, Nagy Amborust elhozá.
Varkucs hallá, hamar utánnok bocsáta.


La donna al fraticel chiede la via
che la conduca ad un porto di mare
perche levar di Francia si voria
per non udir Rinaldo nominare
il frate che sapea negromantia
non cessa la donzella confortare
che presto la trarra di ogni periglio
& ad una sua tasca die di piglio


János királnénak Budában izené,
Hogy az királ fiát őnéki küldené,
Menni főúr vagyon, őt alákésérné,
Mindenik hívségét azzal jelöntené.


Er folgt dem Schall der Glocke zum Grund,
Emsig schnüffelt voraus der Hund.


Nicht singen? Denkest du, dass deine Mutter
Nicht auch zürnen könne?
Lernen musst du, der Lenz ist da!
Viel sind der Zaubereyen der Kunst;
Und wenig der Tage des Lenzes.


Non potea Astolfo ritrovar persona
a chi il suo Rabican meglio lasciasse,
perché dovesse averne guardia buona
e renderglielo poi come tornasse,
de la figlia del duca di Dordona;
e parvegli che Dio gli la mandasse.
Vederla volentier sempre solea,
ma pel bisogno or più ch'egli n'avea.


Geh', bitt' um die Hunde!« – Das daucht' ihm gar schwer:
Er furchte den Ritter, doch Klärchen noch mehr;
Ritt hin und begehrte die Doggen.
»Auch diese verlangst du? Was sollen sie mir!
Wofern sie dir folgen, gehören sie dir!
Sie kennen dich, magst sie nur locken!« –


vorhin ihr ganzes Sie. Doch sprich nur zu mir ein
und ziere mich mit dir. Du mehr als edle Gabe,
solst auch mit dieser Hand, der deinen, gehn zu Grabe,
wenn mich bedecken soll mein blasser Leichenstein.


Mißtrauest, Liebchen, du der flücht'gen Stunde,
Des Augenblickes Lust?
Bist Brust an Brust du nicht, und Mund an Munde,
Der Ewigkeit bewußt?


Ach, Eloi! Eloi! Lamma Sabaktani!
Tak volal’s, Pane, na svém hrozném kříži.
V tom těla, duše volaly vše rány,
co hnětlo, rvalo, dralo tě svou tíží!


Hier aber folgt noch allzuvieles
In meinen Papieren lustigen Spieles;
Da nickt mir ein artig Kind ins Gesicht –
Ich weiß nicht, soll ich? Soll ich nicht?


So von Andacht, so von Gottvertrauen
Ihre engelreine Brust geschwellt,
Betend diese Heilige zu schauen,
Ist ein Blik in jene Welt!


Ugy érzem, új, csodás világot
Vagyok képes teremteni;
Új napokat látok robogni,
Új földeket kerengeni.


Kobold und Zwerg
Aus Hügel und Berg,
Geister Ertrunkener,
Meernachtversunkener,
Popanz und Borstentroll,
Waldweib und Hügelweib,
Dicker Leib, dünner Leib;
Alles hinein übern Haufen wie toll.


行过山边又水边
眼中非树即寒泉
囊琴谩道樵青抱
流水高山不在弦


So werden wir die ganze Welt durchauteln ...
Bis wir einmal an einem heitern Abend
An einem starken Baum ein kräftges Ende finden.


Das erste Grün der Saat, von Regen feucht,
Zieht weit sich hin an niedrer Hügel Flucht.
Zwei große Krähen flattern aufgescheucht
Zu braunem Dorngebüsch in grüner Schlucht.


Kein Katafalk, auf dem noch lang
Zur Schau läg' unsre tote Liebe,
Kein Angedenken, nicht ein Klang,
An dem der Schmerz verewigt bliebe.


Jak oko blaženo, kdy tone v zřítelnici,
jež jemu rozumí, s ním v tužbách souhlasící!
je v žití šťastno dost!
Jak srdce plápolá: kéž do krušné i skvělé
tvé dráhy alespoň vždy bílé růže stele
má vroucí oddanosť!


汉家新拜霍嫖姚
司马今年相宋朝
旌旗一举三边静
雁塞平沙演射雕


– Ctihodní otci, netřeba vám stíhat
židovský národ! Můžete dál pálit
cikány, Maury, ne však bratry svoje.
Před tváří Hospodina jsme vám bratry.
Je omyl, že jste vyznavači Krista.
Náš Adonai je bohem vaším pouze.
Jej vyznáváte. Jeho zákon stal se
zákonem vaším! On, náš Jahve věčný,
bůh pomsty, válek, tvrdé nenávisti,
jenž neodpouští, řídí činy vaše.
A jeho trůnem jsou jen srdce vaše.
A jeho vůle řídí soudy vaše.
A nevíte to, proto vám to pravím.
Teď palte dál jen cikány a Maury,
však ne už Židy, bratry v jednom bohu –


Wer zu entlauffen denckt für seiner Sterbligkeit,
Geh mit Gelehrten um, das ist: mit Ewigkeit.


A ptáš-li se, proč onen želí
A ten proč vesele si zpívá,
Jen sama nechť ti píseň sdělí,
Co v srdcích zpěvců se ukrývá.


Distirpato hai congiurie, uomin traversi,
nimico agl'imitanti Catellina,
che per lor colpe son pel mondo spersi.


A z něho něco obrovského vzroste,
co vezme zemi do své náručí.
Své malé bohy za ochranu proste.
Veliká síla nad ně vypučí.


Hinaus! Im Frühlingssturme braust der Wald,
In tausendstimm'gem Leben jauchzt die Erde;
Ich höre, wie der große Ruf des Werde
Durch Thal und Flur und Berg und Abgrund hallt;
Die Harfe rauscht, und in dem mächt'gen Wehen
Fühl' ich auch meine Seele auferstehen.


Du weichst – ich seh' den Staub
Noch deinen Fuß umkräuseln, –
Und durch die Seele zieht's
Wie sanftes Säuseln.


„Tak děla mi; dnes právě čas,
pojď, leťme na ten hodokvas.


Und es schlich herbei und es kroch heran,
Das nackende Messer im Mund;
Und es würgte die Schildwachen Mann für Mann,
Und der Meerwölfe Herzblut im Sande zerrann,
Unehrlichen Strohtod jedweder gewann,
Der da schnarchte im grasigen Grund.


Es waren einmal zwei Gummischuh,
Die waren stehen gelassen.
Ihr Herr, der suchte sie immerzu
Und konnte sie nirgend fassen.


AH ! d’être heureux puisqu’on le peut, puisque la vie
Tumultueuse nous a tué toute envie
Autre que d’être calme en un lieu calme enfin !
Nous boirons quand nous aurons soif. Quant à la faim,
Des repas frugaux mais nourris sauront l’éteindre.
Que nous dussions jamais l’un ou bien l’autre atteindre
Aux splendeurs, aux sommets, nous en désespérons,
En nous aimant plus fort, nous nous consolerons.
Les dimanches et jours de fêtes, car tu goûtes
Ça, l’on ne verra plus que nous deux sur les routes
De Sèvres à Clamart et de Meudon au Pecq,
Avec des propos gais, mais retenus au bec.
Nous rentrerons vanés, fauchés – l’or embarrasse
Aussi parfois – et puis nous dormirons, chair lasse,
Après, hein ? Si tu veux, des manières à nous.
Et je commencerai la fête à tes genoux.
Puis sur ton cœur, et nous dormirons sans grand rêve.
L’hiver, nous irons au théâtre ! je n’en crève
Plus de désir, mais toi tu raffoles de ça.
Et nous verrons de beaux décors qu’un tel brossa,
Et nous applaudirons tel calembour superbe.
Puis nous irons coucher, mieux encor que sur l’herbe,
Dans le grand lit de châtaignier qu’aura vu tant
De fois moi dans le paradis, sage et prudent,
Qu’est devenu le tien pendant nos durs passages
D’ailleurs c’est ça, restons toujours prudents et sages
Quelqu’un nous bénira qui déjà nous bénit.
Aimons-nous en époux apaisés dans leur nid.
La tendresse n’y perdra rien, tout au contraire
– Rien d’exquis que d’être aux yeux des gens sœur et frère !


ZAS květy pučí na stromech
a v sadu pějou ptáci,
a v dáli v skalných průlomech
zpěv kukačky se ztrácí.


حاولْتْ أحاول أقوله رجعِتْ بِلا فايدَة


Da sprach der Wein: Bin ich so fein,
Man trägt mich in die Schlacht hinein,
Zu Königen und auch Fürsten,
Daß sie nicht mögen verdürsten.


يا حَسَنَ الخَلقِ قَبيحَ الأَخلاق
إِنّي عَلى ذاكَ إِلَيكَ مُشتاق
رُبَّ مُصافٍ عَلِقٍ بِمَذّاق
إِنَّ مَوَدّاتِ القُلوبِ أَرزاق
يا هَل لِدائي مِن هَواكَ إِفراق
هَيهاتَ ما أَعضَلَ داءَ العُشّاق


Tra i boschi immani d'agavi non mai
mobili ad aura di benigno vento,
sta ne la sua piramide, vampante
livide fiamme


El Divino Señor, bajo la fría
impasibilidad del firmamento,
tronchado por el último tormento
en el regazo maternal yacía...
Ni un reproche, ni un ¡ay! ¡Sólo se oía
en aquel melancólico momento
como un susurro musical, el lento
gotear de los ojos de María!
El llanto de la madre que bañaba
el cadáver del hijo, se mezclaba
con los grumos de sangre carmesíes.
¡Y eran así las carnes nazarenas:
un búcaro de lirios y azucenas
cubierto de diamantes y rubíes!


Heil dir, die des Sturmes Zügel
Mir mit Kinderhänden lenkt,
Und die reinen Himmelsflügel
Segelnd durch die Nacht hin schwenkt.


Ty vyschlá bystřino, ty spící moře tonů,
ty marně čekáš bouř, jež rozvlní tě v řev.
Spíš každý kopne tě jak trosky puklých zvonů,
a ty se rozpláčeš v tak zádumčivý zpěv...
A mně se vždycky zdá, že já to v prachu tonu,
a že to z rány mé jde krev.


So bald Ich aber aus der Luft
Gebracht bin in die tunkle Kluft,
So wohn' Ich sicher, still, behend',
Und all Mein Unglükk' hat Ein End'.


Tak zavolej si jej a vyslechni!
Co mně je po tom? V řeči Minimů
já zalíbení přece nenajdu.


Sie saßen hell in Tränen
In dickem Trauerflor,
Voll Schmerz bis zu den Zähnen,
In Schwarz bis an das Ohr.


O cameretta che già fosti un porto
a le gravi tempeste mie dïurne,
fonte se' or di lagrime nocturne,
che 'l dí celate per vergogna porto.


He de sembrar tu tierra, amada mía,
de esta semilla amante, huracanada,
que me duele en el alma, aprisionada
por esta piel, o cárcel, o agonía.
No sé qué fuerza, con tenaz porfía,
me convoca en tu entraña. A su llamada
marcha hacia ti mi sangre enamorada,
increíble, ancestral, cálida, umbría.
Ciego de amor, en proceloso anhelo
voy desde el corazón a tu figura,
delirante de instinto y de desvelo.
Llena mi soledad, mi noche oscura
y el cósmico silencio de este cielo
que amenaza mortal desde la altura.


Y ahora, entre los míseros mendigos,
te tiraniza el tiempo y el sosiego
la memoria de altísimos despojos.


