Edel sind wir nicht zu nennen:
Denn das Schlechte, das gehört uns,
Und was andre tödlich kennen,
Das alleine, das vermehrt uns.
Mag dies für die Menschen gelten,
Mögen sie uns doch verachten;
Aber du, du sollst uns achten,
Denn du könntest alle schelten.


Ich armes Kind! wie einsamb muß ich leben,
Wie muß ich noch in eitel Hoffnung schweben,
Ich dencke viel, und weiß doch nicht wohin,
Es wundert mich daß ich so lustig bin.


Znám vás prsa pěvná, tužná,
a v těch prsou, srdce, tebe,
vycházejíť písně z tebe,
jako andělové z nebe.


Végre, hogy ezen ész fel kezdett viradni,
méltán jónak vélte, csak abban fáradni,
hogy az igaz szépség fel tudgyon támadni,
melly elől a vadság el szokott tikkadni.


Zwar ich bin nicht treu geblieben,
Wie ich sollt', Wie ich wollt',
Dich allein zu lieben;
Aber du bleibst ohne Wanken
Immer doch Treue noch.
Könnt' ich recht dir danken!


Nun lobe Gott du gülden schein/
Du silberglantz im gleichen:
Jch euch O Sonn vnd Mon vermein/
Die welt jhr geht vmbstreichen:
Er euch mit liecht gefüllet hat/
Mit schönheit hoch gezieret:
Drumb billig jhr dan früh/ vnd spat
Ihm allweg jubiliret.


– »Ach Liebchen, ach, wie wallet hoch
Dein schwarzes Ringelhaar!
Warum mich so erschrecken jetzt?
Nun ist meine Freude gar.«


Cavalcava Terigi molto in caccia
per ritrovar suo nobile falcone.
Essendo presso al conte a venti braccia,
vide seder Sansonetto ed Ugone.
Subito Orlando conobbe alla faccia:
degli altri due non sa la condizione.
Sanza che alcuno de' tre se n'aveggia,
torna Terigi ove Carlo sta in seggia.


Da erfüllt ein stilles Sehnen
Nach des Grabes Ruh' sein Herz,
Da ergießt in heissen Thränen
Sich der Seele banger Schmerz,
Und sein Blick durchschaut die trübe
Zukunft ruhig bis ans Grab,
Und es tönt: Gott ist die Liebe!
Jeder Stern auf ihn herab!


Už tě mám, stanu, v pozadí
město se střechami blíží,
klášter se věžemi vyzradí
a jak jdu, k tobě se plíží.


Papřík, an na hlavě stával, co svíce,
Na jedli nejvyšší, za – sušenice;
Pero, an za Tisou jevil svůj hněv,
Hodni jsou, by je můj velebil zpěv.


Tu, insensato,
Que aplausos dás,
Voos de pato
Aplaudirás.


Sta hýří jich v tom citu, v němž já hynu,
sta k blaha nejvyššího tíhne štítu:
nad strží chvím se sotva v rovnováze.


Der Sonnenblick betrüget
Mit mildem, falschem Schein,
Die Schwalbe selber lüget,
Die Schwalbe selber lüget,
Warum? Sie kommt allein!


A resenha dos serviços
avoengos e paternos
de vocábulos castiços
encheu-te muitos cadernos?


Obraz děvy té tím skvěleji
V duchu rozkochaném se odívá
Rouchem milosti, čím častěji
Oko na panoši mém spočívá.
Dnes se odeberem do té chyše,
Kdež milostná růže moje dýše.


Ta divná hra! I smysly jí se matou,
což příroda svůj závoj shodila?
Jak nahá žena přede mnou tu tančí
tak divoká a zase rozmilá –
má duše kams jak myš v tmu díry sjela,
jak shůry pták, teď dívám se, co dělá
má lasička...


Nummer 1 trägt eine Radfahrermütze.
Nummer 2 hat die Krätze.
Nummer 3 erinnert sich an seine dritte Braut.
Nummer 4 weint.


The smiles that win, the tints that glow,


Wer sich dessen, was da kümmt, schone hat versehn,
Diesem ist kein Possen nie, Glück, von dir geschehn.


黄河中断太行山
一望烟云缥缈间
欲问苏门鸾凤啸
即今惟有水潺湲


十日平原酒
三秋江上船
一经摇落后
明月几回圆


Se 'l duol fa pur, com'alcun dice, bello,
privo piangendo d'un bel volto umano
l'essere infermo è sano,
fa vita e grazia la disgrazia mia:
ché 'l dolce amaro è quello
che, contr'a l'alma, il van pensier desia.
Né può fortuna ria
contr'a chi basso vola,
girando, trïonfar d'alta ruina;
ché mie benigna e pia
povertà nuda e sola,
m'è nuova ferza e dolce disciplina:
c'a l'alma pellegrina
è più salute, o per guerra o per gioco,
saper perdere assai che vincer poco.


Z hor luna pluje, labuť snící,
a nebes moře kapkami se třese;
svět každá kapka putující,
a labuť světům: „Líbejte se!“


Türe auf, Türe zu,
Niemals Rast, niemals Ruh',
Schöne Damen, liebe Herr'n
Kaufet freundlich, kaufet gern,
Brauch's auf Brot, und brauch's auf Bier,
Und das gönnt ihr sicher mir.


Itt van Diána,
Chloris utánna,
Jönnek elénkbe a sok Nymphák:
Rózsapártákkal,
Szép bokrétákkal
Várnak bennünket a Napeák.


Viel sinnige Männer malten ihm gern
Die Helden der altdeutschen Lieder;
Noch schauen Herr Hagen und Dietrich von Bern
Vom Söller zum Burghof hernieder.


Mais, pas un éclair zigzaguant :
Rien que l'obscur de l'ouragan !


Jako kvítek oblažívá
Rosa z nebe kanoucí,
Sladkým slovem sníč okřívá
O své lásce horoucí,
An druh zahalen snů leskem
Děvy obraz maluje,
Duši jasným hvězdic bleskem,
Tvář pak zoří zdobuje;
Sníč náději, lásku, víru zná,
Pro ně svatým ohněm plápolá.


Soll seines Nahmens Ruhm auf späte Nachwelt grünen?
Dem Staate dient er nur, sich Schätze zu verdienen:
Bereichert ein Verrath,
So, zweifle nicht, verräth er auch den Staat.


Le belle rose, i gigli e i freschi fiori
elle rose, i gigli e i freschi fiori
Sì rappresentan nel tuo viso adorno,
Che riguardando par ch'intorno intorno
L'äer s'allegri e 'l ciel se n'innamori.
Crescer nel cor d'amor sento gli ardori
Quando la tua vaghezza a mirar torno;
Per voi mancando vo' di giorno in giorno,
Tanto col vago rimirar m'accori.
O stelle accese ne la fronte altera,
O specchio del mio core, o dolce riso,
Con voi portate l'alma tutta intera.
Io non sarò già mai da voi diviso,
Donna gentile, la qual, vivo o morto,
Scolpita o pinta al cor sempre vi porto.


才过草市溪边舍
复转岑山月下砻
维舟直傍滩声宿
要使乡心一夜空


S ez az örök-hang azt csengette nékem,
Hogy zöldág virul a fekete véren,
S legyen bár a vér áradata tenger -
A tölgy is felejt, felejt - mint az ember.


Ihr Genien dieser Zauberburg, erwacht!
Das Haupt erhebt aus eurer Grabesnacht,
Um eure Stirne Rosenkränze!
Aus Hallen und Gewölben steigt hervor
Und ruft die schöne alte Zeit empor,
Daß sie erblüht in neuem Lenze!


О, этот юг, о, эта Ницца…
О, как их блеск меня тревожит —
Жизнь, как подстреленная птица,
Подняться хочет — и не может…
Нет ни полета, ни размаху —
Висят поломанные крылья —
И вся она, прижавшись к праху,
Дрожит от боли и бессилья…


Schreie, tolle Welt, es sei
Mir Gott nicht gewogen,
Es ist lauter Täuscherei
Und im Grund erlogen.
Wäre Gott mir gram und feind,
Würd er seine Gaben,
Die mein eigen worden seind,
Wohl behalten haben.


Jak stárneme, hle, na té knize
viděti nejlíp. Vše je klamné.
Tak ustrnule, nějak cize
teď po létech se dívá na mne,
a přec, – tak dávno není tomu,
vstříc vál z ní dech tak mladě svěží
z nás hochů mladých nejednomu...
Ve chvíle ty se vmýšlím stěží...
Přede mnou ročník starý leží,
v němž nečetl jsem kolik let.
A přece vzpomínám si na to,
jak bývalo nám vždycky svato,
co bylo psáno tu... Ach v touze
i my jsme psali básně tam,
však běda, v Listárně se pouze
zatřpytil ždaný drahokam...
My velikáni byli malí,
sen o slávě nám hlavou táh',
my zbožně druhdy čekávali
na nové číslo v kavárnách
a čekali, že tužba vřelá
se přece jednou zkonejší...
Kavárna vždycky svátek měla,
když soudruh jeden šťastnější
se zjevil náhle v celé slávě
a rázem slavný druh i sok
v tom čísle, které vyšlo právě,
měl vytištěnu řadu slok.
Jak soudruh šťasten hlavu zved'
a zdálo se mu, celý svět
i piccolo i kolem hosti
že s náhlou jakous uctivostí
naň dívají se... Staří páni
myslili zatím na šístku
a na bulku a málo dbali,
že vedle nich, tak na blízku
si gloriolou skráně halí
veleduch jeden, který dnes'
Parnassu strmé výše slez',
a nadšeně tam v objetí
pad' Nesmrtelnosti a Slávě
a báseň svou při černé kávě
čet' podruhé i potřetí...


I am your valuable,


acciò che 'l fior de la pi` bella etade,
il pi` degno pensiero, il pi` bel dire
restino eterni e le bellezze sole;


Manchmal ist ihm, als hört' er gar,
Wie die Schiffer singen hier oben
Und den König Harald Harfagar
Im Heldenliede loben.


Housle utichly. Pán k oknu stoupl hned,
vyklonil se přes kraj, do tmy upřel hled


Nikdy slovem nevyzradím,
co spí v srdci přehluboko,
dost na tom, když v chvíli štěstí
mluví tvář a mluví oko.


Po strmé dnes šel bych římse,
přes nejvyšší trám:
po tvém boku nebojím se
ani sebe sám.


Ich geh, indem ich sie zur Vnzeit angetroffen,


Me toco... Y eres tú. Palpo en mi frente
la forma de tu cráneo. Y, en mi boca,
es tu palabra aún la que consiente
y es tu voz, en mi voz, la que te invoca.
Me toco... Y eres tú la que me toca.
Es tu memoria en mí la que te siente;
ella quien, con mis lágrimas, te evoca;
tú la que sobrevives; yo, el ausente.
Me toco... Y eres tú. Es tu esqueleto
que yergue todavía el tiempo vano
de una presencia que parece mía.
Y nada queda en mí sino el secreto
de este inmóvil crepúsculo inhumano
que al par augura y desintegra el día.


Herr Reif, der große Geist, im Wassermann geboren,
Schimpft vornehm kalt auf dich, o Tonkunst, los.
Der Mann hat recht; denn seine Ohren
Sind für die Tonkunst viel zu groß.


Však není tak, ach není tak;
ni žít, ni umřít nelze doma,
a čím nám srdce přetýká,
nesmíme vyznávati rtoma!
A cizá zem to tvrdá zem.
Ustlána v ostrou hlohovinu,
a příkrov cizák naházel
a slzu neukápnul v hlínu.
Tu z rovu tráva neroste,
by mělo kde si hvízdnout ptáče,
tam v myšlénkách ni modlitbách
ni jedno oko nezapláče.
Tam nikdo k nohoum nesedne,
by přátelsky pozdravil tebe:
„Už máš to tady odbyto,
nuž dej ti pán bůh tamto nebe!“ –


Своим письмом напрасно
Ты хочешь напугать;
Ты пишешь длинно ужасно,
Что нам пора порватСтраниц двенадцать, странно!
И почерк так красив!
Не пишут так пространно,
Отставку дать реши


Monarch, dem tief der Pole dient,
Und den der Sachse kindlich ehret,
So wahr der Kranz der hohen Raute grünt,
So wahr Dein Beispiel Fürsten lehret,
So wahr hat Dir mein niedrer Geist
Nur durch den Trieb geweist,
Den mir die Huld des Schöpfers schenkte.
Dein Daseyn riß den schüchtern Sinn
Mit starkem Zug zum Throne hin.
O daß die Gnade durch den Blick, der himmlisch ist, sich auf mich lenkte!


In diesem Namen nur will ich die Kniee beugen,
Durch sein Verdienst und Blut will ich vor Gott bestehn;
Kann ich mich wesentlich in diesem Namen neigen,
So muß mir Gottes Herz und Himmel offen stehn.


lo eché en el bolso entre pañuelos, cartas,
resecas flores, tubos colorantes,
billetes, papeletas y turrones.
Iba hacia no sé dónde y con violencia
me alzó cualquier vehículo, y golpeando
iba mi bolso con su bomba adentro.


A jen mlčky z lesní houště
v obzor širý vkročili,
shlédli prostřed polopouště
nový klášter spanilý.


Ma lù franch el respond: Soo ch'hoo falaa,
mì sont nemis di rogn, ami la pas,
e per quest vuj che 'l sia soddisfaa:
hoo ditt chè noo vorevv dedree quell nas.
L'hoo ditt: ebben... coss'el voeur mai che faga.
Se lor hin malcontent, che me le daga.


Bouřlivo je v naší dílně,
hučí výheň, supí měch,
každá ruka tvoří pilně
svorným cílům na prospěch,
mistr velí, všem jsa duší,
tovaryši v taktech buší,
až se vůkol země chvěje
a zrak žasne podivem –
tak aj, kovář hymnu pěje
nezdolným svým kladivem!


Ne várd, mig a magas tetőrűl
A hó lassúdan elmegyen;
Mig a pázsit és bokor kizöldűl,
S szellő csapong a völgyeken!
Ne várd az emlényt, gyöngyvirágot:
Az alvó szép testvéreket!
Mi üdvözlünk, mihelyt kitárod
Bársonnyal óvott kelyhedet...
- Csak jőjj ki, jőjj ki már!


Nulla di manco, per servar sua fede,
A casa del barone essa ne è andata,
E di parlare a lui secreto chiede:
Era di giorno, e lei accompagnata.
Apena che Prasildo questo crede,
E fattosegli incontro in su la entrata,
Quanto più puote, la prese a onorare,
Né di vergogna sa quel che si fare.


Her little crimson pinions play'd,
As thro' th' enamell'd plain she stray'd;
By every fragrant flower invited;
Which to delight her seem'd delighted.


a vittorie, a trofei già sacro loco,
ahi, maligno destino or ti conduce
ad esser casa a la miseria mia.


O dürft' ich glauben!?


Lust'ge Vögel in dem Wald,
Singt, solang es grün,
Ach wer weiß, wie bald, wie bald
Alles muß verblühn!


Soll Hermanns Sohn, und, Leibniz, dein Zeitgenoss,
(Des Denkers Leben lebet noch unter uns!)
Soll der in Ketten denen nachgehn,
Welchen er, kühner, vorüber flöge?


Clarinda, Amor se corre y no consiente
que Adonis llore y que se alegre Marte,
y que a naturaleza venza el arte,
negando el rostro lo que el alma siente.


姑熟溪头近请违
玩鞭亭上再相期
留连话旧忘尘虑
把盏枰棋得自怡


Od svítání cvrček hrál –
ten si dal!
Zatím kdosi dírku
jemu zaoral.
„Vpravo, vlevo, kudy tam,
co se cesty nahledám!“


Sie wütet vnd wais doch nicht was,
des ernst ist sie ain Spotter,
Stopft Orn vor gutem Rhat aus haß,
gleich wie ain taube Otter
Ir Oren stopft, da sie nicht hör
des Zaubrers Stimm, der sie beschwör:
o wie armselig Rhather!