Ah mi igen jó vagy, hogy biztatsz engem előre.
Lelkemet enyhítik szavaid; de ne mondd neki Daphne,
Hogy szeretem; mert lángba borúl két arcom azonnal.
Ó ne, ne mondd; hanem azt mondjad, hogy az ídai bércen
Pásztorlány vagyok én, s kisded bárányokat őrzök,
S szép Amaryllisnak nevez engem az ídai tájék,
Hogy vannak juhaim, s idegen kéz őrzi meg őket,
Mert egyedűl vagyok, és elhaltak drága szülőim.
Mondd neki. És ha talán rosz képpel nézne, takard el
Bús szememet gallyal, vagy hószín tiszta kezeddel,
Vagy fektess inkább a földbe, hogy a nap azontúl
Rám ne sugározzék, se az ékes hajnali csillag.
De ha mosolygana rám, s szeme pillantása keresne,
Vedd e kis koszorút, melyet ma kötöttem az erdőn,
S a hervasztó nap sugarától óva, viseltem:
Vedd el azonnal és tedd kezeiddel barna hajára.


lhe conta  Nem ela os tem
para contar a ningué
Iguais, no seu merecido,
um dia vai, outro ve
II
Um dia a encontraram morta
no cais da Praça Mau
Suicídio, acidente ou crime?
Nem foi preciso indaga
Morreu simplesmente a moça
que não recebeu da vida
seu tempo de armazena
Acodem três cavalheiros
de branco (tarde demais!)
e a levam num carro branc
Mas não de branco vestida
vai ela ao eterno cai
Sobre toda a humanidade
pesa o peso desta morte
da moça que não viveu
estória de se contar,
condenada ao seu caminho
de ir ao cais e voltar
sempre, sempre, sempre, sempr
sempre sem rir, sem chora
III
Morreu a moça dos olhos
de gat  Morreu?  Mentira!
A moça de olhos de gata
nasceu com o cais, viverá
o tempo de duração
do cais da Praça Mau
Lá está outra vez na praç
Grumetes desembarcados
dos mares da solidão
(nascidos também com o cais
só com ele morrerão)
urgentes seguem os passos
do seu primeiro destino
em terras de arribaçã
A moça de olhos de gata
é porto de solidã
Nasce e morr  Morre e nasc
Traz estampado na face
seu horóscopo malsã
De onde vem?  Para onde vai?
A moça não tem destino;
seu tempo ficou parado
no marco da condiçã


Doch wenn gemach die Hüllen sich entfalten,
Und sich mit Gold des Busens Tiefe füllt,
Blickt heller stets durch seines Kerkers Spalten
Mit frischer Lust das holdverschämte Bild,
Und freut sich still der wechselnden Gestalten,
Die bunt umher die neue Welt enthüllt,
Ihr frühster Duft, des Athems erstes Weben
Ist Liebe schon, und wähnt, er sey nur Leben.


vi um filme que Fellini
fez num ensaio de orquestra
tinha tiro de canhão
e acabava numa festa


Und so kam's. Nach wenig Tagen
Hat die Weihestund' geschlagen;
In dem Hohenzollernschloß
Gab es einen Kaisersproß.


Ich muß die erste seyn;
Und will vor allen Dingen
Von meiner Fürstinn Tugend singen,
Und mich ihr selbst zu eigen weihn.


„Nuž pochodem!" A verbíř-Bída:
Hleď v pravo! komando hned dá,
a celý sbor teď nohy střídá
jak v buben úhoz dopadá.


Darin ja ist Gottes Hand,
Daß, von diesem Weh geschlagen,
Kraft es zu ertragen
Deine Seele fand.


Wie ist denn das Lämmlein so blutig und grindig?


Widrig iſt mir fuͤrwahr der Wind, den die Orgel vergeudet,
Wenn, aus der Pfeife gejagt, er nicht Getraide noch
ſtaͤubt.


Zda prostor sídlem tvým,
jež jevíš se jen v snách,
ty zdroji paprsků,
letící na tužbách
a znikající vždy
jak cíl, jenž vábně plál –
jak svatý, velký ideál,
v oblačných výšinách.


一昨悬车后
蹉跎又五年
常书乞米帖
犹费买花钱


S úszhatsz itt ezer gyönyörbe,
Ha a zenét szereted,
Mert füled, e drága görbe,
Hallhat szép hangszereket.
Bőgő búg és verkli károg,
S hacacáré andalog,
És dalolnak a polgárok
S más ily kedves vandalok.


都门四十里青青
几度迎人几送行
老子有言来致柳
只烦相送莫相迎


Prolija prevención en breve hora
se disolvió, y el lúcido topacio,
que occidental balcón fue, de la Aurora,
ángulo quedó apenas del palacio.
De cuantos la edad mármores devora,
igual restituyendo al aire espacio
que ámbito a la tierra, mudo ejemplo
al desengaño le fabrica templo.


Und sollt' ich jene Lust
Vergessen vor dem Schmerz?
Sie bleibt in meiner Brust,
Und dankbar Gott mein Herz.


Que des vertus héréditaires
A jamais ornent ce séjour !
Vous avez imité vos pères ;
Qu'on vous imite à votre tour.
Loin ce discours lâche et vulgaire,
Que toujours l'homme dégénère,
Que tout s'épuise et tout finit :
La nature est inépuisable,
Et le Travail infatigable
Est un dieu qui la rajeunit.


水暖鸳鸳渡
风寒燕燕楼
桃根与桃叶
都在曲江头


Wohl fehlt der Flaccus, fehlt auch der Titus uns;
Dennoch sey hold, Fürst, unserem Helikon!
Auch Naso ward gekränzt mit Maro,
Florus genannt mit Sallust und Cäsar.


Yo quisiera ser tu sombra y acompañarte
en el camino por donde vayas,
bajo tu pie firme y elegante,
y tras tu paso seguirte mientras andas.
Yo quisiera ser tu boca y besarte
cuando se dibujen en ella las palabras,
en tu sonrisa bailar para alegrarte,
y dormir entre tus labios mientras callas.
Yo quisiera ser tus ojos y mirarte
en donde poses leve tu mirada,
en la niña de tus ojos enredarme
y encender en tu pupila llamaradas.
Quisiera ser tu manta y arroparte
cuando el frío se asome a la ventana,
templar desnuda tu piel y acariciarte,
y despertar contigo en la mañana.
Yo quisiera ser Amor y enamorarte
en cada mirada, cuando ríes y cuando callas,
ser el fuego de tu cuerpo y adosarme
al lado de tu sombra mientras andas.


皇天命理以为人
理有存亡系我心
存养上还天所赋
终身履薄以临深


九鸾陪玉兽
八凤荐金芝
青童歌妙曲
玄女唱清词


A gyász napokban minden elveszett!
Sajónak partinál,
Vérében fetrengő nemzet felett
Jajdúlt fel a király.


Aquí dentro del pecho
   Tengo un cuartito,
Y un letrero en la puerta
   Con llanto escrito:
   Desocupado.
«Hable arriba el que quiera
   Ser alojado»,
Allí hay fuego, allí nunca
   Penetró el hielo,
Allí corre una fuente
   Que lleva al cielo;
   Fuente de encanto
Que hace verdad los sueños,
   Néctar el llanto.
No hay alfombras de Persia
   Ni arañas de oro,
Pero envídianle reinas
   Otro tesoro...
   Si antojadiza
Una hermosa lo ocupa,
   Se inmortaliza.


جارِيَةٌ ما لِجِسمِها روحُ
بِالقَلبِ مِن حُبِّها تَباريحُ
في كَفِّها طاقَةٌ تُشيرُ بِها
لِكُلِّ طيبٍ مِن طيبِها ريحُ
سَأَشرَبُ الكَأسَ عَن إِشارَتِها
وَدَمعُ عَيني في الخَدِّ مَسفوحُ


Et tous sur son trajet dans un geste extatique
S'agenouillent, frappant trois fois du poing leur sein,
Car il porte avec lui le sacré Viatique.


Ich sang – und wie Ambrosia
Wohlrüche sich ergossen,
Es war von einer Gloria
Die ganze Welt umflossen.


— Tu te gonfles, mon cœur ?… Des pleurs, le croirais-tu
Tandis que j'écrivais ont baigné mon visage.
Le fer me manque-t-il, ou ma main sans courage
A-t-elle lâchement glissé sur mon sein nu ?
— Non, rien de tout cela. Mais si loin que la haine
De cette destinée aveugle et sans pudeur
Ira, j'y veux aller. — J'aurai du moins le cœur
De la mener si bas que la honte l'en prenne.


Te soñé muerta, y como no podía,
aun en sueños vivir, si te admiraba
imagen muerta, el sueño que en mí obraba
de la muerte otra imagen me fingía.


    a partir desta data,
    aquela mágoa sem remédio
    é considerada nula
    e sobre ela — silêncio perpétuo


Satan prý jsi! O ne, bohem tysi,
nebe máme, hymny chorů slyš!
Amor směje se nám: sisi sisi sisi!


(Amo el amor de los marineros
que besan y se van.
Dejan una promesa.
No vuelven nunca más.
En cada puerto una mujer espera:
los marineros besan y se van.
Una noche se acuestan con la muerte
en el lecho del mar).
          4
Amor el amor que se reparte
en besos, lecho y pan.
Amor que puede ser eterno
y puede ser fugaz.
Amor que quiere libertarse
para volver a amar.
Amor divinizado que se acerca
Amor divinizado que se va.
          5
Ya no se encantarán mis ojos en tus ojos,
ya no se endulzará junto a ti mi dolor.
Pero hacia donde vaya llevaré tu mirada
y hacia donde camines llevarás mi dolor.
Fui tuyo, fuiste mía. Qué más? Juntos hicimos
un recodo en la ruta donde el amor pasó.
Fui tuyo, fuiste mía. Tú serás del que te ame,
del que corte en tu huerto lo que he sembrado yo.
Yo me voy. Estoy triste: pero siempre estoy triste.
Vengo desde tus brazos. No sé hacia dónde voy.
...Desde tu corazón me dice adiós un niño.
Y yo le digo adiós.


Und nicht lang', so rauscht es; Schlossen
Schlagen nieder, scharf und dick.
In ihr Schild zieht jetzt die Kröte
Sicher Kopf und Bein' zurück.


Ziehst du nach Halle, grüße Giebichenstein
Und Marcks und andres Nochzuunterschätzte.
Und möchte alles dir gewogen sein,
Was mich so freundlich hier anringelnätzte.


Es steigen auf die hohen Todesrosse,
Denn eisern ist des Richters Stab und Sinn.
Als Sieger zielt der Tod mit dem Geschosse,
Ihm folgt der zweite, blutige Genosse,
Gleich einem Feuerstern fliegt er dahin.


Taschen voll Lebenslust, Geld grad' genug,
Gilt noch ein Zaudern, ein Fragen?
Fangen wir heute die Freuden im Flug,
Nur einen Walzer noch, la la la la la la
Morgen heißt's wieder sich placken und plagen.


مَتّى أَهلِكُ ياقَومي
فَقَد حُقَّ لي المَهلَك
فَقيرٌ كُلُّ مَن في الأَر
ضِ إِنَّ العَبدَ لا يَملِك


平生壮志在燕然
投老南征示息肩
鼷鼠发机端可笑
暂休戎马弄潺湲


Theils ist so Mode, Vetter,
Theils aber thun's aus Bescheidenheit.


Ist es der Vorwelt drückender Moderhauch,
Des großen Kirchhofs, den ich durchwandere,
In dessen Denkstein, Grab und Inschrift
Einsame Wand'rer und ernste Denker


Všecku sýlu v sobě sbírá,
Chtě tu smrti zdorovat;
Však jak marná jeho půtka! –
Vítěz, Smrt, ví bojovat. –
Byť byls obr – Samson sám,
Zmůže předc tě Smrti šrám.


Dos impossíveis a crença,
Que pode ser, por injusta,
Um dos aleives da imprensa,
A muitos peões assusta.


Porque ya
una cosa es la poesía
y otra cosa lo que está
grabado en el alma mía...
Grabado, lugar común.
Alma, palabra gastada.
Mía... No sabemos nada.
Todo es conforme y según.


A batár az őszi ködben
Csetlik-botlik, ki-kizökken,
Pattoghat az ostor váltig:
Szegény két ló alig mászik.
Nem is mászik többet az már:
Rablókézben van a kantár.


盗蹠人肝常自饱
首阳薇蕨向来饥
谁能著意知许事
且为元长食蛤蜊


Ya de caducas sombras redimida,
por Alvia, o Alva, que su luz la ofrece
docta se ilustra, si te honró valiente.


Mir erloschen ist der süßen
Liebessterne goldne Pracht,
Abgrund gähnt zu meinen Füßen –
Nimm mich auf, uralte Nacht!


Faulinus ist ein Mann, es ist ein rüstig Mann;
Die Arbeit hat er lieb da, wann sie ist gethan.


Wann hat ein Captain je in See
Als erster seine Crew verlassen?!
Dem möcht ich in die Kiemen fassen!


Or nel giardin del paradiso ameno,
senza seccarsi in lei né cader fronda
d'altri più dolci pomi in copia abbonda,
pregna d'altr'aura, il sol via più sereno.


Drum richtet nicht zu strenge die Gedichte,
Wenn sie euch oftmals nahn im schwarzen Kleide;
Nicht alle sind genährt vom frohen Lichte,
Nein, viele tränkt' ein Herz mit seinem Leide;
Und das bedenkt, dem Menschenangesichte
Ist auch die Trän' ein köstliches Geschmeide,
Und manchen Schatz, den ihr in Freudenstunden
Vergeblich suchtet, hat der Schmerz gefunden.


Já zapomínám – tak mne zpíjí snové, –
že leží tady římští buržoové.


Es zog ein Lüderjan über das Feld;
Der hatt' einen Beutel und hatte kein Geld,
Er wird es wohl bekommen!


i litta hin ricch, sfondaa in di million,
pien fina ai oeucc de titol e de onor,
nobil, de nobiltaa che han quistaa lor
e che san mantegniss cont i soeu azion.


Wie der Strom sich schwingt
Aus den Wolken, die ihn tränken,
Alle Bäche verschlingt,
Sie ins Meer zu lenken –
Drein möcht ich versenken
Was in mir ringt!


Scheiden leicht von jedem Traum,
Der sich nicht mit Wahrheit paarte;
Doch hegt unser Busen Raum
Für das Starke wie das Zarte!


Celestial Venus does such ribaulds shun,
Ne dare they in her purlues to be seen;
But Cupid's torch, fair mother's fairest son,
Shines with a steady unconsuming sheen;
Not fierce, yet bright, coldness and rage between.
The backs of lyons fellonest he strod;
And lyons tamely did themselves amene;
On nature's wild full sov'reignly he rod;
Wild natures, chang'd, confess'd the mild puissant god.


Šla chvilka za chvilkou. Půlnoc už byla,
přes pole, přes dlouhé záhony obilí,
kde klasy hedbávným šumem se vlnily,
měsíčná záře se rozproudila.
A ještě muzika v daleku hrá,
taková bujná a vášnivá,
ve stínech půlnočních doznívá!


I balsami beati
Per te le Grazie apprestino,
Per te i lini odorati
Che a Citerea porgeano
Quando profano spino
Le punse il piè divino,
Quel dì che insana empiea
Il sacro Ida di gemiti,
E col crine tergea
E bagnava di lagrime
Il sanguinoso petto
Al ciprio giovinetto.
Or te piangon gli amori,
Te fra le dive Liguri
Regina e diva! e fiori
Votivi all'ara portano
D'onde il grand'arco suona
Del figlio di Latona.
E te chiama la danza
Ove l'aure portavano
Insolita fragranza,
Allor che a' nodi indocile
La chioma al roseo braccio
Ti fu gentile impaccio.
Tal nel lavacro immersa,
Che fiori, dall'inachio
Clivo cadendo, versa,
Palla i dall'elmo liberi
Crin su la man che gronda
Contien fuori dell'onda.
Armoniosi accenti
Dal tuo labbro volavano,
E dagli occhi ridenti
Traluceano di Venere
I disdegni e le paci,
La speme, il pianto, e i baci.
Deh! perchè hai le gentili
Forme e l'ingegno docile
Vòlto a studj virili?
Perchè non dell'Aonie
Seguivi, incauta, l'arte,
Ma ludi aspri di Marte?
Invan presaghi i venti
Il polveroso agghiacciano
Petto e le reni ardenti
Dell'inquieto alipede,
Ed irritante il morso
Accresce impeto al corso.
Ardon gli sguardi, fuma
La bocca, agita l'ardua
Testa, vola la spuma,
Ed i manti volubili
Lorda e l'incerto freno,
Ed il candido seno;
E il sudor piove, e i crini
Sul collo irti svolazzano,
Suonan gli antri marini
Allo incalzato scalpito
Della zampa che caccia
Polve e sassi in sua traccia.
Già dal lito si slancia
Sordo ai clamori e al fremito,
Già già fino alla pancia
Nuota… e ingorde si gonfiano
Non più memori l'acque
Che una Dea da lor nacque.
Se non che il re dell'onde
Dolente ancor d'Ippolito
Surse per le profonde
Vie dal Tirreno talamo,
E respinse il furente
Col cenno onnipotente.
Quei dal flutto arretrosse
Ricalcitrando e, orribile!
Sovra l'anche rizzosse;
Scuote l'arcion, te misera
Su la petrosa riva
Strascinando mal viva.
Pera chi osò primiero
Discortese commettere
A infedele corsiero
L'agil fianco femineo,
E aprì con rio consiglio
Nuovo a beltà periglio!
Chè or non vedrei le rose
Del tuo volto sì languide,
Non le luci amorose
Spiar ne' guardi medici
Speranza lusinghiera
Della beltà primiera.
Di Cintia il cocchio aurato
Le cerve un dì traeano,
Ma al ferino ululato
Per terrore insanirono,
E dalla rupe etnea
Precipitar la Dea.
Gioian d'invido riso
Le abitatrici olimpie,
Perchè l'eterno viso
Silenzioso, e pallido
Cinto apparia d'un velo
Ai conviti del cielo:
Ma ben piansero il giorno
Che dalle danze efesie
Lieta facea ritorno
Fra le devote vergini,
E al ciel salia più bella
Di Febo la sorella.


Wenn ein Liebes dir der Tod
Aus den Augen fortgerückt,
Such' es nicht im Morgenrot,
Nicht im Stern, der abends blickt.


Neznámé lesy, kvetoucí dech země,
opony světa, mlhy modravé,
stmívání důvěrné, sen luny ve mně
a v tobě oheň růže krvavé.


Minden hitében már ma hagyattatik,
Minden szabad leszsz: viszsza adattatik
A’ lelki-esméret szabadság,
Mellyet-is, óh zabolázni vadság! ‘s. a’. t.


Slečno Kavánová, čet jsem, trefa jedním slovem,
neboť, ať jsem Franta,
nevysedíte-li Vy nám s Lutinovem
v Čechách toho Danta.


Jetzt eilen sie windschnell davon und schwinden
Im Felsgeklüft; ob sie nur Angst durchzittert?
Daß man die Weide ihnen so verbittert,
Ob sie des Menschen Unrecht nicht empfinden?


My cítíme, jak vaším vztekem rostem,
jak upřímněji k zemi Otců lnem;
nám zalíbilo se v tom žití prostém
a nešilháme nikam po cizém!


Vivi in te son soppellit'i folli,
periglioso e ontoso a tutti stai,
ma pur a' cherchi e a' signor più tolli.


逞艳呈祥祇自歼
何人攫取更趋炎
只将勿剪看君子
爱物安民处己廉


Nem maradott el
A béke barátja
Bagarja uram sem,
A csizmacsinálás
Érdemkoszorúzta müvésze.
Méltóságos termetü férfi.
Majd akkora volt ő,
Mint a bajúsz orrának alatta.
Oldala mellett
A bort szörpölte Harangláb,
A fondor lelkületű egyházfi,
Ki, mikoronta Bagarja uram
E kérdést terjesztette elébe:
„Hát Fejenagy koma hol lehet?”
Így hallatta a választ:
„Ott van, ahol van;
Hanem itten nincs... s ma alig lesz.”
S miután ezeket mélytitku ajakkal
Elmondotta: kiprémzé
Szája vidékét
Sátáni mosollyal.
Bagarja uram pedig űle,
S olyformán néze szemével,
Mint nézni szokott a halandó,
Ha nem érti a dolgot.


Téged hirdet, ó nagy isten,
Általad lett mindenem;
Néked, ember, hálaképen
Csörgedezzen fris vizem.


By dověděl se celý svět,
že Vácslav kráčí v slávě zpět
a málo v činech prohlédá,
jak Čechů rozkvět pobledá:
král brzy samým osudem
byl stižen velkým, krutým zlem:


cuando vaga sencilla y majestuosa
sobre la verde alfombra de esmeralda,
y de flores bellísimas guirnaldas
se coloca en su frente candorosa;


O bêtise, éternel veau d'or des multitudes,
Toi dont le culte aisé les plie aux servitudes
Et complice du joug les y soumet sans bruit,
Monstre cher à la force et par la ruse instruit
À bafouer la libre et sévère pensée,
Règne ! Mais à ton tour, brute, qu'à la risée,
Au comique mépris tu serves de jouet !
Que sur toi le bon sens fasse claquer son fouet,
Qu'il se lève, implacable à son tour, et qu'il rie,
Et qu'il raille à son tour l'inepte raillerie,
Et qu'il fasse au soleil luire en leur nudité
Ta grotesque laideur et ta stupidité !
Molière, dresse-toi ! Debout, Aristophane !
Allons ! Faites entendre au vulgaire profane
L'hymne de l'idéal au fond du rire amer,
Du grand rire où, pareil au cliquetis du fer,
Sonne le choc rapide et franc des pensers justes,
Du beau rire qui sied aux poitrines robustes,
Vengeur de la sagesse, héroïque moqueur,
Où vibre la jeunesse immortelle du cœur !


أبا أحمدٍ شِعْري قَتيلُ مواعِدٍ
مطلْتَ بِها والدِّين يُلزِمكَ الدِّيهْ
منحتُكَ مِن مَدحي صلاةً ورحمةً
فلا تَجعَلَنَّ رفدي مُكاءً وتَصدِيَهْ


Dédaignant à présent les caresses du bouge,
Laisse voir ses pieds nus aux ongles de carmin ;
Sa robe, qui frémit sur son corps surhumain,
Est comme un tissu d'air tramé, que le vent bouge.


gördün mü demiştim kendi kendime


Umlkli pištci v jeteli i vřesu,
to cizí ticho tíží.
Kraj napjat čeká. Vidno proti lesu,
jak dešť se s šumem blíží.


Jen jednu, Kriste, chybu propásl’s,
však základní. Ne, brachu, láska ne,
jen sobectví se v lidstvu ujímá. –
Byl’s větší básník nežli filosof,
o milý bratře můj, ta chyba škodí nám. – – –


登坛济济说良知
不著丝毫更数谁
抛却语言诸伎俩
日星千古自昭垂


经纶志四海
龃龉不得申
大裘纵千丈
姑覆洛阳春


Mert az még pihente az éj fáradalmát;
Kedves álomlátás adta meg jutalmát:
A királykisasszony jelent meg előtte,
És hogy győzni fog ma újra - jövendölte.


Wenn die Donnerposaune Gottes vom Thron itzt her
Auferstehung geböt – aufführ im Morgenglanz
Seiner Feuer der Tote,
Dich dem Richter entgegenriss',


Durch die frostige schweigende Nacht
Scholl dumpfes Klopfen
An meiner Thür;
Da hab' ich gedacht,
Du seist erwacht
Und sie haben mir
Dich heimgebracht ...
Oh! – Kalte Tropfen
Fielen auf diesen Traum der Nacht.


Stíhaje vás mezi kvítím
V skrýši tam kalíškové,
Blaženost jarých dnů cítím
S vámi, outlí tvůrkové!


Vše, čeho chápe se duše, by z těla stvořila duši,
životem skutečnosti prosvítající Věčnost –
vše, co se chvěje v ní, hoří – hasne a odchází s ní!
Motýla bez křídel jen v sítě svých výrazů chytá,
parodie svých snů z tvarů, jež stvořila, vnímá,
vidin svých karikatury vynáší na světlo dne,
nitrné hudby své paskvil výsměšnou ozvěnu slyší;
je ruka slabá, čas krátký – a na věky nelze přec žíti! –
a kdyby i věčný byl jedincův život: Lze všechno kdy vysloviti?
Ó veliká tragiko tvůrců!


لكَ الهناءُ بما أوتِيتَ مُعتذِرا
قد قَلَّ مبلغُ ما تُعطَى وإنْ كَثُرا
إذا هَنِئْتَ بأمرٍ عزَّ جانبُهُ
فإنهُ بكَ أهنَى فَهْوَ قد ظَفِرا
للهِ شمسُ جَمالٍ أدرَكَتْ قمراً
والشمسُ لا ينبغي أن تُدرِكَ القمَرا
أحلَّها الأسَدُ الميمونُ طالعهُ
بُرجاً لهُ فاكتَسَتْ من سَعدِهِ حِبَرا
يا قاسمَ اللِّمَمِ الشعثاءِ يومَ وَغىً
وقاسِمَ النِّعَمِ البيضاءِ يومَ قِرَى
أنتَ الكريمُ الذي طالتْ مواهبُهُ
على العُفاةِ ولكن وَعدُهُ قَصُرا
القائلُ القولَ مثلَ الفِعلِ عن ثِقةٍ
والفاعلُ الفعلَ مثلَ القولِ قد يَسُرا
ذَلَّتْ لديكَ صِعابُ الأمرِ صاغرةً
فما اُعتِذارُكَ أن لا تركَبَ الخَطَرا
قد علَّمَتنَا الليالي الصَبرَ من قِدَمٍ
وجِئتَنا فكَفيْتَ الصابرَ الضَجَرا
رُكنٌ إليهِ التَجَى الراجي فكان لَهُ
حِصْناً ولم يَضَعِ الباني بهِ حَجَرا
ألزَمتَ نفسَكَ نفعَ النَّاسِ مجتهداً
حتى تُوُهِّمْتَ أن لا تَعرِفَ الضَررَا
تَقضي الحوائِجَ مسروراً كصاحبها
كُلٌّ يُسَرُّ بما يهواهُ كيفَ جَرَى
ما خابَ منك و لا فيكَ الرَّجاءُ فقد
نلت الأماني ونِلنا عندَكَ الوَطَرا
إذا دعا لكَ داعينا فذاكَ لهُ
يدعو فلا فضلَ للداعي إذا اعتَبَرا


Jítili mám světem nejšířejším?
Mámli státi? čili seděti?
Jen chcy cosy, ano věděti,
Co chcy, umem nelze denně mdlejším;


Tu pravila svému muži:
„Mám prosbu na tebe,
já viděla bílou plachtu
zříc vodou na nebe.