Also erscholl der Gesang Jucundens. Und als nun der Töne
Letzter, vom schwellenden Seufzer erstickt, mühsam hervorquoll,
Fühlte sie schnell sich umfaßt von zwey umschlingenden Armen.
Thecla war es von Thurn. Sie war der staunenden Freundinn
Näher getreten, ihr unvermerkt im wachsenden Dunkel.
Froh aufschauernd umschloß Jucunde die Sehnlicherharrte,
Drückte sie fest an das schlagende Herz. – »Wie so ewiglich lange
Ließest du warten auf dich, Unartige! Wenig in Wohrheit
Fehlt, und ich zürn' auf dich.« – »So zürne denn, frommes Gemüthe!
Längst verlangt mich dein Zürnen zu sehn, lammartiges Mädchen.
Aber im Ernst, du trauest mir zu, daß mein nicht die Schuld sey.
Menschen, wie du sie nicht kennst, glattzüngig, zierlich, geschmeidig,
Hohl und leer, doch nimmer gewahrend der eigenen Leerheit,
Einzig vielmehr anbetend ihr Ich, Sich einzig die Sehnsucht
Jegliches Herzens wähnend, und jegliches Zirkels Entzücken;
Menschen, wie diese, mein Kind, unschön, unnütz, und unleidlich,
Haben mir Aermsten die Stunden verderbt von Mittag zu Abend,
Wechselnd mich folternd mit widerndem Schwulst, und platter Gemeinheit.
Zwar einsylbiger ward ich mit jeder Minute. Zum öftern
Sahen sie dann nach der Uhr mich schaun, dann nieder zur Sonne.
Gänzlich verstummt' ich zuletzt. Nun endlich merkten sie Unrath,
Setzten sich ein und rollten davon. Froh nun der Erlösung,
Eilt' ich sofort hieher, kaum hoffend, so spat dich zu finden.
Aber du bist mein gutes Kind ... Und das herzige Pathchen
Wie es so ruhig schläft in der schaurigen Nacht, in dem weiten
Freyen Gefilde so sicher und sanft, wie daheim in dem Bettchen!
Wie die Wangen ihr glühn und die quellenden Lippen! Ihr Athem
Weht süßschmeichelnd mich an, lau wie ein Lüftchen aus Süden.
Sonderbar wird mir zu Muth. Wohl ists ein rührender Anblick,
Schlummern zu sehn ein unschuldiges Kind, das nimmer gesündigt.
Gieb, Jucunde, das Kind, gieb mir es, Trauteste! Mich auch
Lüstert, zu haben was Liebes im Arm, in der Still' und im Dunkeln.«


So when great Moses, with  wand,
Had scatter'd plagues o'er stubborn Pharaoh's land,
Now spread an host of locusts round the shore,
Now turn'd Nile's fatt'ning streams to putrid gore;
Plenty and gladness mark'd the priest of God,
And sudden almonds shot from Aaron's rod.


Last nicht ab mit euren Weisen
Hiervor unserm Gott zu preisen,
Und zu bitten, daß Er hie
Ihn erhalt in späten Jahren,
Weh' uns Armen! solt Er früh
Uns in sein Gestirn entfahren.


çözülmemiş bir bıkıntıyla birlikte


Nun, so ruh und sei zufrieden,
Seele, die du traurig bist,
Was willst du dich viel ermüden,
Da es nicht vonnöten ist.
Deiner Sünden großes Meer,
Wie dirs scheinet, ist nicht mehr
(Gegen Gottes Herz zu sagen)
Als was wir mit Fingern tragen.


Baja la Virgen, que bajó del cielo
al mismo Dios; pero sí a Dios María;
hoy a María de Ildefonso el celo.


并行沿堤步晚晴
野香牵引过林坰
谁知却是江南梦
寻到西曹夜直厅


Glut springt vom erbitterten Mund;
Fliehen auch unsichtbar Männer und Frauen,
Keiner enteilt sichtbarem Tod,
Den letzten erschlägt der lohende Fluch;
Die Menschheit verzehrt eine rächende Nacht.


Dije yo entonces: «si esto que es pintado,
puede moverme el gusto y apetito,
un hombre de buen talle y bien hablado,


华也南来送我行
青丝挈酒玉壶轻
滕王阁下江千尺
一曲沧浪万古情


Welch' Leben schwärmt und säuselt durch die Aue!
Welch' Leben nährt das Moos, der Halm, das junge Laub!
Welch' Leben schwimmt im Schoß der Wolk' und hier im Taue!
Das Mückenheer am Teich – es ist belebter Staub!
Horch hin! und nirgends ist so tot die tiefste Stille,
Es wehet leis' in ihr ein Atemzug empor.
Und hoch aus dieser Flut der großen Lebensfülle
Ragt, wie das Haupt, der Mensch hervor;
Der Mensch, ein Sohn des Staubs, und über Staub erhaben!
Schau! wie zum Engel sich das zarte Mädchen schmückt!
Ein junger Gott blüht auf im wilden Knaben;
Es ist der Mensch, der auf zur Götterhoheit blickt.
Er mißt den Stufengang, tief unter sich hinunter;
Er ahnt den Stufengang, hoch über sich hinauf.
Und dieser Mensch geht dennoch unter?
In wenig Erd' und Tau löst sich der Denker auf?
Der hohe Mensch, der dasteht, und den Lauf
Der Wesenflut umforscht, ist selbst nur eine Welle,
Die, nichtig selbst, aus dieser Flut entquoll,
Und wegsinkt, wenn in ihre Stelle
Die nächste Wallung folgen soll? –


Ich muß es ja gestehn, wer itzt nicht spät und früh,
Bey seiner Lampen sitzt und Helden sucht zu singen,
Nach diesem fragt man nicht, wie seine Verse klingen,
Doch blobt man Seine bloß, und lieset dennoch die.


日月争流泪亦流
几年不见夕阳楼
太平时节古来少
却上迷楼一望休


„Zda ještě,“ mluvil k sobě král,
„svou Prahu zřím, měst květ?
Zda v otce Karla vrátím se
hrad královský as zpět?


Vánek jemné písně šepce
a krajince na pospas
z jihu pospíchají ptáci,
trávy zeleň, květ se vrací,
brzo vztýčí hlavu klas.
Jenom jedno nevrací se –
marnotratný matky syn!
Bože, bože! zda se vrátí,
než-li vrah svou zradou schvátí
volné vlasti volný čin?


Amanecemos piedra
Nada sino la lu No hay nada
sino la luz contra la lu
La tierra:
palma de una mano de piedr
El agua callada
en su tumba calcáre
El agua encarcelada,
húmeda lengua humilde
que no dice nad
Alza la tierra un vah
Vuelan pájaros pardos, barro alad
El horizonte:
unas cuantas nubes arrasada
Planicie enorme, sin arruga
El henequén, índice verde,
divide los espacios terrestre
Cielo ya sin orilla
II


Du kämpfest überall und siegest, wo du kämpfest,
Bis du der Barbarn Stolz, voll grössern Stolzes, dämpfest,
Und die verheerte Welt
Vor ihrem Feind gefesselt niederfällt.


آوَيتُ دِهليزَكَ مُنذُ أَربَعٍ
وَلَم أَكُن آوي الدَهاليزا
خُبزي مِنَ السوقِ وَمَدحي لَكُم
تِلكَ إِذاً قسمة ضيزى


Bleibt dem Leser auch am Ende
Ihr des Rätsels Lösung schuldig,
Daß nur er den Sinn nicht fände,
Glaubt der gute Narr geduldig.


Sprich nicht, du schnödes Sünden Kind:
Man hat schon längst davon gelehret,
Und folgt doch nichts. Ach! du bist blind,
Der Satan hat dein Hertz betöhret.
Ja, Spötter, du darfst gahr nicht sorgen,
Ob gülten Christus Wohrte nicht:
Nein, bringen wird Er für Gericht,
Waß hier gewesen gantz verborgen.


Mi intelecto libré de pensar bajo,
bañó el agua castalia el alma mía,
peregrinó mi corazón y trajo
de la sagrada selva la armonía.


人衣蓝缕地衣红
不念家家杼柚空
厥篚织文应岁贡
更翻新样集机工


Einen weißen Federflaum
Fand am Fenster ich den Morgen,
Als der Tag aus wirrem Traum
Mich erweckt zu süßen Sorgen.


Mir auch ward zum milden Scheidegruß
Deiner Lippenrosen noch ein Kuß,
Und wie Edens Vögel ihn umsungen,
Kam dein Lebewohl mir nachgeklungen.


Da sieh, ich hab' von Folterqual
An jeder Hand ein Nägelmal.


Modlitba zvonů padá do večera
a větry lichotné ji odvívají
do propastí, do kosmického šera,
kde ohněm dálným hoří hvězda sterá,
kde křídla oblačná se rozpínají
jak plachty lodí ohromných.


Es wäre stumm die Nachtigall geblieben,
Wenn Sehnsucht ewig nicht zu Liedern riefe,
Ja, selbst der Himmel ward zum Liebesbriefe,
Mit Silberschrift auf blauen Grund geschrieben.


Des Herzens Caba pilgernd zu umkreisen
Sei, hast du ja ein Herz, dir Pflicht und Lohn:
Denn eine geist'ge Caba ist dem Weisen
Das Menschenherz, das Lehm dir scheint und Thon.
Gott hat, die ird'sche Caba zu umwallen,
Durch heil'ge Satzung dir gebothen zwar;
Doch als ein Mittel nur ihm zu gefallen,
Und ihm ein Herz zu opfern, treu und wahr.
Hast du zu Fuss die Caba auch umkreiset,
Und tausendmal diess fromme Werk geübt,
So fürchte doch dass Gott zurück dich weiset,
Wenn du ein einz'ges Menschenherz betrübt.
Entsage willig des Besitzthum's Rechte,
Und handle liebevoll ein Herz dir ein:
Denn selbst im Leichentuch der finstern Nächte
Bestrahlt dich dieses Herzens klarer Schein.
Bringst tausend Säcke du mit gold'ner Fülle
Der Majestät des Herrn zum Opfer dar,
So spricht der Herr: »Ein Herz nur ist mein Wille,
Wenn ja dein Wille mir zu opfern war:
Denn Gold und Silber kann mich nimmer ehren,
Es hat in meinen Augen keinen Werth:
Ein Herz nur ist mein sehnliches Begehren,
Wenn anders je auch du nach mir begehrt.«
Wohl höher als des Himmels höchste Zinne,
Und als des Schicksals Tafel und sein Rohr
Steht ein verödet' Herz; – doch deinem Sinne
Kömmt es unscheinbar, gleich dem Halme, vor.
D'rum wolle nimmermehr ein Herz verkennen,
Wenn es auch klein dir und verächtlich schien:
Denn heilig ist ein Menschenherz zu nennen:
Es webt und lebt der Heiligste darin.
Ein ödes Herz gleicht einem Prunkgefilde,
Auf das mit Lust des Schöpfers Auge schaut.
Beglückte Seele, die des Bauherrn Milde
Zu neuem Leben herrlich aufgebaut!
Ein Herz beleben das, dem Gram verfallen,
Vom Schmerz in hundert Theile ward zerstiebt,
Ist Gott gefäll'ger als des Pilgers Wallen,
Der nur die äussern Glaubenspflichten übt.
Ein Herz, das der Verödung Qual empfunden,
Ist ein verborg'ner, Gott geweihter Schatz;
Nur in der Oede wird der Schatz gefunden;
Dort wird dem Gräber reichlicher Ersatz.
Umgürte dich um Herzen treu zu dienen,
Und Jenem, der den Herzen treu sich weiht;
Die Bahn, die ein Geheimniss dir geschienen,
Sie zeigt vor dir sich offen dann und breit.
O streu' des Dienstes Korn, mit treuem Sinne,
Hin auf der Herzen wunderbares Feld:
Dann werden dir, zu bleibendem Gewinne,
Die geist'gen Ernteschober hingestellt;
Aus deiner Zunge wird zur selben Stunde
Des Lebens Wasser strömen klar und rein,
Und, gleich dem Worte aus Messias' Munde,
Dich von der Krankheit herben Qual befrei'n.
Aus Liebe bloss zu einer einz'gen Seele
Erschuf der mächt'ge Gott das Weltenpaar:
»Für dich allein schuf Gott die Himmels-Säle«
Diess hehre Wort, vernimm es immerdar:
Denn sonst bestände Zeit und Raum wohl nimmer,
Und nimmer auch der Welten hoher Bau,
Und nicht die Sonne, nicht des Mondes Schimmer,
Die Erde nicht und nicht des Himmels Blau.
Schweig'! Dich zu loben, der im Himmel waltet,
Ist jede Zunge viel zu schwach und klein,
Wär' in zweihundert Zungen auch umstaltet
Ein jedes Härchen, noch so zart und fein.


Greif zu, o Fürst, greif zu,
Wenn dir der Himmel reicht die offne Hand,
Sonst denke nicht, daß du
Einst seist im Buch der Fürsten mit genannt.
Ein Herrscher der des Himmels Stimme achtet,
Die ihn beruft, der Völker Heil zu sein,
Bei dem stellt sich das Glück, nach dem er trachtet,
Ja ganz von selbst, als Himmelsgabe, ein.


Ať odstoupí! – Smí on tam mluviti,
kde mluvil Akiba? Ať mluví dál,


ACH, KVĚTY mládí! Zahořely naposled v našich polibcích.


Ils épandent là, — si touffue,
En si compacte quantité !
— Leur couleur évoquant l'été,
Qu'ils cachent le sol à la vue.


Dizem as moças galantes
Que as rolas são tão constantes
Pois será?
Que morrendo-lhe os amantes,
Morrem de fome, arquejantes,
Quem dirá?


Szomorú, rideg (bús lelkem)
Ugy bolyong söt(ét magányban,)
Mint amott e (bolygó tűz az)
Éj ködében a p(usztában.)


JARO přišlo jako v mžiku,
jako z houští laňky skok,
s rosou, květem na trávníku,
s prchou, sluncem podle zvyku,
s ptačím zpěvem, jak co rok;
nedbá pranic na kritiku.


Ihm ist ein Wechselbalg, der Tiefsinn lüget,
Jetzo untergeschoben, der Gedanken
Spinnwebt, der das Licht, das herab du strahlst, kunst-
Wörtelnd umdünstet.


Či necháš téci
jenom krev jejich
v bratrském vraždění
a budeš vpíjet ji
svadlýma rtoma,
jak čarodějka stará
omladneš, osvěžíš
a budeš zas žíti
a zas koketovat
s dobrem a krásou
jak kočka s myší?...


So nimmt der Herr die Stützen gar,
Woran sich unsre Sinne halten,
Wenn Trost und Licht und Kraft erkalten
Und man nur Elend wird gewahr.


Sauveur qu'on espère ardemment,
Parais donc et jette à la porte
La canaille du Parlement.
La Vieille France n'est pas morte.


Un anno intero s´è girato a punto,
che ´l mondo cadde del suo primo onore,
morta lei, ch´era il fior d´ogni valore
col fior d´ogni bellezza inseme aggiunto.


Und nur für mich,
Die auf weiter Erde
Allein Dich liebt.


Sie lassen freilich nie in Monologen grübeln,
Und rechnen Liebe nur zu den nothwend'gen Uebeln.


Muta ivi legno, e verso l isoletta
di Lipadusa fa presto levarsi
quella che fu da combattenti eletta
et ove già stati erano a trovarsi
insta Rinaldo e li nocchieri affretta
ch a vela e remi fan ciò che può farsi
ma i venti aversi e per lui mal gagliardi
lo fecer (ma di poco) arrivar tardi


flor-da-imperatriz, flor-da-noite, flor-da-paixão


ومن شدة القرب مني
شهدت أنك أني
فقلت ما قلت جهلاً
وذاك من سوء ظني
وحين حققت أمري
والوهم قد زال عني
تركت هذا وهذا
ثم الفنا صار فني
وصرت عن عيب غيب
بما أقول أكنِّي
وزال عني ترجّي
علمي به والتمني
والعلم كالجهل عندي
فيه وزال التعني
إذ كل ذلك خلقٌ
والخلق ما عنه يغني
وليس يشبه ربي
شيء فكن في التهني
أنا الموحِّدُ ذوقاً
فخلِّني يا مثنِّي


飞飞鸥鸟自徜徉
也解新秋受用凉
日莫碧溪微雨过
满风都是藕花香


Hoch auf des Thurmes Zinnen,
Will ich den Geist gewinnen,
Daß er mir frei und klar
Das Schicksal sage wahr.


Questa tuo fantasia non è poetica,
ma come il granchio vuoi parer lunatico,
ch'un ebro, quando e' sogna o che farnetica,


Der Gewaltige, wild und unbändig zuvor,
Schaut fromm und verständig zur Herrin empor;
Die Jungfrau, zart und wonnereich,
Liebstreichelt ihn sanft und weinet zugleich:


薰风骀荡景悠悠
几树鸣蝉白雨收
夹岸红云舟一叶
有人啖荔到湾头


ché non solo il paese u' 'l Tago e 'l Reno,
l'Istro, il Rodano e 'l Po superbo inonda
trema di voi, ma quanto apre e circonda
il gran padre Ocean col vasto seno.


Jdu říší strnulou, a všechno přísně mlčí.
Až v dálné obzory je všude bílý sníh.
V něm stopy krotkých psů i dravé drápy vlčí,
a lebky toužící po pyšných korouhvích!


读老子章花似道
不嫌雪恶与霜粗
能知其白守其黑
长入人间墨画图


Schon blickt er auf in seinem Schimmerlichte; –
Schon steigst du wieder aus der Dämmerung hervor
Voll Herrlichkeit – zwar flattert deinem Schneegesichte
Ein Wittwen-Trauerschleyer vor.


In mehrern Jahren kam er wieder,
Der Mann, der um die Jungfrau warb.
Mein König neigt sich zu ihr nieder,
Der an dem Holze für sie starb,
Will sie, so sprach er, mit Ihm ziehen:
Itzt ruhte Elieser nicht,


Ausbrüten diese Schmerzensbrut
In Schmerzen ganz allein,
Mir hilft dazu nicht laue Flut
Von Luft und Sonnenschein.


AWAKE, ye Nymphs of Avon's stream,
Of Shakspeare's verse the fav'rite theme;
No more within that sparry cave,
Whose mouth Avonia's waters lave;
On coral beds in grief recline,
But round your brows the laurel twine;
Again by Cynthia's pallid beam,
Be seen amid the glassy stream;
O chaunt again that Doric strain,
Ye learn'd of Avon's tuneful swain;
And with you bring the breathing lute,
For ages lost, for ages mute,
That Genius erst on him bestow'd,
Whose pictur'd breast with fancy glow'd;
For wak'd by notes that oft have charm'd,
Again by hallow'd frenzy warm'd.


Geraumer ward sie jede Stunde
Und manchen Kuß
Erreichte schon von Thisbens Munde
Herr Piramus.


Prima che canti, il bargigliuto gallo
batte tre volte per natura l'ale:
però, quando tu vuoi dir poco et male,
si vuol, Matheo, badi a prima pensallo.


Die Kraft derselben Liebe,
Die du dem Knaben trugst,
Ward einst in dir zum Triebe,
Daß du den Zwingherrn schlugst.
Nie schlummernd, nie erschrocken,
War Retten stets dein Brauch,
Wie in den braunen Locken,
So in den grauen auch.


Es war nicht dein Geschickt; dir mischt' ein Gott
In deinen Becher nicht der Erde Spott.
Ein Dichterleben, das von Wonne trof,
Du schlürftest es an eines Freundes Hof,
Und was du sangst, beglänzte nah und fern
Aus tausend Augen heller Liebe Stern.
Ein Baum, erwachsen in der Jahre Ruh',
In langem Friedenstraume grüntest du;
Dein moos'ger Stamm, von Blüten überdeckt,
Liegt, erst aus morscher Wurzel hingestreckt.
Jetzt aber rollt der Donner über'm Hain,
Es pfeift der Nord, es zuckt der Blitze Schein,
Dein Bild umhüllt nicht bloß des Weihrauchs Dampf,
Auch wolk'ger Staub vom schwülen Erdenkampf.


Dost paní lepých, vína je a zvěře!


E dirò sol ch'è qui comun sentenza
che i cristiani togliessero l'imago;
ma discordo io da voi, né però senza
alta ragion del mio parer m'appago.
Fu de le nostre leggi irriverenza
quell'opra far che persuase il mago:
ché non convien ne' nostri tèmpi a nui
gl'idoli avere, e men gl'idoli altrui.


أَدارَ الكأْس صافيةَ المُدامِ
كحيلُ الطَّرْفِ ممشُوقُ القوامِ
وَقَد رَكَضَتْ بأقداح الحميّا
خيولُ الصُّبْح في جنحِ الظَّلام
وأبصر غادةً من آل سام
على الباقين من أولاد حام
ومالت للغروب نجومُ أفق
كما نثر الجمان من النظام
ونحنُ بروضة تَندى فتُبدي
لنا شكران آثار الغمام
وقد أمْلَتْ حمائمُها علينا
من الأوراق آياتِ الغرام
أقمْنا بينَ أفناءِ الأغاني
وما اخترنا المقام بلا مقام
تَلَذُّ لنا القِيان بها سماعاً
إذا اتَّصَلَتْ بمنقطع الكلام
وما رقَصَتْ غصونُ البان إلاَّ
لما سمعَته من لحن الحمام
فمن طربٍ إلى طربٍ توالى
ومن جامٍ سعى في إثر جام
رَضَعْنا من أفاويق الحميّا
وقلْنا لا منعنا بالفطام
نَفُضُّ خِتامَها مِسْكاً ذكيًّا
وكان الدَنُّ مسكيَّ الختام
تحلُّ بها المسرَّةُ حيث حَلَّتْ
ودبَّت بالمفاصل والعظام
عَصَيْنا من نَهى عنها عتوًّا
وفزنا بالمعاصي والأثام
وحرَّمنا الحلالَ على الندامى
وما يغني الحلال عن الحرام
وكم يومٍ تَركنا الزِّقَّ فيه
جريحاً من يد الندمان دامي
وعُجْنا بالكؤوس إلى التصابي
وما عُجْنا لأطلال رِمام
وليلٍ يجمعُ الأحبابَ شملاً
بمن نَهوى شديد الالتحام
وباتَتْ تُسْعِف اللَّذات فيه
ببنتِ الكرم أبناءُ الكرام
فمِنْ وَجهٍ تَقَرُّ به عُيوني
ومن رشفٍ أبُلُّ به أُوامي
فيبعثُ بالسرور إلى فؤادي
ويهدي بالشفاء إلى سقامي
وقد طاب الزمان فلا رقيب
يكدر صَفْوَ عيشي بالملام
وما أهنا شموسَ الراح تترى
وقد أخَذَتْ عن البدر التمام
وغانيةٍ تجود إذا استُميحَتْ
بطيب الوصل بعد الانصرام
فما غَدَرَتْ لمشتاق بعهدٍ
ولا خَفَرَتْ لصبِّ بالذمام
تركتُ العاذلين بها ورائي
وقدَّمتُ السرور بها أمامي
تعير بوجهها الأقمار معنىً
إذا وافتك بارزة اللثام
كأنِّي قد أخَذتُ على الليالي
عهود الأمن من ريب الحمام
ومَن أضحى إلى سلمان يُعزى
وخِدْمَتِه فمحمول السلام
أصَبْتُ بنيله أمَلاً بعيداً
وما طاشت بمرماها سهامي
كأنِّي أستزيد ندى يديه
بشكراني لأيديه الجسام
وكم نِعَمٍ له عندي وأيدٍ
رغمتُ بهنَّ آنافَ اللئام
وصالَحْتُ الخطوبَ على مرادي
وكنتُ عَهِدتُها لَدَّ الخصام
وما انْفَصلتْ عُرى أملٍ وثيقٍ
وفيه تَمسُّكي وبه اعتصامي
مكان تمسكي بالعهد منه
مكان الكف من ظبة الحسام
وسَيَّال اليدين من العطايا
تسيل من العطاء لكل ظامي
إذا ما فاتني التقبيل منها
فليس يفوتني نَوْءُ الغمام
تمام جماله خَلَقٌ رضيٌ
وحَسْبُك منه كالبدر التمام
وتلك خلائقٌ خَلُصَتْ فكانت
نُضاراً لا تُدَنَّسُ بالرغام
فتًى في الناجبين لقد أراني
وقارَ الشَّيخ في سِنِّ الغلام
ركبتُ إليه من أملي جواداً
بعيدَ الخطو جوَّابَ الموامي
فأبْرقَ واستهَلَّ ورحت أروي
سجام القطر عن قطر سجام
كما نَزَلتْ على أرضٍ سماءٌ
تسيل على الأباطح والأكام
فأمسى كلَّ آونةٍ قريضي
يُغَرِّدُ منه تغريد الحمام
أرى مديحي لآل البيت فرضاً
كمفتَرَضِ الصلاة أو الصيام
أئِمة ملَّة الإسلام كلٌّ
يُقالُ له الإمام ابن الأمام
وما شرَفُ الأنام بغير قومٍ
هُمُ مذ كُوّنوا شرَفُ الأنام
أفاضوا بالعطاء لمجتديهم
وللأعداء بالموت الزؤام
وكلٌّ منهمُ ليثٌ هصورٌ
وبحرٌ من بحور الجود طامي
بنفسي سيّداً في كلّ حالٍ
يرى فيها احتشامي واحترامي
ظفِرْتُ به حُساماً ليس ينبو
نُبُوَّ مضارب السَّيف الكهام
وقد يُدعى الكريمُ إلى نوالٍ
كما يُدعى الشجاع إلى صِدام
وعندي في صنائعه قوافٍ
يضيق بهنَّ صدرُ الاكتتام
وشعري في صفات بني عليّ
رُفعتُ به إلى أعلى مقام
سأُطْرِبُ في مديحك كلَّ واعٍ
ولا طربَ الشجيّ المستهام
وأشكرُ منك فضلك ثم أدعو
لوجهك بالبقاء وبالدوام


Hrouda prvá v jarním kvítí,
nového cos že jde, cítí,
strom v pupenů rašení
dává tajné znamení.
Vody vrou a strou se šíř,
oblaková letí chmýř,
trhajíc se s modrem splývá.
Skřivan hlaholivě zpívá.
Neztají se touha země,
vzkříšením když otěhotní.
K lidské duši mluví jemně
ptačí výskající sotní,
hukem vod i vrby květem
po vadnutí dlouholetém.
Srozumitelným vždy retem
zpívá mladá příroda
též i k jaru národa.


Jak varhan bouře, plným jezem
když zaburácí z píšťal všech,
jak z jara kaštany a bezem
vlá bouřný mladé Vesny dech:
mou duší zpěv zní chvály, díků,
že mohu dýchati, že jsem,
a mizí ve vlašťovic křiku,
jež vznášejí se nad lesem!


Miloval jsi nejkrásnější ženu,
miloval jsi básníky a víno,
miloval jsi požáry a pýchu
a velikost
a krásu..


My jsme rostli, kvetl obchod,
jakby před mořem byl schován,
ostrov smál se požehnáním,
na své hroudě stál zde Slovan.


Byl mlád a zdráv, měl štěstí, talent, ženu,
jež lásku dala mu a dítě dala,
měl přízeň dvora, vlast ho milovala,
ba poznal, jakou přátelství má cenu,


Morgen ist ein Fest für Knaben,
Die Johanniskronen haben:
Fort noch in das Feld!
Wer die schönste Krone windet
Und die schönsten Garben bindet,
Ist beym Tanz des Tages Held.


Dergleichen Leut scheinen
Von Edelgesteinen
Der Tugend so prächtig/
Gleich wie die Tages-Böttin/
Farben-Göttin/ 13
Wann sie nun der Wolcken mächtig:
Diese weit vor Ihr
Wohlgefallen mir/
Weil nemlich ihr Schönheit nie verschwindet/
Standhafft sich befindet
Auch bey dunckler Nacht:
Dann der Tugend Pracht
Alles heiter macht.


Ta mluví více mlčením,
než slovy může celý svět,
ta odpovídá úpěním,
jsi dítě hříchu, ztracen, klet,
a dědic útrap, muk a běd!


Es wagten nie die Damen
Die Käufer anzusehn.
Selbst wenn Ausländer kamen,
Blieb jede schamrot stehn.


Bald hatte sich der Mensch aus dir entfaltet,
Der zu dem Glauben Wissenschaft gesellt.
Zu welchem Thon sich doch der Leib gestaltet,
Der nichts als Staub und eitlen Tand enthält!
Und bist du lang genug ein Mensch gewesen,
Wirst du ein Engel in der Engel Reih'n,
Und fern von hier, zu höh'rer Lust erlesen,
Wird nun der Himmel deine Wohnstatt seyn.


Virtù vince fortuna,
che quando imbruna col valor riluce.
L'un mi toglie la luce, e l'altro imbianca
i miei capegli, e il rostro suo non stanca
mai né questi, né quegli.
Ma non sempre vien manca
la voglia ardente ove l'ardir ne manca.
Ognun cge vede e sente non discerne.
Ne i monti verne e alberghi in sabbia estiva
chiunque viva e il viver suo non goda.
Non sarà più chi m'oda
s'i'al garrir corvo, o s'i'al cantar sia cigno.
Né fia che pieghi il torvo
occhio oscuro e maligno
al mio destin benigno. Ah, sorte acerba,
quel che il petto riserba e è in mia forza
non potrai già levarmi
con tue crude armi: a te basti la scorza!


Však Lidskost, jejíž v ňadrech svojich zdroje
jsem vysušil, ta mstí se na mně v smrti.
Ten balvan stále tíží srdce moje.


兰汤浴罢著衣裳
背立东风醉海棠
只为洗儿些个事
至今无面见三郎


Lodernd prasseln im Kamin
Dürre Lorbeeräste,
Und der Wein von Santorin
Wärmt das Herz der Gäste.


Die ihr voll Mut zu schleudern euch nicht scheutet
Ein blitzend Wort in unsers Lebens Schwüle,
O Glück, wenn ihr euch auf dem Sterbepfühle
Vom Neid zerstückter Kränze noch erfreutet!


S mordan nézem hogy köröttem a vak élet hal,
mint egy holt próféta, kit már senki úgyse hall.


Es stampft und dröhnt mit dumpfem Ton
Und qualmt und raucht ringsum,
Und Mann an Mann in schwerer Fron
An seinem Platze stumm.
Der Hammer sinkt, die Esse sprüht,
Das Eisen in der Flamme glüht.


V tichý kraj a jednotvárný přines’ nový vzlet a vzruch,
český obzor rozšiřoval, mistře, plamenný tvůj duch – –
Čtyřicet let života je, co čas nad tvou hlavou vlek’,
ale co tu klasů zraje z práce tvojí v naše kraje,
to je celý činů věk!


O jak v jinochu se duše chvěla,
Jak jím hnul zvuk písně vzdálené!
Onť si tvořil háje růžené,
V nichž ta slavná lyra zníti měla.


花时我马远能来
踏破松根几处苔
一树山茶红点翠
诸君何苦谢深杯


In dem einzigen Augenblick,
Große Götter! was hielt mich zurück?


In ä Garte
Bin i gestande,
Ha de Imbli
Zugeschaut;
Hänt gebrummet,
Hänt gesummet,
Hänt Zelli
Gebaut.


Die einem Felsen nach, zur Tieff' und Höhe dringt,
Und dem erwürgten Lamm Preis, Lob und Würde singt.
Beliebts der Sonne nun sich da herab zu neigen;
So zeitigt sie bald itzt bald dann ein Tröpfelein,
Und nimt es sanftiglich in ihre Klarheit ein.


A intacta fé, a verdade
Venham com as baterias;
Desça do céu a amizade;
E torne a dourar os dias
De Saturno a antiga idade:


Sieh, der Kranz, den sie gewunden
Von den liebsten, die sie fand,
Dankbar ist er angebunden
An des Wirthes Giebelwand.


يقولون كظم الغيظ حلمٌ وعفةٌ
وكتمان أحقاد تولّد في القلب
وأعظمُ كظم الغيظ حرّ مكاتم
هوى في الحشا بين الجوانح والحجب
وشارب خمر ليس يمكنه الغنى
إذا ما انتشى في مجلس ليس بالرحب


Reicht eure Hände mir! – Doch, ach, wie sollen
Sie dringen durch der Gräber grüne Decken!
Und die Lebend'gen flieh'n, denn nimmer wollen
Sie mit des Sklaven Handschlag sich beflecken!


Černé, černé geysery, a trysklé synkopy ticha
– peřesté mlčení lesů, jak zpíváváš ty! –
trysklé synkopy ticha,
trysklé synkopy ticha
(dům Usherův, Usherův dům, hnilý pád vin),
marně výstražné metly bloudů
zdupány schváceným řevem holomků vulgárních pravd.
(A byla tu ticha, ticha ležící na kručinkách,
s paží v lokti překrásně ohnutou,
a sunoucí pod hlavu myslivou, zadumanou,
šetrně ruku.)


Venku chladno, vichr kvílí,
v čiré temno kraj se noří,
světničku mou plamen hřeje,
moje lampa jasně hoří.


Nach dir kann nichts hinfort mein Herz gewinnen,
Nach dir auch nicht die schönste der Göttinnen:
Vergeblich böte sie mir heut
Mit ihrer Hand Unsterblichkeit.


,Dlouho žil’s, dědečku, ve světě,
víš-li ty svobody o květě?‘


Rupft ihr ihm dann die Flügel aus,
So will ich mit euch wetten,
Es werden eitel Flaumen d'raus
Für euch zu Federbetten.


Aechte Revelation
Lehret dich der Becher,
Lehret dich Hafisens Mund,
Aufgethan im Trunke.


Statnější však jesti Marko,
nežli lidé povídají,
mocněji ty švarné rány
na psy Turky dopadají.