Pregunta, deja el reverso
el cumpleaño del verso,
sonrisa de la toronja
la amarilla luz esponja.
Fiesta y final de la luz,
brillan los huesos en cruz.
Azul oscuro la trampa,
la tapa sopla y levanta.
Salta hasta los mismos ojos,
clásicos ya sus antojos.
Viene como los cantores,
taburete, compás y fines.
Silenciosa la sitiería,
cumple la orden día por día.
Felizmente su papeleta
tiene la fecha y la glorieta
de los cantores en la noche,
condecorado va en un coche.
Las mulas son cascabeles
mascan mosquitos y papeles.


濛濛小雨暗池塘
远树依微不辨行
可是晚来风更恶
杏花香乱扑回廊


Oj, mládenče krásný, na vždy jsi klet
mou sladkou i strašlivou mocí,
že musíš, ó musíš vrátiť se zpět
v mé náručí každinké noci!“


Du hast mich erst den sanfften Weg geführet,
Vnd meine Brunst durch Liebes-Gluth berühret,
Du schöne Zeit, du hast mir kund gethan,
Was der Verstandt vertrauter Freundtschafft kan.


Ich lache zwar / doch nur mit falschem munde:
Der himmel wird der seelen zeuge seyn.
Was soll was thun? indem die böse stunde
Uns endlich reist den edlen vorsatz ein.
Komm küsse mich / so küß ich denn dich wieder /
Was hilfft uns denn zu bleiben stock und stein?
Auff Scelaten / der purpur meiner glieder
Soll diesen tag zu deinen diensten seyn.


Lo Dio d'Amor sorrise, quando udìo
Astinenza–Costretta sì parlare,
E disse: «Qui à gente d'alt' affare!
Dì, Falsembiante, se·tt'aiuti Idio,


»Ne félj, bájos tündér, tartózkodás nélkül
Lépj e lágy habokra, jőj hozzám vendégűl!
Lelkednek gyönyör lesz, két szemed amit lát,
A vizek csudáit, a tengernek titkát!«


Und immer wieder sinkt der Winter
und immer wieder wird es Frühling
und immer immer wieder stehst du
und freust dich an dem ersten Grün,
und wenn die kleinen Veilchen blühn,
und immer wieder ist es schön
und macht es jung und macht es froh,
und ob du's tausendmal gesehn:
wenn hoch in lauen blauen Lüften
die ersten Schwalben lustig zwitschern ...
immer wieder ... jedes Jahr ...
sag, ist das nicht wunderbar?!


cumpre-nos escalar montanhas
decifrar inscrições rupestres
desmontar o teorema, captar
sua argúcia de mestr
E, inabaláveis, posto que lúcidos,
no finito da carne o agudo vértice
suavizar, e o ardor insan
Entre as folhas do outono
e a sombra dos cipreste


ساعديني،
لكي يبدأ الترميم
افتحي خطيئة اللغة
وكلمي الله
قولي له :
لم يعد الخلق كاملا ولا جميلا
ولا عدل فيه


Wild hallt der Schrei der Glocken durch die Nacht,
Und Schüsse dröhnen von des Berges Wacht;
In allen Gassen tönt's: es brennt! es brennt!
Und jeder angstvoll an sein Fenster rennt.


Примите «Невский альманах»Он мил и в прозе, и в стихах:
Вы тут найдете ***ова,
Вел***, Х***ова;
К***, дальный ваш родня
Украсил также книжку эту;
Но не найдете вы меня:
Мои стихи скользнули в ЛетЧто слава мира?, дым и праАх, сердце ваше мне дороже!Но, кажется, мне трудно тожПопасть и в этот альмана


Cerró los ojos y se vio sin ella
en otro espejo tímidos sonrojos
sintió, y después mortales agonías


漫山竹树结清深
古殿荒寒一两灯
但有菜根随粥饭
老夫请作住持僧


鸿雁飞来风雪心
鸿雁飞去天山阴
二月天山风雪浅
六月天山风雪深


Ja – so wird aus Sehnsucht Sünde;
Hölle, die den Himmel stürmt.
Seele öffnet alle Schlünde,
die der Geist rings mühsam übertürmte.


Ein holdes Weib, mit edler Schaam
An Wang' und Stirn geschmückt,
Trat sittsam vor, das Wort sie nahm,
In Andachtsgluth entzückt:


Dnes všemi zapomenut čekám,
kdy čas mou stopu zarovná,
jdu na smrt Záviš málomocný: –
Buď zdráva moje královna!


وَقائِلٍ هاتِ شَوِّقنا فَقُلتُ لَهُ
أَنائِمٌ أَنتَ يا عَمرَو بنَ سَمّانِ
أَما سَمِعتَ بِما قَد شاعَ في مُضَرٍ
وَفي الحَليفَينِ مِن نَجدٍ وَقَحطانِ
قالَ الخَليفَةُ لا تَنسِب بِجارِيَةٍ
إِيّاكَ إِيّاكَ أَن تَشقى بِعِصيانِ


Hassen sie Kinder, gezeugt mit dem Kebsweib, Keiner verwehr' es,


O wenn dahin die erste Jugend,
Die schuldlos noch, noch ohne Tugend
Den Tag verschwärmt im Sonnenglanz,
Die unter ahnungsvollen Schauern
Die Mondnacht heut verwacht in grundlos süßem Trauern
Und morgen sie durchstürmt im Tanz;
Wenn dieser holde Rausch verflogen,
Der an Erkenntnis arm, verschwendrisch im Gefühl
In unermeßlichem Gewühl
Von Well' in Welle dich gezogen:
Wie weht so wunderbar dich dann
Des Lebens frischer Morgenschauder an!


Zum Markte wallt ein Trauerzug
Aus Sankt Mariens Türen,
Das ist Johannes Wittenborg,
Den sie zum Tode führen.


Cizinci sladkých slov a zraků
i s mořem mohou zraditi.
– Chceš se mi na utichlém vraku
mrtva a bez úsměvu vrátiti?


Er geht nicht mehr
Allwo die Diebe warten
Auff der Susannen Ehr; 9
Wo man die keusche Gilgen
Will vertilgen;
Wo man die Rosen bricht/
Da bleibt er nicht;
Er pflegt nicht hinzugehn/
Wo welcke Blumen stehn.


Fiai vagyunk mind a földanyának:
Grönland lakója és a kún paraszt.
S hogy egy a jogunk: testvérképpen élni,
ma már mindenki tudja, vallja azt.
Szálljon ma el, mint szikratávirat,
a testvérlelkek messzi ég-ívére:
Evoé: Május, új feltámadás!
Piros sziveknek vágya, menedéke!


Stojím na Tvé svaté zemi,
stojím jako javor v zimě,
smutno je mi, teskno je mi,
noha tuhne, chladne týmě,
bez ruchu jsou ňadra stará –
čekám jara!


Nein, Dorette! so soll dich kein Gemälde der Landschaft,
Die mich jetzt umgibt, täuschen, damit du nur kommst.
Die Natur gab hier dem Menschen gerade so viel nur,
Daß er aus Hunger nicht stirbt, oder im Winter erfriert.
Warum sollte sie denn noch mehr ihm spenden? Ein Felsen
Träget kein Korn; Ein See bringet sehr wenig nur ein;
Zwei Jahrhunderte braucht der Wald von Eichen zum Wachsthum';
Berge? Ja die ersteigt ohne Beschwerde man nicht. –
Von dem herrschenden Edelmann' an, bis dienenden Bauer,
Wünschet jeder sich nur Boden, um Weitzen zu baun.


Let je světem, jako svět je letem,
čas je jeho snem a jeho vznětem,
ale po něm popel jen a troud.
Ve jménu Otce, ve jménu Syna,
ve jménu tvojím času je vina,
ve jménu ducha musíš jím plout.


Du must mit deinen Feinden leben,
So, dass du das Gesetz' erfüllst:
Den Stärkern magst du, wo du wilst;
Du must den Schwächeren vergeben. 1


Quand il prit son chemin par le pays des Slaves,
Ceux-ci voyant pareils leur langage et leur foi,
Sous le joug étranger fatigués d'être esclaves,


A kráčel zamyšleně ku předu,
kde skála dál do moře vbíhala,
a zastínil si oči rukama
a zíral na loď bystře, pátravě.
A zatím Nicoletta zahlédla
na blízku starou studeň omšenou,
kol které plané růže bujely
jak malý les, a rychle se schodů
do skály vrytých, úzkých spěchala,
by ukojila žízeň palčivou,
a natrhala růží; sotva však
že dostoupila k studni, vyřítil
se náhle z růží divých mužů dav
a obstoupil ji. Něma leknutím
se octla v rukou jejich, běželi
s ní k chobotu, kde člunek jejich byl,
a výkřik, který z prsou vydral se
jí pozdě teď, uslyšel Aucasin.


Jetzt, wie zum Todtenopfer,
Goß er's hinab ins Meer!
Wie funkelnde Thränen stoben
Die goldenen Tropfen umher.


Am stillen Abend,
Wenn die Rosen nicht mehr glühen
Und die Töne stumm werden,
Will ich bei dir sein
In traulicher Liebe,
Und dir sagen,
Wie mir am Tage war.


A přece vím, až v ohni vzplápolám,
že postačí ti jiskra z něho jedna,
bys meč v ní kula na vši lest a klam,
jichž přívalem jsi nekonečně bědna.


Забивай, забойщик,
производительность подымай за пудом пуЗадание выполнишь —
разрухе капу


In questo, o Dea terrena, almo e fecondo
e largo campo de la virtù vostra,
che di lume e splendor di pari giostra
con quante furon chiare o fieno al mondo,


高郎櫑具映峨冠
沈燎茶铛一室安
游刃圣经千载计
即今长铗未须弹


ve sorunlarını


Wer würde so zu meinen Sinnen
Sich reumen, Bruder, als zwar du?
Du kantest mich, ich dich, von innen,
Was meine war, war deine Rhu.


Obě tyto hvězdy Dioskurů,
Jakož svítily nám v živobytí,
Tak nám ze záhrobní vlasti svítí,
Pronikajíc skrze hustou chmuru,
Co se nade námi rozložila
Na všech stranách naší oblohy,
Jako by ji na nás přikouzlila
Z nadlesní tam kdesi zálohy
Hrozná kletba spiklých kouzelníků,
Jižto znají svádět krupobití,
Aby na poli i na trávníku,
Kamkoli se pahuba ta sřítí,
Podrtila obilí a kvítí!


Do Thou our erring feet secure;
O lead us far from ill!
And keep us upright, just, and pure,
In act, in word, and will.


Pán je mocí hněvu svého schvátí,
A zlosynům hlavy mečem sklátí;
Vinici pak vinařům dá jiným,
Věrným, spravedlivým, řádným, činným,
Kteří odváděti budou jemu
Užitky vždy k času příhodnému.


Munkács magas várában ül Zrínyi Ilona,
Körötte vérbiborban a tájék alkonya;
A karszék, mely nyugalmat fáradt testének ád,
Márvány pallóra ejti ruhája bársonyát.


	Pieno è il mondo di falsi profeti,
d'astrologhi, sibille e di resie,
di sogni e fantasie,
d'indovini, d'auguri e nigromanti:
ciascuno abbaia, e non è chi glil vieti,
volendo autenticare il dir busgie,
per indirette vie
mostrando l'avenire su per li canti,
come avuto l'avesson da' santi.
Così i tapini voglion profetare,
e tal si vuol mostrare
Isaia, Eliseo o Daniello,
che legger non sapria il Donadello.


Nicht doch! das Wort ist von den gleitenden,
Dreisilbig ihren Reim verbreitenden;
Denn Quirium ist kein Oxytonon,
Es ist vielmehr Proparoxytonon.


Já přišel ještě v čas ku nasedání,
však srdce zmeškalo – tam kdesi kvílí –
Dál jedem’; skutečnost’ tu, tamo zdání – –
Ten sen chtěl žít’ bych ještě chvíli, chvíli.


合是神仙太乙垆
旁通五窍似莲珠
如何水火收功用
去问刘安下手初


قُلْ ما بَدا لكَ وافْعلِ
واقْطعْ حِبالكَ أو صِلِ
هذا الرَّبيعُ فحيِّهِ
وانزلْ بأكرمِ منزِلِ
وصِلِ الذي هو واصِلٌ
وإذا كرِهْتَ فَبدِّلِ
وإذا نَبا بك منزلٌ
أو مسكنٌ فتحوَّلِ
وإذا افْتقرتَ فلا تَكُنْ
مُتخشِّعاً وتجمَّلِ


Oh, de mitől válunk oly nehezen?
Mi tündér báj vonz úgy magához,
Hogy mennyei lelkünk ne siessen
Eredete dicső honjához?


Sia benedecto l'or misto et l'argento,
anze quel sol che 'l tuo capo sfavilla,
sia benedecto el nero e la pupilla
al cui girar hom de marmo devento,


O Sohn/ vnd Vatter namen süß!
Wie gar hab euch mißhalten?
Wil werffen mich an seine füß/
Mein händ anmütig falten:
Wil schleichend bey mit starckem schrey
Sein weiches hertz erspalten:
Ach vatter mein/ beyn knechten dein
Mich laß nur platz erhalten.