Ty oči, plamenem svým
Co rozjítřenou znamenaly mužnost,
Neplanou více!
Mdlé jsou ruce meče držící.
Co se k smrti pronásledovali muži,
Beze msty podle sebe ležíce –
Srdce na srdci – hnijí!
Žádný nad nimi nepláče?
Zpět nedá zemi, co z ní vyvinulo se? –


Či může ten, kdo k bublinám
jen touží na své pouti,
jen bludným světlům koří se,
též mužem, rekem slouti?


剑栈风樯各苦辛
别时冰雪到时春
为凭何逊休联句
瘦尽东阳姓沈人


v dalekých zemích. Vesele se žije,
horlení Huga čile přehlušuje
Offenbachova svižná melodie.


Quando 'l voler che con duo sproni ardenti,
et con un duro fren, mi mena et regge
trapassa ad ora ad or l' usata legge
per far in parte i miei spirti contenti,


Dieser soll dein Heupt ümbgeben/
Du hergegen giebst ihm das/
Was Ihm gleichsam giebt das Leben/
Sonsten ist Er viel zu blaß.
Gönn' Ihm/ daß er mög' ergäntzen
sein nur angefangnes gläntzen;
Wird Er nicht geziert von Dier/
Ist Er gäntzlich ohne Zier.


„Znášli kraj ten, ony ráje věčné,
Vlast tu krás a duchů palouky,
Kde se ctnost a láska za ruky
Vedouc čistí v záři ve slunečné?


Drága személyedet,
Cedrus termetedet,
Édes beszédedet,
Kényes lépésedet
Ha titkon vizsgálom,
Csak aztat találom:
Vagy éltem s halálom.


Szív-hódító tüzét érzém szemeidnek,
S azonnal hódolék bájos kellemidnek.
Mit tennék? nem főldi szépség űlte képed,
Egek magzatjának gyanít vala széped.
Kevésbe töltt jutnod kintsed bírtokára:
Szólltál: s kívánságod el-ére tzéljára.
Te Amort bájoló színekkel festetted,
Nyájas, édes, mondád, s vélem el-hitetted.
Ah! ékes szájadból folyt alá szívemre
E szó, s ajakidról tsepegett nyelvemre
Meg-ejtél; izleltem szerelmed ketseit,
Öledbe felejtém az Ég törvényjeit.
Tisztem, bötsöm, elmém hívemnek szentelém,
Ő néki áldoza szívem, őt tisztelém,
Melletted a világ Heloisnak meg-hólt;
Boldogságom, Ég, Főld, Isten - Abelárd vólt.
Említsd, hogy fejedet hajtván híved keblébe
Unszolva édesgetsz az oltár elejébe:
Hát bűn Amor, mondám, mit kívánsz kedvesem?
Ó nem, én őt inkább Virtusnak esmerem.
Polgári járomnak miért vetnők alája?
Rab-lántzot méltatlan miért fűznénk reája?
Bilintset nem visel, nem rab a szerelem:
Békókba lábait mit őltöd kedvesem?
Ő tégye eggyekké, nem a hit lelkeinket;
Hymen nem illetné önnként hű szíveinket
Hymen nem eggyesít, tsak gyenge lelkeket,
Kiknek hitetlenség tulajdonok lehet.
A tiszta szerelem nem tarthat hit-szegéstől;
Természeted tanít, mit félsz a követéstől?
A szerelem legyen fő gondja szívemnek,
A szerelem legyen fő gondja szívednek.


A vojsko, v jehož krvi var boje dosud vře,
v tom křiku vzpouru tuší i metá pochodně
do jizeb domů. V mžiku jde oheň z krovů střech,
a brzy celý Londýn tu stojí v plamenech.


كَفى الشِعرَ فَخراً أَنَّهُ كُلُّ مُشكِلٍ
مِنَ الذِكرِ في تَفسيرِهِ جيءَ بِالشِعرِ
وَإِن أَشكَلَت في الشَرعِ غامِضُ نُكتَةٍ
إِلى النَظمِ يُلجا حينَ يُعوِزُ بِالنَثرِ


Wir waren nicht sehr päpstlich gesinnt,
Nun rufen wir uns heiser:
Gib, Pius, die Tiare auf
Und werde unser Kaiser.


ZV der Zeit oder in den Jarn/
Da die Richter regierten/
(Weil damals noch kein König warn/
Die das Regiment führten)
Ward mangel am täglichen Brot/
Bey den Israëlitern.
Wegen derselben Hungersnoth/
Zog zu den Moabitern/
Ein Bethlehemitischer Mann/
Eli Melech mit Namen/
Als ein Frembdling kam er da an/
Sein Söhn auch beyd zusamen
Folgten dem Vater ohn Verdrieß/
Es war ihn nicht zu wider;
Auch sein Weib das Naemi hieß/
Ließ sich bey ihm da nieder.
(Hie haben ein Exempel wir/
Gar schön/ daß gleicher massen
Einem ehrlichen Weib gebühr/
Ihrn Mann nicht zuverlassen.)
Wie sie nun meynten in der Ruh/
Ihr Nahrung zu erwerben/
Da sandte Gott ungluck herzu/
Vnd ließ den Mann hinsterben.
Naemi zu derselben zeit/
Blieb sitzen nach im Leide/
Im Witwenstandt voll trawrigkeit/
Mit ihren Sönen beyde/
Die Mahlon und Chilion genant/
Vnd ihnen liessen trawen
Zur Eh daselbst im frembden Land/
Zwo Moabitsche Frawen.
Arpa die ein mit namen hieß/
Ward dem Chilion gegeben/
Der Mahlon sich mit Ruth einließ/
Ehlich bey ihr zu leben.
Bey zehn jahr/ hört doch was geschach/
Wohnten die beyde Brüder/
Im Land Moab/ da kam hernach/
Von Gott das ungluck wider/
Die jungen Männer sturben hin/
Mahlon und Chilion beyde.
Naemi wust in jhrem Sinn/
Das mal von keiner Frewde/
Denn sehr groß war jhr hertzenleid/
Weil sie so gar verlassen/
Von jhren lieben Sönen beyd/
Vnd vom Mann gleicher massen.
Sie macht sich auff zog wider fort
Auß von den Moabitern/
Weil die Thewrung hatt auffgehort/
Bey den Israëlitern/
Vnd widerumb da war Getreid/
Davon sie kondten leben;
Drumb sie sich da zur selben zeit/
Wolt wider hin begeben.
Ihr zwo Sohns Frawen folgten ihr/
Vnd liebten sie mit Trewen/
Naemi sprach: Zieht nicht mit mir/
Hernach möchts euch gerewen:
Kehrt widerumb in ewer Stadt/
Der Herr woll euch beywohnen:
Die grosse liebe und Wolthat
Euch wiederumb belohnen.
An den Todten vnd auch an mir/
Habt jhr viel guts geübet/
Gott geb jeder ein Mann dafür/
Von dem sie werd geliebet.
Also küsset Naemi sie:
Die beyde junge Frauwen
Gaben mit weinen Antwort/ wie?
Wolt ihr uns das zutrawen?
Vnser hertz ist zu euch gericht/
Wir wollen nicht umbkehren/
Seyt uns darinn zu wider nicht/
Wolt uns dasselb nicht wehren.
Sie antwort: Warumb wolt ihr doch
Gehn mit mir alten Weibe?
Werd ich denn auch itzt haben noch
Mehr Söhn in meinem Leibe/
Die ewer Männer möchten seyn?
O nicht! drumb zieht von hinnen/
Vnd last mich armes Weib allein/
Thut euch doch recht besinnen;
Wenn ich mir gleich die Hoffnung macht/
Mehr Kinder zu erlangen;
Ja wenn ich mich auch diese nacht
Ließ von einm Mann umbfangen;
Ja wenn ich auch schon allbereit
Itzt Söhne hett geboren/
So wern sie doch noch klein zur Zeit/
Ewr warten wer verloren.
Wiewol mir ubel ist zu muth/
Groß noth hat mich umbfangen;
Dieweil des Herren Hand und Ruth
Ist wider mich außgangen.
Weinend sie diese Wort außbracht/
Die zwo hatten mitleiden;
Die Arpa aber sich bedacht/
Küßt Sie im hinwegscheiden.
Ruth aber hatt ein andern Sinn/
Zu bleiben sie begehret/
Naemi sprach: Zeuch du auch hin/
Weil dein Schwägrin umbkehret
Zu ihrem Gott und Volck/ sie sprach/
Niemand wirds ubel deuten/
Daß du derselben folgest nach
Vnd gehst zu deinen Leuten.
Ruth gab darauff zur Antwort jhr:
Wie? solt ich gleicher massen
Auch kehren umb? Gott sey dafür/
Daß ich euch solt verlassen.
Darumb mir nicht zu wider seyt/
Ich bitt last es geschehen/
Sey wo es woll/ nah oder weit/
Will ich mit euch hingehen.
Denn also hab ich mich bedacht/
Laß mich davon nicht treiben/
Wo jhr werd bleiben über Nacht/
Da will ich auch mit bleiben.
Ewer Volck soll auch mein Volck seyn/
Ewr Gott mein Gott imgleichen.
Trewlich und gut ichs mit euch meyn/
Will nimmer von euch weichen.
An dem orth da jhr sterben werdt
Vnd ewer ruhe haben/
Da will ich in derselben Erd
Mich lassen auch begraben.
Der Herre thu mir das und diß
Laß ichs dazu nicht kommen/
Der Todt euch und mich scheiden müß/
Mein meynung habt vernommen.
Alß nun Naemi mercket/ was
Sich Ruth hat fürgesetzet;
Ihrs leides sie zum theil vergaß/
Der Antwort sich ergetzet/
Ließ ab mehr ein zu reden jhr/
Vnd gingen beid zusamen
So lange/ biß sie nach begier
Zu Bethlehem einkamen.
Die gantze Stadt diß bald erfahrt/
Vbr ihnen sich erreget/
Die Weiber/ da es lautbar ward/
Worden auch sehr beweget/
Vnd sprachen zu ihr/ ist das die
Naemi/ so vor Jahren
Lang bey uns hat gewohnet hie?
Was ist ihr wiederfahren?
Sie sprach: heist nicht Naemi mich/
Weil sich mein lust geendet/
Sondern Mara heist mich/ bitt ich/
Gott hat mein Hertz gewendet/
Sehr bitter mir dasselb gemacht/
Vnd michs auffs höhst betrübet:
Leer hat er mich zu hauß gebracht/
Vnd der Mann/ den ich liebet/
Hat er von mir genommen hinn/
Beider Söhn mich beraubet;
Von hertzen ich drum trawrig bin/
Ja mehr denn man mir glaubet.
Darumb bitt ich daß jhr nicht mehr
Mich woll't Naemi nennen/
Denn wie mich hat betrübt der Herr/
Geb ich euch zu erkennen.
Es war aber zur selben zeit
Zeitig und reiff der Samen/
Daß jedermann im Feld arbeit
Da die beid wider kamen.
Die Gerstenernd ging eben an/
Hört wie Gott all's regieret:
Wer ist doch der außreden kan
Wie er die seinen führet?


Mein jugendliches Hoffen,
O Birke! gleicht es dir?
Du grünst so früh, so helle,
Und neigst doch deine Zier.


Sie brachte einen Strauß herein,
Maiglockenduft zog in das Zimmer ein,
Und noch verliebter ward die Luft.


Nun so magst du, Lied der Minne,
Wie ein bleicher Schatten schweben,
Der nur träumt vom hellen Leben,
Fern von seinem heil'gen Sinne;
Kannst du bis zu ihr gelangen,
Wirst du leicht von ihrer Schöne
Alle Töne,
Die ich dir gewünscht, empfangen.


Next Sunday morn, says Doris soon,
Shall be the happy hour;
And I, with all the flow'rs of June,
Will deck the nuptial bow'r.


Chi dice: Ho fatto er becco all'oca, è uguale
che dicesse parlanno civirmente:
Ho finita 'na cosa; oppuramente
oca vor dì cervello senza sale.


Neste dia aos louvores consagrado,
Por matéria, senhor, tenho a verdade;
O préstimo, a prudência, a humanidade,
E as mais virtudes, de que sois ornado:


锦莲浮处水粼粼
风外香生袜底尘
荷叶荷裙相映色
闻歌不见采莲人


Ликер из вервэны — грёзерки ликер,
Каких не бывает на свете,
Расставил тончайшие сети,
В которые ловит эстетов — Амор
ИскуснЛуною, наполнен сомнамбул фужер
И устричным сердцем, и мореИ тот, кто ликером аморим,
Тому орхидейное нежит драже
Рот вкуснУста и фужер сетью струн сплетены,
При каждом глотке чуть звенящих,
Для нас — молодых, настоящих, —
Для нас, кто в Сейчас своего влюблены
ИстомЛишь тот, кто отрансен, блестящ, вдохновен,
Поймет тяготенье к ликеру,
Зовущему грезы к узору,
К ликеру под именем: Crеme de verveine —
Больном


Sterem hlasů volává mne
z venku zbytek života –
Teď chtěl bych jen v bílé tmě té
slyšet rozvodněný proud


Včera, když již slunce umíralo
překonáno právem noci,
zaceleny všechny rány hory
kouzedlnou světla mocí!


Gleich einem König', der in seine Staaten
Zurück als Sieger kehrt, empfängt ein Jubel dich!
Der Knabe balgt um deine Pflocken sich,
Wie bei der Krönung um Dukaten.
Selbst mir, obschon ein Mädchen, und der Ruthe
Lang' nicht mehr unterthan, bist du ein lieber Gast;
Denn siehst du nicht, seit du die Erde hast
So weich belegt, wie ich mich spute?
Zu fahren, ohne Segel, ohne Räder,
Auf einer Muschel, hin durch deinen weißen Flor,
So sanft, und doch so leicht, so schnell, wie vor
Dem Westwind' eine Pflaumenfeder.
Aus allen Fenstern, und allen Thüren,
Sieht mir der bleiche Neid aus hohlen Augen nach,
Selbst die Matrone wird ein leises Ach!
Und einen Wunsch um mich verlieren.
Denn der, um den wir Mädchen oft uns stritten,
Wird hinter mir, so schlank wie eine Tanne, stehn,
Und sonst auf nichts mit seinen Augen sehn,
Als auf das Mädchen in dem Schlitten.


— « Pauvre femme ! pauvre rose !
Leur dit une voix morose ;
Chaque rayon est pareil ;
Sa lueur est fugitive…
L'oubli vient, l'hiver arrive ;
Adieu l'amour ! le soleil ! »


Mně jest tak volno u tvých nohou
a venku nebe pod mraky.
Ty každé chvíle spadnout mohou.
Kam jít? Ach, jaké rozpaky!


cresca sì che mi copra e poi si fermi,
né mai più mi si lievi, e tutto il mondo
in ignominia sempre abbia a vedermi,


Snad – přec však nevěřím v té době bolů,
v tom zmatku běd a pochyb, vzpour a běsnění,
že Vlasť se přetvoří jen v útvar dolů
s armádou vězňů k drahých kovů těžení!


甘软黄金茹
咸酸碧玉齑
诗脾本虚薄
莫遣着羊蹄


Fouché! Tři miliony franků, prosím,


وجد الشيخ راحة في القبور
لم يجد يوماً مثلها في القصور
ذهبوا بالهمام تواً الى القبر
الى منزل الهمام الاخير
لا يخاف الذي يموت حكما
من سؤال لمنكر ونكير
فجعت مصر والعراق بتيمو
ر فيا لهفتي على تيمور
مات تيمور فاستراح وابقى
زفرات في مصر للجمهور
لقي الراحة التي كان نزا
عاً لها في عشيه والبكور
راحة في افكاره في حشاه
في هواه في قلبه في الضمير
وهو خير له وان غضب ال
بعض من الناس من لقاء الحور


Vuestra virtud muy alta y excelente
por don que el cielo os dio maravilloso
guerrero os hace siendo Religioso
y de uno y otro usáis bien igualmente.


Doch sagt manch guter Kopf: Erich und Peter Madsen
Sind, mit Respekt gesagt, Carricatur und Fratzen.


Die du dem Trübsinn steuerst,
Des Herzens Kraft erneuerst,
Zu Wort und That befeuerst,
Füll' uns mit Löwenmark!
Fromm sey das Volk und stark!


Alcun rompere exerciti, e in le porte
per forza intrar di bellicose terre
e por primo si vede il petto forte
ultimo trarre in perigliose guerre
e non può riparar, che sino a morte
tu nel tuo cieco carcere no l serre
altri in altre arti e chiari studi industri
son per te oscuri che seriano illustri


Wandl' ich in dem Morgentau
Durch die dufterfüllte Au,
Muß ich schämen mich so sehr
Vor den Blümlein rings umher!


Im Schatten jener Bäume, Freund,
Die uns der beste Vater pflanzte,
Dort, wo, mit Zärtlichkeit vereint,
In unsern Reihen Freude tanzte,
Wo wir als Kinder einst gespielt,
Im Jünglingsalter einst gefühlt,
In den getreuen Finsternissen,
Auf jenes Moos, an jenem Bach,
Wo, unter brüderlichen Küssen,
Mein Herz mit deinem Herzen sprach;
Dort lagre Dich zum jungen Lenze,
Dort schleichet meine Muse nach,
Und windet Dir die ersten Kränze.


derim ki demek istemem vahşetin imleriyiz


Cuando la mujer está,
todo es tranquilo, lo que es
—la llama, la flor, la música
Cuando la mujer se fue
—la luz, la canción, la llama
¡todo! es, loco, la mujer.


مُحِبُّكَ مَجنِيٌّ عَلَيهِ بِحُبِّهِ
وَلَو ماتَ حُبّاً فيكَ ما كَرِهَ الحُبّا
عَلَيهِ مِنَ الواشينَ فيكَ نَواظِرٌ
تُحَدِّقُ حَتّى تَخلَعَ الجَفنَ وَالهُدبا
وَماذا عَلَيهِم أَن يَعودَ مَريضَهُ
وَهَل هُوَ إِلّا الجِسمُ عادَ بِهِ القَلبا
وَرِجلُ الفَتى في السَعى تَتبَعُ قَلبَهُ
فَلِم عَظَّمَ الحُسّادُ أَن زُرتُهُ الخَطبا
وَحاشا لِذاكَ الحُسنِ أَن يَلبِسَ الضَنى
وَحاشا لِذاكَ النورِ أَن يَرِدَ الغَربا
أَرى كُلَّ عُضوٍ مِنكَ كَالقَلبِ في غَضىً
وَكَالجَفنِ في إِرسالِهِ لُؤلُؤاً رَطبا
فَلا تَخشَ مِن حُمّى وَلا رُحَضائِها
تُحَبِّبُ إِن زارَت مَضاجِعَهُ غِبّا
ولَو أَنَّني عانَقتُهُ ثُمَّ أَقبَلَت
لَما سَلَكَت سَهلاً إِلَيهِ وَلا صَعبا
وَلَو أَنصَفَت بَدرَ السَماءِ سَماؤُهُ
لَقَد بَعَثَت عُوّادَهُ الأَنجُمَ الشُهبا


Nicht in Welten, wie die Weisen träumen,
Auch nicht in des Pöbels Paradies,
Nicht in Himmeln, wie die Dichter reimen, –
Aber wir ereilen dich gewiß.
Daß es wahr sei, was den Pilger freute?
Daß noch jenseits ein Gedanke sei?
Daß die Tugend übers Grab geleite?
Daß es mehr denn eitle Phantasei? – –
Schon enthüllt sind dir die Rätsel alle!
Wahrheit schlirft dein hochentzückter Geist,
Wahrheit, die in tausendfachem Strahle
Von des großen Vaters Kelche fleußt. –


Conoscete alcun voi, che non lasciasse
La moglie sola, anchor che fosse bella:
Per seguire altra donna, se sperasse
In breve e facilmente ottener quella?
Che farebbe egli quando lo pregasse
O desse premio a lui donna o donzella?
Credo per compiacere hor queste hor quelle
Che tutti lasciaremmovi la pelle.


Ich müsse, im Fall daß die Dinge nicht bald,
Die verdrüßlichen, Wandelung nähmen,
Bei Vermeidung rechtsexecutiver Gewalt,
Das Logis mich zu räumen bequemen.
Wonach dann den Rest meiner Miethe-Caution,
Von der er ein Achtel zurückgezahlt schon,
Er mir würde nach Landes-Manieren
»Auf ewige Zeit reserviren.«


elfáradt, meddő magjaimmal.
S köti tagjaid tagjaimmal
a bűn.


Pěvci lidu, obilí v svaté roli vlasti,
kterak bez užitku žít, práce bez účasti?
Vy jste duší naděje, hladových jste těcha,
hle, čas počtu nadchází, doba žní už spěchá.


Tief das Plätzchen und lang und breit
Nur wen'ge Schuhe,
Leg ich dort mich zu guter Zeit
Und halte Ruhe.


A Filo, a Cento, in Ariano, a Calto
arriverei, ma non sin al Danubbio,
ch’io non ho piei gagliardi a sì gran salto.


jak zlatá bárka na oblačnu
se luna ještě houpá.
v dědině kohout řekl si však: začnu,
koroptvím v polích do hlavy to stoupá.


Byl nazván moudrým – tak psal Natan prorok
i Achiaš, psi, kteří jídávali
chléb z ruky jeho, tak jej nazval Chiram,
král Tyrský, Sáby královna i všichni,
kdož poznali ho: neboť nezdobila
jej sláva bitev, ani palma míru,
povaha hrdá, ani velká duše,
ni přátelství, ni láska – ale moudrost
kde nalezena bývá? Ne vždy slavní
jsou moudrými, aniž vždy rozumnými
jsou dlouhověcí. Miloval též slávu


V odvet soudce spravedlivý,
promiň vinu milostivý,
než den přijde pomsty chtivý.


Azon a reggel
csupa rokon jött, sirató nép.
Azon a reggel
sürögtek az öreg mosónék.
Azon a reggel
kendővel kötötték fel gyönge állát.
Azon a reggel
lassan vezettek a földúlt szobán át.
Azon a reggel
rozsdás pénzt tettek kék szemére.
Azon a reggel
riadtan bámultam feléje.
Azon a reggel
csak hallgatott makacs ajakkal.
Azon a reggel
olyan volt, mint egy néma angyal.


Погруженный в скорбь немую
и усталый, в ночь глухую,
Раз, когда поник в дремоте
я над книгой одного
Из забытых миром знаний,
книгой полной обаяний, —
Стук донесся, стук нежданный
в двери дома моего:
«Это путник постучался
в двери дома моего,
Только путник —
больше ничего»В декабре — я помню — было
это полночью унылоВ очаге под пеплом угли
разгорались иногдГруды книг не утоляли
ни на миг моей печали —
Об утраченной Леноре,
той, чье имя навсегда —
В сонме ангелов — Ленора,
той, чье имя навсегда
В этом мире стерлось —
без следОт дыханья ночи бурной
занавески шелк пурпурный
Шелестел, и непонятный
страх рождался от всегДумал, сердце успокою,
все еще твердил порою:
«Это гость стучится робко
в двери дома моего,
Запоздалый гость стучится
в двери дома моего,
Только гость —
и больше ничего!»
И когда преодолело
сердце страх, я молвил смело:
«Вы простите мне, обидеть
не хотел я никого;
Я на миг уснул тревожно:
слишком тихо, осторожно, —
Слишком тихо вы стучались
в двери дома моего…»
И открыл тогда я настежь
двери дома моего —
Мрак ночной, —
и больше ничегВсе, что дух мой волновало,
все, что снилось и смущало,
До сих пор не посещало
в этом мире никогИ ни голоса, ни знака —
из таинственного мрака…
Вдруг «Ленора!» прозвучало
близ жилища моего…
Сам шепнул я это имя,
и проснулось от него
Только эхо —
больше ничегНо душа моя горела,
притворил я дверь несмелСтук опять раздался громче;
я подумал: «Ничего,
Это стук в окне случайный,
никакой здесь нету тайны:
Посмотрю и успокою
трепет сердца моего,
Успокою на мгновенье
трепет сердца моегЭто ветер, —
больше ничего»Я открыл окно, и странный
гость полночный, гость нежданный,
Ворон царственный влетает;
я привета от него
Не дождалс Но отважно, —
как хозяин, гордо, важно
Полетел он прямо к двери,
к двери дома моего,
И вспорхнул на бюст Паллады,
сел так тихо на него,
Тихо сел, —
и больше ничегКак ни грустно, как ни больно, —
улыбнулся я невольно
И сказал: «Твое коварство
победим мы без труда,
Но тебя, мой гость зловещий,
Ворон древни Ворон вещий,
К нам с пределов вечной Ночи
прилетающий сюда,
Как зовут в стране, откуда
прилетаешь ты сюда?»
И ответил Ворон:
«Никогда»Говорит так ясно птица,
не могу я надивитьсНо казалось, что надежда
ей навек была чуждТот не жди себе отрады,
в чьем дому на бюст Паллады
Сядет Ворон над дверями;
от несчастья никуда, —
Тот, кто Ворона увидел, —
не спасется никуда,
Ворона, чье имя:
«Никогда»Говорил он это слово
так печально, так сурово,
Что, казалось, в нем всю душу
изливал; и вот, когда
Недвижим на изваяньи
он сидел в немом молчаньи,
Я шепнул: «Как счастье, дружба
улетели навсегда,
Улетит и эта птица
завтра утром навсегда»И ответил Ворон:
«Никогда»И сказал я, вздрогнув снова:
«Верно молвить это слово
Научил его хозяин
в дни тяжелые, когда
Он преследуем был Роком,
и в несчастье одиноком,
Вместо песни лебединой,
в эти долгие года
Для него был стон единый
в эти грустные года —
Никогда, — уж больше
никогда!»
Так я думал и невольно
улыбнулся, как ни больнПовернул тихонько кресло
к бюсту бледному, туда,
Где был Ворон, погрузился
в бархат кресел и забылся…
«Страшный Ворон, мой ужасный
гость, — подумал я тогда —
Страшный, древний Ворон, горе
возвещающий всегда,
Что же значит крик твой:
«Никогда»?
Угадать стараюсь тщетно;
смотрит Ворон безответнСвой горящий взор мне в сердце
заронил он навсегдИ в раздумьи над загадкой,
я поник в дремоте сладкой
Головой на бархат, лампой
озаренны Никогда
На лиловый бархат кресел,
как в счастливые года,
Ей уж не склоняться —
никогда!
И казалось мне: струило
дым незримое кадило,
Прилетели Серафимы,
шелестели иногда
Их шаги, как дуновенье:
«Это Бог мне шлет забвенье!
Пей же сладкое забвенье,
пей, чтоб в сердце навсегда
Об утраченной Леноре
стерлась память — навсегда!И сказал мне Ворон:
«Никогда»«Я молю, пророк зловещий,
птица ты иль демон вещий,
Злой ли Дух тебя из Ночи,
или вихрь занес сюда
Из пустыни мертвой, вечной,
безнадежной, бесконечной, —
Будет ли, молю, скажи мне,
будет ли хоть там, куда
Снизойдем мы после смерти, —
сердцу отдых навсегда?»
И ответил Ворон:
«Никогда»«Я молю, пророк зловещий,
птица ты иль демон вещий,
Заклинаю небо Богом,
отвечай, в тот день, когда
Я Эдем увижу дальней,
обниму ль душой печальной
Душу светлую Леноры,
той, чье имя навсегда
В сонме ангелов — Ленора,
лучезарной навсегда?»
И ответил Ворон:
«Никогда»«Прочь! — воскликнул я, вставая,
демон ты иль птица злаПрочь! — вернись в пределы Ночи,
чтобы больше никогда
Ни одно из перьев черных,
не напомнило позорных,
Лживых слов твоих! Оставь же
бюст Паллады навсегда,
Из души моей твой образ
я исторгну навсегда!»
И ответил Ворон:
«Никогда»И сидит, сидит с тех пор он
там, над дверью черный Ворон,
С бюста бледного Паллады
не исчезнет никудУ него такие очи,
как у Злого Духа ночи,
Сном объятого; и лампа
тень бросае Навсегда
К этой тени черной птицы
пригвожденный навсегда, —
Не воспрянет дух мой —
никогда!


Horch, voll die Lyra klang, und es sang das Kind:
Als jene Glutnacht wütend um Rom sich schlang,
Da warf das Feuer vor dich nieder
Einen verbrennenden Zweig vom Lorbeer.


«Vou trabalhando a peneira
E pensando assim assi
Eu não nasci para freir
Gosto que gostem de mi»


Geſchaͤfte, Zwang und Grillen,
Entweiht nicht dieſe Trift:
Jch finde hier im Stillen
Des Unmuths Gegengift.
Jhr Schwaͤtzer, die ich meide,
Vergeßt mir nachzuziehn:
Verfehlt den Sitz der Freude,
Verfehlt der Felder Gruͤn.


¡Qué adorable manía de decir
en mi pobreza y en mi desamparo:
soy mas rico, muy más, que un gran visir:
el corazón que amé se ha vuelto faro!
Cuando se cansa de probar amor
mi carne, en torno de la carne viva,
y cuando me aniquilo de estupor
al ver el surco que dejó en la arena
mi sexo, en su perenne rogativa:
de pronto convertirse al mundo veo
en un enamorado mausoleo...
Y mi alma en pena bebe un negro vino,
y un sonoro esqueleto peregrino
anda cual un laúd por el camino...
Por darme el santo y seña, la viajera
se ata debajo de la calavera
las bridas del sombrero de pastora.
En su cráneo vacío y aromático
trae la esencia de un eterno viático.
¡Y al fin, del fondo de su pecho claro,
claro de Purgatorio y de Sión,
en el sitio en que hubo el corazón
me da a beber el resplandor de un faro!


Sein Angesicht wird lang und bleich. –
Ans Fenster hingetragen,
Ruft er hinaus: »Geduldet euch!
Ich komm' in wenig Tagen!«


1
Полозья проскрипели,
Умолк вечерний гуВ недвижной колыбели
Ребенок мой уснуГорели звезды где-то,
Но я их не видаМечта была пропета,
Слеза была — кристаХрани Господь Всевышний
Всех темных на земле,
Того, кто в мире лишний,
Того, кто здесь, во мглХрани Господь незлобный
Всех тех, кто слаб и сиКто страшной тьмой утробной
Заброшен в этот миЯ знаю, что пребудет
Во мраке наша плотО, что с тобою будет?
Храни тебя Господ2
Нет, нет, я не жалею,
Что мне ты был рождеИ я любя лелею
Твой безмятежный соДитя мое, я знаю,
Что ты услада дней,
Но все дороги к Раю,
Забыты меж людеИ мне так больно, больно
Того, что в жизни ждеЯ думаю невольно,
Пусть лучше смерть придеИ думать так не смею,
Ведь я люблю тебИ я твой сон лелею,
Мучительно скорбТебя благословляя,
Скорблю, в душе своей,
Что не найдешь ты Рая,
Вплоть до исхода дне3
Нет, что бы мне не говорили
Все мысли мудрые мои,
Что надо поклоняться Силе,
Чтоб с нею слиться в бытии, —
Нет, что бы мне не утверждали,
Что будут счастливы все те,
Которые живя страдали
И задохнулись в пустоте, —
Я не могу принять мучений
Немых, как ангелы, детеИ вижу я, что темен Гений
Земных убийственных сетеО, Господи, я принимаю
Все, что из пыток дашь Ты мнЧтобы найти дорогу к Раю,
Готов гореть века в огнНо я не в силах видеть муки
Ребенка с гаснущим лицом,
Глядеть, как он сжимает руки
Пред наступающим концоГлядеть, как в этом кротком взоре
Непобедимо нежных глаз
Встает сознательность, и, в споре
Со смертью, детский свет погаГлядеть, как бьется без исхода
В нем безглагольная борьба!
Нет, лучше, если б вся Природа
Замкнулась в черные гроба!
Но лишь не он, в ком все так тонко,
Кто весь был обращен к лучНет, пытки моего ребенка
Я не хочу, я не хочу!
4
И вдруг мне послышался Голос,
Откуда-то с неба ответ
На то, что так больно боролось,
В душе выжигая свой сле«Будь равен со слабым и сильным,
И к каждому мыслью спешНе медли в томленьи могильном,
Но слушай напевы душВесь мир есть великая тайна,
Во мраке скрывается клаЧто было, прошло не случайно,
Все счастье вернется назаНо, если дорога есть к Раю,
Кто скажет, быть может, и Я
Безмерно, бездонно страдаю
В немой глубине бытиКто был тот безумный и пленный,
Обманно сказавший тебе,
Что я улыбаюсь, блаженный,
Когда вы томитесь в борьбе?
Зачем восхожденье, ступени?
Поймет эту тайну лишь тот,
Кто всю беспредельность мучений
В горячее сердце вольеНо в темных равнинах страданья,
Принявши крещенье огнем,
Придем мы к Бессмертью Мечтанья,
Где будем с негаснущим днеТы плачешь у детской постели,
Где бледный ребенок застыНо очи его заблестели
Высоко над мглою могиПоследнего атома круга
Еще не хватало — но вот,
По зелени пышного луга
Он к братьям небесным идеТам ярко цветут златооки,
Он должен увидеть их быОн сам в полуясном намеке
Улыбкой о них говориИ мысль твоя скорбью одета,
Но ты полюбил — и любим: —
Дорога незримого света
Теперь меж тобою и иСмотри, Я его облекаю
В сиянье Своей красотС тобою Я слезы роняю,
Но Я зажигаю — цветы»


Der Pfeile nicht geringsten, Nordens Helden,
Sobieski, Peter, Friederich,
Ein hohes Drei! mit Stolz der Ewigkeit zu melden.
Und wünscht' und rühmte Dich,


Coll' altro richiudete da man mancha
la strada a' messi suoi ch' indi passaro,
mostrandovi un d' agosto et di genaro,
perch' a la lunga via tempo ne mancha.