世事篙人一叶舟
长歌短棹发中流
今朝正得东风便
才是西风便转头


Te quiero porque sí y te quiero porque no,
porque no se gesta la tierra
de señales enmudecidas;
en tus manos se refugia el frío
y el trino de la mañana,
te atavías con cruces de albatros y verde,
y con idioma de fruto
distancias las piedras de mi oscuridad.


Pravili, že na luh
perly napadaly,
a to v Liduščiných
očích slzy stály.


Ó hloubi, v které na dně dřímá láska,
jak v moři světu přes noc skryté slunce,
můj život, krůpěj, celou tě přec skrývá!


Das Wahre war schon längst gefunden,
Hat edle Geisterschaft verbunden;
Das alte Wahre, faß es an! Verdank es,
Erdensohn, dem Weisen,
Der ihr, die Sonne zu umkreisen,
Und dem Geschwister wies die Bahn.


Ma quando pur del valor vostro usato
così non fosse in voi spento ogni seme,
non di morir pugnando ed onorato,
ma di vita e di palma anco avrei speme.
A incontrare i nemici e 'l nostro fato
andianne pur deliberati insieme,
ché spesso avien che ne' maggior perigli
sono i più audaci gli ottimi consigli.


从来醒醉不关渠
肯为篱边问所须
冷笑渊明痴望眼
只堪把菊佩茱萸


Husch husch husch husch husch husch! Vöglein
Hüpfet so flink von Strauch zu Strauch.
Husch husch husch husch husch husch! wär' ich
So flink doch auch!
Wär' ich so flink und lustig auch
Stets wie der Vogel in dem Strauch!
Husch husch husch husch husch husch! Vöglein
Hüpft flink im Strauch.


Byl milý druh na zahradě,
K nám v okna pohlížel;
Já mladička, já radička
Na zápraží vyšla.


Déšť ustal, ale den byl smutný, zachmuřelý,
když první Varovo jsme opevnění zřeli,
tři mohly legie zde směstnati se jistě,
val nedodělán byl i příkop na tom místě.
Zde v hloubi kotliny, jež skláněla se dosti,
jsme zhledli hromady již tlících, bílých kostí,
tu víc jich při sobě, tam rozptýlených v dáli,
jak v odboj střetli se a tam jak utíkali,
tříšť zbraní mezi tím a koňů tlupy celé
a hnáty bez kůže, na stromy lebky vbité,
vše bylo posupné a ponuré a ztmělé,
jak všel bys v pravěku pohřbiště obrovité.
Pod stromy oltáře se tměly cizích bohů,
zde našim tribunům i vůdcům sťaty hlavy,
krev černou bylo znát na každém jejich rohu,
krev zbyla v močálu, jenž byl jí celý tmavý.
Tu v šatu sedraném k nám přišel pastýř bludný,
a hle, on Říman byl, po strašlivé té řeži
stud bránil návrat mu i zbyl zde, v osud trudný
se vpravil. Vyprávěl nám, kde kdo mrtvý leží,
kde padli legáti, kde první orly vzaty,
kde Varus poraněn, kde zdrcen tíhou ztráty
meč vrazil do sebe, i místo, balvan ploský,
zkad Armin hovořil ku davům, stanů trosky
nám tlící ukázal, pro odsouzence jámy,
v něž kleknout musili, než sražena jim hlava,
pak z řady šibenic jen holé, kusé trámy
a místo nejkrutší, kde boje hřměla vřava.


Én tudom, állom, hogy ez: a Minden
S hogy minden egyéb hasztalan:
Vér és arany, vér és arany.


Der Sohn einst mit dem Vater stritt,
Wer auf der Jagd die Ent erschossen;
Da ist des Alten Blut geflossen,
Der wilde Sohn zum Teufel ritt.


乔仙飞去撒天花
罗绮长抛谢物华
却恨金笼旧鹦鹉
伤心时误唤琵琶


黄金仙杏粉
赤玉海榴房
共斗今朝胜
盈襜百草香


苍髯万松宫
窈窕一径开
请回俗士驾
切莫呵殿来


Die Fifin', die eine, ihre
Bettlerköchin im Quartiere,
Sie, die in der Garküch' stand
Von dem Betteleiverband.


Und wenn mich Blitze rings umglüh'n,
Bedrohend schier mein Leben,
So will mein Haupt ich stolz und kühn
Nur höher noch erheben.


A Vida, que ao nascer, enfeita e touca
De alvas rosas a fronte da mulher,
Na minha fronte mística de louca
Martírios só poisou a emurchecer!


Nic nevím, moje samota
však divů nezapírá,
křídlo se z tísně vymotá,
a vzlétne v život víra.


Kristův bok! ó lampo Božská a zářivá,
z Tebe se z věčna a do věčna přelívá
plamenné moře.
Dnes hoříš pod krytem kamenných kathedral,
v katakomb labyrinth zda se dřív nevedral
svit Tvojí zoře? –


Liebe, mindre doch die Plagen,
Denn ich kan sie kaum mehr tragen,
Und die Kräfte treuer Brust
Schwinden unter Schmerz und Lust;
Oder binde mir so lange
Durch den Schlummer Geist und Sinn,
Bis ich meinen Schaz umfange,
Dem ich längst versehen bin.


Tu Mařenka opět s bědováním
do peřin se vrhla, Boha prosí,
aby seslal na ty lidi cosi!
A ji slyšel Pán Bůh v této chvíli:
Moklíňáci se již sestoupili,
zaháněli Hlohovskou tu rotu.
Zahnali; jen medvěd uvíz’ v plotu,
pes mu utrh’ kousek hrachoviny,
až mu pomoh’ z plotu soudruh jiný.
Ale za vsí Pán Bůh čekal na ně,
po obloze v mraku jde a hází
bílým sněhem, k vůli oné panně.
Těžké jak msta dívčí jsou ty rázy.


Přec včelí bzukot v třešních podle strání,
smích žencův a ples děv
dál budu pět i krev,
již roní jeřáb na zaváté pláni.


Jak na sen když si ráno vzpomínáme,
když znova zřít ho marně touží hlava,
když ptáme se, čí jsou to rysy známé,
jež zřeli jsme, čí líc ta usměvavá:


I receive the flowers you bring,
Whose charm anticipates the Spring;
Whose tints in vernal freshness vie
With plants beneath an austral sky, —
Those glowing plants that, long unknown,
Your travell'd science made our own: —
Bright gift! in lavish grace array'd,
Thy flowers have only bloom'd to fade, —
Their transient being soon forgot:
How far unlike the giver's lot!


Jak ten, kdo zbaven okovů, jdu volná svěží
a pyšná vůněmi; a neponížím čela,
až sletí výzva posvátná z všech rtův a věží.
Já slavím rozkvět svého panenského těla.


Weil Otto nicht sein Maul konnt' halten,
Und dich mit mir lässt schalt- und walten;
Weil du so gutes Muhts ihn fandst,
So thu, was du nicht lassen kanst.
Glaub' aber, dass er, ungelogen,
Dich auf die Helfft' und mehr betrogen;
Und dass du keine andre Künst'
Bey mir, als deinem Weibe, findst.
Sonst bin ich wol des Dings gewohnet;
Mein Kahlkopf 1 hat mich nicht verschonet:
Und weil er selbst dich drum anspricht,
So bitt' ich dich, verschon' ihn nicht.


Und ein steingewordner Schatte,
Deine Seele selber Stein,
Trittst du auf die Marmorplatte,
Neu bei deinem Volk zu sein.


Muse! contemple ta victime!


Geschwinde, geschwind!


仙禽寿杖垂佳贶
丽句雕章焕列星
深悉至怀形善祷
拟延西景驻颓龄


Jako viola před sluncem
Května zavře ňádra svoje:
Tak chci před tím světským hlukem
Zamknout bolné srdce moje.


So hertzlich gern dich lobt mein gantzer Sinn,
Weil loben Gott mein ewiger gewinn:
So hertzlich gern wil er Ruff, Seel, Geist, Leben
Und was du gabst, dir, Höchster, widergeben.


U vrat parku jsi teď stráž,
dvorně stojíš každou stranou;
hrčí kolem ekypáž
s druží sluhů premovanou;
šustí vlečky z atlasu
kol tě, květe s Parnassu,
zvířený kolesy prach
sedá v květů zakrnělých nach.


Zeucht ein Kauffmann hin vnd her,
Vber Stock vnd Steine,
Durch die Klippen, durch das Meer,
Durch die wüsten Haine,
Was er suchet für vnd für,
Vnd ich mag gedencken,
Kan mir meiner Phyllis zier
Reicher vorraht schencken.


Obgleich ich keine Wunder mehr vermag,
Die wohl von jeher zweifelhaft und wenig,
Bist du doch gläubig wie am ersten Tag
Und reichst mir mitleidsvoll den Peterspfennig.


Všady cestou k patám hadi se mu věsí,
každým krokem v cestu žhoucí padá kláda,
před ním, za ním, nad ním vyjou, křepčí běsi;
v potu stydlá skráň by zdřímla sobě ráda,
ale srdce touží po kumburské růži;
hle, tu v lese pláče dívka lepotvárná...
rytíř omámen; – však už se zase vzmuží,
pekel osidla i v dívčím těle marna. –