Wenn so was am heiligen Sonntag geschieht,
Zum Kukuk das geht über's Bohnenlied,
Besonders die fürnehmen Kasten
Wo thun sie noch beichten und fasten?


Voici le mont au fond des cuisses
Les plus fortes pour que tu puisses
Porter les neuf mois de l’enfant ;
Et voici tes jambes parfaites…
Et, pour les sonnets des poètes,
Voici votre pied triomphant.


Sciolta il crin, scinta il manto,
Cade gravida donna al grave nembo.
Muor la misera intanto
Col parto acerbo et immaturo in grembo,
E va tra fiamme acerbamente unite,
Con una morte, a terminar due vite.


Als nun der den Fels erstiegen
Und sich an der Pforte neigt,
Tönet schon das Abendläuten,
Dem die Menge betend schweigt.
Nicht betritt sein Fuß die Hallen,
Drin der Jungfrau Bild sich zeigt,
Farbenhell im Strahl der Sonne,
Die zum Meere niedersteigt.


Byť jen se kmit’, byť zůstal skvít
se jak ta dráha mléčná:
svým jménem pěvec jest jen zvuk,
– však píseň, ta je věčná!


Seid' und Gold war seiner Tage Faden,
Einer Göttin Liebe zog ihn groß;
Wie den Trauten ihre Thränen baden!
Thränen wie einst Lesbia vergoß.


Non lasciate, signor, che 'l mondo intenda.
che 'l vostro cor, di tal costanzia cinto,
dal proprio danno suo sforzato e spinto,
per alcun caso al duol già mai si renda.


geceleri benim için dua etmelisiniz


Však básník už je venku! – Přímá hlava
tak přívětivě na svět se zadívá
jak slyšela by zpívat chvalozpěvy,
že dosažena vykýžena sláva.
A v pozdravení když kdo chladně kývá,
náš básník předc se proto nezlobí,
vždyť pozdravující ten ani neví,
co v krátké době velkého se zjeví
a máme se vším čekat do doby!
On ví, že jest mu ještě dlouho toužit,
ač slávou svou chce slávě jiných sloužit.


Tvá svatba byla v našem chrámě...
Proč vrhlas tenkrát kradmo na mě
skrz závoj bílý, průsvitný,
ač mělas v oku záře dosti,
jen pohled plný útrpnosti,
jak žebráku groš soucitný?


三年漂泊老荆州
重过淮安旧驿楼
地上谪仙天上去
故来萧寺想风流


Dort mag es liegen tief und still,
Bis mein Erlöser es wecken will.


Vrabčík vida nevyhnutí
svěsil hlavu v trudném žalu,
letěl pryč od toho plotu,
svatosvatě přislibuje,
že se oběsit hned půjde.
Aby ale nebyl nucen
se žaludkem lačným jíti
tam do světa neznámého,
na třešních se stavěl v cestě,
které právě dozrávaly.
Dostal jiné city po nich,
pověsit se nepospíchal,
neproklínal osud slepý,
skákal dále, zpíval dále,
jinde se zas zamiloval. –


Však v neděli a svátek čilým ruchem
zní kolem tebe tiš ta zadumána,
ty jistě usmíváš se, lačným uchem
ten ševel chytáš, vidíš zbožňována
jak práce tvá, tvé jméno letí vzduchem
z úst námořníka, z úst prostého lidu
zní s pýchou, s vědomím a v hrdém klidu.


The tedious hours I told With Watchful anguish,
And oft, O Morn! accused thy long delay:
I hail thee now, no longer vainly languish,
But quit my couch, and bless refreshing day.


Rannte über Alpen,
Über Nebel, Flüsse,
Und ein Eisenschimmel
Lieh ihr seine Füße,


»Nun sagt geschwind, meine Mägde gut,
Was über die Brücke setzt?«
»Das ist der Wölfe heulende Brut,
Die hungrig die Zähne wetzt.«


„Ach, pane drahý, pane, smilujte se,
vyrvete máť ze smrti ramena – – –“
Já viděl, jak se ret jí bolem třese,
jak strachem o matku je zmámena.
Já viděl vše – a její prosby slova
mou duší zněla v sterém ohlase –
byla to prosba vřelá andělova,
té odepříti nedá se.


sen gözlerini kaybettin gözlerini bunu biliyor


Der Kaiser weiß, was allen frommt,
Am ganzen grünen Strome!
Sanft ruh' er, bis er wiederkommt,
Zu Aachen in dem Dome!«


Prchá Tatar bez ustání,
Teď se cvičí v utíkání.


Proč musil’s umřít v onom soumraku,
jakou to vůlí zlomena tvá vůle,
že’s odešel v den strašných přízraků,
kdy příští bylo mnohem dál než Thule?


Die Gegend reizt mich noch, wo bei den hellen Bächen
Und in dem grünen Hain sich Ruh und Freiheit herzt.
Dort konnt' ich mit mir selbst vertraulich mich besprechen,
Wo keine Falschheit lacht, und keine Grobheit scherzt.
Dort lebt' ich unerreicht von Vorwitz und von Sorgen;
Durch keinen Zwang gekrümmt, durch keinen Neid berückt;
Der stillen Wahrheit treu, der Welt, nicht mir, verborgen,
Und, Lust der Einsamkeit! genug durch dich beglückt.


S mi egyé volt: most ezrek kincse lesz,
S mi patak volt: most folyammá dagad,
Szakadnak bele új mellékfolyók,
Új lélek-erek minden fordulónál,
Kriptákon, temetőkön nyargal át,
Kereszteket dönt, koporsókat tép fel.
És gazdagodik minden szívveréssel.
És hirdeti, hogy erősek az élők,
És hirdeti, hogy élnek a halottak.
- Indul a gép - s már tompán dübörög.


Basa hrává jenom tony dolejší,
někdy také tacet mívá;
žena ale vždy a k tomu solo zpívá
a má vždycky tony hořejší. –


Milyen lárma, milyen vígadalom!
Mi légyen ez? talán lakodalom?
Nem a biz a; fiatal vitézek
Látogatták meg ezt a csapszéket.


Dear, fatal hour! the feast is o'er,
But still in faithful memory charms,
And Julia's conscious heart has learnt
To throb with passion's new alarms.


Vezess engem szép leányhoz,
S ha ugyan van, olyformához,
Aki ilyen magamféle
Szegény legényt is szeretne.


 disse: — Eh goffaggini!
State a vedere,
e divertitevi:
col forestiere


Trois ans passés, un vrai déluge, nuit et jour,
Ruisselait par les champs où débordaient les fleuves.
Or, chacun subissait les communes épreuves,
Le bourgeois dans sa ville et le sire en sa tour.


velhâsıl ricardo


Mein Herz, das iſt um dich ſo roth,
Fuͤr dich trag ich die Roſen,
Ich brach ſie dir im Liebestod,
Als ich mein Blut vergoſſen.


Aber auch der gierdelosen Liebe
Milderes Feuer
Kennt meine Seele:
Ich habe geliebt,
Wie Dichter lieben:
Anbetend, innig und keusch,
In tiefstem Schweigen,
In lautloser Seligkeit!


على دارٍ حَللتَ بِها سَلامي
وَجادَتها مغلَّسةُ الغمامِ
وَزارَك بِالتحيّةِ كلُّ يومٍ
وَجادَك بالعطيَّةِ كلّ عامِ
فَكَم لكَ في رِقابٍ مِن أَيادٍ
بَواقٍ مثلَ أَطواقِ الحمامِ
وَمِن مِنَنٍ مَلَكنَ الفَضلَ حتّى
خَلَطنَ كِرامَ دَهرك باللئامِ
فَكيفَ أُطيق شُكرَكَ وَهو شيءٌ
يَضيقُ بِثقلِ غايَته كَلامي
فَرَأيُكَ جُنَّتي وَنَداكَ كَنزي
وَمن جَنَفِ الخطوبِ بك اِعتِصامي
وَإِن ذعرَ الزّمانُ فَأَنتَ رُكني
أَلوذُ بِهِ مِن الخططِ العظامِ
فَقُل لِمُسَوّفٍ بِالبذلِ ملقىً
يُعلَّلُ بِالمَواعِدِ وَهو ظامِ
وَمَن يُزوى عَنِ الجَدوى وَيُعطي
مَتى يُعطي القَليلَ منَ الحطامِ
خُذوا منّي الثناءَ عَلى مقامٍ
بعَقوَةِ مَن يَطيب به مقامي
حِمىً مُنِحَ الكفايَةَ قاطنوهُ
فَلا سَغبي يُخاف ولا أوامي
حِمىً لأغرّ تُبصره قريباً
كَشمسِ الأفقِ أَو بدرِ التمامِ
كَأنّي إِذ حَطَطت إليهِ رَحلي
نَزلتُ بِهَضب رَضوى أو شمامِ
سلوتُ النّاسَ كلّهمُ وأَضحى
بِهِ وَجدي وَفي يده غرامي
أَلا يا ذا السّياساتِ اللّواتي
غَلَبنَ عَلى المَقاصِدِ وَالمرامِ
وَمَن قَطع الزمانَ وفي يَديهِ
مَقادَةُ ذَلك الجيش اللهامِ
وَمن سلبت مَحاسِنُه عديلاً
يُضافُ إِليهِ مِن هَذا الأنامِ
أَجِرني أَن أَزورَ سِواك مولىً
أَراهُ وَأَنت لي مولى غلامِ
وَدُم لِلفَضل وَالإنعامِ حتّى
نَراكَ وَقَد سئمتَ من الدوامِ


Nella stagion che la gran matre antica
si spoglia il vago manto, ogni bifolco
pone a' cornuti bovi il grave giogo,
e, vomerando poi di solco in solco,
coi rabuffati crin, con gran fatica
la dura terra rompe in ogni loco,
e poi da indi a poco
del suo più caro seme
ogni cultura preme;
non si cura gittarlo al tempo incerto,
perché ha speranza radoppiare il merto.
Io fermo amore ho seminato e fede
con pena e dolor certo,
senza speranza mai d' aver mercede.


A los espacios entregarme quiero
Donde se vive en paz, y con un manto
De luz, en gozo embriagador henchido,
Sobre las nubes blancas se pasea, —
Y donde Dante y las estrellas viven.
Yo sé, yo sé, porque lo tengo visto
En ciertas horas puras, cómo rompe
Su cáliz una flor,— y no es diverso
Del modo, no, con que lo quiebra el alma.
Escuchad, y os diré: —viene de pronto
Como una aurora inesperada, y como
A la primera luz de primavera
De flor se cubren las amables lilas...
Triste de mí: contároslo quería
Y en espera del verso, las grandiosas
Imágenes en fila ante mis ojos
Como águilas alegres vi sentadas.
Pero las voces de los hombres echan
De junto a mí las nobles aves de oro:
Ya se van, ya se van: ved cómo rueda
La sangre de mi herida.
Si me pedís un símbolo del mundo
En estos tiempos, vedlo: un ala rota.
Se labra mucho el oro, el alma apenas!—
Ved cómo sufro: vive el alma mía
Cual cierva en una cueva acorralada:—
¡Oh no—no está bien:
                  me vengaré, llorando!


WITH Horror chill'd, a-while I speechless stood,
Viewing the Child, and trembling as I view'd:
My Eyes discharg'd their humid Store apace,
And Tears succeeded Tears adown my Face:
Scarcely my Heart the Load of Grief sustain'd;
At length, recov'ring Speech, I thus complain'd:


Ist nicht eine stille Laube dabei?


A krásné mládí jejich neslo slávu
vítězných bitev na planinách thebských
i v horách Sparty, pod hradbami Athen – Hellado bědná!


Als hätt' ich nie an seinen Feuern
Gesessen und gesogen Glut;
Als hätt' mit seinen Ungeheuern
Gerungen nie mein Heldenmut!


可怜铁鹦武
常鸣五更前
愁人抱瞑卧
声声到耳边


«Ecco 'l poeta nel chuy dir rinverde
la gloria de la lingua, e la mia cetra
che aresta i fiumi, e colli e monti spetra,
con dolci versi e vaghe rime interde.»


Den Geist/ den ich jetzt überlasse 31 /
in deine Vaterhände fasse/
du hast mich Herr/ du treuer Gott/
erlöset auß des Creutzes Spott.


Színed dicsősége most ez új versekre
elmémet serkentette,
Képtelen nagy szépség, ki miatt szívem ég,
mert már elrekkentette
Buzgó szerelmében, kiben, mint tömlöcben,
sírva ezt éneklette.


Posléz její zešlá chůva
Hlasně ozvala se,
Jaký nevhod tu tak bouří,
Tříská v nočním čase.


Willkommen im Grünen!
Der Himmel ist blau,
Und blumig die Au!
Der Lenz ist erschienen!
Er spiegelt sich hell
Am luftigen Quell
Im Grünen!


Ey doch lasset ab von Scherzen,
Schrecket mich mit keiner Noth,
Noch Soldat, noch Krieges-Herzen,
Fürchten nimmer Kraut und Loth;
Spieß und Pfeil, und bloße Degen,
Rohr, Pistol und Büchsen-Speiß,
Macht Soldaten mehr verwegen
Und sie lockt zum Ehren-Preiß.


宫树行行密覆墙
雨馀沙净碧云凉
锦衣花帽金鞍马
彩仗红旗夹道光


Dort seh ich einen Dom auch trauern
Von ries'gem Maß, den Steinkamin,
Ein Dom, der längst aus seinen Mauern
Sah Flammenkult und Andacht fliehn.
Geselligkeit schuf hier Altäre;
Bleibt ewig kalt ihr Opferstein?
Die Opferflamm' entzünd' und nähre
Sie treu im Haus von Rabenstein.


Und ein Jüngling, mild zu schauen, stand vor mir ernst, still und rein,
Und von seinen lichten Brauen stoß ein Glanz wie Sternenschein.


Und dräut der Winter noch so sehr
Mit trotzigen Gebärden,
Und streut er Eis und Schnee umher,
Es muß doch Frühling werden.


Wenn zur Vollführung deiner Pflicht
Dich Gottes Liebe nicht beseelet:
So rühme dich der Tugend nicht,
Und wisse, daß dir alles fehlet.
Wenn Vorteil, Wollust, Eigensinn
Und Stolz dir nur das Gute raten;
So tue noch so gute Taten;
Du hast vor Gott den Lohn dahin.


适看鸿雁岳阳回
又睹玄禽逼社来
瑶瑟玉箫无意绪
任从蛛网任从灰


Jdou tmavým údolem dědičné Anaemie,
kde před věky vše vybledlo a vzduch je prořídlý,
kde měsíc morosní, jenž k ránu vzchází, mdlý je,
a kudy ať kdo šel, byl jednou pro vždy rovněž mdlý.


Ich glaube an Nächte.


But why to them, Hygeia, why
Dost thou thy cordial drop deny
Who but for others live?
Oh, goddess, hear my pray'r, and grant
That these that health may never want,
Which they to others give.


Sie kämpften brüderlich
Und schmückten glänzend sich
In Lammes Blut.


„Takto dušička milá do hvězdné říše ulétla,“
statkář pokračoval v upomínce na příběhy mládí,
„a s ní, zdálo se, též půl Hynkovy mysli uprchlo.
Kam jeho děl se oheň, kam rozmar bujně kypící?
Zhas’ v oku lesk bujarý, smích zřídka mu na rty zabloudil
a smích byl to divý, spíš úsměv trpce bolestný,
truchlé zádumy stín blednoucí líce opřádal –
jedva že poznal jsem švarného druhdy jonáka,
když zas prvně potom na Skalku mě láska přivedla.


Há de acontecer repentinamente
uma suburbana paixã
Avassaladora e tênue, acordará corações ingênuos
rasgando-lhes o peito adormecido
igual a fúria voraz de um raio caindo
intrépido e certeiro
no ventre da terra incandescent
Surgirá por todos os poros
a invencível emoção adolescent
Assumirá com toda pompa pensamentos,
palavras e obra
Tempos de recolhimento serão banidos
vigorosamente
do vil mosteiro insensato que perambula
dentro dos inocente
Assustará num primeiro momento
essa força inesgotável de seduçã
Por fim, exultar-se-á com a descoberta
valiosa e súbita:
sim, ainda vive e respira em cada âmago
aquele impetuoso amante febril,
vibrando igual a loucura única
que aflora
em todo amor juveni


Miloval jsem je již tehdy, kdy houkali pod naší
střechou a s vrzáním per se snášeli na starou násep
a poklonkoval z nich každý jak rytíř, tanečním
krokem se toče kol děvušky očí tak mírných a cudných. Holubička!
Čistý a milý a rytířský rod, tak srdečných sousedských zvyků!
A tehdy, kdy beze skepse jsem ve hrubých obrysech počínal cítit svět kolem sebe,
líbilo se mi velmi, že národu mému dáváno
jméno tak sladké a dumné: národ holubičí.