حمائِمَ الأيكِ هيّجتُنَّ أشجانا
فليبكِ أصدقُنا بثّاً وأَشجانا
كم ذا الحنينُ على مرّ السّنينَ أَما
أفادكُنّ قديمُ العهدِ نِسيانا
هل ذا العويلُ على غيرِ الهَديلِ وهل
فقيدكُنَّ أعزُّ الخلقِ فِقدانا
ما وجدُ صادحَةٍ في كلّ شارقَةٍ
تُرجِّعُ النَّوحَ في الأفنان أَلحانا
كما وجدتُ على قَومي تخوُّنَهم
ريبُ المَنونِ ودهرٌ طالَ ما خَانا
إذا نَهى الصّبرُ دَمعي عند ذِكرِهِمُ
قال الأَسى فِضْ وجُدْ سَحّاً وتَهتانا
قالوا تَأسَّ وما قالوا بِمَنْ وإِذا
أُفرِدتُ بالرُّزءِ ما أنفكَّ أَسوانا
ما حدَّثتنيَ بالسُّلوانِ بعدَهُمُ
نَفسي ولا حانَ سُلواني ولا آنا
ما استدرَجَ الموتُ قومي في هلاكِهِمُ
ولا تخرَّمَهمْ مَثْنى ووُحدانا
فكنتُ أصبرُ عنهم صبرَ مُحتَسبٍ
وأحملُ الخطبَ فيهم عَزَّ أو هانا
وأقتَدي بالوَرى قبلي فكم فَقدوا
أخاً وكم فارقوا أهلاً وجيرانا
لكنَّ سقبَ المنايا وسطَ جمعِهِمُ
رَغا فخَرُّوا على الأذْقان إِذْعانا
وفاجأتْهُمْ مِن الأَيّامِ قارِعةٌ
سقتهُمُ بكؤوسِ الموتِ ذَيْفانا
ماتوا جميعاً كَرجعِ الطَّرْفِ وانقرضوا
هل ما تَرى تارِكٌ للعينِ إنْسانا
أعزِزْ علَيَّ بِهم من مَعشرٍ صُبُرٍ
عند الحفيظةِ إِنْ ذو لُوثةٍ لانا
لم يتركِ الدهرُ لي من بعدِ فقدِهِمُ
قلباً أُجشِّمُه صبراً وسُلوانا
فلو رأَوْني لقالوا مات أسعدُنا
وعاشَ للهَمِّ والأحزانِ أشقانا
لم يترك الموتُ منهم من يُخبِّرُني
عنهم فيُوضِحُ ما لاقَوْهُ تِبيانا
بادوا جميعاً وما شادوا فوا عَجَباً
للخطبِ أهلَكَ عُمّاراً وعُمرانا
هذي قصورُهُمُ أمست قبورَهُمُ
كذاكَ كانوا بها من قبلُ سكّانا
ويحَ الزّلازِلِ أفنَت مَعشَري فإذا
ذكَرتُهُم خِلتُني في القوم سَكرانا
بَنِي أبي إن تَبيدوا أن عَدا زَمنٌ
عليكُمُ دون هَذا الخلقِ عُدوانا
فلن يَبيدَ جَوى قَلبي ولا كَمَدي
عليكُمُ أو يُبيدَ الدَّهرُ ثَهلانا
أفسدتُمُ عمْرِيَ الباقي عليَّ فما
أَنْفَكُّ فيه كئيبَ القَلبِ ولهانا
أُفردتُ منكُم وما يَصفو لمنفرِدٍ
عيشٌ ولو نال من رِضوانَ رِضوانا
فليتني معَهم أوليتَ أنّهُمُ
بَقَوا وما بَينَنا باقٍ كَما كانا
لقِيتُ منهم تَباريحَ العُقوقِ كَما
لقيتُ من بَعدُهم همّاً وأَحزانا
لولا شَماتُ الأعادي عند ذكرِهِمُ
لغادَرَتْ أدمُعي في الأرض غُدرانا
أرُدُّ فَيضَ دُموعي في مَسالِكِها
فتستحيلُ مياهُ الدَّمعِ نِيرانا
لا ألتقي الدَّهرَ من بعد الزَّلازِل ما
بقيتُ إلاّ كسيرَ القَلب حَيْرانا
أخْنَتْ على مَعشري الأدنَيْنَ فاصطَلَمَتْ
منهم كُهولاً وشُبّاناً ووِلدانا
كم رامَ ما أدرَكَتْه منهمُ مَلِكٌ
فعادَ باليأسِ ممّا رامَ لَهفانا
لم يَحمِهم حِصنُهم منها ولا رَهِبَتْ
بأساً تَناذَرَه الأقرانُ أزمانا
أتاهُمُ قَدرٌ لم يُنْجِهم حَذَرٌ
منه وهل حَذرٌ مُنجٍ لمن حانا
إن أقْفرت شيزَرٌ منهمْ فهم جَعَلوا
منيعَ أسوارِها بيضاً وخُرصانا
هُمُ حَمَوهَا فلو شاهدتَها وهُمُ
بها لشاهدتَ آساداً وخَفّانا
كانوا لمن خافَ ظُلماً أو سُطا مَلِكٍ
كَهفاً وللجاني المطلوبِ جيرانا
عَلَوْا بمجدِهِمُ سيفَ بنَ ذي يَزنٍ
كما علت شيزرٌ في العزِّ غُمْدانا
كانوا مَلاذاً لأيتامٍ وأرمَلَةٍ
وبائِسٍ فاقدٍ أهلاً وأوطانا
إذا أتيتَهُمُ ألفيتَ شطرَهمُ
مُسترفِدين وزُوَّاراً وضيفانا
تراهُمُ في الوَغى أُسداً ويومَ نَدىً
غيثاً هَتُوناً وفي الظَّلْماءِ رُهبانا
حاولتُ كتمانَ بثِّي بعدَ فقدِهِمُ
فلم يُطِقْ قلبيَ المحزونُ كِتمانا
لعلَّ مَن يعرفُ الأمرَ الذي بَعُدتَ
بَعدَ التّصاقُبِ من جَرَّاهُ دارانا
يقولُ بالظَّنِّ إذْ لم يَدرِ ما خُلُقي
ولا مُحافَظتي مَن حانَ أو بانا
أسامةٌ لم يَسُؤْهُ فقدُ معشرِهِ
كم أوغروا صَدرَه غيظاً وأضغانا
وما دَرَى أنَّ في قلبي لفقدِهِمُ
ناراً تلظّى وفي الأجفانِ طُوفانا
بنو أبي وبنو عمّي دَمِي دمُهُمْ
وإن أرَوْني مُناواةً وشَنَآنا
كانوا جَناحي فحَصَّتْهُ الخطوبُ وإِخْ
واني فلم تُبقِ لي الأيّامُ إخوانا
كانوا سُيوفي إذا نازلتُ حادِثةً
وجُنَّتي حين ألقَى الخطبَ عُريانا
بهِمْ أصولُ على الأمرِ المَهولِ إذا
عَرا وألقى عَبوسَ الدَّهرِ جذْلانا
فكيف بالصبرِ لي عنهم وقد نَظَموا
دَمعي على فَقدِهم دُرّاً ومَرجانا
يُطَيِّبُ النَّفسَ عنهم أنَّهم رَحَلوا
وخلَّفوني على الآثارِ عَجلانا
سَقى ثَرىً أُودِعُوهُ رحمةً مَلأَتْ
مَثوى قُبورِهِمُ رَوْحاً ورَيْحانا
وألبسَ اللهُ هاتيكَ العظامَ وإن
بَلِينَ تحتَ الثّرى عفواً وغُفرانا


Löscht ich so der Seele Brand,
Lied, es wird erschallen;
Schöpft des Dichters reine Hand,
Wasser wird sich ballen.


绣衣且莫行
更进山中酒
点瑟倚清歌
春风盈洞口


a vede je jak umíněné děcko
a zvedá je a zároveň je kruší,
až pochopí a pozná... To je všecko.


Wenn doch die Reisende das Klagen unterließen,
Daß unsre Wirthin hier, sie schnelle; denn mich dünkt,
Daß manche Gäste mehr von ihr genießen,
Als sie in Rechnung bringt.


Nasaďte mi hlavičku zvířátka,
Co se rádo krmí pod dubem,
Jsem ve válce vítaná hromádka,
Zlým však nepříteli zástupem.


Doch als ich Abends kam zu Tanz
Und that verſtohlen und ſachte,
Da trug ſie die Nelken am Buſenlatz,
Und ſchaute mich an und lachte.


檐前鸣玉响丁东
清梦初回鹤帐中
早起井梧飘一叶
方知昨夜是秋风


Egyszer elhallgatott, Miklós nem dorgálta;
Nehéz lett a feje, húzta a lócára,
Elszaladt előle a boglyakemence,
Felborult ültéből, úgy elgyengült Bence.
Toldi is beléunt a mulatozásba,
Asztalon leborult két izmos karjára:
(Meztelen karjában dagadtak az erek)
Úgy aludt el, úgy hált a hatalmas gyerek.


Y si bien
Ahora te hablo y te recuerdo
Y te lleno de palomas y ventanas en el cielo
No es para cerrar tus ojos en mi pecho
Ni para llenar de besos tu rostro anaranjado en la mañana
Sino para encender tu vida en los mensajes de la calle
Como una flor creciendo
Entre los vagabundos desesperados de la calma


Cos ve tvém nitru po všem zůstane
dny nesmyto a nepřístupno času,
úryvek písně dávno zpívané,
snad hlavy sklon a snad jen přízvuk hlasu.


El capitan al tuo nocturno fosco
riede alle tende abandonando il campo,
el mur, la pugna, el nemico, el fier tosco.


akik tudják, hogy egyszer egy az három,
hogy a színek beszélni tudnak
s akik falusi, útszéli kereszten
nem köpdösik le a Megváltó testét.


Toť pitvora jen vědy, co se šklebí:
Jste věčně bídní, – volejte si k nebi!
Co zdědili jste, není zlato ryzí;
co zlatem jesti, poklady jsou cizí.


Han pasado años, sí... ¡por fin pasaron!
¡Rudo tropel que atravesó el camino!
Ya, como un nubarrón se disiparon,
Y nuestro sol a reclamarnos vino.
¡Y ande el tiempo, y sin fin rondando siga
La fiel aguja que su afán nos muestra!
¿Qué hora marcará que no nos diga:
«Aquí os amasteis; yo también soy vuestra?».
En todo grato sueño nos parece
Que ya lo hemos soñado: ese es su hechizo.
Mi mejor sueño a ti te pertenece;
En ti el pasado mágico realizo.
Como a la aparición del rey del día,
De entre la nada lóbrega que espanta,
Brota un mundo de vida y poesía
En que todo ama y resplandece y canta;
Así tú para mí: foco potente.
Núcleo de una creación que he poseído,
Llegas, y en torno a ti surge esplendente
Mi portentoso hogar, y en él resido.
Y el corazón se me abre inmenso, en alas
De música ideal que lo acaricia;
Y tanto aroma y fuego en mi alma exhalas
Que a un tiempo vivo y muero de delicia.
Y tú y yo, tierra y cielo, mente y acto,
Hoy y ayer, la esperanza y la memoria,
Todo ya es uno, en inefable rapto,
Fruición anticipada de la gloria.
Y esa es la juventud: el fugitivo
Presagio de la eterna, que al conjuro
Vuelve de Amor, como en miraje esquivo,
A enseñarnos un bien siempre futuro.
¿Y el sueño cuál será? ¿La no apagada
Luz, o esta bruma efímera de invierno?
¡Ah! lo que pasa no es: es sombra, es nada;
Y no hay más que una realidad: lo Eterno.
Atando el hilo roto un largo instante
Sigamos, pues, llorada compañera,
Hacia atrás, y a la par hacia delante.
A nuestro gran será que hace años era.
Como Fray Luis saliendo del profundo
«Decíamos ayer» también digamos:
Corra el tiempo del mundo para el mundo
Nuestro tiempo, en el alma lo llevamos.


ba chuďasa že jednou posadí
si pánbů podle sebe,
co velbloud prý projde jehlou spíš,
než takový rentier v nebe;


Ve svém hoři zaslechl z lesa
Hlubokého slabé hlasy;
Co to? Stojí poslouchaje,
Zapomíná na svou bídu,
Běží v tmavé kraje.


De hova, merre tenném és kikbe
Hitem, lelkem és a nem várt jövendőt,
A Jövendőt, ki nem nyílik Hitbe,
Ha nem bonttok ki ékes kendőt,
Ha nem bonttok ki ékes kendőt?


Má bílá paní, loutnu mou
si vemte s sebou též! – Co s ní?
V mé duši budí hloupé sny
a struny její truchle zní –
Ohé!
A píseň má je nervosní...


Das Dirnlein vor dem Gnadenbild
Im trüben Kerzenglanz,
Es flehte heiß, es flehte wild
Um einen Myrtenkranz.


Meine Säge knirscht mit den Zähnen:
mir ist kein Holz zu hart,
ich werd's schon kirre kriegen,
wart nur, wart nur, wart!
So knirscht meine große Säge.


Sage verbreitet, es schweb' umher,
Wie Griechengestalten, bey Nacht am Quell;
Und behorcht werde sein Fall, werd' es, wenn
Der Erguss tönet Verein, Gegenklang rauscht.


drť z hradu Milotova v prsť se mění,
a v dobývání chleba povždy tuhém
i základ ruka lidská zryla pluhem. –
Mír kol a kol! Jen v čas, kdy v umírání
den zlaté růže sypá k země klínu,
zde stébel slyšíš žalné naříkání
a trávu zperlenou zříš rozechvínu.
Zda nahodilé jsou jen zjevy tyto,
či kvilných vzdechů smutné ohlasy to?


溪上寻春春已来
小桃初似剪刀裁
今朝判与诸人醉
暂见芳菲眼亦开


Ei nun – dort war er just kein Held!
Als in dem Tale von Tätwyl
Der Feind rings auf uns niederfiel,
Da hat er sich davongemacht
Und ließ uns stehn in schlimmer Nacht;
Als er schon ziemlich weit geschlichen,
Da merkt' man erst, daß er entwichen.
Mir raunt' der Nachbar in die Ohren:
»Herr Brun ist fort, wir sind verloren!«
Ich sagte: »Laß den Schelmen laufen!
Man braucht ihn, darf ihn nicht verkaufen!
In jeder gut besorgten Stadt
Braucht's einen, der kein Ehr nicht hat,
Nicht Ekel kennt und nicht Gewissen
Und immer schafft und ist beflissen
Zu wirken, daß er nötig bleibt!
Nur muß man eben nicht urgieren,
Daß er sein Leben soll riskieren!
So wird er alt und wohlbeleibt!
Die Nachwelt wird sich dran ergetzen
Und solchem Kerl ein Denkmal setzen,
Indes ein braver fauler Hund
Zunichte wird und geht zugrund!«


diriliğin resulü eden se


Geliebter – hörst Du mich rufen?
Die Nacht wühlt mich zu –
O, ich kann nicht – mehr rufen –
Orpheus, wo – bist –du?
Wo – bist – –?


山中一夜秋
老屋居然别
丈人不饮酒
共坐看明月


Der Sonnenblume gleich steht mein Gemüte offen,
Sehnend,
Sich dehnend
In Lieben und Hoffen.
Frühling, was bist du gewillt?
Wann werd ich gestillt?


Ein Epigramm sei zu kurz, mir etwas Herzlichs zu sagen?
Wie, mein Geliebter, ist nicht kürzer der herzliche Kuß?


Música da "Santa Lucia"


Ihr Bestien! Doch halt, ich schweige,
Und schelte diese Mörder nicht,
Weil, was ich hier Abscheulichs zeige,
Auch unter Christen noch geschicht.


Spal kníže vojsk; byl poslední to spánek:
meč pomsty zvěd’ Pán sličné vdovy rukou,
jež s hlavou sťatou opustila stánek.


Ein Wetter steht grad über der Erd,
Wenn's nur in's Württembergische fährt!
Denn thut es bei uns sich entladen,
So haben wir Hagelschaden.


E então o brilho do sonho renasce
A visão da juventude me aquece
Uma face clara me ilumina
Cabelos negros ou quase molham meus olhos
Bombeiam meus orgãos
Vermelham meu coracao


Šlechtic, jak jen o lovu co slyšel,
Nebyl v městě více k udržení,
Duch mu lovu v mysli od českých stran cišel,
K odjezdu se chystá připravení.
Ve povětří s Faustem jižjiž jede,
Jeho líce jsou již hezky bledé;
Po nápoji usnul, prospal více dní,
O větrném lovu stále sní.