هَلْ شافعٌ لِي إلى نَعْمٍ وسيلتُها
وَلا وَسيلةَ إلّا السَّقْمُ والجُهُدُ
لَم تطعمِ الحبَّ فَاِرتابَتْ لطاعِمهِ
ولم تَجِدْ بِي فلم أوقنْ بما أجدُ
في القربِ والبعدِ هجرانٌ ومَقْلِيَةٌ
فليس ينفعنِي قربٌ ولا بُعُدُ
ما نامَ ذِكرُكِ في قلبِي فيوقظُهُ
برقٌ سرى موهِناً أو طائرٌ غَرِدُ
أُحِبُّ منكِ وإنْ ماطَلْتِ عن أرَبي
وعداً وكم أخلف الميعاد من يَعدُ
ما أطعمَ الحبَّ يأساً ثمّ مَطْمَعَةً
لَو كانَ لي بالّذي يجني عليَّ يَدُ
لا مَوقف الحبِّ أَنساهُ وَنَحنُ عَلى
رَصْفٍ من البينِ يخبو ثمَ يَتَّقِدُ
حَيثُ اِستَندتُ إِلى صبرِي فأَسْلَمنِي
والشّوقُ يأخذُ مِنِّي كلّ ما يجدُ


Vois d'un vaste linceul la ville enveloppée ;
Vois ! quand ton bras puissant passe, il fait tout plier.
Les prêtres qui priaient ont péri par l'épée,
Jetant leur livre saint comme un vain bouclier.


Wann sich die feinde rüsten sehr
vnd brausen her
gleich wie die wasserwellen,
So stillstu bald jm tollen sinn
vnd wirffst sie hin
müssen sich freundtlich stellen:
Wann solchs geschiht,
all wer es siht
erschrickt zur buß,
bekennen muß
daß du kanst hoffart fellen.


Obzor je zachmuřen
a mír je daleký. –
Ten Pámbu německý,
ten není na věky!


Co těch tam plápolá bez jmena, a přec plají.
Nuž mlčte klidně dál, já klidně budu pět.
Jsou světy hvězdy ty, jež hvězdný prach se zdají,
byť všemi umlčen, jsem rovněž i já svět.


多为军储费量筹
难辞摄县太仓州
西江听得吴侬语
紞鼓难鸣挽不留


Helf' uns Gott, der Herr, der Hohe,
Der auf uns herniederschauet,
Seht schon lodern lichterlohe
Scheiterhaufen rings erbauet.


sadece uyarmaktayım, kınamaktayıcancağızım


قليلٌ ليفتَحَ أَسْخِيلْيُوسُ البابَ للسِلْمِ,
يكفي
خطابٌ قصير ليُشعل أَنطونيو الحربَ,


Und der Keller erschloß sich. Und balde war'n
Wir in sehr erfreulicher Andacht;
Und nicht an Herrn Engels und nicht an Köln,
Sondern nur an den Wein jedermann dacht.


Ja, ja, es reizt auch mich das blühende Gesicht,
Auch ich empfinde selbst die Kraft von diesen Blicken.
Der Mund, das Auge kann entzücken,
Und wer verehrt den vollen Busen nicht,
Der alles das an Liebreiz übersteiget,
Was Paris je gesehn, und Venus je gezeiget?


Боюсь не смерти  О нет!
Боюсь исчезнуть совершеннХочу, чтоб труд мой вдохновенный
Когда-нибудь увидел свет;
Хочу – и снова затрудненье!
Зачем? Что пользы будет мне?
Мое свершится разрушенье
В чужой, неведомой странЯ не хочу бродить меж вами
По разрушении! – Творец,
На то ли я звучал струнами,
На то ли создан был певец?
На то ли вдохновенье, страсти
Меня к могиле привели?
И нет в душе довольно власти –
Люблю мучения землИ этот образ, он за мною
В могилу силится бежать,
Туда, где обещал мне дать
Ты место к вечному покоНо чувствую: покоя нет –
И там, и там его не будет;
Тех длинных, тех жестоких лет
Страдалец вечно не забудет!


Da hört' ich's knistern hinter mir im Moose;
Gewendet sah ich eine Mutter pflegen
Ein spielend Kind, hell wie die rote Rose.


Один, один остался Пиры, любовницы, друзья
Исчезли с легкими мечтами
Померкла молодость моя
С ее неверными дарамТак свечи, в долгу ночь горев
Для резвых юношей и дев,
В конце безумных пирований
Бледнеют пред лучами дн


Adivinativos fueron los varones
de Galilea, cuando los dexó
nuestro Maestro, mas sus coraçones
non se turbaron punto más que yo.


A hullni indult ifjú katona
Háta mögött aranyló délibábok,
Első lángolás, - első csalódások...
Álom-magok, - de nem nőtt csoda-fájok.
Mert Jofka várt a messze Ázsiában,
Vladivosztokban, vérben, pusztulásban,
Hogy ott üsse fel kis virág-fejét
A vörös csillag-hullás közepén.
Oroszba oltott halk magyar remény.


رَأَيتُ العَذارى قَد تَكَرَّهنَ مَجلِسي
وَقُلنَ تَوَلّى عَنكَ كُلَّ شَبابِ
يَنُرنَ إِذا هازَلتُهُنَّ وَرُبَّما
أَراهُنَّ في الإِثآرِ غَيرَ نَوابي
عَتَبنَ عَلى فَقدِ الشَبابِ الَّذي مَضى
فَقُلتُ لَهُنَّ لا تَحينَ عِتابِ


Und eilte man den Augen nach,
War's wie am Pol ein halb Jahr Tag.


Kopytu soumara, jenž nechápav a němý,
mne v písek rozdupe a srovná s tvrdou zemí,
chci žehnat' laskavě posledním polibkem.


Er wird Hirte sein
Seiner Schafe
Und wird sich sammeln die Lämmer in den Arm
Und tragen sie in dem Busen,
Und sanfte leiten, die noch zart sind.
Kommt her zu ihm, die Ihr mühselig seid,
Kommt her zu ihm, die Ihr seid schwer beladen!
Er wird Euch geben Ruh.
Nehmt sein Joch auf Euch
Und lernt von ihm!
Denn er ist sanft-demüthigen Sinns;
So findet Ihr Ruh für Euer Herz.
Sein Joch ist selig,
Sein Tragen ist leicht.


وَرَكبٍ قَدِ اِستَرخَت طُلاهُم مِنَ السُرى
مُقيمٍ بِلَحيَيهِ النِخاعُ وَأَميَلُ
عَلى ذي مَنارٍ تَعرِفُ العيسُ مَتنَهُ
كَما تَعرِفُ الأَضيافُ آلَ المُهَمَّلِ
أَلا قَبَّحَ اللَهُ القَلوصَ الَّتي سَرَت
بِرَحلي إِلى خَصيَي عِدانِ المُهَمَّلِ
بَني أُمُّ عَيلانٍ كَأَنَّ لِحاهُمُ
مَخالي شَعيرٍ عُلِّقَت فَوقَ أَبغُلِ
تَجَمَّعتُمُ لي في فَصيلٍ كَأَنَّما
تَجَمَّعتُمُ لي في أَغَرَّ مُحَجَّلِ


Transcurren unos minutos
en una quietud tan pura
que el tejido y la lectura
son perfectos y absolutos.
—¿Oyes? Salen de la escuela
los chicos.
—Pues, ¿qué hora es?
Hablan y cantan. Después
sólo queda una estela.
—¿Han llamado?
—Sí, han llamado.
Nadie ha llamado a la puerta.
Está la calle desierta
como un camino olvidado.
El reloj marca una hora
cualquiera en la eternidad.
Esta sí es la soledad.
Nunca la sentí hasta ahora.
—Es tarde.
—Es tarde.
     Cerramos
la llave de luz. Salimos.
—Hasta luego.
     Y nos dormimos.
Y después despertamos.


Denn selbstvergessen, allzubereit, den Wunsch
Der Götter zu erfüllen, ergreift zu gern,
Was sterblich ist und einmal offnen
Auges auf eigenem Pfade wandelt,


Esta noche, no lejos de la cumbre de la colina de Saint Pierre, una valerosa y venturosa música griega nos acaba de revelar que la muerte es más inverosímil que la vida y que, por consiguiente, el alma perdura cuando su cuerpo es cao Esto quiere decir que María Kodama, Isabelle Monet y yo no somos tres, como ilusoriamente creíamoSomos cuatro, ya que tú también estás con nosotros, Mauric Con vino rojo hemos brindado a tu salu No hacía falta tu voz, no hacía falta el roce de tu mano ni tu memori Estabas ahí, silencioso y sin duda sonriente, al percibir que nos asombraba y maravillaba ese hecho tan notorio de que nadie puede mori Estabas ahí, a nuestro lado, y contigo las muchedumbres de quienes duermen con sus padres, según se lee en las páginas de tu Bibli Contigo estaban las muchedumbres de las sombras que bebieron en la fosa ante Ulises y también Ulises y también todos los que fueron o imaginaron los que fuero Todos estaban ahí, y también mis padres y también Heráclito y Yoric Cómo puede morir una mujer o un hombre o un niño, que han sido tantas primaveras y tantas hojas, tantos libros y tantos pájaros y tantas mañanas y nocheEsta noche puedo llorar como un hombre, puedo sentir que por mis mejillas las lágrimas resbalan, porque sé que en la tierra no hay una sola cosa que sea mortal y que no proyecte su sombr Esta noche me has dicho sin palabras, Abramowicz, que debemos entrar en la muerte como quien entra en una fiest Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 596 | Debolsillo, 3 edição, 2016


V ní touha roste blouznivá,
a srdce bije prudce:
ó Bože velkých zázraků!
A vztáh’ jsem k nebi ruce...


苍苔迸破箨犹含
太守清贫亦不馋
剪伐不加生意足
凌霄高节碧毵毵


Qui lit à contre texte et c’est le détracteur
Qui détracte et détraque et le simple électeur
Qui rétracte et qui vote et le morne inspecteur


Před námi, hle, velký koráb,
koráb jako malé město –
naklání se bokem k moři.
Na palubu rve se, hrne,
prodírá se, tlačí, cpe
jeho obyvatelstvo.
„Torpedován!“ poplach hřmí.
„Torpedován!“ – „Torpedován!“
ozvěna dech zaráží,
trhá zraky, staví krev,
nohám drkotajícím
odtrhuje podstavec.
Shon a zmatek, děs a hrůza
rostou každou vteřinou,
propukají v šílenství.
Koráb klesá. Člun za člunem
spouštějí už ochranný
námořníci jako stroje,
člun za člunem ochranný.
Na dravce se mění lidé,
derou, perou se jen do nich,
derou, perou se a rvou.
Koráb klesá. Hrůza stoupá.
Ó, to koráb šílených!
Teď se pohnul, trhl sebou
a jižjiž se tratí, tratí,
mizí, mizí – okamžik!
s hukotem a sykotem se
převalila přes něj vlna –
a už zmizel – bez památky –
s všemi, všemi na palubě –
za ním jako do propasti
s hukotem a sykotem
burácně se vlny řítí,
burácně se vlny valí,
dravě strhly se sebou
ochranný i jeden člun.
Syčí, stříká rozdrážděn,
syčí, stříká oceán,
dlouhé vlny rozhazuje
rozevzteklen, proč ho budí,
až pak opět mírněji
šepce, šepce, spát uléhá,
jako dravec, když svou kořist
spolykal a chvíli pak se
olizuje, olizuje,
nežli usne nasycen.


雨中驻跸此闻铃
当日梨园写此声
忽忽悲心自多感
铃声何事怆人情


Klas bohatstvím se v poli láme –
nu víte, my jsme prasprostí:
a nevíme, zda smát se máme,
či plakat nad tím – radostí!


kde stanul moře nad příbojem anděl na útesu – –
Sám padá do kalu a rmutu bez obran a hlesu.


Nezabloudíme ni nezbloudíme –
vstříc mu jdem’... spěcháme, příliš spěcháme..
Pod stráží praporců nalezne srdce
sladkosti na bozích vymodlené.
Že je tak hrozné – vojsko s praporci?
Unese všecko srdce mé!..
Krev a to, čemu hrůza říkáš,
rubín že hrozný je v koruně
praporce mého?


唳鹤滩头水拍天
养鱼池上月笼烟
眼前好景无人管
时有渔舟泊柳边


Se tu ài dinari, cum dixe Checho,
i te faran be' besogno,
ché te so dire de chiaro
che Zoane d'Aço e la brigada
tornarà subitamente
e menarà tanta gente
che Barbiano lassarai stare,
e daratte tanta briga
che te parrà gram fadiga;
de verso Modena a Miser Guido
virà molto ben fornido:
in Barbiano è remaxo i Pepoli
cum altri tuoi citadini,
li quai aspectano li conpagni.


Ils recevront, du haut de leurs apothéoses,
Dans l'olympe étoilé conquis par leur vertu,
L'âme qui combattra comme ils ont combattu.


Die Heere stehn starr. Nur Heinrich nicht.
Isern Hinnerk, auf seinem seeländschen Gaule,
Sprengt ihm entgegen im Morgenlicht
Und knüpft sich mit ihm zum Knoten im Knaule.
Des Königs Schwert fällt mit furchtbarem Schlage
Auf des Grafen Schulter. Der Panzer zerspringt.
Dann hält sich der Kampf in der Todeswage,
Bis der König entseelt aus dem Sattel sinkt.
Der Graf nimmt die goldnen Ketten ihm ab
Und sieht die erloschnen Augen mit Grausen,
Der erloschnen Augen doppeltes Grab –
Rings trommelts: Triumph! Die Tromben brausen.


Drum eil ich nun von hinnen,
Und säume weiter nicht,
Mein Lauf ist nach den Zinnen
Der Himmels-Burg gericht.
Komm Tod und hole mich!
So bleib ich ewiglich
Mit meinem Geist und Sinn
Da, wo ich jetzo bin.


Vyhodili jste mne z úřadu,
z divadla, odevšad, kam jste mohli.
Teď jste dole, hoši. Nepomohly
vaše metody. Hle, k západu
klesá hvězda, pod kterou jste narozeni.
U konce je p. t. „obrození“.
Nyní vy budete vyhozeni.


Ich kam als Mensch zu dir auf Erden
In stiller Nacht und Dunkelheit.
Möcht' so dein Seelengrund auch werden,
So wär' ich dir auch nun nicht weit.


Y pues el santo tiempo nos convida
a dejar todo vicio y vanidad,
volvamos con amor y caridad
a Cristo, que es bondad summa cumplida;


E disse: — Donna, io credo c'hai udito,
ma ne son certo, come se' richesta
dal padre tuo, e preso è il partito
di renderti dal re; sì che per questa
semmana ten dei gir, s'ho 'l ver sentito;
e quanto questo sia cosa molesta
a Troiolo, appien non si poria dire,
il qual del tutto in duol ne vuol morire.


Zář zlatá kryje celou vesnici
a oknem otevřeným dokořán
se vlídně dívá v každou světnici,
zeď šedá, plná oprýskaných hran
hned po ránu se blyští ze všech stran,
a střechy strmé zasmušilý krov
plá na slunci jak roztavený kov.


O áureo malho do sol bate na incude
Da rocha estriada de malacachetas,
E mil faíscas, nesse embate rude,
Se desprendem das rútilas faceta
Sem uma sombra amiga que as escude
Contra a soalheira, que abre o chão em gretas,
Buscam sedentas o longínquo açude
Vacas ossudas de engelhadas tetas,


A všecky úkoly a cíle,
jež lidstvo do úpadu štvou,
jen popatř, ve výstražné síle
tam v hloubi hnízda jsou.


Bussard, frei wie du ist keiner,
Und, gleich dir im Lüftereich,
Flog auf Erden nur noch einer
Hoch zu Roß: der Wüstenscheich!


My potkávali plesné lodi,
s nichž hudba, jásot, šátků chvění,
a v naší lodi při kytáře
pěl píseň lásky troubadour.


Rara o nulla nel mondo ozi si trova,
candida e bianca da oscurar l'avolio,
dove ogni lacte perderia sua prova;


Sie war ein zartes Fräulein,
Zu weinen sie begann.
Da zog des Wegs vorüber
Ein Ritter lobesan.


Hier Weh, dort Wohl; hier Leid und dorten Freud;
Hier Eitelkeit und dorten Ewigkeit;
Hier arm, dort reich; dort Himmelreich, hier Hölle;
Hier Schmach, dort Ehr: hierauf mein Ziel ich stelle.


Qual meraviglia ebb'io quando ristare
vidi in un punto quel che mai non stette,
ma discorrendo suol tutto cangiare!


望望江门路
时人莫知处
欲寻碧玉楼
会向白云去


( sucumbiremos para renascer sem calendário e roda de fia)
Sérgio Campos
Era dezembr O anjo vestido de açafrão
voava na Estrada da Bic O flamboyant
florid O poeta recolhia o silêncio nos olho
Pastorava poemas o rosto perdido no temp
Ouvia os pardais na janel Longe, o sonho derretendo
no último verã O pássaro se esconde do dilúvi
Os escorpiões estancam o relógio de marrom glac
O sal nas paredes, vultos alastram lembrança
O poeta sente as vértebras soterrada A liberdade
da mão forma concha e asas morrem no pórtico da cas
Era dezembr O anjo vestido de açafrão sangrou a túnica
do poet Levou os pardai O vento sopra na noite os lábios
de pedr
Vejo a tocha da poesia no caminh Coloco âncoras,
os sinos dobram, escuto ladainhas de Ouro Pret
A clarineta veste a alma e papoulas enfeitam nuven
Viaja para o equinóci Seu corpo é o mito da linguage
Coloco o manto de lã repleto de memória O vôo leva os pardai


Cincel que el bloque muerde
la estatua modelando,
y la belleza plástica
añade a la ideal.


Sagt an, ihr Lilien und Narzissen,
Wo ist das zarte Lilienkind?
Ihr Rosen, saget mir geschwind,
Ob ich ihn kann bei euch genießen?
Ihr Hyazinthen und Violen,
Ihr Blumen alle mannigfalt,
Sagt, ob ich ihn bei euch soll holen,
Damit er mich erquicke bald?


Trascolorò sotto le pallide onde
il tempio immenso con veloci fiumi
ed alte guglie e cupole rotonde.


Za cestou opodál na luhu
zdobí se růžový keř,
na nohou pichlavou ostruhu,
na hrudi listnatou šeř;
klobouček mistrovně robený,
růžičky za ním jak krev –
rytíř to přešvarně zdobený,
z ňader mu zní ptačí zpěv.


Wir sind mit Wasser gantz bedeckt; das Land hat keine Spur;
Wie daß denn auf dem Wasser noch zu Wagen mancher fuhr?


خَرَّ غُرابُ البَينِ مِن حالِقِ
لَهُ نَعيبُ فَرَشَقناهُ
عَن قَوسِ وَصلٍ بِسِهامِ الهَوى
فَلَم نَزَل حَتّى صَرَعناهُ
وَباشِقِ الحُبِّ نَصَبنا لَهُ
بِبَلبَلِ الصِدقِ فَصَدناهُ
وَاِضطَرَبَ الباشِقُ مُستَوحِشاً
فَخيطَت بِالوَصلِ عَيناهُ
فَقرُ وَاِستَأنَسَ حَتّى إِذا
أَجابَنا حينَ دَعَوناهُ
وَثَقتُ بِالصَيدِ فَأَرسَلتَهُ
فَصادَ لي مَن كُنتُ أَهواهُ


Quem por muito for dar pouco,
Mas com forçada vontade,
É sectário do egoísmo,
É traidor da sociedade.


Nagy, büszke rokonságból
Kis mostoha-kölyök:
Legárvább, legkeményebb,
Ki ide felszökött.


Man non ha il mondo d'ugual cor fedele,
e al vostro scender giù furon sostegno
pur altre man del braccio, di che indegno
me chiama in tanto ben lingua di fele.


Hodiny budoucích dnů!
Hodiny lásky a štěstí!
Co prošlo let, ruce k vám pnu,
chci hrdě vás ve stáří nésti!


Nezřel jsem tě v světě líném –
nežli dveře smrti vrzly,
viděl jsem tě za komínem
polykat i papír zmrzlý!


„Týž je i náhled můj,“ přisvědčuje Živsa mu starší.
„Nechtěl stejně ni já uvěřit, když syn mi zavítal
náhle domů večerem se zvěstí překvapující.
Nechci tajit: nelibým ta zpráva mě protknula dojmem,
neb mé nitro celé k té představě přilnulo těsně,
že zvolenou dráhou syn můj chutě ke zdaru kráčí,
šťastná, leskuplná že na ní mu zakvitne budoucnost.
Ovšem, nechci nutit jeho los pod vůli oteckou,
muž je zralý, statný, nechť sudbu si volně uchystá;
pakli na svém setrvá, své Staň se! v povzdechu řeknu.
Avšak víru chovám, že vrtoch to je nálady vratké,
jejž zapudí sám čas nebo chladná úvaha lepší.“


Und Siegesfest und Jubel durchziehn das ganze Land,
Und widerhallend jauchzt es bis an der Marken Rand,
In Burgen und in Städten, in Henn'gau und Burgund,
Da sind die Lilien zertreten, da flattert der Aar zur Stund'.


Veggio rilucer sol di armate squadre
i miei sì larghi campi, ed odo il canto
rivolto in grido, e 'l dolce riso in pianto
là 've io prima toccai l'antica madre.


That meadow where often I stray'd,
That bank, and yon shadowy tree,
Those streams, with such fondness survey'd,
Have hid all their sweetness from me.


Tak, srdce, včelou hromadíš
po dlouhý život plachý sen,
dech blaha, dřív než rozptýlen,
kmit slzy, dřív než skane níž.


Ora stommi in tra due,
S'anche m'abbia a chiamar quelli autoroni
Che il Leopardi affastellano e il Manzoni


Vo' che confessi ancor che tra' mortali
d'amar cosa sì degna io solo merto,
e ch'alcun altro per bellezze tali
degno non è d'aver pene sofferto. —
— Chi sei tu, disse allor Rinaldo, e quali
sono i tuoi merti? Or di ciò fammi certo,
ch'in quanto al primo teco io già m'accordo,
ma nel secondo sin ad or discordo. —


(in Antologia  de Poetas Alentejanos)


Messze vidéken - ismerős tájon
Éjjel bolyongok. - Senki se szánjon!
Hisz ez az én kertem
S bünhödnöm kell, mert nagyot mertem.


Vous, barde, mon ami, touchez-là ! Face à face
Au fumet des ragoûts, ce soir, nous prendrons place ;
Et le cidre, le vin, le lard, les venaisons
Nous feront souvenir des anciennes chansons.


Zrak náš je strhaný a zkrvavělý
a výsostí zář v sobě neodráží,
a každé pohnutí, jež srdcem prošlo,
v smích cynický se na rtech našich sráží.


Und was den Herd bescheidnen Schmuckes kränzte,
Was sich an alter Weisheit um ihn fand,
In Weihgefäßen auf Gesimsen glänzte,
Streut in den Wind, gebt in der Juden Hand:


A již mnohou na lahůdku
brouše zuby, bystře hledy,
mnohou vodě do žaludku
pozapomněl hošík snědý
na hlad, žízeň, bláto, zimu,
denní strasti, úkory,
na groš ve klobouku hloubi
i na skoupé siňory.


V pravém tedy dole rohu
vztyčil dvojí koňskou nohu,
nato hřbet a nad ním směle
hlavu zřízl do kužele,
nos hrbatý, ostrou bradu,
kozlí růžky, ocas vzadu,
rudý jazyk vyplazený –


O Menschenkind, betracht es recht
Und strauchle nicht, dieweil so schlecht,
So elend scheint dies Kindelein;
Es ist und soll auch uns groß sein.


Publicado no livro De Mãos Postas (1938)
In: RIPOLL, Lil Ilha difícil: antologia poétic Se e apre Maria da Glória Bordin Porto Alegre: E da Universidade/UFRGS, 198 1


Zoufale se vzpíráme, každým záchvěvem duše, atomem rozumu
všech věků blesky vrháme v temný ten bezedný jícen,
v závratné výši stojíme, bez mdloby stínáme hlavy, jež narůstají
podzemní temné síle nedohledných konců.


Ač Vídně půl u vašich leží nohou –


Nun schweig, Musik! Nun ist die Szene mein,
Und ich will klagen, denn mir steht es zu!
Von dieser Zeiten Jugend fließt der Saft
In mir; und er, des Standbild auf mich blickt,
War meiner Seele so geliebter Freund!
Und dieses Guten hab ich sehr bedurft,
Denn Finsternis ist viel in dieser Zeit,
Und wie der Schwan, ein selig schwimmend Tier,
Aus der Najade triefend weißen Händen
Sich seine Nahrung küßt, so bog ich mich
In dunklen Stunden über seine Hände
Um meiner Seele Nahrung: tiefen Traum.
Schmück ich dein Bild mit Zweig und Blüten nur?
Und du hast mir das Bild der Welt geschmückt
Und aller Blütenzweige Lieblichkeit
Mit einem solchen Glanze überhöht,
Daß ich mich trunken an den Boden warf
Und jauchzend fühlte, wie sie ihr Gewand
Mir sinken ließ, die leuchtende Natur!
Hör mich, mein Freund! Ich will nicht Herolde
Aussenden, daß sie deinen Namen schrein
In die vier Winde, wie wenn Könige sterben:
Ein König läßt dem Erben seinen Reif
Und einem Grabstein seines Namens Schall.
Doch du warst solch ein großer Zauberer,
Dein Sichtbares ging fort, doch weiß ich nicht,
Was da und dort nicht alles von dir bleibt,
Mit heimlicher fortlebender Gewalt
Sich dunklen Auges aus der nächtigen Flut
Zum Ufer hebt – oder sein haarig Ohr
Hinter dem Efeu horchend reckt,
drum will ich
Nie glauben, daß ich irgendwo allein bin,
Wo Bäume oder Blumen sind, ja selbst
Nur schweigendes Gestein und kleine Wölkchen
Unter dem Himmel sind: leicht daß ein Etwas,
Durchsichtiger als Ariel, mir im Rücken
Hingaukelt, denn ich weiß: geheimnisvoll
War zwischen dir und mancher Kreatur
Ein Bund geknüpft, ja! und des Frühlings Au,
Siehe, sie lachte dir so wie ein Weib
Den anlacht, dem sie in der Nacht sich gab!


Er hat bewahrt vor Schaden,
Hat reichlich ihn bedacht,
Hat heute ihm aus Gnaden
Ein Jubilei gemacht.


谁道灵仙擘不开
天然琼室与瑶台
涪翁句重曾相识
料想烟霞许我来


Flora/ die sonder Bemühung gebieret/
Vnsere Wiesen und Flüsse bezieret/
Schliesset den schrofen trübkießlichen Sand/
Mahlet die Vfer mit buntlicher Hand.
Die Pegnitz Najaden
Sich neben ihr baden/


Idelenn a város
villanya villog,
de fenn a nagy ég
száz csillaga csillog:
a villany a földi,
a csillag az égi,
a villany az új,
a csillag a régi.


行尽清溪到敝庐
绕篱黄蝶半畦蔬
频年学圃休相笑
千古英雄亦荷锄


Kdo mohl by tu váhati jen chvíli,
kdo na umření ještě příliš mlád
a k životu má v sobě dosti síly?


Naproti vánoční stromek
se v okně rozhoří –
hlas milý tak dávnou zas řečí
to ke mně hovoří.


Hleď její vlasť! Zde v stínech věčných trůní,
tvůj příchod šumem vážným velebíc,
zde opojí tak slavnou tebe vůní,
že zbloudíš-li, že nenajdeš se víc.
Zde uvítá tě lichotivou zvěstí,
jíž snadno pravé srdce uchvátit;
ty pocítíš, co volnosť a co štěstí,
a těžko pak se v život navrátit.


– Však Vesuv – Spálen Justizpalast –
Přec jen se zdá něco nablízku třást!
A když se dvě srdce v Bostonu chvějí,
buchbuch to dělá... až v Basileji!
Patrně nechví se jen zem.
Vlny se šíří i pod mořem.
Nuž, jméno těch otřesů a vírů –?


E vegia il mio dolor che ogn'altro avanza,
Di pentimento pien senza diffese
E meglio intenda quanto vol fortuna.


Sind Dir Thränen, Vater! noch beschieden,
O dann fächle sanfte Himmels Ruh,
Wie aus Edens stillen Friedenslauben
Dir der freundlichste der Engel zu!


Eso dijo el honor de nuestra España
viendo un soneto de discurso infame;
pero valióle poco su buen celo.


Den höchsten Preis würd' ich zu niedrig finden,
Und nicht, wie jetzt, des Schicksals kargste Gaben
Als unverdiente Gnade noch empfinden.


Sprich doch ein in meine Höhle,
Rede doch zu meiner Seele,
Lehr sie halten bis in Tod
Deiner Liebe Liebsgebot.


Na dvoře vítr sténá
v haluzích duté lípy.


Das war sein Stern, das war sein Segen,
Daß ihn mit ungebrochnem Flug
Der höchsten Urgestalt entgegen
Der Andacht heil'ger Fittich trug.
Er durft' im Reigen der Erkornen
Voll Glanz noch den Olympos sehn,
Indes wir armen Nachgebornen
In götterloser Wüste stehn.


لهُ كَفٌّ أَهَانَ المالَ فِيها
فَأَقسَمَ لا أَقامَ على الهَوَانِ
وَمِن يُمْناهُ لا من شِعْبِ كِسرَى
دَنانِيرٌ تَفِرُّ مِن البَنانِ
وَمُذْ بُنَيتْ على الفَتحِ استمرَّتْ
عَليهِ ولا مُغيِّرَ لِلمَباني
وَمَا مَعْ جُودِهِ لِلمالِ سُكنَى
هُناكَ وَكَيْفَ يُجمَعُ سَاكِنانِ


太虚云去天无衣
洞门两断山开扉
山人莫袖东风手
指点梅花无是非


Ma fille, laisse là ton aiguille et ta laine ;
Le maître va rentrer ; sur la table de chêne
Avec la nappe neuve aux plis étincelants
Mets la faïence claire et les verres brillants.
Dans la coupe arrondie à l’anse en col de cygne
Pose les fruits choisis sur des feuilles de vigne :
Les pêches que recouvre un velours vierge encor,
Et les lourds raisins bleus mêlés aux raisins d’or.
Que le pain bien coupé remplisse les corbeilles,
Et puis ferme la porte et chasse les abeilles.
Dehors le soleil brûle, et la muraille cuit.
Rapprochons les volets, faisons presque la nuit,
Afin qu’ainsi la salle, aux ténèbres plongée,
S’embaume toute aux fruits dont la table est chargée.
Maintenant, va puiser l’eau fraîche dans la cour ;
Et veille que surtout la cruche, à ton retour,
Garde longtemps, glacée et lentement fondue,
Une vapeur légère à ses flancs suspendue.


Daß ich sie heut noch sehen soll,
Daß sie gewiß noch wach,
Davon ist mir das Herz so voll,
Ich steh und denke nach.


Zu solchem Werk bedarf es ernster Stille,
Rastloser Arbeit, trotzend den Beschwerden,
Des Brudersinnes tiefster Liebesfülle!


Maestro snad, který rád by
vyzkoušel své nové skladby
a jenž davů o potlesku
při opeře svojí sní?


古桧龙蟠竹数竿
墨云长护翠琅玕
斑痕纵有苍梧泪
不及潇湘五月寒


Os poemas são como cartas
Soltas ao vento,
Se tocam alguém, é porque o sentimento
Existe dentro da alm
O poema não é único,
É loucura,
É doçura,
É até mesmo inocência, sempre dentro
Do espírito do home
Saber encontar nas palavras
A verdadeira linguagem
Do Inexplicavel sentido da alma,
É o eterno buscar dos poemas,
Sejam eles tortos, ou mesmo tolos,
Não importa, Saudemos a todos que neles
Encontram sua maneira de saudar
A vida, amores,
E porque não suas dore


„Panenko, snad poradím!“ – „Mužík chodí spřádat
nechci-li býť nešťastna, mám mu jméno hádat.


I neustalo smrtonosné tmění,
do prázdna vyšel smutný gongu třpyt,
a žádný obrys, nikde pablesk není,
kde prosebně se možno zachytit.


ortak eylemde sonuç alınabileceğini de göstermi


十载飘零无定栖
两年幸隐此山扉
诗书渐觉添新得
心性还应胜旧时


Die Engel würden oft bey deinem Spiele,
In jugendlicher Schönheit, bey uns sichtbar,
Mit ihrer Harf bey unsrer Flöt und Leyer
Den Vater zu loben.