A vágyakat, forgatva resten.
...Ó, mennyi álom, fény meg isten


Denn wie ich auch den Fuß mag von ihr kehren:
ich kann der tiefen Sehnsucht nicht mehr wehren,
aus ihrem Schooß den süßen Duft zu schlürfen.


So soll euch dieses auch nicht reuen,
daß ihr sie nicht habt lassen freien.
Verfreien ist der strengste Dienst.
Ihr übernahmt sie kaum dem Klagen.
Um was ihr itzt so sehr müßt zagen,
sagt, ist nicht Alles diß Gewinst?


Io veggio consumarsi Meleagro,
per Deïnira il mattator di Nesso,
e Clitemestra per Egisto sagro;


Onde levato avea nostro intelletto
a cantar già d'amor tutto infiammato,
con un sì dolce stile e sì ornato,
che colla voglia s'aggiugnea l'effetto.


Der ziklagsraub sei A.M.A.L.ekks sein end!
Es fehle nichts, was du durch mich A.U.S.sprachst!
Der Ost und Nord komm an nach Amsterdam!
Das Babel sei mit seinem thurm verbrand!


Der trunkne Küster, aus der Schenke kommen,
Setzt sich noch in den Mondschein vor dem Hause,
Kräht einen Psalm, doch kaum hat sie's vernommen,
So stürzt sein Weib hervor, daß sie ihn zause,


Kde že jsou ruce, které ji zdrží,
zabijí muže vojáka
a vztyčí posléz nad světa strží
korouhev lidství v oblaka?– –


Rozlehlou rovinou celá zem:
úzkostně takřka se bojí
vyskočit nějakým pahrbkem
z šosácké plochosti svojí.


玉山高并两峰寒
向背稀稠画亦难
一味清新无我爱
遥看直北是长安


Annyiféle párbajt és mindenféle bajt
Vítt már a menyecske összevissza, hogy majd -
Paizsán a fegyver ellágyul, megtompul,
Mintha viaszból vón’ - legfeljebb ólombul.


Věj zefyrečku,
Věj lučinou,
Věj na dívečku
Mou spanilou!


a myšlenka myšlenku nedohoní,
neb každá nedomyšlena se kalí,
jak nalomená květina se kloní...


Изменить бы! Кому? Ах, не все ли равно!
Предыдущем Каждом ЯснС кем? И это не важн На свете одно
Изменяющееся прекраснОдному отдаваясь, мечтать о другом —
Неиспробованном, невкушенном,
Незнакомом вчера, кто сегодня знаком
И прикинется завтра влюбленным…
Изменить — и во что бы ни стало, да так,
Чтоб почувствовать эту измену!
В этом скверного не Это просто пустяТочно новое платье наденИ при этом возлюбленных так обмануть,
Ревность так усыпить в них умело,
Чтобы косо они не посмели взглянуть, —
Я же прямо в глаза бы посмела!
Наглость, холод и ложь — в этом сущность моНа страданья ответом мой хохоЯ красива, скользка и подла, как змея,
И бездушно-суха, как эпох


	Intelletto non è che comprendesse
qual è nel suo colore
bianco, vermiglio e biondo;
né credo che alcun già mai vedesse
rosa, viuola o fiore
sì colorita al mondo,
quanto 'l viso giocondo,
Amor, che dipint'hai
dintorno agli occhi dove preso m'hai!


Va, trova lui, che ti potrà respondere,
E mostra contra a Orlando il tuo furore.
La tua vergogna non si può nascondere:
Troppo è palese ogni atto de segnore.
Codardo e vile, or non ti dèi confondere
Pensando alla onta grande e il disonore
Qual ti fu fatto? E sei tanto da poco
Che hai faccia de apparire in alcun loco? -


Wenn du laut den einzelnen schiltst, er wird sich verstocken,
Wie sich die Menge verstockt, wenn du im ganzen sie lobst.


Ye readers, hear! ye writers too!
O spare your darkling labours!
For, tho' they please, not profit, you,
They plague and hurt your neighbours.


A nevidíš, jak z očí lidí zeje
mráz bolesti a hrůza beznaděje.


Zde bůh spolu zbroj i zbraň i kluzké
V srdce jedno vložil bojiště:
Dlíli boj – ó mlčte prsy uzké!


كَلَّلْتَ ودَّك لي بالبِرّ والنَّفَلِ
لما بَعَثْتَ بما أَهْوَى مِن الكِللِ
وكنتَ تنزِل من قلبي بمنزِلةٍ
مَصونةٍ ما لها في القلب مِن مَثَلِ
فقد غَدا لك قلبي اليومَ أَجمعُه
يُصْفيك ودّا مقيما غيرَ مُنْتَقِل
وما أُكافِيك إلاّ عن هَوىً رَسَخَتْ
أصولُه فيك لم يَنْقُصْ ولم يَحُل
فأنت نِعم الوليُّ المُستعانُ بِه
وخيرُ من وَلَدت حَوَّاءُ مِن رجل
لا زال قلبيَ مشتاقاً إليك كما
يشتاق قلبُ الهوى لِلأَعينِ النُّجُل
خُذْها وعُذْرِي في التقصير أنّي قد
كتبتُها وأنا فِيها على عَجَلِ


Megfosztattam életemtől,
Mint azkiket agyonvertenek,
Kik az halottak közt hevernek,
Kikről már nem emlékezöl,
Kik eltemettetvén fekesznek,
És te kezedből kiestenek.


玉雪缤纷数丈花
石湖老子极称夸
渠侬不是琴台女
那得生来傍酒家


(Дорогою)
Морского берега стена сторожевая,
Дающая отбой бушующим волнам,
В лазурной глубине подошву омывая,
Ты гордую главу возносишь к облакаРукой неведомой иссеченные горы,
С их своенравною и выпуклой резьбой!
Нельзя от них отвлечь вперившиеся взоры,
И мысль запугана их дикой красотоЗдесь в грозной прелести могуществом и славой
Природа царствует с первоначальных дней;
Здесь стелется она твердыней величавой,
И кто помериться осмелился бы с ней?
Уж внятно, кажется, природа человеку
Сказала: здесь твоим наездам места нет,
Здесь бурям и орлам одним испокон веку
Раздолье и простор! А ты будь домосеНо смертный на земле есть гость неугомонный,
Природы-матери он непослушный сын;
Он с нею борется, и волей непреклонной
Он хочет матери быть полный властелиКрамольный сын, ее он вызывает к бою;
Смельчак, пробил ее он каменную грудь,
Утесам он сказал: раздвиньтесь предо мною
И прихотям моим свободный дайте путь!
И с русской удалью, татарски-беззаботно,
По страшным крутизнам во всю несемся прыть,
И смелый лозунг наш в сей скачке поворотной:
То be or not to be — иль быть, или не бытЗдесь пропасть, там обрыв: всё трынь-трава,
всё сказки!
Валяй, ямщик, пока не разрешен вопрос:
Иль в море выскочим из скачущей коляски,
Иль лбом на всем скаку ударимся в утес!


V komnatě bylo šero – – –
Těžký vzduch sotva stačil na stole hořícím voskovicím...
Vzpomínky poslední bleskly jeho hlavou.
Veselé, smutné, bezbarvé. Věčnosť stála před ním.
Umíral...
Venku jaro, jaro, jaro!.. V komnatě číhala smrť!
Z přivřených víček nemocného zářilo dvé jiskrných očí.
„Ona nepřichází“ – „Ó kdyby zde byla“ – zašeptal.
„Fialky“, „chci fialky“ – „Ona juž nepřijde.“
Zlíbal podané kvítky naposled...
Vdechl lásku svou do něžných jarních kvítků a zemřel...


když stesk svůj svěřili jsme štítům jejich
a setřásli žal nitra stísněného
i duše, zmdlené v prudkých žití rejích.


Merda, ve torni a dì,
marcanaggi pajasc de forastee!
Andee foeura di pee,
e innanz de tornà chì
specciee deprima che vel diga mì.


Todos penden Bernardo en los altares,
y en el Templo de Marte por blasones
de tu brazo, que admiran ambos mares.


غَشيتُ دِيارَ الحَيِّ بِالسَبُعانِ
كَما البَدرُ فَالعَينانِ تَبتَدِرانِ
مَنازِلُ مِن بيضِ الخُدودِ كَأَنَّها
نِعاجُ المَلا مِن مُعصِرٍ وَعَوانِ
وَإِنّي لَأُعطي المالَ مَن لا أَوَدُّهُ
وَأَلبَسُ أَقواماً عَلى الشَنَآنِ
وَمُستَخبِرٍ عَنّي يَوَدُّ لَوَ أَنَّني
شَرِبتُ بِسَمٍّ ريقَتي فَقَضاني
وَذي لُطُفٍ لَو كانَ يَعلَمُ أَنَّهُ
شِفائي دَمٌ مِن جَوفِهِ لَشَفاني


Senkt er sich aber zur Erde voll Zorn und göttlichem Unmuth,
Straft er das Laster, und blickt er sein Italien an,
Ist er nur Florentiner, und geißelt er seine Geschichte,
Dann verehr' ihn, er spricht wie ein gewalt'ger Prophet.


Wär' ich zu Haus mit meinem Schmerz
Bei meiner Jugend Weib,
Und legt' ihr an das treue Herz
Den zagen Geist und Leib!


Fantasmas de hielo,llenos de vida,
Amores de cuentos, colmados de encanto,
Anhelos cumplidos, pasion desmedida,
Dolores y abandonos, que causan espanto,
Fantasmas de hielo,Pasados amargos,
Vivires desolados, desvelos, sufrimientos.
Renacer de esperanzas, Quimeras de encuentros,
Alegrías, emociones, sin arrepentimientos.
Ramillete de ilusiones, espejos de plata,
Virtudes y defectos, traen causas y efectos,
ansiosas, pasiones, sensaciones
esperadas,
alados caminantes de huellas borradas.
Amados y especiales fantasmas de hielo,
Estamos mucho menos solos ahora,
Existimos, se fue el desconsuelo,
Sonriendo juntos, dibujamos la aurora.


Das Herz auch hat sein Ostern, wo der Stein
Vom Grabe springt, dem wir den Staub nur weihten;
Und was du ewig liebst, ist ewig dein.


Et si j’avais l’verbe superbe
(Et l’assonanc' !) je dirais…merde


So sag ich von Grund der Seele:
Schwartz soll meine Farbe seyn/
Biß des schwartzen Grabes-Höle
Schleust den todten Cörper ein.


Rein ab mit Cäsars nahm! Rein ab mit dem Augustus!
Rein ab mit dem Gesätz, was von den Kaisern kommt:
Was von dem Nimrod gutt bis Ferdinand gewesen,
Werd abgeflokkt von seiner falschen schnur.
Das gutt sei eingepfrofft, von dem es abgebrochen,
Als falsche Jägerschafft den wahren stamm verwarf.
Gib her dein Gold, du grosses Bildnis,
Das du vom Gottesbild in deinem Bilde trugst!
Erfahre nahm und that vom Kaisersteine,
Weil er auf dich abrollt, wi dein Baumeister sah.
Mein Jesus sätzet ein stat Kaiser di Kühlmänner.


Sedrána a polonahá,
věru smrt juž na ni sahá.


露气浮风入短篱
蔓延高下复参差
轻清不作妖红艳
漠漠秋阴分外宜


摩耶树老无多子
天女花妍有许般
莫把东边枝便斫
堂堂留与碧霄干


إذا رَحَل الرّكْبُ العِراقيُّ سُحْرَةً
إلى الخَيفِ مِن وادي السّنا فالمُحصَّبِ
هَتَفْتُ بكُم قَلبِي لَديكم فَعَرِّجوا
أوَدِّعْه إذ خَبَّ المَطِيُّ بِكُمْ وَبي
وإلا فرُدّوهُ عَلَيَّ فإنَّه
مَتَاعٌ قَلِيلٌ بَعْد قَلْبِي تَقَلُّبي


Reiß/ was mich bindt/ entzwey!
Vnd mach' auß nöthen frey
Ein dir so fest-verlobtes Hertz!
Vnd führ auß dieser pein
Mich in dein Wonhauß eyn.


青州从事难再得
墙底数樽犹未眠
商略督邮风味恶
不堪持到蛤蜊前


野老送春茶
铜瓶汲井花
钻榆新得火
对客瀹云芽


Schon grüßt der Vater seinen Sohn,
Schon steht er an der alten Schwelle,
Ihm winkt und lockt die liebe Helle
Das Licht dadrein, ein sanfter Ton.
Hier klopft das Herz, die letzte Wand
Hält Kind und Vater noch zurücke,
Sie ahnden schon die Liebesblicke,
Was sie getrennet sonst, verschwand.
So öffne denn die letzte Thür;
Willst du noch immer weiter ziehen?
Entflieh hinein, sonst müßt du fliehen,
Dir nach tritt, dem du kaum entgangen,
Mit frischen Wangen
Das falsche Verlangen:
Drum bleibe hier.
So schwinde was einst mein,
Ich werde nun mein eigen seyn
Im dreimalheilig-lichten Schein.


May I through life's uncertain tide,
Be still from pain exempt;
May all my wants be still supply'd,
My state too low t' admit of pride,
And yet above contempt.


夜来几阵隔窗风
便恐明朝已扫空
点在青苔真可惜
不如吹入酒杯中


Tu gardes dans tes yeux la volupté des nuits,
Ô Joie inespérée au fond des solitudes !
Ton baiser est pareil à la saveur des fruits
Et ta voix fait songer aux merveilleux préludes
Murmurés par la mer à la beauté des nuits.


jak zářný korunt, jeden blesk a jas,
plá Manon Lescaut, jedinou jsi stavil
hráz v času příboji, jenž vše ti splavil,
tou přehlušil’s i revoluce hlas.


Já não há quem queira dar
uma filha a um ganhão…
Senhor Pai, senhora mãe,
que grande desolaçã
Já bati a sete portas
por mais de mil e uma vez;
Vá-se embora seu ganhão,
disseram com altivez…
A minha filha é prendada,
não é para qualquer tunante,
sabe ler, sabe escrever
e todo o seu consoant
O que é que tem um ganhão?
Um azinho dum pau torto;
só vive das tristes ervas,
não tem onde cair mort
Os olhos já não são olhos,
estão estão desfeitos em chorar,
porque a um pobre ganhão
já não há quem queira dar
nem mulher para dormir
nem a filha para mulher;
nem quem o ajude a vestir,


O des goldenen Tag's, da bei dem Volke Teuts
Noch Gerechtigkeit galt, noch, von der heiligen
Eiche Schauer umrauscht, sie in dem richtenden
Kreis' ehrwürdiger Väter saß!


Preghi el ciel che per cent agn
mi je conserva come adess
semper luster grass e stagn
semper viscor come pess.


Pompe di gran dolor certo son queste:
si cuopre l'aria a lutto; e fosca il velo
scoppia la luce in lugubri tempeste.


Und stille Lampen rot und blau,
Brennen bei jeder Himmelsfrau.


Dê-me um sinal
Qualquer pista
Antes que, de tão
cansado, desist


Leč div a žas! – když v jarní čas
se opře slunko v skalný sráz
a révy plny mízy,
tu v sklepení se rozdenní:
neb jako granát rumění
se v džbánu víno ryzí!


Jetzt muß ich mich verstellen:
Mein Kind du wirst von mir
Kein schlimmes Vrtheil fällen,
Denn ich verspreche dir,
Mein Hertz soll unbefleckt und rein
Gar bald bey deinem wieder seyn.


حَوى أبو الفضلِ ما كنَوْهُ بِهِ
فالفضلُ في الانتسابِ عَبْديلي
أرى لهُ منْ لزومِ طاعتِهِ
عليَّ ما لا يَراهُ عَبْدي لي


Die berühmbten Dattelstämme
heben ihre Last empor,
und tun zwischen solcher Klemme
reicher ihre Zier hervor.
Ein stark Herze wird erblicket,
wenn es sein Verhängnüß drücket.


Da sprach der wohlerzogne Knecht:
»Gott grüß euch Jungfraun alle!«
Da sprach das Fräulein Rosenthal:
»Daß dir ein Ohr abfalle,
Eh ich dir wohlgefalle.«


习习竹风吹古井
点点苔花生断绠
寒泉不浸诗人脾
谩乞山僧泼春茗


Und weil die Sonne heißer scheint
Komm in die dunkle Laube,
Wenn gleich die wilde Rebe weint
Lacht doch die Turteltaube.


Ein Wetterstrahl, beleuchtend plötzlich
Des Abgrunds Nacht, war mir dein Brief;
Er zeigte blendend hell, wie tief
Mein Unglück ist, wie tief entsetzlich.


Doch war kein weiblich Wesen sonst im Kreis,
Nur Herren, schwarz, als wär ein Sarg zur Stelle.
Da öffnet sich die Tür, und hell und weiß
Tritt kinderhaft das Mädchen auf die Schwelle.


Torenangst und Narrenzittern,
Ausparieren hin und her,
Macht den Binsenschaft zum Speer,
Schlägt die Laffen erst zu Rittern.


Jinak je to za večera,
když se k zemi soumrak chýlí,
jinak je to za svitání,
když se v požehnané pláni
dcery vesny probudily.


Keiner konnt' den Mörder raten,
Selbst nicht Polizeisoldaten.
Und man murrte schon darob,
Als sich Jemand vorwärtsschob.


Aún me estorba el Amor tan bajo he estado
dándome de placer alguna vista,
con la cual se revuelve mi cuidado,


A již přišel ku chaloupce,
před ní sedí matička,
hošíkovi srdce skáče,
příchodu už nevyčká.


Gott grüß euch all ihr Herren,
Und die darinnen sind;
Gott tröst' die betrübten Seelen,
Die in dem Fegfeuer sind.


Na osvětleném
náměstí terstském
sta bílých stolků,
ploch mramorových
vábivě svítí –
kol nich se tísní
cizinců davy
v malebné směsi
jak ve prostorách
nějaké velké
koncertní síně.
Čarovný večer. –
Na blízku klidně
oddýchá moře –
na stolcích vína
ohnivá, drahá
házejí perly;
na skvostných mísách
ovoce jižní
v úpravě sličné
zvyšuje dojem. –
A hudba hraje:
na lesním rohu
kdes hudec troubí
v protějším okně
bílého domu,
pak v souhře krásné
ostatní vpadnou,
jak by sem z lesův
skřítkové snesli
nejsladší tóny. –


Muß ge zu de Madeln gehn'n,
Geh', mein Katerl, les' ma schön. Rep.
Antw. Die Ratte hat einen langen S –
Sch. Schwanz.


风檐手君诗
心迹已清绝
何当更长吟
坐对澄江雪


Já musil tohle říci. Vzpomínám teď
těch dávných časů, kde jsme byli mládi,
své lety měli před sebou, své cíle
i život celý. Je mi vás dnes líto.


帘珠虚明十二栏
翛然身世尚人间
怪来拾得无尘句
放出云屏几叠山


S enyhűl a bú, szivünk nem nyomja kétség,
Mi jól értünk az elhunytak felől!
Az örömért, mely vélök érte végét:
Örökségünk remény, remény te löl!
A téli napnak, - távol szertelen, -
Melege megfogy, tündöklése nem!


Lacerate gli han già l'ornate spoglie
e al talamo iugal rotte le porte.
Deh, dagli aiuto ormai, fidel consorte,
ché al cel le voci mandan le sue doglie!


Di ció si ride la Discordia pazza
che Pace o Tregua homai piu teme poco
scorre di qua e di la tutta la piazza
ne può trovar per allegrezza luoco
la Superbia con lei salta e gavazza
e legna et esca và aggiungendo al fuoco
e gridò sì, che fin nel alto regno
diede a Michel de la vittoria segno


In Hannover brennt bis dreie
Und noch länger hell das Licht,
Damit jeder noch 'ne Kneipe
Finden kann. Wir könn'n das nicht.


Provavelmente nada


谁载西施出五湖
一朝麋鹿上姑苏
后人说起亡吴恨
犹向台边酹子胥


Vous allez la revoir cette sœur regrettée ;
Du fond de l'infini par la route lactée
Elle arrive, et son front que l'exil a fait pur
Va d'un éclat plus vif scintiller dans l'azur ;
Son repentir me touche et ma rigueur se lasse ;


Zdaž dobře chápu vaše zlosti,
proč nedbány se hněváte,
žeť dráždí vás, oj, v ješitnosti
mé vydání již dvacáté.


Zřel jsem na ty pestré květy
mysle, že jsem – žalu prost –
před dávnými sty juž lety
zvonkem zde neb hořcem rost’.


春云石上苍苔冷
芭蕉风动纶巾影
仙翁醉著人自扶
花落花开几时醒


Sprich, verwildertes Gemüthe,
Kömmt dieß alles ungefehr,
Oder aus der Macht und Güte
Eines weisen Wesens, her?
Sprich: Verdienen solche Wercke
Nicht einmahl, daß man sie mercke?
Wers Geschöpfe nicht betracht't,
Schändet seines Schöpfers Macht.


Gerne plagt ich auch dich, doch es will mir mit dir nicht gelingen,
Du bist zum Ernst mir zu leicht, bist für den Scherz mir zu plump.


« Le bois dont elle est faite est plus dur que le chêne,
Il est plus parfumé que le bois d’oranger,
Et c’est en souriant que j’ai forgé ma chaîne.


Mäntel flattern, Reiter flogen, bärt'ge Reiter windgetragen,
Rings umschwebt von ihren Lanzen ohne Räder glitt ein Wagen.


Ti lépe konali než Apis bůh, –
a bukot v harému v ráz přestal zněti
a na hedvábném loži chorý druh
svých kravic rod vzal vlídně za své děti.


elate with the Conquests she gain'd,
She neglected to act with a Grace;
And thought that her Triumph for Life,
Was secure by the Charms of her Face.
While , more modest and coy,
Not a Lover yet boasts in her Train;
Which  with Pleasure observ'd,
And delighted to give the Nymph Pain.


Du schicktest mit dem Flammenschwert
Den himmlischen Gendarmen,
Und jagtest mich aus dem Paradies,
Ganz ohne Recht und Erbarmen!


Wer kan nun/ Tugendreich/ dich hassen/
Weil dich der Himmel so geziert/
Die Welt dein Ebenbild kan ja nicht fassen
Das hohe Lob/ das dier gebührt;
Deine keusche Zucht und Tugend
gehet dieser allzeit für/
Nur die Schönheit deiner Jugend
Gleicht sich etwas ihrer Zier.


一曲秦筝春酒浓
暖云轻扑翠鬟松
玉骢千里关门晓
𫛸鴂数声烟树重


Wie duften die Speisen würzig fein
In silbergetrieb'nen Schalen!
Wie schäumt und perlet der edle Wein
In dunkelgrünen Pokalen!
Als sorglicher Wirt hat Puchau baß
Beim Gast seinen Platz genommen.
Er legt' ihm vor, er füllt ihm das Glas, –
Wohl mög' es dem Ritter bekommen!


岂是林栖者
轩然故不群
眼光星一点
遥彻万重云


Sa poitrine superbe et fière en est trempée,
Et sa main, teinte aussi dans la pourpre du sang,
Agite le tronçon farouche d'une épée.


Po lukách májových jsme spolu chodili
před horkou senosečí,
my viděli tam – mládí tragické –
ocúny rozkvétat
a léto nikdy ne.


abuso


O ihr kunsthistorisches Gelichter,
Nennt ihr die Tonsetzer: Tondichter?
Dann nennt auch, was wir Dichter nannten,
In Zukunft: Wörtermusikanten.


Wie, wenn ein Heer Kometen aus der Kluft,
Die bodenlos, ins Chaos niederfiele:
So zieht die Last der Bomben durch die Luft,
Mit Feur beschweift. Vom reissenden Gewühle
Fließt hier Gehirn, liegt dort ein Rumpf gestreckt,
Hier raucht Gedärm, so ist der Grund bedeckt.


Strom dávno poražený s skálou srost,
mech ovinul jej – sedátko je z nich,
tam pro tvůj stín a pro mne – místa dost
a ještě pro perutě tužeb mých;
šum jedlí, ptáků sladký, tichý zpěv
dí se mnou: „Zjev se, zjev!“


ora conosce che 'l giudicio etterno
non si trasmuta, quando degno preco
fa crastino là giù de l'odïerno.


A otro día el terror a la muerte antes
era un recuerdo que el valor aviva
y un montón de cenizas humeantes


Ihr Himmels Augen, die Ihr steht
Das Meer zu stillen vnd zu regen,
In dem mein Freund zu Segel geht,
Schawt, daß Ihr seiner möget pflegen.


Dort in dem kleinen Stübchen
Ist es gar licht und warm,
Großmutter sitzt bei dem Ofen,
Ihr Enkelchen im Arm.
Sie küßt die Wangengrübchen,
Sie scherzet mit dem Kind,
Hüllt es in weiche Linnen
Und wiegt es sacht und lind. –
Schon athmet tief das Bübchen,
Die Alte lauscht und spinnt,
Summt noch ein Schlummerliedchen,
Verstummet jäh – und sinnt ...
Und stille wird's im Stübchen,
Es knistert nur das Licht,
Großmutter leis' im Traume
Von Glück und Jugend spricht ...


INÊS    Si no os huviera mirado
    No penara,
    Pero tampoco os mirar
O Escudeiro, vendo cantar Inês Pereira, mui agastado lhe diz: