Du bist der Dichtkunst tapfrer Bogenschwinger,
Der rastlos seine goldnen Pfeile sendet,
Der endlich trotzig sich verblutend endet
Als der Philister göttlicher Bezwinger.


Co zažil v tom nesmírném okamžení,
to nezjeví ti hudby souzvuk chladný,
to Indů nesnil mythus čarovnadný,
jen Lotos o tom snil, když v jeho lůně
se náhle duše lásky probudila! –


Tu oběť nech tu na oltáři,
jdi, smiř se dřív, ó spěš!
Nenávist, jež se v tobě sváří,
je propast, přes ni nemůžeš!


V krčmě velmi dobře tři se měli páni,
účetní však v lese probděl noc tu zlou
a pak celý týden trpěl podagrou.


“Nel cuore senza fuoco già l'anima è più stanca
più d'un capello imbianca, qui, sulla tempia, un poco.


Nun aber, als er am Biertisch gesessen!
Hu, wie er das Maul voll Knödel nahm:


Vzpíná se, – zatáčí; duní břeh –
hrabátko svrženo v brodě...
„Přeběda, pomozte v hrůzách těch,
synáčka vyrvete vodě!“


Ach last mich gehn, die Mutter schilt.


Přijměte za zábavu vroucí vděky –
já spěchám v síně své...


Umsonst, daß an deiner Seite ich durch die Sturmnacht fuhr,
Umsonst, daß dein Feueratem mich durchdrang?
Ein Zeichen fleh' ich, gieb mir ein Zeichen, Gottheit!
Hin gesunken bin ich in's morgenjunge Gras,
Und die Hände falten sich zu wildem Beten ...
Da – plötzlich rauscht's über mir:
Zwei Raben flattern auf,
Kreisen langsam mir über dem Haupt und verschwinden
Weit in's Blau.
Da sink' ich in die Kniee, und all mein Trotz
Schmilzt hin in heißen Dankesthränen.
Dann richt' ich mich auf und leuchtenden Auges
Steig' ich hinab zu den Menschen, meinen Brüdern ...


Rubicunda Deidade, a quem adoro,
Clara do claro dia precursora,
Não consintas que ofendam teu decoro
Em mim, que mãe te chamo, bela Aurora.
Ah não se diga que te vejo, e choro,
E que me deixas em tristeza agora,
Que o mundo alegras, sendo a confiança,
Que em ti pus vã, e vã minha esperança.


Ist alles stumm und leer;
Nichts macht mir Freude mehr;
Düfte, sie düften nicht,
Lüfte, sie lüften nicht;
Mein Herz so schwer!


Allein beim Abschied jetzt fühl' ich noch mehr als Gram,
In meiner tiefsten Brust bewältigende Scham.


Reit hin, den dingen nachgedacht.
als er entschlief die selben nacht,
daucht in in traumes gsichte,
wie das er selb gerichte
hinauf gen himel für.
Da er kam für der himel pfort,
da sach er niemant an dem ort,
dan Franciscum den stifter,
der barfüßer ein stifter,
lag auf der übertür,
Und lag oben auf im der staub
wol zweier finger dick.
der abt sprach: »du heiliger man,
wiltu nit ein gen himel gan?«
Franciscus sprach: »alleine,
so wolt ich gen hineine,
do ergriff mich beim strick


E tal é o meu empenho
De os ler, de os apreciar,
Que assim mesmo sem engenho
Me ponho a metrificar,
Com atenção toda posta
Na beleza da resposta.


Ale v úctě na faře
ptal se, jak se daří. –
„Jaká fara, taká ves,“
čet’ v svém breviaři.


Talán egy vándor, régi emlék,
nézem az arcát: ki lehet?
Ha megszólalna, mit felelnék?
Miért lehel rám hideget?


E seguitò coll alma, quella ch era
già del mio frate, caminata inanzi
noi circonstanti che la cosa vera
dal vecchio udimmo che fe pochi avanzi
pigliammo questa abominevol fera
dogn altra piu crudel chen selva stanzi
e la serrammo in tenebroso luoco
per condennarla al meritato fuoco


S mennyivel szebb más élőknél
Árnyék képzete:
Annyival szebb árnyékánál
Élő termete.


Wißt ihr, warum der Sarg wohl
So groß und schwer mag sein?
Ich legt auch meine Liebe
Und meinen Schmerz hinein.


Die letzte Blume im Gartenbeet,
am Baume das letzte Laub verweht,
des Weines Neige ward trüb und schal –
ein kühner Griff – und es klirrt der Pokal
in Scherben.


Empörer!
Ihr verdammet Gott,
Dass ihr geboren seyd, und sterben müsset,
Gott, Gott, Gott!


أَنَا مِنْ لُطْفِ مِزَاجِي
وَصَفا رُوحي وَجِسْمي
دَائرٌ بَيْنَ النَّدامَى
وَالتِثامِ الثغرِ رَسْمي


U nás taká smlouva stává:
Rovnou práci, rovná práva,
rovnou cestu do nebe,
rovně slunce, rovně deště.
Soused můj víc dělá ještě:
k práci mé kus své přidává,
z mých práv kus rve pro sebe.


Le grand Meschascébé, fier de ses joncs sacrés,
Charrie augustement ses îlots mordorés,
Et soudain, beau d'éclairs, de fracas et de fastes,
Splendidement s'écroule en Niagaras vastes.
L'Eurotas, où l'essaim des cygnes familiers
Mêle sa grâce blanche au vert mat des lauriers,
Sous son ciel clair que raie un vol de gypaète,
Rhythmique et caressant, chante ainsi qu'un poète.
Enfin, Ganga, parmi les hauts palmiers tremblants
Et les rouges padmas, marche à pas fiers et lents
En appareil royal, tandis qu'au loin la foule
Le long des temples va hurlant, vivante houle,
Au claquement massif des cymbales de bois,
Et qu'accroupi, filant ses notes de hautbois,
Du saut de l'antilope agile attendant l'heure,
Le tigre jaune au dos rayé s'étire et pleure.


L'anima errando a duo begli occhi intorno
Contempla il bel del cielo in brevi giri,
E levata su l'ali de' sospiri,
Fa in quell'alta beltà nido e soggiorno.


Sem utódja, sem boldog őse,
Sem rokona, sem ismerőse
Nem vagyok senkinek,
Nem vagyok senkinek.


Jakkoliv se karta obrátila
Františkovy čáky nepřebila.


E nel ver ben son morto alle mie gioie,
ma vivo ai duri e agli angosciosi affanni.
Te la tua morte a vita più felice
nascere ha fatto, e questa vita morto
ad ogni cosa ha me, che non m'affanni.
Tu da quest'aspro e torto
cammin mortal, perché nulla t'annoie
levato sei, e 'n porto
gito dalle tempeste, e qual fenice
a' raggi del ver sol movi le piume,
e senza più temer caso infelice
or ti rinovi a dolce almo conforto,
ov'io sepolto tra martiri e noie,
bramo che 'l mio mortal pur si consume,
per goder te, che 'n terra eri il mio lume.


双松树下半茅堂
万竹丛西一野航
画个老翁头似雪
坐间书卷对沧浪


За холмом отзвенели упругие латы,
И копье потерялось во мглНе сияет и шлем — золотой и пернатый —
Всё, что было со мной на землВстанет утро, застанет раскинувшим руки,
Где я в небо ночное смотреСолнцебоги, смеясь, напрягут свои луки,
Обольют меня тучами стреЕсли близкое утро пророчит мне гибель,
Неужели твой голос молчит?
Чую, там, под холмами, на горном изгибе
Лик твой молнийный гневом горит!
Воротясь, ты направишь копье полуночи
Солнцебогу веселому в грудЯ увижу в змеиных кудрях твои очи,
Я услышу твой голос: «Забудь»Надо мною ты в синем своем покрывале,
С исцеляющим жалом — змея…
Мы узнаем с тобою, что прежде знавали,
Под неверным мерцаньем копья!


estado excepcional,


Der Ritter sitzt geschwind zu Roß,
Und eilet zu dem Drachen groß.


Ihr erwiederte drauf die sanfterröthende Jungfrau:
»Schwere Sünde fürwahr, und kaum verzeihliche wär' es,
Was auf dem Herzen uns drückt, verbergen zu wollen der Freundinn.
Etwas, ich muß es bekennen, beklemmt die Brust mir. Nur weiß ich
Selber nicht was, auch ist es, bey Lichte besehen, so wenig,
Daß ich mich schäme der Thorheit, und in verständlichen Ausdruck
Solche zu fassen, nur kaum mich getraue ... Jedoch du schriebst mir,
Liebe Thecla, du hättest mich ganz nothwendig zu sprechen.
Wenig besonders gleichwohl hab' ich vernommen bis itzund.
Sage denn, Liebe, was ist's? Was hast du mir Neues zu melden?«


Aber ach, du sagtest gestern,
Große, große Wanderungen
Ueber's Meer hinüber, glaub' ich,
Wolltest du auf's Jahr beginnen.
O mir graus't es vor dem Meere,
Wenn ich's oft so weit und hoch
Von der Serpentara sehe.


Akik gyülöltek, mindig adtak,
ők a szelídek és a jók.
De görcs nekem, halál a jóság
és keserű és fáj a csók.


楚水吴山万里秋
风帆吹饱北来舟
应怜满眼新亭客
空对江山双泪流


Bien conozco que duermo y que me engaño,
mientra envuelto en un bien falso, dudoso,
manifiesto mi mal se muestra cierto.


Doch einsam fliehn aus der argen Welt
Weil du dich dünkst gerechter,
Nur deinem lieben Selbst gesellt,
Das macht dich alle Tag schlechter.


Der Sturm singt vor den Toren,
die See grollt dumpf und schwer,
meine Heimat ist verloren,
ich finde sie nimmermehr . . .


Ach, was giebt mir Zions Höh
Vor ein sehnsuchtsvoll Ergözen,
Wenn ich in den Vorhof geh,
Meinen Glauben fest zu sezen,
Der die Hofnung dorthin führt,
Wo die Kirche triumphiert.


Úgy, csak merengj, kivel most szótlanul
Csevegnem jó volt, kicsi trafikoslány,
S ne érezd, mint én, hogy ragyog, de múl
A dús perc, és a szívbe sohse mos tán
Mély medret a derű, csak szétlapul,
Mint fáradt gőzü, beteg aranyposvány -
Isten veled! - és rám se nézz, míg loppal
Megyek, s lomhán elnyel a józan nappal...


So scheint ihm noch der Gram zu stecken in der Stirne;
Zeugt nicht von seinem Haß und Irrhum zur Genüge/
Daß er den Galliern schreibt zu der Deutschen Züge?


Rückwärts schleichen Satans Schliche,
Wann er Seelen meint zu fangen,
Rückwärts schleichen feige Schlangen,
Wann sie lauschen Todesstiche.


愚溪水中多圆石
水边竹树山如壁
夫子幽栖十二年
至今使人长叹息


¡Desgraciado Almirante! Tu pobre América,
tu india virgen y hermosa de sangre cálida,
la perla de tus sueños, es una histérica
de convulsivos nervios y frente pálida.
Un desastroso espirítu posee tu tierra:
donde la tribu unida blandió sus mazas,
hoy se enciende entre hermanos perpetua guerra,
se hieren y destrozan las mismas razas.
Al ídolo de piedra reemplaza ahora
el ídolo de carne que se entroniza,
y cada día alumbra la blanca aurora
en los campos fraternos sangre y ceniza.
Desdeñando a los reyes nos dimos leyes
al son de los cañones y los clarines,
y hoy al favor siniestro de negros reyes
fraternizan los Judas con los Caínes.
Bebiendo la esparcida savia francesa
con nuestra boca indígena semiespañola,
día a día cantamos la Marsellesa
para acabar danzando la Carmañola.
Las ambiciones pérfidas no tienen diques,
soñadas libertades yacen deshechas.
¡Eso no hicieron nunca nuestros caciques,
a quienes las montañas daban las flechas!
Ellos eran soberbios, leales y francos,
ceñidas las cabezas de raras plumas;
¡ojalá hubieran sido los hombres blancos
como los Atahualpas y Moctezumas!
Cuando en vientres de América cayó semilla
de la raza de hierro que fue de España,
mezcló su fuerza heroica la gran Castilla
con la fuerza del indio de la montaña.
¡Pluguiera a Dios las aguas antes intactas
no reflejaran nunca las blancas velas;
ni vieran las estrellas estupefactas
arribar a la orilla tus carabelas!
Libre como las águilas, vieran los montes
pasar los aborígenes por los boscajes,
persiguiendo los pumas y los bisontes
con el dardo certero de sus carcajes.
Que más valiera el jefe rudo y bizarro
que el soldado que en fango sus glorias finca,
que ha hecho gemir al zipa bajo su carro
o temblar las heladas momias del Inca.
La cruz que nos llevaste padece mengua;
y tras encanalladas revoluciones,
la canalla escritora mancha la lengua
que escribieron Cervantes y Calderones.
Cristo va por las calles flaco y enclenque,
Barrabás tiene esclavos y charreteras,
y en las tierras de Chibcha, Cuzco y Palenque
han visto engalonadas a las panteras.
Duelos, espantos, guerras, fiebre constante
en nuestra senda ha puesto la suerte triste:
¡Cristóforo Colombo, pobre Almirante,
ruega a Dios por el mundo que descubriste!


Hová való? kié vagyok?!
Lelkem, testem levert, beteg!
Nagyobb kínt látok, mint azok,
Kik kórágyon fetrengenek!
Éltem teher s undortele...
A zsarátnak ki nem aludt;
Lesepré az önvád szele
Keblemben róla a hamut.


pastor, ch'alto saper chiudete in seno
ne la più verde e più fiorita etate,
e, da radici uscendo alte e lodate,
fate col canto il ciel fosco e sereno,


Však tuchy básníka jen tuchy byly,
svět nový není již tak romantický
jak před lety. Můj přítel oral klidně
lán pralesa, jejž svým zval, velký obchod
si začal s dobytkem a zbohat brzy.
Do Quebeku pak přesídlil a dceru
dal králi drah a bankéři, sám šťastný
žil v přepychu, zapomněl dávno na vlast
i na ten večer před odjezdem, v třesku
kdy sklenic prázdný památník mi podal,
kam napsal jsem ta slova Hamletova,
jež čihala tam tiše. – Prošla léta.
Já zvěděl jeho šťastný osud. Nikdy
jsem nezáviděl mu tu krůpěj štěstí,
leč v nocích často ve svých snech jsem vídal
jej bloudit Babelů těch ulicemi.
Tam v hernu zapad k zelenému stolu,
a šílenec hrál... Kdož ví, jak to skončí,
proň skončilo to náhodou vždy dobře;
já zřel jej na Kreolek ležet lůně
ve sladké rozkoši, číš sektu v ruce,
a všady mohla číhat smrt a zhouba
jak na té lodi, ve spáru vln dravých.


I' gli potrei ben tender qualche rete,
ma da po' che 'l cantar gli piace tanto,
sanz'altra ragna, sanza altra parete
mi vo' provar di pigliarlo col canto.
E quest'è la cagion perch'i' pur canto:
che questo vago augel cantando alletto.


Mégis: rátok bízom, kék szemek:
Bizonyos, hogy holnap szeretek
S igazítsátok az igazira
A tekintetemet.
Jaj, be űzött vagyok, be árva,
Be nincs senkim, aki úgy várja
Áhitatom, ahogy adom,
Nincs Isten, hit, kedvesség, jóság,
Jámbor és mégis vad nősténység,
Szépség és méltó alkalom.


Na papír chvějně se mi kmit’
růžové noční lampy svit.


Šel „chocholouš“ po ulici,
s „poldíkem“ se potkali:
nastrčili k sobě nosy,
a pak – k práci spěchali.


Den ganzen Abend hat es schon gegrollt
Und bang geflüstert in dem dunklen Laube,
Am Landweg kam in Wind der Staub gerollt,
Die Wolke flog gehüllt in dunkle Haube,
Scheu hat der Vogel sich ins Nest geduckt,
Der Hase barg sich in dem Laub voll Schrecken,
Als fern im Ost der erste Blitz gezuckt,
Der erste Regen rauschte durch die Hecken.


Die Treue will, daß, was man hat,
Mit Vorsatz hingegeben werde,
Und daß man Christi Herzens-Stadt
Erwehl vor Himmel und vor Erde.
Geräth es nun der Sünde nicht,
Daß sie uns an uns selber hefte,
An unser eignes Tugend-Licht,
An unsre Ruh, an unsre Kräfte;
So öffnet sie das Thor
Vor Aug, und Herz, und Ohr,
Daß alle, auch die guten Sachen,
Uns aus dem Sinne gehn,
Und wir nicht mehr verstehn,
Wovon man sich soll ledig machen.


	Però, s'io non vi fe' tosto risposta,
di loro è la cagion, perch'io combatto
contro a chi dalla via ritta (si) scosta.


si el alma libre más, más sin embargo,
pusiese en sola vos su entendimiento,
no basta a ver las partes que sin cuento
el cielo de beldad os hizo cargo.


An der Elbe Strand
Liegt mein Vaterland,
Lieb's von ganzer Seele.
Aber meine Kehle
Ist zu Haus am Rhein,
Dürstet nur nach Wein.


Viel Bücher, viel Beschwer; wer eines recht gelesen,
(Ich meine Jesum Christ) ist ewiglich genesen.


خايف عليكي من الكلا أصل الكلام في بلادنا عِلَّة


Mi testimonio escrito
no ha de ser leído.
Simplemente vienen,
me dejan y se van.
Soy infeccioso de palabra,
ácido, romántico, moderno y solo.
Cuidado a los que leen,
pueden saltar pedazos de verdad
a sus rostros.
Anoto en esta Declaración
mis bienes más preciados:
Un libro circular, una bicicleta sin frenos,
una escotilla, un pedazo de papel, una ilustración
no terminada, cigarros húmedos, árboles varios,
decenas de líquenes, ropa usada, muebles perdidos,
cosas que no recuerdo, películas mudas,
colores, llantos, risas, santos en figuritas,
lluvia, fotografías, momentos, etc.
El haber realizado un aterrizaje de emergencia
me pone en desventaja frente a todas las cosas
que impuse.
Quise encontrarme con mi padre
y este detuvo su sombra en una estación.
Sus piernas enrarecidas dejaron de caminar,
su boca dejó de moler,
su angosta espalda dejó de sostenerlo.
Por eso,
vacíenme, despídanse pronto.
Nada de discursos o de semejantes neutrales.
No flores,
no paraguas ni canciones.
Tal vez una simple oración de un santo modesto.
Declaro algunas cosas que hice:
Conocí a Venus, fabriqué cosas inusuales,
maté en sueños, vi ángeles, compré libros
de
aritmética que odio, subí a mi verdad,
inventé una mentira, callé para siempre.
Con fecha de hoy firmo esta Acta
en nombre de mi delicada razón.
Me declaro feo, usado, tieso, odioso,
impío, mojado.
Quiero ser tú,
no quiero ser yo.


Ach jhr seine lefftzen beyden/
Beyde purpur-schwesterlein/
Jhr noch wenig vor dem leyden
Waret wie Corallen-stein.
Euch der falbe todt bestreichet/
Färbet euch mit bleicher noth:
Jhr nun keiner purpur gleichet/
Keinen jhr Corallen roth.


扶疏林外几枝存
犹有清阴落酒尊
莫惜烟梢半摧折
春风争看长龙孙


Zbožně klekli u oltáře,
na němž plála svící záře;
počet synu, dcer a vnuků
malému se rovná pluku.


Né vaglion contra voi d'amor le prove
Né valmi a lui sian note le mie offese:
Voi a che fugire? A che io voi e lui sequire?


Frühlingsblumen müßten
Welken eh' sie blühn,
Dächten sie und wüßten,
Was sie machet grün,
Daß es stammt aus Grüften
Und aus Moderduft,
Was geklärt zu Düften
Würzt die Frühlingsluft.


وأدهم رهوال بقرية أربد
شلت له الأحمالَ بالرجل واليد
وفارقته أبكي عليه حقيقةً
بكاءَ لبيد يومَ فرقة أربد


Sok gyengefényű, fátylas ablak szépkeblű árnyakat mutat,
parasztleányok most vetik le vasárnapi ruhájukat.


日出敛苍霭
雨馀生晓凉
鸟啼人不见
花落树犹香


ipso facto


Vzpomínky letí z mysli ven
a rozejdou se v dáli,
jak slzné perly, v kalichách
co na růži se smály.


Oft will im Tiefsten mich der Wunsch erfassen,
Es möge jedes Herz, das für mich schlägt,
Von mir sich kehren, zürnend mich verlassen,
Weil, mich zu lieben, keinen Segen trägt.


„Živ je?“ „Živ, to dovede:


De carrasco a aeroparque y viceversa
vas y venís con libros y bufandas
y encargos y propósitos y besos
tenés gusto a paisito en las mejillas
y una fe contagiosa en el augurio
vas y venís como un péndulo cuerdo
como un comisionista de esperanzas
o como una azafata voluntaria
tan habituada estás a los arribos
y a las partidas un poquito menos
quién iba a imaginar cuando empezábamos
la buena historia hace veintiocho años
que en un apartamento camarote
donde no llega el sol pero vos sí
íbamos a canjear noticia por noticia
sin impaciencia ya     como quien suma
y cuando te dormís y yo sigo leyendo
entre cuatro paredes algo ocurre
estás aquí dormida y sin embargo
me siento acompañado como nunca.


Léckatonáim sorban állnak már, pici
földem a földből kikerítve, könnyü szál
dzsidások módján állnak őrt, hatalmasan
igazságukban; ők a törvény, ők a jog,
erőm, munkám, nyugalmam és jutalmam ők,
s jel hogy vagyok; sün-életem tüskéi e
szakadt létben, kizárva minden idegent,
de átbocsátva ami még közös maradt
a testvérek közt: táj varázsát, távoli
egek pirossát, és a tejnél édesebb
levegőt, mostanában ugyan e szeles
október hidegét is, aki április
karmosabb öccse -


Krankheit, Verfolgung, Betrübniß und Pein,
Soll unsrer Liebe Verknotigung seyn.


去年舣棹淘金驿
满目苍筠与绛桃
惆怅交游总泉下
独思江浦有于皋


Über ihn beugt sich die Gräfin,
Hält ihn liebevoll umschlungen,
Küßt den todesbleichen Mund,
Der so schön ihr Lob gesungen!


تبدتْ لتكذيبِ بَطْلِمُّسٍ
وقالتْ أنا الشمسُ في الأطلسِ
أماتتْ بنرجستَي ناظرٍ
وأحيت بناظرتَيْ نرجسِ


أُعَبِّسُ حينَ ألقاهُ
كأني لستُ أهواهُ
محاذرةً من الواشي
ووسْطَ القلبِ مأواهُ
وقالوا صفْ لنا شهداً
وخمراً خامراً فاهُ
سلوا مَنْ ذاقَهُ يوماً
فلستُ بعالمٍ ما هو


Je někdy doba, kdy pláč duše tlumíš stěží,
kdy cizí žena, cizí je i přítel.
Tu cítím blízkost Tvou, ó zdroji žití svěží,
ó Bože, jenž Jsi velký Utěšitel.


Proč jsem vyšel v den, kdy mřelo
milenčino srdce v hoři?
Kdy se peklo otevřelo,
města mizí, domy hoří,
a kdy v mrtvém tichu šíra
smrt již spadlé plody sbírá?


Nun so fahre fort.


Dämmernd kommt heraufgestiegen
Manche längst vergeßne Zeit,
Wie mit bunten Maskenzügen
Und verblichner Herrlichkeit.


Por casco sus cabellos, su pecho por coraza,
pudiera tal guerrero, de Arauco en la región,
lancero de los bosques, Nemrod que todo caza,
desjarretar un toro, o estrangular un león.


Wir wollen endlich fest
Ausbaun die deutschen Hallen,
Nicht, wie sie Ost und West,
Nein, wie sie uns gefallen.
Reicht uns die Hand am Main,
Ihr Bayern und ihr Schwaben!
Wir wollen einig sein
Und wollen Frieden haben.


Kemény nekik a víz, áthatolatlan
fekete fényű gyémántpadló,
rajta királyukat árnyfogatban,
könnyü fogatban húzza hat ló.


Mein Anger, welchen früh und ſpat
Ein allerliebſtes Mädchen trat
Mit ihren weiſſen Füſſen,
Mit Zitterklang
Und mit Geſang
Werd' ich dich oft begrüſſen.


Ay mi más mimo mío
mi bisvidita te ando
sí toda
así
te tato y topo tumbo y te arpo
y libo y libo tu halo
ah la piel cal de luna de tu trascielo mío que me levitabisma
mi tan todita lumbre
cátame tu evapulpo
sé sed sé sed
sé liana
anuda más
más nudo de musgo de entremuslos de seda que me ceden
tu muy corola mía
oh su rocío
qué limbo
ízala tú mi tumba
así
ya en ti mi tea
toda mi llama tuya
destiérrame
aletea
lava ya emana el alma
te hisopo
toda mía
ay
entremuero
vida
me cremas
te edenizo.


Das klingt dir wie Musik ins Ohr,
Und auferweckt zum Maienflor
Beginnen aus des Angers Grün
Verwelkte Rosen aufzublühn.


Wie steht es aber um die Herzen?
Da nisten Unversöhnligkeit,
Haß, Hochmuth, Zwietracht, Zorn und Streit.
So fahrt nur fort, mit Gott zu scherzen!
Ihr seyd der Rache nicht zu klug;
Sie wird euch, ohne zu verkennen,
Die Larven vom Gesichte brennen,
Und dies noch allzeit früh genug.


Was hast du nicht gewartet, daß die Schwere
ganz unerträglich wird: da schlägt sie um
und ist so schwer, weil sie so echt ist. Siehst du,
dies war vielleicht dein nächster Augenblick;
er rückte sich vielleicht vor deiner Tür
den Kranz im Haar zurecht, da du sie zuwarfst.


So stand vor Siegmar'n Herrmann 7 . Des Jünglings Aug'
Verrieth dem grauen Helden den künftigen
Vernichter stolzer Legionen,
Und den Zerbrecher der fremden Feßeln.


Vaga donna talora,
Quando voi mi vedete,
Le belle guancie di rossor tingete.
Forse il foco d'Amore
V'infiamma il viso, non potendo il core?
O quello è il sangue mio,
Onde avete crudel sempre desio?
Ma se mio sangue è quel, non vi sia doglia
Ch'io il sugga, donna, e quel ch'è mio ritoglia.


صَدَعَ الخَليطُ فَشاقَني أَجواري
وَنَأَوكَ بَعدَ تَقارُبٍ وَمَزارِ
فَكَأَنَّما أَنا شارِبٌ جادَت لَهُ
بُصرى بِصافِيَةِ الأَديمِ عُقارِ
صِرفٍ تَوارَثَتِ الأَعاجِمُ جَفنَها
وَحَماهُ حائِطُ عَوسَجٍ بِجِدارِ
مِن مُسبِلٍ دَرَجَت عَلَيهِ عُيونُهُ
وَسَقاهُ عازِبُ جَدوَلٍ مَرّارِ
حَتّى إِذا ما أَنضَجَتهُ شَمسُهُ
وَأَنى فَلَيسَ عُصارُهُ كَعُصارِ
وَتَفَصَّدَت مِن غَيرِ هَشٍّ عودُهُ
بالٍ وَلَيسَ بِحِصرِمٍ أَبكارِ
وَتَجَرَّدَت بَعدَ الهَديرِ وَصَرَّحَت
صَهباءُ تَبدَأُ شَربَها بِفُتارِ
وَجداً بِرَملَةَ يَومَ شَرَّقَ أَهلُها
لِلغَمرِ أَو لِشَقائِقِ الأَذكارِ
وَكَأَنَّ ظُعنَ الحَيِّ حائِشُ قَريَةٍ
داني الجِنايَةِ مونِعُ الأَثمارِ
وَإِذا اِطَّلَعنَ مِنَ الخُدورِ لِحاجَةٍ
سُدَّ الخَصاصُ بِأَوجُهٍ أَحرارِ
وَلَقَد حَلَفتُ بِرَبِّ موسى جاهِداً
وَالبَيتِ ذي الحُرُماتِ وَالأَستارِ
وَبِكُلِّ مُبتَهِلٍ عَلَيهِ مُسوحُهُ
دونَ السَماءِ مُسَبِّحٍ جَأَّرِ
لَأُحَبِّرَن لِاِبنِ الخَليفَةِ مِدحَةً
وَلَأَقذِفَنَّ بِها إِلى الأَمصارِ
قَرمٌ تَمَهَّلَ في أُمَيَّةَ لَم يَكُن
فيها بِذي أُبَنٍ وَلا خَوّارِ
نَبَتَت قَناتُكَ مِنهُمُ في أُسرَةٍ
بيضِ الوُجوهِ مَصالِتٍ أَخيارِ
جُهَراءُ بِالمَعروفِ حينَ تَراهُمُ
حُلَماءُ غَيرُ تَنابِلٍ أَشرارِ
قَومٌ إِذا بَسَطَ الإِلَهُ رَبيعَهُم
جادَت رَحاهُ بِمُسبِلٍ دَرّارِ
وَإِذا أُريدَ بِهِم عُقوبَةَ فاجِرٍ
مَطَرَت صَواعِقُهُم عَلَيهِ بِنارِ
قَومٌ هُمُ نالوا التَمامَ وَأَزحَفَت
وَعَنهُ مَذارِعُ آخَرينَ قِصارِ
وَأَبوكَ صاحِبُ يَومِ أَذرُحَ إِذ أَبى ال
حَكَمانِ غَيرَ تَهايُبٍ وَضِرارِ
لَمّا تُبُحِّثَتِ الضَغائِنُ بَينَهُم
أَفضى وَسارَ بِجَحفَلٍ جَرّارِ
وَأَهَلَّ إِذ غَنَطَ العَدُوَّ بِفَيلَقٍ
تَحتَ الأَشاءِ عَريضَةِ الآثارِ
حَتّى رَأَوهُ بِجَنبِ مَسكِنَ مُعلِماً
وَالخَيلُ جاذِيَةٌ عَلى الأَقتارِ
وَلَقَد تَناوَلتَ القُعورَ بِضَربَةٍ
وَبَني أَبي بَكرٍ ذَوي الأَصهارِ
وَرِجالُ عَبدِ القَيسِ تَحتَ نُحورِها
كانوا لَها جَزَراً مِنَ الأَجزارِ
وَعَلى خُزاعَةَ وَالسُكونِ تَعَطَّفَت
وَأَصابَهُم ظُفُرٌ مِنَ الأَظفارِ
وَالخَيلُ تَمشُقُ عَنهُمُ أَسلابَهُم
في كُلِّ مُعتَرَكٍ وَكُلِّ مُغارِ
حَتّى إِذا عَلِمَ الإِلَهُ نَكالَهُ
وَتَصاغَروا لِلحَربِ أَيَّ صَغارِ
حَقَنَ الدِماءَ وَرَدَّ أُلفَتَهُم لَهُم
وَجَزاهُمُ بِالعُرفِ وَالإِنكارِ
شُدَّت رَحائِلُ خَيلِهِ وَتَكَشَّفَت
عَنهُ الحُروبُ بِفارِسٍ مِغوارِ
بِأَغَرَّ ما وَلَدَ النِساءُ شَبيهُهُ
أَحَداً عَلِقنَ بِهِ عَلى الأَطهارِ
تَسمو العُيونُ إِلى عَزيزٍ بابُهُ
مُعطى المَهابَةِ نافِعٍ ضَرّارِ
وَتَرى عَلَيهِ إِذا العُيونُ شَزَرنَهُ
سيما الحَليمِ وَهَيبَةَ الجَبّارِ
وَلَقَد أُناجي النَفسَ لَمّا شَفَّها
خَوفُ الجَنانِ وَرَهبَةُ الإِقتارِ
بِأَبي سُلَيمانَ الَّذي لَولا يَدٌ
مِنهُ عَلِقتُ بِظَهرِ أَحدَبَ عاري
وَإِذاً دُفِعتُ إِلى زَناءٍ بابُها
غَبراءَ مُظلِمَةٍ مِنَ الأَجفارِ
لَولا فَواضِلُهُ غَداةَ لَقيتُهُ
بِالجُدِّ شابَ مَسائِحي وَعِذاري
مِن مَعشَرٍ حَنقينَ لَولا أَنتُمُ
يا اِبنَ الخَليفَةِ ما شَدَدتُ إِزاري
وَالشافِعونَ مُغَيِّبونَ وُجوهثهُم
زَرِمو المَقالَةِ ناكِسو الأَبصارِ
غَيرَ اِبنِ أَحمَرَ شاهِدي بِنَصيحَةٍ
وَحَمى اِبنُ أَحمَرَ بِالمَغيبِ ذِماري
وَأَخٌ بِهِ جَلَتِ البَوارِحُ إِذ جَرَت
أَجبالَ تَدمُرَ مِن دُجىً وَغُبارِ
يَكفي إِذا شَهِدَ العَدُوُّ بِنَفسِهِ
غَيبي وَيُطلِعُني عَلى الأَسرارِ
فَهُوَ الخَليلُ إِذا تَنَكَّرَ بَعضُهُم
دونَ الخَليلِ وَهَمَّ بِالإِدبارِ


Hojže, jaký náhle přeťal píseň ston?
Vlčko! vlčko! – Ha, ten poplach, blekot, shon!
Ovečku již chvátí drak –
šuhajíčku, prchni zpak:
vlčko, můj Janíčko, hle jak divý mrak!


Manžel to, Othello žárlivý,
hůl silnou v ruce má zhusta,
člověk se vlastně mu nediví,
v holích jsou rozličná gusta.


Nun lobet alle Gottes Sohn,
Der die Erlösung funden,
Beugt eure Knie vor seinem Thron,
Sein Blut hat überwunden;
Preis, Lob, Ehr', Dank, Kraft, Weisheit, Macht
Sei dem erwürgten Lamm gebracht!


4.
Wenn dein Evangelion
Sich in vollen Lauffe zeiget/


重上青楼拂蛛网
却匀愁黛对菱波
也知新旧争多少
敢话机头织素多


Strom, který hrdě vztyčený
svou hlavu vzpíná do oblak,
v bouř nese bujné síly znak
před klikatými plameny.


Und spricht: ›Ich bin Gazul, vor Zeiten
Der süßen Lindachara Freund,
Ich muß in ihrem Gärtchen schreiten,
Bis hier ihr Ebenbild erscheint,


Die unablässig alle Völker loben
Und schmählich doch verraten jeden Tag,
Jedoch von Gott getreulich aufgehoben,


Daß, wenn des Tages Lichter schwanden,
Wie sonst der Abend uns vereint;
Und daß, wo sonst dein Stuhl gestanden,
Schon andre ihre Plätze fanden,
Und nichts dich zu vermissen scheint;


Warum hat Gott der Herr geschmücket
Mit Sternen ohne Maß und Zahl
Den schönen weiten Himmelssaal?
Das wissen wir, wir Menschen nicht.


Blumen will ich nicht mehr! So rief ich und hätte die Keime
Mit dem erquetschenden Stein gerne für immer erstickt.
Aber sie spannen die Wurzeln gelassen weiter und schlingen
Um ihn selbst nun als Kranz farbig und frisch sich herum.


竹木王孙不嗣音
老夫多病转侵寻
可怜一息绝缨会
破坏经年设醴心


Ob schon die schätz erhoben/
Ob schon sie plündert auß/
Doch schwebens je noch oben/
Verbleiben eben krauß.
Jhr zänlein wolgewetzet
Die Bienlein schlagen an/
Doch allweg vnverletzet
Die blümlein lassen stahn.


Nunca ese aplauso mereció tu aliento,
porque el crisol de tan divina lumbre
solamente mi amor lo merecía.


Ach edle Flavia! leg' angst und kummer nieder/
Es speise dich des glückes überfluß/
Zerreiß in freudigkeit die kalten trauer-lieder/
Durch die dein knecht als eiß erstaren muß.
Wer ihm das hertze frist/ und selbst sein fleisch verzehrt/
Der hat für sich zu theure kost begehret.


A la stagione è senno a sofferire,
e chi troppo s'umilia non è saggio;
scarsezza face l'omo arricchire,
troppa scarsezza fa talor dannaggio.


„Osudům svým ať jde vstříc.“


Und hat man wohl auf dieser Erden
Was lustigers gesehn, als – böse drauf zu werden?
Ja auf den Hetzer, der uns reizt
Und sagt, der Spiegel sey nicht konisch,
Er sey getreu, kurz der auf gut lacedemonisch
Mit Gassenbubenschnörkeln beizt.


Az éjjel játszó nappal mulatoznak
három cigányok. Egymásra nevetnek;
s egyik se tudja: mit? de ők szeretnek!


يُحَمِّلني مالا أُطيقُ فأَحملُ
وَيأمُرَني أَن لا أُفيقَ فَأَقبَلُ
وَيَقتلني عَمداً لأَنّي أُحِبُّهُ
وَمن عَجَبٍ أَنّي أُحِبُّ فأقُتَلُ
وَيَمنَعُني من أَن أَمرّ بِبابِهِ
وَأَرمُقُه أَنّي أَمرُّ فَيَخجَلُ
أَذلّ إِذا ما عَزَّ في الحُبِّ أَوسَطا
وَهَل لي إِذا ما عَزَّ إِلّا التَذَلّلُ
وَأَشكو تَجنّيهِ فَيقضي لَهُ الهَوى
وَقاضي الهَوى في حُكمِه كَيفَ يَعدلُ
فَلَيتَ كَمالَ الحُسنِ يُؤتاهُ مُحسِنٌ
وَلَيتَ جَمالَ الوَجهِ يُؤتاه مُجمِلُ
وَعاذِلَةٍ هَبَّت بَليلٍ تَلومُني
تَقولُ أَلا تصغي الا تَتوسَّلُ
فَقُلتُ أَقَلّي العذَلَ لي وَتأَمَّلي
فَلَم يَبقَ مَن يُرجى وَلا من يُؤَمَّلُ
فَلَستُ عَلى مالٍ وان فاتَ مُعوِلاً
وانّي عَلى جود ابنِ شاديَ مُعوِلُ
وَلي ناصِرٌ مِن ناصِرِ الدين حاضِرٌ
كَفيٌّ وَلي مِن سُحبِ كَفيهِ منهلُ
جَوادٌ بِما يحوي وَفيٌّ بِوَعدِهِ
يَجودُ فَيُغني أَو يَقول فَيَفعل
وَبَحرُ نَدىً لِلمجتدين وَوابِلٌ
وَطودُ حِمىً للآجئينَ وَموئِلُ
يَعدُّ كَثير النَيلَ قلاً وَلا يَرى
نَوالاً نَوالاً لا يعمُّ وَيفضلُ
إِذا شَدَّ فُرسانُ الوَغى كانَ سابِقاً
وان عُدَّ فِتيانُ الوَرى فَهو أَوَّلُ
لَهُ يَومَ انعامِ وَبؤسٍ كِلاهُما
أَغَرُّ إِذا الأَيّام عُدَّت مُحَجَّلُ
ليهنِكَ يَومٌ لا يَرى الدَهرَ مِثلُه
أَجَلُّ وَأَوفى في سُرورٍ وَأَفضَلُ
ظُهورٌ أَعادَ الدَهر طُهرا وَفَرحَةٌ
أَعادَتِ بَكايا لَهوِهِ وَهيَ حُفَّل
فَيالَك قِطعاً فاصِلاً كُلّ لذَّةٍ
وَنَقصاً يَزيدُ المَجدَ فَخراً وَيُكمِلُ
وَإِنَّ دماً أَجراهُ داوودُ دونَهُ
سُيوفُ إِلى الهاماتِ أَوحى وَأَعجلُ
يعزُّ عَلى صيدِ المُلوكِ مَنالُه
وَيحكُمُ فيهِ سُوقَةٌ مُتَذَلِّلُ
يَمُدُّ يَداً نَحوَ الَّذي دونَ نَيلهِ
تَقطَّعُ أَيدٍ مِن رِجالٍ وَأَرجُلُ
وَلَولا التُقى ما مَدَّ للسَيل كَفّه
ليؤلمهُ وَاللَيثُ جَذلان يَرفُل
وَلا بَرحَ الاقبالُ وَالنًصرُ وَالهُدى
لرحلِك صَحباً اذ تحلُّ وَتَرحَلُ


Auch wenn er straft, barmherzig noch,
Auch noch sein Fluch ist Segen!
Ein harter Segen, aber noch
Uns noth zu unsern Wegen.
Da kleidet Gott sein nacktes Kind.
Ihr Hüllen, die mein Elend sind,
Das Denkmal meiner Schande,
Seid Hüllen der Barmherzigkeit;
Mein Land voll Arbeit, Müh und Leid
Wird mir zu Gottes Lande!


Ve dveřích stojí Danko bledý,
stráž němá stojí u oken.
Což skončí-li vše naposledy
krvavou bitkou přece jen?
Však zajatci, hle – klidně sedí,
z talířů bílých krmi jedí –
již před chvílí jim Danko dal,
než lid se k němu rozehnal.
Ten klid! – Sám Petrič se mu diví –
Strach nelpí jejich na duši?
Což nebezpečí netuší?
Či je to známý poklid lstivý,
jímž Turčín rád se maskuje,
když vše už dáno v sázku je?


„„Přilétlo ptáče bez dechu,
přilétlo v prachu, krvi:
,Z barikád zrostl, tatíčku,
svobody kvítek prvý –
Vojtěch váš při něm byl ve mžiku,
pečoval, aby moh kvést – –‘““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, cože ti jest?“


Kynula Eva – stichly bajadery
růžovým prstem v tanci přimrazeny.
Pán střásl rázem dusných vidin tíhu,
jat bleskným žárem pohledů té ženy,
jež takou vášně čaromocí žhaly.
Myšlénky prosty srdcervoucí dumy,
se lásky ohněm plápolavým vzňaly. –
Vzchopil se Oldřich; kolem v pestré tlumy
se hodovníci seskupili hbitě –
a hlasem chvějným, ostrým, pronikavým
zazvučel ret, v němž každá žilka hrála
nezměrnou vášní: „Evo, okamžitě
rci nyní slovem sladce usměvavým,
čeho by duše vnadná tvá si přála,
já splním věrně – svědkem volám Boha! –
tvou tužbu všakou – byť se smrt v ní kryla.“


O Leser, meine Cron und auch mein König Reich,
Wir sind ja etwas werth, wann du mich pflegst zu tragen,
Das Lob ist mein und dein. Ein andrer der mag klagen,
Den meine Musa trifft, ist mir und dir nicht gleich.


Ging nicht auch, daß er sich einst verloren,
unerhört zu seiner Glorie aus?
Hatten nicht die Weisesten die Ohren
mit dem Mund vertauscht? Und war das Haus


Mint jelenté ki magát Isten neki,
Nagy dolgokra őt korán jelelve ki;
Elbeszélnem szép Etelkét, ama nőt,
Kit szerelme csodásan sorsába szőtt;


Nenne mir den weiten Mantel, drunter alles sich verstecket:
Liebe thuts, die alle Mängel gerne hüllt und fleissig decket.


Pois que nada que dure, ou que, durando,
Valha, neste confuso mundo obramos,
E o mesmo útil para nós perdemos
     Connosco, cedo, cedo,


乌石崖西一室清
先生白首坐穷经
莫言稽古全无力
静拥琼毡看蜃生


Was denkt doch wohl Nadine
Mit dieser Denkermiene
Des denkenden Gesichts?
Ich denke, sie denkt – nichts.


江城落木已穷秋
病客初寒欲袭裘
暗室飞蚊犹扑面
不知天上火西流


Na Bílé hoře sražen šik,
Německy velí Thurn a Šlik
i Anhalt jenerál...
U Hvězdy v posled krvácí
ve službách cizích Hanáci –
ať žije Český král!


Ohne dich macht nichts mein Machen,
Nichts kan alle meine Kunst.
Ohne dich in allen Sachen
Alle Müh ist ganz ümsunst.
Ach! du must mit Hand anlegen:
Meine Stärk ist viel zu schwach.
Ey so komm mit Hülf und Segen:
Meine Onmacht mächtig mach.


相对莫辞贫
蓬蒿任塞门
无情是金玉
不报主人恩


有水碧于天
玄云滃然起
定是临池人
一沐管城子


Nadšenci shaslí hladí srdce vlažné,
z nějž plamínek už zpívat umlká,
i děti strachem nemotorně vážné
jak panenská je nesou jablka.


Bůh to jest světla zdroj, jenž řine vesmírem,
azurem směje se a nebi po širém
hvězdami svítí,
na růži purpurem, v lilijích sněhem zas;
na křídlech motýlů hořící barev jas
zázrakem vznítí.


来日红桃尚有花
青桃如弹过栖霞
无端马首还东去
直看青山到海涯


O Höchstes Werk der Gnaden,
O Werk, daß auch die Schaden
Der Seelen heilen kan!
O Demuht auserkohren:
Gott wird Ein Kind gebohren,
Nimt wahre Menschheit an!


Bald aber scheuchten Fürsten deinen Frieden,
Und Pfaffen, die so gerne Fesseln schmieden;
Da wandtest du dein Angesicht:
Wo Fesseln rasseln, bist du nicht.


So hab ich endlich von dir erharrt:
In allen Elementen Gottes Gegenwart.
Wie du mir das so lieblich gibst!
Am lieblichsten aber, daß du liebst.


Por qué habría de vivirte
vida, si ya no me amas?
No sería mejor desperdirnos
para siempre, sin lágrimas?
Por qué habría de vivirte
todos estos días que pasan
llorando nuestras discordias
y nuestra falta de palabras?
El silencio, vida
de quien ya no extraña
El silencio, vida
de quien ya no ama.
Dime quién se irá primero
quién abandonará la casa.
Vete tu primero vida
pues a mí no me alcanza
el valor, para dejarte
por tanto tiempo hemos sido uno
que siemto que me muero
al querer abandonarte.


Nicht können was man will, mag gelten als Bedrängniß;
Doch ist's bei weitem nicht das bitterste Verhängniß;


Nanettens Onkel kam zurück
Von einer langen Reise.
Johann empfängt ihn, wünscht ihm Glück
Und spaßt nach seiner Weise.
Allein, Herr Hastig unterbricht
Ihn schnell mit zwanzig Fragen
Und hört mit Wohlbehagen,
Sein Nichtchen hab' ein Angesicht
So schön, daß auch der Neider nicht
Zu tadeln könnte wagen.
Eins, spricht Herr Hastig, wenn Ihr's wißt,
Möcht' ich noch gerne hören:
Weiß Nettchen schon, wie schön sie ist?
Das kann ich als ein guter Christ,
Versetzt Johann, beschwören.
Zum Henker! konnte denn mein Weib
Ihr keinen bessern Zeitvertreib,
Als den von schmeichlerischen Laffen,
Die immer Weihrauch streu'n, verschaffen?
Gefehlt, Herr Hastig, spricht Johann,
Madame wies jeden aus dem Hause,
Der zu des Mädchens Ohrenschmause
Das kleinste Schmeichel(wort?) begann.
Nur einer richtet Unheil an,
Doch der ist einmal in dem Hause.
Madame, das sag ich ungelogen,
Ist selber ihm gar sehr gewogen
Und läßt es ungestraft geschehn,
Daß es dem eitlen Nichtchen schmeichelt,
Wenn diese mit ihm kost und äugelt
Und ihn um jedes Band befrägt,
Das sie an Kopf und Busen trägt.
Herr Hastig zieht die St ...
Aus seinen Augen ...
So eil und wirf den Schurken gleich
Hinunter in den Gartenteich.
Er hebt den Stock, um auszuholen.
Erschreckt und flüchtig eilt Johann
Die schmale Wendeltrepp' hinan
Und tut, was ihm sein Herr befohlen.
Nanette hat indes vernommen,
Der Oheim sei zurückgekommen,
Zum Freunde will sie nur erst eilen,
Ihm ihre Freude mitzuteilen
Und findet – ach, die Stätte leer.
Ihr Freund, ihr Liebling ist nicht mehr.
Sie weint, sie klagt und hört beklommen,
Wohin ihr treuer Freund gekommen,
Sie eilt hinab mit tiefen Wehn,
Dem Lieben trauernd nachzusehn.
Will dicht sie ...
Und lacht des Oheims strenger Wut.
Denn schmeichelnd hält die klare Flut
Ihr einen andren Freund entgegen.


Herr Jesu, laß mich willig tragen
Hie deine Schmah', auff daß ich dort
Geführet auff Elias Wagen
In Frewden lebe fort und fort.
O trewer Gott,
Dein Hohn und Spott
Sey lieber mir im Leben,
Als was die Welt kan geben.


Oj život děťátka
je krásná pohádka!


Nem kell dér az őszi lombnak,
Mégis egyre sárgul:
Dér nekűl is, fagy nekűl is,
Lesohajt az ágrul.


Úgy tajtékzott a gyűlölség
A hyéna szájából;
S így bojtotta azt e róka
Álnok, csalfa agyából.
S egy iszonyú vér-gondolat
Támadt annak fejében;
Megrázta őt, - tovább mégis
Béfogadta szívében:


Как ни дышит полдень знойный
В растворенное окно, —
В этой храмине спокойной,
Где все тихо и темно,
Где живые благовонья
Бродят в сумрачной тени,
В сладкий сумрак полусонья
Погрузись и отдохни…
Здесь фонтан неутомимый
День и ночь поет в углу
И кропит росой незримой
Очарованную мглу…
И в мерцанье полусвета,
Тайной страстью занята,
Здесь влюбленного поэта
Веет легкая мечта…


A když zimy neskrocené ruce
rozepnou se v opuštěný bor,
a když spoutá k neuprosné muce
chasa větrů každý živý tvor:
zdá se, jak by toto místo světa
za sídlo si zvolila smrť kletá.


Che farò dunque sconsolato e lasso,
trovandomi lontan da tanto bene
novamente acquistato e tosto perso?


西风洞庭波
落日苍梧野
挈兹瑶芳枝
将以遗行者


Šli jsme spolu, nikdo nemluvil,
jen Láska s námi kráčela,
ruku jsem do ruky položil,
tys oči zavřela
a já tě políbil.


Oblaka bílá temné své stíny
pomalu vodí po vrších,
kde ještě mnoho hnědavé hlíny
a lesů sivozelených.


住处近山常足雨
闻晴㬠曝旧芳茵
立秋日后无多热
渐觉生衣不著身


Dem schönheitsoffenen Auge allein
Gehört diese stumme, lebendige Welt.
Des Himmels Blau,
Der Blätter Grün,
Der Stämme und Aeste Schwarz-Grau-Braun:
Sie leuchten ein Lied in den lauschenden Blick,
Wohl lautlos, still, doch voll Harmonie
Und lebenden Glückes voll, das fest
Im Herzen haftet, wie ein Gesang,
Der leise später aus Herzensgrund
Erinnerungsmelodien herauf
In flatterndem Schwellen erklingen läßt.


Schönres als die heilge Treue,
Holdes Hoffen, lustge Thränen,
Kühnes Fodern, zarte Scheue,
Und ein unergründlich Sehnen.


Ein jedes Ding
hat jeden Zweck!
Wer immer fragt,
kommt nie vom Fleck!


So den Beruf zur Dichtung aufzuzeigen,
Muß ich nur schnelle das Sonett besingen,
Jedoch ich glaub', ich darf sofort schon schweigen;


Doch die kalten
Tiefen halten,
Was im Licht sich sehnend regt.
Manches darf nur fern sich grüßen,
Muß verschmerzen und verschließen,
Was es still im Busen trägt.


Dvacetkrát náměstí kol oběh,
pak uřícený přišel k nám
a dárek prosil ostýchavě
svým dětičkám.


Věru bych toho neželel
pro mír jen duše své vlastní,
vzdech můj bych splněný mít chtěl,
po mně že budete šťastni.


Die schiffe lieffen fort die wette mit den winden/
wie ein verliebter schwahn/ wan er nicht bald kan finden
Die schwähnin/ die er sucht; der nord pfiff segel ein/
so/ daß es mich gedaucht der Liebsten klage sein.


Mis ojos de plaza pública
Mis ojos de silencio y de desierto
El dulce tumulto interno
La soledad que se despierta
Cuando el perfume se separa de las flores y emprende el viaje
Y el río del alma largo largo
Que no dice más ni tiempo ni espacio
Un día vendrá ha venido ya
La selva forma una sustancia prodigiosa
La luna tose
El mar desciende de su coche
Un jour viendra est déjà venu
Y yo no digo más ni primavera ni invierno
Hay que saltar del corazón al mundo
Hay que construir un poco de infinito para el hombre


A teď vlny šílené rvou mi člunek vrátký,
jak by robě vraždila vlastní ruka matky – –
vidím mračno nehnuté
žlutým světlem okuté –
lodi moje, zachraniž mne, můžeš-li, leť zpátky!


V plesnivou tůň nade mlýnem
sinavý se měsíc dívá,
černá olše dlouhým stínem
přes hladinu lesklou kývá.
Staré vydry blíže splavu
hryžou kapří hlavu.


Tekintetes tanács,
Fogadja intésem:
Mit oly féltve őriz,
Nagy büszkeségéről
Letenni ne késsen.


Denn die Welt wie das Weib zeigt ganz
Die gleiche höchste Präponderanz
Zum Tanz.


Jsou pohádky (a životy jsou),
jak máme z dětství v paměti,
kde čarodějník s hlavou lysou
nad rekem vyřkl prokletí:


Az jót és az szépet az Isten rendelte
Másoknak hasznára, s ember, mely kémélte
Másoktul javát, Isten kedvét megszegte,
És haszontalanul az földben temette.


Teď lásky k dávným maitressám,
na které touhy zapomněly,
i lásky k čistým dívenkám,
o kterých dívky nezvěděly,
i drobná, malá přátelství,
jež bez křídel u země chodí,
tu tam jak plaz se objeví,
jsou náhle něžná, náhle škodí:
ty radosti z bran duše šly,
za mírného však veselí...


Wie dich die Lande anerkennen,
Soll auch das Meer dein Lehen sein,
Das alle Zungen benedein
Und einen Purpur nennen.
Er soll nicht mehr um Krämerschultern brennen –
Wer will den Purpur von dem Kaiser trennen?
Ergreif ihn, er ist dein .


S oly lendülettel suhanjunk az Estbe:
lopja be az Estbe mámorát a Dél!
Kerék sem áll meg a gépből kiesve;
levél ha lehull, csak messzebb táncra kél...


Chi me t'ha tolto universal governo
De la mia vita? Hor son di te privata
D'ogni salute e 'l mondo è uno inferno.


Most itt vagytok keggyel, röpkedőn,
Eljöttetek keggyel, röpkedőn.
Régi erőt és régi hitet,
Mit eldobtak a nénjeitek,
Visszaadjátok, mai asszonyok?


Herren-Gunst hat keinen Grund; dann es hat nicht immer Grund
Das, worauß sie erst erwuchs, das, worauff sie gerne stund.


Das mich gebohren hat/ hat einē rohten Kopf:
Doch auch offt einen gelb-/ offt weiß-/ offt schwartzen Schopf/
Ich werd'/ und sterbe bald. Bin offt nur eine Beute.
Man zürnet über mir: und hat mich doch so lieb/
Als etwas von der Welt. Mein Vatter ist ein Dieb:
Die Mutter offt ein Sakk. Ich scheue Liecht und Leute.
Ich werd' in einer Stund wohl tausendmahl erzeugt.
Mein Freund ist auch mein Feind. Mein Feind ist mir geneigt.


çocuklar pia'yı görseler


云为标度月为神
贝阙珠宫独占春
一自陈王赋成后
世人谁解浥清尘


ni que, del arco que Amor hace y flecha,
trabaje en vano aquel que se defiende,
ni que se engañe quien le da y le vende,
mirando y deseando, tanta flecha.


Szép asszonyom, a szerelem
Ötlettelen és ócska jószág,
És mégis, hidd el, ez az egy
Hajszás valamink: a valóság.


يا حلوة العينين يا قاسيهْ
سرعان ما أصبحت لي ناسيهْ
أما أنا فلست أنسى يداً
ناعمةً تجود بالعافيه
لئن شفى الطب ضنى عارضاً
فمهجتي أنت لها شافيه
وإبرة الآسي على نفعها
أفعل منها نظرةٌ ساجيه
تبعثها عيناكِ في أضلعي
فياضةً بعطفها آسيه
تلأم قلباً نَكَأتْ جرحَه
فعاد يهوَى مرة ثانية
وتظفئ النار التي حُرّ كتْ
فارجعتها زفرة حاميه
قيصرة الحسن ألا اشتكي
إليك من جورك يا طاغية
هل كان نسيانك لي هفوة
أم خطّة أْشراكُها خافيه
سيدتي ذنبك مهما يكن
تغفره أعذارك الواهيه


Vyspěv do samoty vznešenější
Přešel jsem, kdež rovně starostlivá
Láska nad mnou bděla, kdežto muži
Rozumní a mravní v outlá srdce
Ctnost a moudrost štěpovali. V Budči
Trávě nejkrásnější dny, jsem v spolek
Lásky s Podivínem starším vešel,
Jehož nerozvyklal klam, hrom mstivých
Neroztřepil ukrutenství. Moudrost
Posylnila nás, ctnost vymocněla
V běhu pevném ku věčnosti chrámu,
Bůh a vlast a otec vzbuzovali
V upachtění zkleslé duchy k činům
Slavným; krása venkovského kraje,
Práce sladké na zahradě těla
Křehká tužila, a potěšení
Zdravé do cytlivých srdcý lila.
Štěpujíce stromy, rovnajíce
Z vrcholiny pole, vinohrady
Zvýšujíce plésali jsme, když se
Stromy bujníc pnuly, rozkvetala
Pšenice, neb víno zaráželo
Hrozny. Tiché v sadě obírání
Zajímalo svými okrasami,
Svými lahodnostmi duchy mírné,
Nepřipustilo, by radosti a
Hluky měst, by krása cti a zlata
Varné zmatly hlavy, vášnivosti
Škodné vpeřily se v srdce měké.


Du wackrer Pommer, deutsches Blut
Von altem Schrot und Korn,
Gott wahre dir den Schlachtenmuth,
Noch lange schall' dein Horn.


Szánjon meg tehát kegyelmed
Kedves kollega uram,
S mátul fogva sugarával
Ne bánjék oly fukaran.


Wüßt ich nur immer, wo du jetzo bist,
Würd mir schon wohler auf kurze Frist.
Könntest du mich nur über die Berge sehen
Dein gedenkend im Garten gehen:
Dort rauschen die Brunnen jetzt alle so eigen,
Die Blumen vor Trauern im Wind sich neigen.
Ach! von den Vöglein über die Tale
Sei mir gegrüßt vieltausend Male!


Hle, z rozryté půdy
pučí porůzné květné zjevy,
něžné a krásné. –
Hlavičky plny jsou vůně,
ospalýma očima hledí kolem
a zvedají ruce k nebi
prosíce
záře žití...


Begehre nicht so viel zu hören;
Wer wenig weis, der sündigt schlecht,
Der Umfang unsrer Weißheitslehren
Ist nicht vor jeden Kopf gerecht.
Die Warheit schadet viel Gemüthern
Wie blöden Augen scharfes Licht;
Behilf dich mit geringern Gütern,
Zu diesem Schaze kommst du nicht.


Nunca será... para mi negra vida
la inmensa dicha del amor no existe...
sólo nací para llevar en mi alma
todo lo que hay de tempestuoso y triste.
Y quisiera morir... ¡pero en tus brazos,
con la embriaguez de la pasión más loca,
y que mi ardiente vida se apagara
al soplo de los besos de tu boca!


 — Taddeo, che dici, mi vesto di nero?
— Sì, vèstiti di nero. — O la mantiglia
l'abbia a prendere? — Prendila. — Davvero?
O se è caldo? — Allora non si piglia —.
Così restano in asso, e dopo un pezzo:
— Che ore sono? — Son le dieci e mezzo.


Und sie keifen vor Gier wie toll
Und erfüllen Haus und Scheunen,
Die von Korn und Früchten voll.
Eisige Winde im Dunkel greinen.


Et verso il loco ove la nympha stassi
giva pian piano, coperto dalle fronde;
né era visto, né sentire e passi
lasciava il mormorio delle chiare onde.
Così vicino tanto alla nympha fassi
che giugner crede le suo trecce bionde,
et quella bella nympha in braccio havere,
et, nudo, el nudo et bel corpo tenere.


This to my Friend — and when a Friend inspires
My silent Harp its Masters Hand requires,
Shakes off the Dust, and makes these Rocks resound,
For Fortune plac't me in unfertile Ground;
Far from the Joys that with my Soul agree,
From Wit, from Learning, — far, oh far from thee!
Here Moss-grown Trees expand the smallest Leaf,
Here half an Acre's Corn is half a Sheaf,
Here Hills with naked Heads the Tempest meet,
Rocks at their Side, and Torrents at their Feet,
Or lazy Lakes unconscious of a Flood,
Whose dull brown  ever sleep in Mud.


鱼飞鲸跃出波澜
独立蓬莱缥缈间
会有清诗寄芦竹
能无归梦到溪山


Tu n’aimes déjà plus ta robe de jadis,
Soyeuse et longue ainsi qu’un irréel iris.


淡妆浓抺固相宜
风月才情酒共诗
欲把芰荷都折尽
只将清泚照须眉


Mé srdce vřelé je, má touha nevychladla.
A jasně zazní smích v tom domě bez zrcadla.
Jsem kouzelnicí dál, jsem stále úžasem.


Gebt ihr denn in allen Tönen,
Geister, Segen und Geleit;
Allem Großen, Guten, Schönen
Ist das fromme Herz geweiht.


Lednová zima od severu šlehla,
a jejím dechem, ostrým jako jehla,
sníh na oupadech ztuhl v bílou hráz.
Je mráz, je krutý mráz!...
Formanské vozy skřípou na silnici,
v kouřící páře tone obrys koní,
však rolničky jim na postroji zvoní
a neutichnou dřív, až před vesnicí,
kde vůz i pán i potah svorně stanou –
když kočové se staví na zavdanou...


Quel baron molti armati seco tolse,
et alla porta della terra scese;
e quivi con silenzio li raccolse,
e la venuta di Grifone attese:
e ne l'entrar sì d'improviso il colse,
che fra i duo ponti a salvamento il prese;
e lo ritenne con beffe e con scorno
in una oscura stanza insin al giorno.


ضَاعَ في مَوْسِمِ الوُقُودِ سِراجِي
طالمَا ضَاءَ والزَّمانُ زَمَانُ
كانَ رَطْبَ اللِّسانِ بَينَ كِرامٍ
عنهُ مَا جَفَّ مِن نَداهُمْ بَنانُ
وَهُوَ الآنَ يَعرُكُ الأُذْنَ إنّي
طَالَ منهُ إلى المَدِيحِ لِسَانُ


A tak v hluku tom se stápí mistra Jana slova svatá
jako v černém mraku bouře jasných nebes světla zlatá.


Jaks vyšel, jdeš. – Bys ptal se, času není,
co udělat máš. – Samo se již spřádá,
jdeš v stopách toho udiven a němý.


才烂烟波笔掣云
一朝鸿宝动朝绅
昌黎文自能驱鳄
不信潮阳不借君


Ist der Vorwitz nicht zu kühne
Daß ich mich des Rechts bediene,
Daß sonst Männern nur gehört,
Wenn mein Fleiß die Boßheit stört,
Wenn ich allen Lastern fluche,
Und die Tugend eifrigst suche.


La rosa primitiva, que del velo
mortal cubriose al punto de nacida;
las que vieron de púrpura encendida
niebla feraz, las cumbres del Carmelo:


村村春到野花开
蛮榼红醪尽醉回
客子哦诗惊节物
林端杜宇不须催


Name, güldner Name,
Reicher Himmelssame,
Ewig wird mein Herze,
Schönste Königskerze,
Dich in sich behalten
Und mit dir veralten:
Denn du bist alleine,
Jesu, den ich meine.


Wo bist du gewesen, du faule Haut,
Du bist wohl gewesen des Jägers Braut:
Juchhey u.s.w.


Pero la fe, que siempre firme estuvo
en ese gran poder dice que espere,
sin temer que mi sangre se derrame;


忽传群盗下淮濒
又逐黄州韩使君
却望长安在天上
愁看天际有孤云


O du, der du an mancher Tafelrunde
Mir Wonne gabst, o königlicher Wein!
Beseele mich, und lass mit frohem Munde
Mich deines Lobs entzückten Herold seyn!


Zu verschweigen meinen Gewinn,
Muß ich die Menschen vermeiden;
Daß ich wisse, woran ich bin,
Das wollen die andern nicht leiden.


Und fällt hernieder jene Nacht, und lieg' ich blaß und leidenswund,
Dann Heinrich bist du fern und küß'st – ach, küß'st wohl einen schön'ren Mund.


O various power of magick strains,
To damp our joys and sooth our pains!
Ev'ry movement of the will
Obedient owns the artist's skill.
Thus in gay notes, and boastful words,
The master of the tuneful chords;
But soon he found his boast was air,
His love still blasted with despair,
And Chloe cold, or seeming cold
To all the tuneful tales he told.


Foszlányok! rongyok! A jelen
Csúf meghazudtolása!
Egykor barátság, szerelem...
S gunyos visszája már ma.
El, el, fakó halottak!
Emésztő tűzbe doblak.


Im Essen, Trinken, Spielen
Sol zwahr ja nicht bestehn
Das, was der Schöpfer vielen
Wird lassen dort geschehn:
Ach nein! Das höchste Gut
Mit grosser Wonn' anblikken –
Das wird uns recht erquikken
Hertz, Leben, Seel' und Muht.


I kdyby jiný mne šťastnější
Tě v obejmutí spoutal své,
Má duše v hoři nejkrutější
Se neodloučí od Tebe!


Daleká je cesta
k vám od našich strání,
přec jen, mé srdéčko,
našli jsme se na ní.


Wir andern stimmen bei und wollen stille sein.


Aj smrti, až mne bude chtít vraždit ocel tvůj,
jak chladně jej pocítím! Duch mých krásných snů,
truchlící však pokojný, zoře blahých dnů,
ti požehnají mírem poslední tlukot můj.
Nuž přijď a zboř ten chrám posvátných světů mých,
i v zřiceninách tebe duch můj strašit bude,
a ten, kdo jeho blahou paměť nezabude,
ten vystaví mu kapli ve vděčných ňadrech svých.
Tak jak rusálka sídla posvátného,
i když ho zničí necitelná moc,
co duch v paměti lidské tím víc žije,
čím víc se v samotu a smutek kryje,
tak bude žít duch ideálu mého,
až v den se promění ta dlouhá noc.


So schlummert in der Mutter Schoß
Noch manches Kindlein ein;
Doch wird das arme Kindlein groß,
So hat es Angst und Pein.
O Jesulein, durch deine Huld,
Hilf's ihnen tragen mit Geduld.
Schlafe!
Himmelssöhnchen, schlafe.


Der mag die Tugend melden
und der die alten Helden
auß Teutschland tragen zu Papier/
der hohe Sachen schreiben:
Ich wil die Liebe treiben
und wie Rosille mir komt für.


Kopanicemi jde cesta široká.
V dešti, slunce žáru stejně hluboká
tůň to jest, hned bahna, hned zas prachu plná,
jak by zjevovala stokrát do roka
synu kraje toho ústa zlomyslná,
z čeho zplodila Máť Zem jej, otroka.


Proč ji mám rád, tak rád?
Bože můj, není to jen
mámivý života sen?
Bože můj, neumíš lhát?


强致南山树
来经渭水滩
生成未有意
鸦鹊莫相干


Vášní pán a rek v jich krocení
poznal’s tu mou lásku velkou, svatou
odkryl’s jiskru světovládcem zňatou.


Oh ! regardez le ciel ! cent nuages mouvants,
Amoncelés là-haut sous le souffle des vents,
Sous leurs flots par moments flamboie un pâle éclair,
Comme si tout à coup quelque géant de l'air


Así llegaste al mundo.
De tantos sitios vienes,
del agua y de la tierra,
del fuego y de la nieve,
de tan lejos caminas
hacia nosotros dos,
desde el amor terrible
que nos ha encadenado,
que queremos saber
cómo eres, qué nos dices,
porque tú sabes más
del mundo que te dimos.
Como una gran tormenta
sacudimos nosotros
el árbol de la vida
hasta las más ocultas
fibras de las raíces
y apareces ahora
cantando en el follaje,
en la más alta rama
que contigo alcanzamos.
De tantos sitios vienes,
del agua y de la tierra,
del fuego y de la nieve,
de tan lejos caminas
hacia nosotros dos,
desde el amor terrible
que nos ha encadenado,
que queremos saber
cómo eres, qué nos dices,
porque tú sabes más
del mundo que te dimos.
Como una gran tormenta
sacudimos nosotros
el árbol de la vida
hasta las más ocultas
fibras de las raíces
y apareces ahora
cantando en el follaje,
en la más alta rama
que contigo alcanzamos.


Hogy fájt, mikor csúfoltak és kínoztak
És sokszor jobb lett volna lenni rossznak,


C'est s'lon, c'est moins ou davantage,
Mais toutʼ fillʼ, son sexe la tient.
L'amour y dort : un garçon vient…
Qui l'éveille à son avantage.


Es stiftet einen Orden
Diesem nach der Feind,
Der ordnet seine Horden,
Sie durch Treu' vereint.


Cheira a mar! cheira a mar!
As redes pesadas batem como asas,
As redes úmidas palpitam no crepúscul
A praia lisa é uma cintilação de escama
Pulam raias negras no ouro da areia molhada,
O aço das tainhas faísca em mãos de ébano e bronz
Músculos, barbatanas, vozes e estrondos, tudo se mistura,
Tudo se mistura no criar da espuma que ferve nas pedra
Cheira a mar!


Gleich wie auch nit ongschaffen drei
noch drei onmäslich leben,
Sonder nur ein ongschaffner sei
vnn ein onmäslicher eben.


Vy k tomuto činu, pane,
jste chvíli si vyvolil,
když v zahradě Getsemane
lid hrdý číš nejtrpčí pil.


Z črna lesa vystupuje skála,
nad skálu mlat Zábojevi ztvrdl,
Luděk v ústup vodí voje krála,
skřek vyrážen strašen ze všech hrdl.


Euer Sonnenschein, der schöne,
da die muntern Venus-Söhne
heut' in lauter Jauchzen stehn,
den die edlen Karitinnen
und gelehrten Pierinnen
heut' in Fröligkeit begehn.


Poi se chi fu Ipicur saper vorrai,
ben che inesperto sia, risponderotti
senza dilazïone o lunghe triegue;


Jak domyslel – hle již tam vážně z dveří
pán jakýs k mistru svoje kroky měří
a řečí jako z kazatelny slavnou,
dle písma i dle paragrafů správnou,
za ruku dcery jako kytka žádá,
ač paruku a křivá má již záda,
svatební smlouvu že již na papíře
přináší s sebou, by to bylo k víře!


Or dietro al suo splendor, che un cieco inferno
chiaro e lieto faria, pur volgo il piede
debile e lento, e lei prendo per duce;


Fantasma da sua dor,
Ainda hoje custa a vê-lo;
A angústia daquelas horas
Não deixa o Jaime Rebel
Pescador que se fez homem
Ao vento livre do Mar,
Traz sempre aquela visão
Na sombra dura do olhar,
Sempre de boca apertada,
Como quem não quer fala
Este poema de Jaime Cortesão circulou clandestinamente nos anos trinta e foi publicado no Avante em 1937  A publicação de um poema de um republicano sobre um anarquista no jornal comunista inseria-se nos esforços de Francisco Paula de Oliveira /"Pavel" para reforçar uma política de frente popular em Portugal  Sobre Jaime Rebelo veja-se a sua necrologia em Voz Anarquista 1 , 22/1/1975 e César Oliveira , "Jaime Rebelo : Um Homem Para Além do Tempo " , História , 6 , Março 1995


Li algures que os gregos antigos não escreviam necrológios,
quando alguém morria perguntavam apenas:
tinha paixão?
quando alguém morre também eu quero saber da qualidade da sua paixão:
se tinha paixão pelas coisas gerais,
água,
música,
pelo talento de algumas palavras para se moverem no caos,
pelo corpo salvo dos seus precipícios com destino à glória,
paixão pela paixão,
tinha?
e então indago de mim se eu próprio tenho paixão,
se posso morrer gregamente,
que paixão?
os grandes animais selvagens extinguem-se na terra,
os grandes poemas desaparecem nas grandes línguas que desaparecem,
homens e mulheres perdem a aura
na usura,
na política,
no comércio,
na indústria,
dedos conexos, há dedos que se inspiram nos objectos à espera,
trémulos objectos entrando e saindo
dos dez tão poucos dedos para tantos
objectos do mundo
e o que há assim no mundo que responda à pergunta grega,
pode manter-se a paixão com fruta comida ainda viva,
e fazer depois com sal grosso uma canção curtida pelas cicatrizes,
palavra soprada a que forno com que fôlego,
que alguém perguntasse: tinha paixão?
afastem de mim a pimenta-do-reino, o gengibre, o cravo-da-índia,
ponham muito alto a música e que eu dance,
fluido, infindável,
apanhado por toda a luz antiga e moderna,
os cegos, os temperados, ah não, que ao menos me encontrasse a paixão
e eu me perdesse nela
a paixão grega


Daba el menor divino, refulgente,
con rayos de oro, luz a los mortales;
daba el mayor los rayos orientales,
cubiertos de una nube transparente.


Daß Träume eben doch nur Träume
und einzig eines Narren Glück! ...
und lachend putz in meine Reime
die letzten Fetzen ich als Flick!


La plaine brille, heureuse et pure ;
Le bois jase ; l'herbe fleurit. —
Homme ! ne crains rien ! la nature
Sait le grand secret, et sourit.


E de i tartufi... Via, dopo l'arrosto
Fa bene un po' d'azzurro:
Apri, poeta: il cielo, il cielo, a costo
Di pigliare un cimurro!


Que si un pastor su pífano bajo el frescor del haya,
en amorosos días, como en Virgilio, ensaya,
      tu nombre ponga en la canción;
y que la virgen náyade, cuando ese nombre escuche
con ansias y temores entre las linfas luche,
      llena de miedo y de pasión.


Vy odpouštíte, paní milá?


غَشيتُ دِيارَها مِن بَعدِ عَشرِ
فَهَيَّجَتِ الرُسومُ غَليلَ صَدري
لَعَمرُ أَبيكَ ما وَجدي بِسَلمى
وَلا وَجدُ الدِيارِ بِمُستَقِرِّ
هَوىً كَالدَهرِ لَيسَ لَهُ اِنقِضاءٌ
وَكَالقَدرِ المُرَوِّعِ حينَ يَجري
وَما عاهَدتُ مَن أَهواهُ حَتّى
وَفَيتُ بِعَهدِهِ وَقَضيتُ نَذري
وَبَعضُ الناسِ يَذكُرُ ثُمَّ يَنسى
وَمالي غَيرُ ذِكرٍ بَعدَ ذِكرِ
أَصونُ أَحِبَّتي ما الحُبُّ إِلّا
أَمانَةُ فاضِلٍ وَوَفاءُ حُرِّ
إِذا مَكَرَ المُخاتِلُ قُلت قَلبي
أُعيذُكَ مِن مُخاتَلَةٍ وَمَكرِ
وَيا نَفسي الوَفِيَّةُ لا تَكوني
مِراحَ خِيانَةٍ وَمَسيلَ غَدرِ
بِنَفسِكَ فَاِحتَفِظ إِن كُنتَ حُرّاً
وَعَقلَكَ فَاِستَشِر في كُلِّ أَمرِ
وَحَقِّ سِواكَ فَاِرعَ وَلا تَخُنهُ
وَحَقَّكَ لا تَدَعهُ تُقاةَ شَرِّ
وَما لِلمَرءِ حينَ يُضامُ بُدٌّ
مِنَ الصَمصامِ وَالفَرَسِ الطِمِرِّ
وَتارِكُ حَقِّهِ مِن غَيرِ حَربٍ
كَتارِكِ عِرضِهِ مِن غَيرِ عُذرِ
رَأَينا الحاكِمينَ فَما رَأَينا
حُكومَةَ صالِحٍ وَقَضاءَ بَرِّ
لِحُكمِ الجاهِلِيَّةِ في بَنيها
عَلى ما فيهِ مِن عَنَتٍ وَضُرِّ
أَخَفُّ أَذىً وَأَقرَبُ مِن رَشادٍ
وَأَبعَدُ عَن مُماحَكَةٍ وَنُكرِ
أَلَم تَرَ كَيفَ صارَ البَغيُ ديناً
لِكُلِّ حُكومَةٍ وَبِكُلِّ مِصرِ
مَضى الحُنَفاءُ في العُصُرِ الخَوالي
فَهاتِ حَديثَهُم إِن كُنتَ تَدري
وَقِف بي في طُلولِ الشَرقِ وَاِذكُر
هُدى الفاروقِ وَاِندُب عَهدَ عَمرِو
وَلا تَصِفِ الحَضارَةَ لي فَإِنّي
أَرى عَصرَ الحَضارَةِ شَرَّ عَصرِ
أَذىً ما لِلمَمالِكِ مِنهُ واقٍ
وَلا لبَني المَمالِكِ مِن مَفَرِّ
أَرانا ظامِئينَ إِلى حَياةٍ
تَفيضُ بِمُزبِدِ التَيّارِ غَمرِ
تَجولُ حَوائِمُ الآمالِ فيهِ
وَتَسبَحُ مِنهُ في رِيٍّ وَطُهرِ
تَراكَضَتِ المَشارِقُ تَبتَغيها
وَغودِرَتِ الكِنانَةُ في المَكَرِّ
رَأَيتُ الشَعبَ ذا العَزَماتِ يَمضي
وَيَركَبُ في المَطالِبِ كُلَّ وَعرِ
يَخوضُ النَقعَ أَغبَرَ وَالمَنايا
عِجالُ الشَدِّ مِن سودٍ وَحُمرِ
وَبَعضُ العالَمينَ يَذوبُ رُعباً
إِذا بَرَزَ الكُماةُ غَداةَ كَرِّ
يُحِبُّ حَياتَهُ وَيَزيدُ حِرصاً
فَيَلقى المَوتَ مِن خَوفٍ وَذُعرِ
تُراعُ فَوارِسُ الهَيجاءِ مِنهُ
بِزَأرَةِ ضَيغَمٍ وَوُثوبِ هُرِّ
إذا أبصرتَ دهرك مستريباً
فدافعه بِعَزمٍ مُكفَهِرِّ
وَلَن تحظى بِعَيشٍ مِنهُ حُلوٍ
إِذا ما كانَ طعمُك غيرَ مُرِّ
أُساةَ النيلِ وَالأَدواءُ شَتّى
فَمِن بادٍ يَلوحُ وَمُستَسِرِّ
أَقيموا صُلبَهُ وَتَدارَكوهُ
وَلا تُدنوهُ مِن كَفَنٍ وَقَبرِ
ظَلَلتُ أُراقِبُ العُوّادَ مالي
سِوى ماذا يَكونُ وَلَيتَ شِعري
لِمِصرَ شَبابُها في الدَهرِ إِنّي
خَلَعتُ شَبيبَتي وَطَوَيتُ عُمري


决水转横渠
交塍画方罫
秋风报秋熟
满顷吹罢亚


玉观仙台紫雾高
背骑丹凤恣游遨
双成不唤吹箫侣
阆苑春深醉碧桃


Elisabeth, di Jungfrau, zeugte Jacob:
Doch ward er ihr zur vollen Misgeburt.
Sein Sohn fil recht wi Jesus sprach zum Drabitz,
Ob Cromwell wohl ihn nur einkerkern solt!
O Enkelbeid! Undankbarst aller Menschen!
Füllt, füllt eur Mas, das meist nun überfüllet!


Já nejsem mravný dost
být luzy básníkem,
těch čistých instinktů,
ač krev jsem z krve jich
uměním zkažená!


Měsíčník ten žhavý, vroucí,
plný síly vydatné,
bude učitel i přítel,
ve zlých dobách utěšitel,
a zůstane pro budoucí
co dědictví vydatné.


Když jitřenka, jež den za ruku vedla,
kraj vposled líbala i stromy sadu
a při loučení slzela a bledla,
až znikla v nebes blankytovém hradu.


Там, за далью бесконечной,
Дышит счастье прошлых дней…
Отголосок ли сердечный?
Сочетанье ли теней?
Это — звезды светят вечно
Над землею без тенеВ их сияньи бесконечном
Вижу счастье прошлых дне


Wir hatten heut nicht Ruh noch Rast,
Das kannst Du leicht gedenken. –
Wenn Sorg und Not uns kränken,
Ist eine, der Du Kundschaft hast,
Die mag so gerne schenken,
Und speisen uns und tränken,
Und lindern uns des Lebens Last.
Das kannst Du leicht gedenken,
Drum hatten wir nicht Ruh noch Rast.


Du, Zorn, sollst künftig weder Kinn
Noch Augenbraunen mir verschieben;
Mein Weibchen wird sich schon bemüh'n,
Mich stets in der Geduld zu üben.


"My gentle niece!" he said — and sought the wood. —
"I hunger, fellow; prithee, give me food!"


Byl král chrabrý, mocný mezi králi,
Duby vyvracel a lámal skály,
Nevládl však žezlem v blahém klidu,
Po železu svému velel lidu
Hrdým velením, co v jednom mžiku
Trestem svému hrozí přestupníku.
Ačkoli mu žezlo v ruku dali
Ti, kdo pánem svým jej udělali,
Král, když na trůně se usadil,
Davem zbrojnošů se ohradil,
Místo žezla kopí chvatem jal,
Dle své vůle hrdé kraloval:
Neb mu všickni po vůli jsou byli,
A svých šíjí před ním nachýlili;
Nikdo se mu proti příkoře
V slušném nepostavil odpoře.
Tedy svojí hledě výhody
Král se opřel právům svobody,
Jichžto národ před svým panovníkem
V době dávnější byl oučastníkem.
Zhrdnuv slávou mírudárce krále
Proti sousedům svým válčil stále,
Hlavu pokryv tvrdou přílbicí
Ostrou ozbrojil se sudlicí,
Těžkým mečem bedra opásal,
Jímžto v bitvách hrozně potřásal,
Jímž do prachu bojovníky kácel,
Kdyžto křivdu páchal, křivdu splácel.
Rozloučiv se s pohodlím a mírem
Podmanivým stal se bohatýrem.
Tedy za krev v boji cezenou
Byla sláva jeho odměnou,
Co u vřesku svojí hlučné trouby
Ohlasem se chlubí cizí chlouby,
A když váleční hrom zahřímá
Ústa svá si nejvíc nadýmá,
Aby potokem krev vylitou
Věstí oslavila hlasitou,
Věstí, která chloubou přesycená,
Lží a klamem štědře zbohacená
Po všem světě šíří se a roste,
Až se octne v říši bájky prosté.


Und flammenathmend in die Hütten drangen,
Und ihren Schlund, das offne Grab,
Mit Menschen fülleten, lebendig aufgefangen
Dem wilde Viche gab:


密雨重阴一月馀
似闻征马又长驱
怪来林外升晴日
已奏江边报捷书


Doch tröst ich mich, und du verzeihst mir gern,
Entschuldigung wirst du mit Freude finden;
Ich sehe dich, bist du auch noch so fern!
Und in der Nähe kannst du mir verschwinden.


Hat Gott/ wie er denn hat/ die wachen augen offen/
Sieht in dem grossem rund' auff alles für vnd für
Vsnd weiss/ was schon geschehn/ vnd was noch für der thür/
Wie kommt's denn/ daß der tod das starcke vater-hoffen/
Die süsse mutter-lust/ (der hertze fast ersoffen
Ist in der thränen see/) der freundschafft frewd' vnd zier/
Das einig-grüne reiß! des stammes/ drauff alhier
Die gantze stat fast lehnt/ nun eben hat getroffen?
Waar ist's/ vnd allzu waar/ im lentzen seiner jugend/
Im wachsen seiner ehr'/ im blühen seiner tugend
Ist dieses grüne reiß vom tode weg gerafft.
Noch ist es wol gethan. Denn seiner wird geschonet/
Wenn Gott der bösen welt/ wie sie verdient hat/ lohnet
Vnd als die dürren äst' im trübsal-ofen strafft.


Verwelken aber soll er nicht
Vor Sonne und vor Wind,
Ich häng' ihn abends in den Tau,
Bis daß ihn einer find't.


Možná, mne už nezměníte;
nebožtík můj, no, však víte,
prolil hrdlem celý statek,
s dětmi uvrh v nedostatek,
zpit přicházel, bil nás holí,
až pak zmrzl v širém poli.


Však očistit se každé černo dá!


Wir fragen nichts nach Ruhm und Glanz,
Die sind gar bald verdorben;
Uns hat die Not des Vaterlands,
Die harte Not geworben.
Für Weib und Kind, für Haus und Herd
Zückten wir das scharfe Schwert,
Zu siegen oder zu sterben.


Tanto più cresce in me la fiamma antica,
quanto più me ne vien l'accesa spene;
e quanto'Amor mi da più grave pene,
tanto più nel suo mal l'alma s'intrica.


Nachts sich unter dem Sternenzelt
In dem wogenden Lichtglanz sonnen,
Der aus dem unergründlichen Bronnen
Der Ewigkeit niederschauert und -fällt,
Bis die Seele im trunknen Gesichte
Eins sich fühlt mit dem ewigen Lichte –
O wie schwindet nach solchen Wonnen
Alle Freude und Größe der Welt!


Die Lerche singt ja kaum
Ihr Tireli des Tages sieben mal.
Hingegen singt die Nachtigall
So Tag als Nacht, und weiß
Nicht aufzuhören, ihren Fleiß
Bewundert man, allein
Er sollte dauerhafter sein;
Er währt im ganzen Jahr ja nur so wenig Wochen!
Hingegen ich, Jahr aus, Jahr ein,
Sing ich mein schönes Lied! So faul kann ich nicht sein!


Pode hradem v nízké chatce
chudá vdova žila
s dcerkou, podporou jež matce


A la fois transparence et reflet précieux,
Tu sembles répéter la lumière des yeux
Dans ta blancheur d’hostie et ta rigueur de pierre.


Őszi nap szelid sugára
Mosolyog az almafára,
S játszi fénnyel enyeleg.
Nézi, bár a lombok hullnak,
Almák mily szépen pirulnak,
S őket csókkal áldja meg.


لُبَانَةُ المُسْتَهامِ لُبْنَى
لَوْ فازَ قِدْماً بِما تَمَنَّى
أَنَّى ومِنْ دُونِها كُمَاةٌ
تَسْتَعجِلُ الحَتْفَ إنْ تَأَنَّى
قَيْسِيَّةٌ صَبّها يَمانِي
تَجْزِيه بالحُبِّ مِنهُ ضِغْنا
زُخْرُفَةُ العَذْلِ في هَوَاها
جَعْجَعَةٌ لا تُفيدُ طِحْنا
لَمْ أذكِرْها علَى سُلُوّ
إِلا وَجَدتُ الجَنانَ جُنَّا
لَمْ أَفْنَ فِيمَا أرَى ولَكِن
بِما أَرانِي الجَمَالَ أفنَى
يا فِتْيَةَ الحَيِّ مِنْ سُلَيْمٍ
فَتَاتُكُم فِتْنَةُ المُعَنَّى
تُطْلِعُ مِنْهَا الخُدُورُ شَمْساً
كَمَا تُكِنُّ البُرُودَ غُصْنا
عَنَّ بِبَدْرِ السّماءِ تِماً
إن وَجْهُها للْعُيونِ عَنَّا
لِمْ حِلْتُمُ بَيْنَنا وَجِسْمي
كَطَرْفِهَا ذِي الفُتُورِ مُضنَى
قَطَعتُمونا عَلَى اتِّصال
وَطالَما كُنتُمُ وكُنَّا
إنَّا نَقَمْنَا الجَفاءَ مِنْكُمْ
باللَّهِ ما تَنْقِمون مِنَّا
كَمْ أرْهَبُ المَشْرفِيَّ عَضْباً
وأحْذَرُ السَّمْهَرِيَّ لَدْنا
جَريحُكُم أجْهَزوا عَليهِ
فَلَفظُ محيَّاه دُونَ مَعنَى
أَو اقْتَدوا بالأَميرِ يَحْيَى
في العَطْفِ أبْداه أَوْ أَكَنَّا
مَلْكٌ بأَقْصَى الكَمَالِ يُعْنَى
فَعَالَمُ القُدْسِ مِنهُ أَدْنَى
لا حِلْمَ إِلا اجْتَباه خِلْصاً
لا عِلْمَ إِلا اصْطَفاه خِدْنا
إِذا استَخَفَّ النُّهى ارْتِفاع
يَرْجَحُ شُمّ الجِبالِ وَزْنا
خِلافَةُ اللَّهِ فيهِ قَرَّتْ
وأَمْرُهُ عِندَهُ اطْمَأَنَّا
أُسِرُّ قِدْماً لَهُ رُكُوناً
وقَد رَسا جَانِباً وَرُكْنا
هَلْ مَعْدِلٌ عَن إِمَامِ عَدْلٍ
آخَى الهُدى وَالتُّقَى تَبَنَّى
مَنْ رَوعَتْ سِرْبَهُ اللَّيالي
أوْسَعَهُ مِنَّةً فأَمْنا
لا يَجِدُ العَالِمونَ خَوْفاً
بِهِ ولا يَشْتَكُونَ حُزْنا
كَأنَّهُم بالجُسُودِ حَلوا
مِن قَبْلِ عَدْنٍ لدَيهِ عَدْنا
كُلٌّ بِنُعْماه فِي رِياضٍ
يَشْدُو بِها طائِرٌ مُرِنَّا
مُؤَيَّدٌ أسْلَمَتْ عِداه
سَهْلاً إلى أيْدِهِ وحَزْنا
مَا وَجَدَتْ مِنْ ظُباه كَهْفاً
يَقِي ولا مِن قَنَاهُ حَصْنا
يَعُدّ يَوْمَ الهَياجِ عِيداً
بِنَحْرِهِ الدَّارِعِينَ بُدْنَا
فيهِ الْتَقَى نَائِلٌ وبَأْسٌ
لا مِنْهُ كَعْبٌ وَلا المُثَنَّى
إِنْ صَالَ وَسْطَ الزّحوفِ لَيْثاً
صابَ خِلالَ المُحولِ مُزْنا
قَد أجْهَدَ السَّابِحاتِ خَيْلاً
تَهْوِي إلَى بابِهِ وسُفْنا
لِلْيُسْرِ واليُمْنِ مِن يَدَيْهِ
يُسْرَى تَسُرُّ العُلَى ويُمْنَى
فَارِعَةٌ ذِرْوَةَ الأَمانِي
بَذلاً ضَمِين الغِنَى وَظُعْنا
أكْسب حَتَّى الغُيوثَ بُخْلاً
يَشِينُها واللّيوث جُبْنا
وافْتَنَّ في المَكْرُماتِ وِتْراً
يُسْدِي جِسامَ الهِبَاتِ مَثْنَى
أَيّ سَنِيٍّ مِن المَسَاعِي
لَيْسَتْ مَساعيهِ مِنْهُ أَسْنَى
ما بِكَمالاتِهِ ارْتِيابٌ
هَلْ يَسْتَحيل اليَقِين ظَنَّا
للَّهِ مَنْ نَجْلُهُ المُفَدَّى
نَجْمٌ يَزينُ الزَّمان حُسْنا
قَد بَهَرَ البَدْر في سَنَاه
وَما تَعَدَّى الهِلال سنَّا
سَمَّاهُ عُثْمَانَ إذْ نَمَاه
يَسْلُبُ نَعْتَ السَّماحِ مَعْنَى
مَنْ عَدَّ مِنْهُ أباً كَريما
لَمْ تَعْدُ عَنْهُ المَكَارِمُ ابْنا
جَادَ بِهِ خَامِسَ الذَّرارِي
دَهْرٌ لَوَى بُرْهَةً وضَنَّا
فاهتَزَّتِ العُلْوَياتُ عِطْفاً
وافْتَرَّتِ المَكْرُمات سِنَّا
مَولايَ هُنِّئْتَ عِيدَ أَضْحَى
أَضْحَى بِميلادِهِ يُهَنَّا
طَلَعْتَ كَالشَّمْسِ في ضُحاهُ
بِكُلِّ حُسْنٍ وَكُلِّ حُسْنَى
وَسِرْتَ تَمْشِي إِلى المُصَلَّى
هَوناً يُغَشِّي العُدَاةَ وَهْنَا
ثمَّ أبَحْتَ المُلوكَ كَفّاً
هامُوا بِتَقْبيلِها وَرِدْنَا
وَقَد مَلأتَ البِلادَ أمْناً
وَقَد غَمَرْتَ العِبَادَ مَنَّا
فَلْيَهْنئ الدّينُ أنْ حَمَاهُ
مِنْكَ إِمامٌ حَبَاهُ يُمْنا
مُنْتَصِراً دونَهُ حُساماً
مُنْتَصِباً دونَهُ مِجَنَّا
لا زِلْتَ يَقْظَانَ لِلْمَعَالِي
وَمُقْلَةُ الدَّهْرِ عَنْكَ وَسْنَى


Nur Wasser, alter Weisen Trank,
Gib unsern jungen Weisen;
Und jage den Monaden-Zank
Von freudenvollen Schmäusen.


In den sieben Tönen schweift er unerschöpflich auf und nieder,
In den sieben alten Tönen, die umfassen alle Lieder.


Énekelnek a remeték. És az egek
dala harsányan zuhog alá
s borzalomba öltözik az alvó szépség,
mert e világ fejedelme megítéltetett.


Řekla, rozvinula ruce, jakby
Rozmilého k srdcy přiblížiti,
Duši do duše mu vlíti chtěla.
Marná žádost! miláček se, pouta
Neroztrhav otroctví, k tvé duši
Nepřipojil, nerozlíbal tváři
Růžované, neobživil srdce
Zemdleného. Ach! smrt, kruh a hanba
Stojíc po boku mu, milence se
Posmívaly vroucý. Hoře v pláč se
Rozlívalo, srdce rozplynulo
V nářky. Vidouc zoufajícý dceru
V slzých, slyšíc strašná bědování
Matka, trhla sebou, dítě k prsům
Vinouc, usta bědujícý stiskla.
Ztiš své hoře, dítě! pomoc Bůh nám
Sešle, půjdem k milým do žaláře;
Buď je kruhů sprostím, nebo s nimi
Zemru; dí, a na cestu se chystá.
V Praze jsou. Jak otrokyně plazý
Ku dvoru se, na kolenou prosý
O životy milých mužů, za ně
Jmění, čest a krev svou obětují.
Václav ukazuje na svobodě
Knížata, a zármutek se prudký
V radost proměňuje nevyslovnou.


Sein Finger trommelt auf den Tisch
Den Kriegsmarsch längst verklungen;
Den Alten macht er träumerisch,
Doch fremd klingt er den Jungen.


Nun mag ich auch nicht länger leben,
Verhaßt ist mir des Tages Licht;
Denn sie hat Franze Kuchen gegeben,
Mir aber nicht.


风恼花枝不耐频
等闲飞落易愁人
殷勤最是章台柳
一树千条管带春


Arbeite dich im Schwall der Meinungen empor;
Ergreif den nächsten Fels, und steig am Strand empor,
Eh dich der volle Strom, die Beute seiner Wogen,
Ins uferlose Meer mit sich hinabgezogen:
Umsonst irrt da dein Aug, umsonst suchst du den Strand,
Und schwimmst mit aller Macht, und siehst nicht wieder Land.
Versuche bald, und oft die Kräfte deiner Flügel;
Streich erst am Boden her, dann schwinge dich auf Hügel:
Ein jeder Flug erweckt, und stärket die Begier,
Zuletzt siehst du mit Lust Gebirge unter dir,
Die träge Pilgrimme, noch ungeübt im Wandern,
Mit Schrecken vor sich sehn, und eines auf dem andern.
Wenn nicht der Jüngling schon Vernunft im steten Fleiß
Zum Ueberlegen übt, wie nützt sie wohl der Greis?
Der, so die Fertigkeit im Denken zu erhalten, 12
Ins hohe Alter spart, hängt sich, gleich einem Alten,
Dem schon der Bart gereift, dem Gängelwagen an,
Und lernet dann erst gehn, wenn gar kein Fuß mehr kann.


Wie hat nicht alles sich
So unverhofft verkehret?
Noch kurtz zuvor hab ich
Die Zeit in Freud verzehret/
Nun lig' ich von dem Leyd
Auff einer wilden Heyd
An gantzem Leib versehret!


Ah! Fillintet bé nem veszed?
Nem! ugy mond, mert félek tőled;
már éjtzak van, magam vagyok,
ajtót nem nyithatok.


nad hlavou všech se vznáší žhoucí jas –
a Maria zří před se úsměv v líci,
zář plá jí v skráni bílou holubicí.


No' vi tu chi te fa questo?
El tel fa i tuoi vixini
e dentro i tuoi citadini.
Non vi tu chi anchoi rege questo stado?
El è Miseri Francesco Bampone
che qui di Pepolli è 'l con fallone;
apresso è gli altri da la paxe
che se pom dire qui da la guerra:
Miser Ugolim di Scappi,
Miser Tomaxe de Minotto,
Miser Zoanne da Loyano,
Piedro de Maestro Enoch,
Iacomo Griffone
e i altri suo' compagnoni;
non bexogna che ti noti
che continuo i trovi
sempre a secreto conseglio.


Já hnal se pestrým, luzným za motýlem,
byl samý nach a plný zlaté zdoby –
však trhám zpět zas zelenou svou síti:
kam on mně used, bují tořič – kvítí
umrlčí hlavy do podoby.


Indes eben das
War so über alle Maßen kraß:
Es tanzte das Monstrum
Nicht bloß so umsonst rum
Zu meinem Pläsier.
Nein ... ich ... war ... das .. Tier.
Es läßt sich nicht sagen, wieso, – es war
Mir einfach klar.


Tus senos palpitaban a mi lado...
revolvía tu pelo, un viento helado.
¿Por que dejé
el dulce acento de tu voz vibrando
en el infinito espacio donde entona
potentísimo el mar su grave salmo?
¡Todo pasa, lo sé! ¡Todo ha pasado!
voces de sombra y luz hoy estremecen
aquel sublime amor nunca olvidado.
Ya no tengo para ti
ni un verso tierno,
de todo me privó con displicencia
la mano descarnada del invierno
¡Todo ha acabado!


Vlas zlatovlasé princezny
začíná stříbrem prokvetat
a brejle už si nasadí,
když má nit v jehlu navlekat.


Snad že před sty lety jak dvě duše lidí,
které milují se a se nenávidí,
žili zde již spolu divých vášní shon,
jeho pádu chvíle byl i její skon!


Wer aber hat durch seine Macht
Dich, Braun! und dich, Pandur!
In Angst gesetzt, in Flucht gebracht?
Gott, der auf Wolken fuhr!


„Uram” vága közbe Mária nagy hévvel,
„Óvatos légy itten élni zsarnok névvel,
Mert... azonban ez volt követséged tárgya?
Ugy kihallgattalak. Semmi sincsen hátra?”


Még meleg porban s hamuban valának
Könyveim, töstént te segédre jöttél,
Hogy, kit a bal Sors lecsapott, emelnéd
Lábra s örömre.


de ceniza es su voz, y si la oyera
la sacra majestad cuando perdona
o permite cautivo su corona,
que ambición alevoso le prefiera.


Davitte colla fromba e io coll'arco.
Michelagnolo.


Nem is danolgat! Lantjai, fűvei
Pindus vidékén dísztelen állanak:
Bús a poéta- s orvos-isten,
Jaj, Erató s Hygiene sorvad.


春潮滞雨横舟晚
成就苏州一段奇
向使有人争此渡
韦郎眼底定无诗


Dime tú: ¿de cuáles quieres?
Dicen gentes muy formales
que los cuentos orientales
les gustan a las mujeres;
así, pues, si eso prefieres
verás colmado tu afán,
pues sé un cuento musulmán
que sobre un amante versa,
y me lo ha contado un persa
que ha venido de Hispahán.


Lid kde v chrámech vykouzlených tvůrce o svobodu prosí
a svých pěvců slova skvostná věrně v středu srdce nosí.


榆关西去接轮台
万里烟尘画不开
无限边情空浪说
惟君亲到玉门来


Klid pevné měj víry v pravdu mých slov!
Hrst třísek si z harfy památkou skrývám –“
„A měl-li jsem jenom pochyb stín,
je s paměti nyní smývám.
Teď na hlavu hrdě postavím helm
i meče a štítu chopím se v plesu,
vždyť za odboj jarlův, synů krev
a za tvou čest pomstu nesu.
Teď dvojnásob líto: mně vzácnou krev
man Ella prolil mých synů!
Syn třetí měj doma žel a hněv:
jdu trestati sám tu vinu!“


De la inmortalidad el no cansado
pincel las logre, y sean tus hazañas
alma del tiempo, espada del olvido.


„Co, Dragančíku, vidíš k půlnoci?“
– „„Hoj, vidím severní se valit záři,
jak tryskem oři vichru divocí
ji v slávě vezou jako purpur cáří,
noc temná v její dráze krvácí, –
hoj sever, otče, sever burácí!““


Durch dieses ward ihr hertz so wie ein mandel-baum
Von thau und warmer lufft mit neuer krafft erfüllet:
Drum hielt sie schmertz und leid vor einen blossen traum/
Der/ wenn die nacht vergeht/ auch allen kummer stillet;
Doch als sie 19 jahr nach ihrer seelen-ruh/
Nicht anders als ein weib in der geburt gestehnet/
So gab der himmel ihr/ wornach sie sich gesehnet/
Und rieff ihr endlich auch den letzten willen zu.
Und damit legte sie den schwachen cörper nieder/
Und sang/ nach schwanen-art/ noch diese sterbe-lieder:


Jetzt bog sich ein Fliederstrauch über den Zaun,
Und die Mutter Gottes, aus Stein gehaun,
Stand weiss vor dem Domportal.


Quanto era più felice e più lodato
Pompeo, se morto fusse nei primi anni
che poi che fu in Thessalia fracassato!


أبى الدَهرُ أَن يَلقاكَ إِلّا مُحارِباً
فَجَرِّد لَهُ سَيفاً مِن العَزمِ قاضِبا
وَلا تَلقَهُ مُستَعتِباً مِن ظُلامَةٍ
فَما الدَهرُ سَمّاعاً لِمَن جاءَ عاتِبا
وَجانِب بَنيهِ ما اِستَطَعتَ فَإِنَّهُم
عَقارِبُ لَيلٍ لا تزالُ ضَوارِبا
وَإِن كُنتَ ذا جَهلٍ بِهم فَاِغدُ أَو فَرُخ
عَلَيَّ أُخبِّركَ الأُمورَ العَجائِبا
بَلَوتُهُمُ دَهراً طَويلاً وَغَرَّني
تَلألُؤ آلٍ يُرجِعُ الطَّرفَ كاذِبا
وَجَرَّبتهُم حَتّى إِذا ما عَرَفتُهُم
عَرَفتُ رَزايا جَمَّةً وَمَصائِبا
وَصاحَبتُ أَقواماً أَلا لَيتَ أَنَّني
تَبَدَّلتُ زِنجاً مِنهُمُ وَصَقالِبا
ظَنَنتُهُمُ ظِلّاً ظَليلاً وَجنَّةً
فَكانُوا سَموماً يَومَ صَيفٍ وَحاصِبا
بُليتُ بِهِم كَالوَردِ يلقى معاطِساً
أَحَقُّ بِأَن يَلقى أَكُفّاً خَواضِبا
سَعوا في دَمي بِالجُهدِ حَتّى كَأَنَّني
مِنَ الرُومِ قَد أعلمتُ جَيشاً مُحارِبا
وَلَم يَكفِهُم قَيدٌ ثَقيلٌ وَخَشبَةٌ
بِرِجليَ في دَهماءَ تُنسي المَصائِبا
وَأَشياءُ لَو عَدَّدتُها طالَ شرحُها
وَلَم أُحصِها في مُحكَمِ النَّظمِ حاسِبا
جَزى اللَّهُ خَيراً كُلَّ ثاوٍ رَأَيتُهُ
بِبَغدادَ لا يَنفَكُّ بِالدَربِ سارِبا
فَلَم أَلقَ مِنهُم يَومَ نَحسٍ وَلَم أَبِت
أُحاذِرُ مِنهُم جانِياً أَو مُواثِبا
وَأَعقَبَ سوءاً شامِتاً سُرَّ قَلبُهُ
بِضَيمي وَأَضحى عاثِرَ الجدِّ خائِبا
فَهَل سَرَّهُ إِلّا اِختلاقُ نَميمَةٍ
وَما زَالَ سَهماً لِلنَّميمَةِ صائِبا
فَلا تَحسَبُ الأَعداءُ أَنّي لِما جَرى
تَضعضَعتُ أَو أَعطَيتُ حبلي مُشاغِبا
فَقَبلي قَضى النُعمانُ في السِّجنِ نَحبَهُ
وَغُودِرَ مَسلوباً وَقَد كانَ سالِبا
وَعاشَ اِبنُ ذي الجدَّينِ في الغُلِّ بُرهَةً
لَياليَ يَدعو قَومَهُ وَالعَصائِبا
فَجلّت بُنو ذُهلِ بن شَيبانَ هَمَّهُ
بِمَلمومَةٍ تُزجي العِتاقُ الشَوازِبا
أَفاؤوا بِها أَنفالَ كِسرى وَلَم تَزَل
تُفِيءُ السَّبايا خَيلُهُم وَالحَرائِبا
وَلَو غَيرُ قَومي رامَ ظُلمي لَقَلَّصت
خُصاهُ وَأَضحى قاصِرَ الخَطوِ لاغِبا
لعايَنَ دوني عُصبَةً عَبدَلِيَّةً
تَسامى فُرادى لِلعُلا وَمُقانِبا
أَبوها أَبي إِن أَدعُها وَجُدودُها
جدُودي إِذا عَدَّ الرِّجالُ المناسِبا
وَمِن آلِ إِبراهيمَ كُلّ مُذَبِّبٍ
عَنِ المَجدِ يَحتَلُّ الذُرى وَالغَوارِبا
أَلا لَيتَهُ مِن غَيرِهم فَأَردُّهُ
بِهم فَيَروحُ الدَهرُ خَزيانَ ناكِبا
فَيا راكِباً تَطوي بِهِ البِيدَ جَسرَةٌ
وَتَغتالُ غيطانَ الفَلا وَالأَخاشِبا
إِذا أَنتَ أَلقَيتَ العِصيَّ مُخَيِّماً
بِالاِحسا وَجاوَرتَ المُلوكَ الأَطايِبا
فيمِّم لِجَرعاءِ الشَّمالِ فَإِنَّ لِي
بِها خِلَّةً أَشتاقُها وَمَلاعِبا
وَقِف وَقفَةً بِالدَّربِ غَربِيَّ بابِها
فَثَمَّ تلاقي أُسرَتي وَالأَقارِبا
فَتَلقى مُلوكاً كَالأَهِلَّةِ لَم تَزَل
تَهشُّ إِلى الجُلّى وَتَأبى المَعايِبا
وَإِن تَأتِ قَصرَ القُرمُطِيِّ تَجِد بِهِ
جَماجِمَ قَومي وَالقُرومَ المَصاعِبا
ذَوي المُلكِ وَالتيجانِ وَالمَنصِبِ الَّذي
سَما فَعلا فَخراً فَجازَ الكَواكِبا
فَقُل لَهُمُ بَعدَ السَلامِ مَقالَةً
تَعمُّ بِها عَنّي شَباباً وَشائِبا
أَلا يا لَقَومي وَالفَتى حينَ يَرتَمي
بِهِ الدَهرُ يَدعو قَومَهُ لا الأَجانِبا
كَفى حزناً أَنّي بِبَغدادَ مُفرَدٌ
عِنِ الأَهلِ أَلقى كُلَّ يَومٍ عَجائِبا
وَيَشتاقُكُم قَلبي فَأَذكُرُ دونَكُم
مَهامِهَ لا أَشتاقُها وَسَباسِبا
فَيسهلُ عِندي خَوضُها فَيعزُّ لي
تَذَكُّرُ حالاتٍ أَشَبنَ الذَوائِبا
وَلا عارَ في ضَيمِ المُلوكِ عَلى الفَتى
وَما زَالَ حُكمُ السَيفِ في الأَرضِ غالِبا
بَلى إِنَّ ضَيمَ الأَقرَبينَ وَجَدتُهُ
أَشَدَّ عَلى الأَحشاءِ حرّاً وَلاهِبا
أَلا إِنَّهُ الداءُ العَياءُ وَإِنَّهُ الش
شجا في التَراقي وَالمُزيلُ المَراتِبا
وَلَولا بَناتُ العامِرِيَّةِ لَم أَكُن
لِأَلوي إِلى دارِ المَذَلَّةِ جانِبا
لَقَد كانَ لِي بِالأَهلِ أَهلٌ وَبِالغِنى
فِناءٌ وَأَلقى بِالمُصاحِبِ صاحِبا
وَلَكِنَّني أَخشى عَلَيهنَّ أَن يَرى
بِهِنَّ عَدوٌّ مالَهُ كانَ طالِبا
مُقاساة ضُرٍّ أَو مُعاناة غُربَةٍ
تُريهنَّ أَنوارِ الصَّباحِ غَياهِبا
وَآنفُ أَن يُصبِحنَ في غَيرِ مَعشَري
فَأُصبِحُ قَد رَدّوا عَلَيَّ النَصائِبا
فَيُصبِحنَ قَد أُنكِحنَ إِمّا مُدَرَّعاً
لَئيماً يَرى الإِحسانَ لِلفَقرِ جالِبا
وَإِمّا اِبنَ ضِلٍّ تائِهٍ في ضَلالَةٍ
مِنَ الغيِّ تَدعوهُ الطَواغيتُ راهِبا
كَما نُكِحَت بِنتُ المُهَلهلِ إِذ غَدا
مِنَ الضَّيمِ في سَعدِ العَشيرَةِ هارِبا
بِأَيسَرِ مَهرٍ عِندَ أَلأَمِ خاطِبٍ
وَوالِدُها غَيظاً يَعضُّ الرَواجِبا
وَلَو أَصبَحَت في دارِ بَكرٍ وَتَغلِبٍ
لَما رامَ أَن يَأتي لَها النَّذلُ خاطِبا
فَيا اِبنَ أَبي رِفقاً بِهنَّ وَكُن أَباً
مُديباً عَلى إِكرامِهِنَّ مُواظِبا
وَصِل وَاِحتَمِل وَاِخفِض جَناحَكَ رَحمَةً
لَهُنَّ وَلا تَقطِب عَلَيهنَّ حاجِبا
وَحاذِر عَلَيهنَّ الجَفاءَ فَإِنَّني
أَرى المَوتَ أَن يَمشينَ شُعثاً سَواغِبا
فَإِن سَلِمَت نَفسي لَهُنَّ هَنيئَةً
مِنَ الدَهرِ جاوَرنَ النُّجومَ الثَواقِبا
وَعادَ إِليَّ الدَهرُ بَعدَ غَرامِهِ
يعفِّرُ خَدَّيهِ عَلى الأَرضِ تائِبا
كَما جاءَ قَبلي مُستَكيناً إِلى أَبي
وَقَد همَّ أَن يَلوي عَلَيهِ المَخالِبا
وَلِلّهِ فينا عادَةٌ مُستَمِرَّةٌ
يُجلّلُنا النُّعمى وَيُعطي الرَغائِبا
فَشُكراً لَهُ مِن مُنعِمٍ مُتَفَضَّلٍ
عَلَينا وَحَمداً ينفذُ الدَهر واصِبا


Buda várán ujra német zászló!
Hova legyek lelkem haragjától?
Arcunk piros, de nem zsarnok-vértül!
Hanem saját szivünk szégyenétül!


Todos los días me hablas.
Y ¡qué pocas veces oigo
tu voz!


a coloração se faz com caramelão
o sabor com o aroma, o açúcar, o álcool
– a química da depuração da simulação
criando a realidade dúbia, virtual do igual


Hervad kócsak-tollam lefüg süveg mellől,
Kényes jó lovam is alig hogy fel nem dűl,
Nem fénylik fegyverem, pókhálóban merűl,
Jaj be szép hasznom van a feleségemről.


Indessen leben wir in Sicherheit, und meinen,
Der Tod sey noch entfernt,
Der doch in uns selbst steckt: wo findet man leicht einen,
Der lebend sterben lernt?


Když dal jsi strašný přízrak hříchu vstávat
v těch dlouhých nocích hlubokých a bezsných,
když v nitru učil jsi mě rozeznávat
v mých opojeních výčitek hlas děsných.


يا كَريمَ المَحَلِّ في كُلِّ معنى
وَالكَريمُ المحلُّ لَيسَ يُعَنّى
هَذِهِ الخَمرُ تَبتَغيكَ فَخُذها
أَو فَدَعها أَو كَيفَما شئتَ كُنّا


VI


S legyen e dal oly tiszta, mint ő;
- Fogadja kedves társaul, -
És fényes, mint a napnak első
Sugara, mely szép homlokára hull!


Mitten in den Schranken sahen sie einen ablanggeviertē Stein/ welchem diese Reimzeile eingehauen:


一月如绳雨泻檐
只言新竹渐多添
岂知政负幽人腹
不放杨梅蜜样甜


D'un antica elce alla negra ombra assisa.
Poi che gran pezza, sopra un verde prato
Indarno il bel Tirinto ebbe aspettato,
Dicea piangendo e sospirando Nisa:


Der mächtige Schach Abdul saß
Auf Cores Thron, als in dem Reiche
Das Feuer einer faulen Seuche
Das Volk bey Miriaden fraß.
Der Heilkunst emsigstes Bestreben
Erhielt nicht eines Kranken Leben:
Sie welkten alle wie das Gras.
Um dieses Ungemach zu heben,
Lud einst der Schach den Divan vor.
Allein man schwieg zu seinen Fragen.
Der Mufti kratzte sich das Ohr:
Der Kanzler glaubte viel zu sagen,
Und sagte nichts. Zuletzt ward auch
Der Arzt gefragt: wir wissens alle,
Sprach er mit vorgestrecktem Bauch,
Der Sitz des Uebels ist die Galle:
Die zeugt die Krankheit und den Tod;
Doch wer kann die Natur beschwören? –
Freund, damit hat es keine Noth,
Rief der Monarch, du sollst es hören.
Sogleich erscheinet ein Mandat,
Daß jedem Herrn und jedem Sklaven,
Bey martervollen Lebensstrafen,
Ein Kind, das eine Galle hat,
Zu zeugen, förmlich untersagte. –
Ihr Abdul war ein wildes Thier,
Ein Satan, den die Mordlust plagte!
So fiel mir unser Pfarrer hier
Ergrimmt ins Wort. Ich mußte lachen:
Dem guten Mann kam nicht in Sinn,
Daß er und sein Sankt Augustin
Den lieben Gott zum Abdul machen.


C'est bon, dit la bûche hautaine,
Qui parlait selon son humeur,
Comme parlent chez La Fontaine
Les objets quelconques, — rimeur
Glorieux du vin que tu bois,
Je le sais bien, je suis en bois.


Sie war der Vorwurf deiner Liebe.
Du liebtest Sie mit reinem Triebe,
Nicht deine Lust an Ihr, allein.
So gönn Ihr nun auch ihre Freüden;
Und bilde Dir beym frühen Scheiden
Ihr frühes Heil auch kräftig ein!


Sei Menschenurteil in Unwissenheit
Hart wie ein Stein, du Herr, erkennst das Winden
Der Seele, und wie unter Mördern schreit
Zu dir ein Seufzer, der sich selbst nicht finden
Und nennen kann. Kein Feuer brennt so heiß
Als was sich wühlen muß durch Grund und Steine,
Von allen Quellen rauschender rinnt keine
Als die sich hülflos windet unterm Eis.


Jakou podívanou je staré město v dubnovém slunci,
výklady s jarními látkami!
Zesteronásoben řadami štíhlých střevíčků za sklem,
pozdravuje tě znova nebeský úsměv.


Juž skřítci zmizeli i lehkonohé víly,
zmizeli duchové i matných světel tlum,
prameny živé, mrtvé, i čarovní ptáci.
Nám časté jenom upomínky z dávna zbyly
a hrstka marných nadějí i chmurných dum
a dávný otců klid – ten máme jenom v práci.
Tak zpívá každý, píseň ta se často vrací.
Však kde jest pohled, ruky stisk a políbení,
tam ono bájné štěstí ztraceno přec není.


Der Atem stockt; denn schwer und trunken schmiegt
sich heut der Tag der Erde an
und eines dummen Vogels Lied fliegt,
fliegt, ein Ding das noch nicht fliegen kann
und immer wieder gleich zur Erde fällt,
ängstlich durch die wüstenwarme Welt


Was dein Herze wird begehrn,
Soll mein Herze dir gewährn.
Was nur wünschet deine Seele,
Soll dir geben diese Höhle.
Ruhig, still, gelassen, mild
Will ich sein und wie du wilt.


短棹扁舟泊钓台
寒梅一树倚云开
折花非为添题品
要看春从何处来


Не шуми ты, рожь,
Спелым колосом!
Ты не пой, косарь,
Про широку степь!
Мне не для чего
Собирать добро,
Мне не для чего
Богатеть теперь!
Прочил молодец,
Прочил доброе
Не своей душе —
Душе-девицСладко было мне
Глядеть в очи ей,
В очи, полные
Полюбовных дум!
И те ясные
Очи стухнули,
Спит могильным сном
Красна девица!
Тяжелей горы,
Темней полночи
Легла на сердце
Дума черная!


Wär ich nur ein Dorn der Hecke,
Welche schlau ihr Röckchen ritzt!
Nur ein Tröpfchen von dem Drecke,
Der an ihre Waden spritzt!
Wär ich nur das Fledermäuschen,
Das um ihre Mütze schwirrt!
Nur das kleine Silberläuschen,
Das von Ohr zu Ohr ihr irrt!


Třpytnými prsty v šeré dumy
mně střásá růží nach
a jeho zlatá křídla šumí
ukolébavkou v snách.


Sedadlo je srostlé v skálu,
Drn ji něžně přikrývá,
A z drnových hustých sválů
Zvonek vůni vylívá;
Květ náprstků zde prorostlých
A fialčin něžný klín
Kryje z čtvera kolmorostlých
Líp dalekosáhlý stín.


Welch flammenschwangrer Schall der lärmenden Trompeten,
Welch grasses Angstgetöhn benebelt mein Gehör!
Der Trommel schwarzer Klang entbrennt je mehr und mehr,
Und macht den bangen Wall von blasser Furcht erröhten.


***
الأوراق الذابلة, النازلة من شجر يتعرى,
كلمات تبحث عن شاعر ماهر يعيدها إلى
الأغصان!


莫唱阳关堕泪声
一杯相属已酸辛
丈夫感慨犹如此
应有偷弹玉箸人


Unos jinetes bravíos me escoltaban durante la
visita al país de las ruinas legendarias. Nos detuvimos a
maravillar los arabescos y perfiles de un puente de arcos ojivales.
  Invadimos la ciudad fatídica por una avenida
de cipreses violados. Yo me extasiaba en el ambiente de pureza, a la
vista de un cielo de tintes ideales. La imagen de un alminar brillante
se dibujaba en el río de linfas indolentes.
  Yo adelantaba, peregrino del desencanto, en el sosiego inverosímil.
  Un cortejo nupcial, pregonado por los sones de una
melodía sensible, me despertó del ensueño, me
volvió a la presencia del infortunio. La joven se dirigía
al cautiverio en un carro de usanza agreste.
  Yo traté de seguir los vestigios sutiles del
cortejo a la luz del crepúsculo de éter y me
encontré solo y a ciegas en el circuito de unas tumbas idénticas.
Invadimos la ciudad fatídica por una avenida
de cipreses violados. Yo me extasiaba en el ambiente de pureza, a la
vista de un cielo de tintes ideales. La imagen de un alminar brillante
se dibujaba en el río de linfas indolentes.
  Yo adelantaba, peregrino del desencanto, en el sosiego inverosímil.
  Un cortejo nupcial, pregonado por los sones de una
melodía sensible, me despertó del ensueño, me
volvió a la presencia del infortunio. La joven se dirigía
al cautiverio en un carro de usanza agreste.
  Yo traté de seguir los vestigios sutiles del
cortejo a la luz del crepúsculo de éter y me
encontré solo y a ciegas en el circuito de unas tumbas idénticas.
Yo adelantaba, peregrino del desencanto, en el sosiego inverosímil.
  Un cortejo nupcial, pregonado por los sones de una
melodía sensible, me despertó del ensueño, me
volvió a la presencia del infortunio. La joven se dirigía
al cautiverio en un carro de usanza agreste.
  Yo traté de seguir los vestigios sutiles del
cortejo a la luz del crepúsculo de éter y me
encontré solo y a ciegas en el circuito de unas tumbas idénticas.
Un cortejo nupcial, pregonado por los sones de una
melodía sensible, me despertó del ensueño, me
volvió a la presencia del infortunio. La joven se dirigía
al cautiverio en un carro de usanza agreste.
  Yo traté de seguir los vestigios sutiles del
cortejo a la luz del crepúsculo de éter y me
encontré solo y a ciegas en el circuito de unas tumbas idénticas.
Yo traté de seguir los vestigios sutiles del
cortejo a la luz del crepúsculo de éter y me
encontré solo y a ciegas en el circuito de unas tumbas idénticas.


Ach höhrt! Ich schüttel ab den staub,
Der mir von euch bei euch ist angehangen!
Es sei di Frucht mit blüt und laub
Nun ewiglich von euch aus euch gegangen!
Verächter, wisst, das nun war da,
Was den Voreltern vor nur nah:
Das Abraham im glauben sah.


J'étouffe ! oh ! respirer ! respirer ! respirer !
Mon œil est devenu trouble, nocturne et triste
Dans ces caves qu'emplit le jour séminariste.
J'ai des tiraillements d'estomac. Mais ce n'est
Ni des textes que prend Trigaud sous son bonnet,
Ni de tout ce chaos qu'un cuistre en sa mémoire
Fourre comme on emplit de loques une armoire,
Ce n'est point du fouillis, ce n'est point du fatras
Qui fit Siffret jadis si grand pour Carpentras,
Ce n'est point d'antiquaille et de pédagogie,
Ce n'est pas du savoir que dans sa docte orgie
Mange le jésuite ou le génovéfain,
C'est de vie et d'azur et d'aube que j'ai faim !
Je me sens sur la peau, de là ma pauvre mine,
Une démangeaison de savante vermine,
Grassi, de Galilée odieux puceron,
Garasse, ce moustique immonde de Charron,
Et Dasipodius, cet acarus d'Euclide.
Es-tu pour le fluide ? es-tu pour le solide ?
Tiens-tu pour l'idéal ? tiens-tu pour le réel ?
Acceptes-tu Moïse, Hermès ou Gabriel ?
À quel Dieu remets-tu ton âme ou ta machine ?
Est-ce au Brahma de l'Inde ? est-ce au Tien de la Chine ?
Es-tu pour Jupiter, pour Odin, pour Vichnou,
Pour Allah ? Laissez-moi tranquille. Je suis fou.
Je m'évade à jamais de la science ingrate.
Il est temps que, rentrant dans le vrai, je me gratte
L'échine aux bons cailloux du vieux globe éternel.
Je vois le bout vivant du funèbre tunnel,
Et j'y cours. J'aperçois, à travers les fumées,
Là-bas, ô Kant, un pré plein d'herbes embaumées,
Tout brillant de l'écrin de l'aube répandu,
De la sauge, du thym par l'abeille mordu,
Des pois, tous les parfums que le printemps préfère,
Où ce que la sagesse aurait de mieux à faire
Serait de se vautrer les quatre fers en l'air.
Or, étant libre enfin, et ne voyant, mon cher,
Ici, pas d'autre ânier que toi le philosophe,
Pouvant finir mon chant de bête brute en strophe,
Je m'en vais, comme Jean au désert s'en alla,
Et je retourne heureux, rapide, et plantant là
L'hypothèse béate et le calcul morose,
Et les bibles en vers et les traités en prose,
Locke et Job, les missels ainsi que les phédons,
De l'idéal aux fleurs, du réel aux chardons.


Stalo se jinak. Láska klesá v ceně
tou měrou, jakou rostou nabídky.
Jsem svoboden. Dnes večer půjdu k ženě.
Jde právě od lékařské prohlídky.


A pořád jasna stojí tu
příčina nezdaru pravá:
nemáme kontinuitu
s Karla přes Vladislava.


Einer nur ist mir erschienen,
Aber ich ertrug ihn nicht,
Und der Abglanz seiner Mienen
Ward statt Flügel mir Gewicht.


Der Kaiser von Catay
Sucht nach der Fluth des Jugendquells,
Der sprudeln soll am Altai-Fels
Durch Mongolei, Mandschurei, Tartarei.


帘前可爱三冬日
阶下新抽七叶蓂
昨夜灵台因预奏
彩云高捧老人星


Vormals pflegte, wie bewußt,
Kaisern dies gewünscht zu werden:
»Herrsche länger 4 , als August,
Besser, als Trajan, auf Erden!«
Zeit und Wunsch verändert sich,
Und man wird in Zukunft 5 sagen:
»Wer will Kron' und Zepter tragen,
Herrsche so, wie Friederich!« –
Himmel, lass' es, wie wir flehen,
Unserm König wohl ergehen!


O vy, moje hory,
smutny jste a němy,
holé hlavy ovily vám
chmury perutěmi.
Jen ty vaše skály
jakoby se ptaly:
„Proč jsme kolem stály,
vrah kdy v zemi!“


ed al supplice volto, il qual in vano
con l'arme di pietà fea sue difese,
drizzò, crudel!, l'inessorabil mano,
e di natura il più bel pregio offese.
Senso aver parve e fu de l'uom più umano
il ferro, che si volse e piatto scese.
Ma che pro, se doppiando il colpo fero
di punta colse ove egli errò primiero?


Mensch, betrachte denn und mercke,
Nebst des Schöpfers Macht und Gunst,
Seiner Weisheit Wunder-Wercke,
Der, wie eine Wasser-Kunst,
Alles Wasser, was sich sencket,
Wieder aufwärts treibt und lencket,
Welch Bewegen, wie die Welt,
Auch das Wasser selbst, erhält.


Domů spěchal gazda, v hlavě trochu,
spěchal od Prešpurka,
do haleny s větrem déšť se vzpíral,
střelná honila ho búrka.


思贻先生守道园
池边竹下敞幽轩
焚香坐隐乌皮几
隔水苍山正对门


Mein Häwelmann, mein Bursche klein,
Du bist des Hauses Sonnenschein,
Die Vögel singen, die Kinder lachen,
Wenn deine strahlenden Augen wachen.


Solt Er es anders meynen
Als gut mit vns den seinen?
Das gläub ich ewig nicht:
In Trübnüs vns verlassen
Vnd vnbarmhertzig hassen,
Ist wider seine Pflicht.


Ich möchte gerne schlafen
In einem wiegenden Kahn,
Der endlich in dem Hafen
Der ewigen Ruh hielt an.


És vesz régi szívet, ha ütött vagy kopott,
Mely valaha ugrált és táncot ropott
S most billentyűjén a nyomor kalapál,
Mindegy neki megveszi és csak kajabál.


Jeune guerrière aux sombres yeux,
Que ferez-vous de l'arc farouche
De vos sourcils mystérieux
Et des braises de votre bouche ?


Sarsk-Szielo's, Petersburg's und Petershof's und Peter's,
Nach Lomonossow's Melodie,
In Sumorokow's Schwung, dem Raum des leeren Aethers
Griechisch und Deutsch verlieh;


Wenn in aller deiner
Tapfren Herrscher Kreise
Joseph mitten sitzt,
In des Alters Sommer
Milde Greisenweisheit
Von den Lippen, von der Stirne spricht;


Nun auf tagelangen Regen
Endlich sich die Luft erhellt,
Wie begrüßt auf allen Wegen
Holdverwandelt mich die Welt!


وَزَنّا الكأسَ فارِغَةً وملأى
وكانَ عيارُها عندي سَواءَ
ولن يزدادَ حَجْمٌ من هَواءٍ
وإنْ زادَتْهُ شَمسُ ضُحىً ضِياءَ


Die Karsavina tanzt den Walzer von Chopin:
Glaube, liebe, hoff'!
Verzweifelt hing ihr oft am Hals er,
Der Partner namens Gawriloff.


Hilf, Himmel! welch' ein grauses Schrecken
Sucht unser werthes Vaterland
Mit Rauch und Flammen zu bedecken,
Ich spüre nichts als Mord und Brand.
Wo ist der Friede hingeflogen?
Hat denn der Scythen Pfeil' und Bogen,
Und Mechmets ungeheures Schwerd
Der Länder Sicherheit verzehrt.


A Titus zhynul, jak pes na hnojišti,
Adonai-Šaddai brouka dal mu v lebku,
jenž zobcem železným a drápy z kovu
rval mozek jeho, zžíral jej, až vyrost
na velkost vlašťovky a žil v té lebce,
a v posled snědl hříšné oči jeho,
ty oči, které zřely padat tebe,
Jerušolajim, zármutku mé duše –


Ihr streift das Gold der Wolkenzüge,
Mit kaltem Schauer um die Brust,
Die nordischen Gedankenflüge
Sind solch ein Schauer unbewußt.


No hubo música en su alma; sólo un vano
herbario de metáforas y argucias
y la veneración de las astucias
y el desdén de lo humano y sobrehumano.
No lo movió la antigua voz de Homero
ni esa, de plata y luna, de Virgilio;
no vio al fatal Edipo en el exilio
ni a Cristo que se muere en un madero.
A las claras estrellas orientales
que palidecen en la vasta aurora,
apodó con palabra pecadora
gallinas de los campos celestiales.
Tan ignorante del amor divino
como del otro que en las bocas arde,
lo sorprendió la Pálida una tarde
leyendo las estrofas del Marino.
Su destino ulterior no está en la historia;
librado a las mudanzas de la impura
tumba el polvo que ayer fue su figura,
el alma de Gracián entró en la gloria.
¿Qué habrá sentido al contemplar de frente
los Arquetipos y los Esplendores?
quizá lloró y se dijo: Vanamente
busqué alimento en sombras y en errores.
¿Qué sucedió cuando el inexorable
sol de Dios, La Verdad, mostró su fuego?
Quizá la luz de Dios lo dejó ciego
en mitad de la gloria interminable.
Sé de otra conclusión. Dado a sus temas
minúsculos, Gracián no vio la gloria
y sigue resolviendo en la memoria
laberintos, retruécanos y emblemas.


Tú fuiste corza esquiva huyendo por el bosque,
yo era ese águila triste que te perdió en lo oscuro.
Tú fuiste una alta nube de muy variables formas,
yo era ese viento terco que al seguirte te alejaba.
Tú fuiste un nido abierto a cualquier ala nueva,
yo era un frío castillo celoso de su musgo.
Un día el alfarero rey mezcló corza y águila,
viento y nube, castillo y nido, e hizo el mundo.
Ahora somos al tiempo una encendida vela,
dos vidas reunidas en una misma luz.


Die Ritter der Tafelrunde mit ihren stolzen Frau'n,
Die saßen auf goldnen Stühlen: – viel Pracht war da zu schaun.


Ein Teller am Gestell! – was mag er bieten?
Fundus! bei Gott, ein Fund die Brezel drin!
Für einen armen Hund von Eremiten,
Wie ich es leider heute bin!


Auf ein gewisses Glück kann niemand Rechnung machen,
Und nichts ist thörichter, als solche zu belachen,
Die ihr Verhängniß drückt. Rührt dich nicht andrer Leid;
Feind, so verdienest du barmherz'ger Henker Neid.
Die wären glücklicher, so oft sie Menschen quälen,
Besäßen sie dein Herz, dem Lieb' und Mitleid fehlen.


„Még most teljes orcáimon
Rózsabimbó fakadoz,
S alabastrom vállaimon
Barna hajfürt ingadoz.


Jetzt wurden sich die Beiden schlüssig,
sie trafen sich mit ihren Augen;
die schienen sich ineinander zu saugen,
fast durstig und fast überdrüssig,
ganz langsam. Und plötzlich stand mir klar
gestern das große schwarze Schneckenpaar
in dem nassen Fliegenpilz vor Augen,
das Moderlaub im feuchten Park;
ich sah die beiden schwarzen Schleime
in dem weißen Fleische, dem giftigen Mark
des roten Pilzes schmausen und saugen
wie in einem Honigseime –
und sah dort drüben den Gattenblick.
Ich mußte, ich schob den Stuhl zurück:
Komm! stieß ich mit dem Freunde an.
Er wunderte sich: Warum denn, Mann?
Komm, sagt'ich; bitte, thu mir die Liebe! –
Wir zahlten. Wir traten auf die Straße,
ins Wagengerassel, ins Menschengeschiebe,
und immerfort hört'ich: Rasse, Rasse, Rasse ...


Co jest slza? – Mlíčná nebes střída,
stříbra zář to modrem stopená,
tisícerých chová v sobě světel,
tisícerých světel bez jmena.


Vidí v duchu rodný dům
smutně čníti k nebesům,
a v něm svoje ležet dítě
s krvavými okovy
u mrtvoly otcovy...
Diviš zavřel oči hbitě.


Der freien Deutschen Blick, so kühn und blau und hell,
Wie lang' soll er dem Tanz-Marcell
Der Blick des Sklaven-Sklaven sein?
Die konnten einst die Welt befrein,
Die lassen, Knaben, sich entmannen
Von Knabenwüthrichen, die noch,
Die kläglichen Tyrannen,
Selbst tragen Vormundjoch!


Starodávných hodin cval
s kukačkou, s tím hřmotným hlasem
vzlykal v dešti, slunce jasem:
drobná láska, velký žal.


A kol šly lidí řady
a dámy šly a páni
a přišel hejsek mladý
a děl cos v usmívání –
já o hladu – a taky
tam doma... ne ne, běda! –
jak plály jeho zraky
a žárem skráň ta bledá!


Be szép is lesz. Arcára nézek
a fehér szellem-kiséretnek:
Akik gyűlöltek, künn maradnak,
akik szerettek, bejöhetnek.


Tam kolébavých na vlnách
se houpá skvostná loď,
vnitř plno stánků nádherných,
pojď, tam nás doprovoď!


Einsiedel, das war mißgetan,
Daß du dich hubst von hinnen!
Es liegt, ich seh's dem Keller an,
Ein guter Jahrgang drinnen.
Hoiho! die Pforten brech' ich ein
Und trinke, was ich finde ...
Du heiliger Veit von Staffelstein,
Verzeih' mir Durst und Sünde!


Leszállt az éj. Eltűnt a Cenk.
Magába, magasan
Fent, fent,
Mindíg rokontalan:
A Cenk lámpája leng.
Gyökértelenül, szinte csillagképen,
Inkább a semmiben, semmint az égben.
Eltűnt a Cenk.
Fent, fent
A cenki lámpa leng.


Ein Ton aus besserm Dome,
Aus deutschem Eichenhain,
Ein Gruß vom Donaustrome
Und vom geliebten Rhein,


سُرورُنا بَعدَكُم ناقِصُ
وَالعَيشُ لا صافٍ وَلا خالِصُ
وَالسَعدُ إِن طالَعَنا نَجمَهُ
وَغبتِ فَهوَ الآفلُ الناكِصُ
سَمُّوك بِالجَوهرِ مَظلوَمةً
مِثلكِ لا يُدرِكُهُ غائصُ


Fragt nicht: Aus was für Saat
Aufging die rasche Tat,
Keimt' ihr Empören?
Abwusch die Schmach von ihr,
Nichts ließ der Tod an ihr, –
Nichts als der Schönheit Zier
Und Leichenehren!


Zeuch die Hände stracks zurücke
Wann ich sie ergreiffen wil,
Spare deine süsse Blicke,
Und verderbe mir das Spiel,
Ich bins sonsten wohl gewohnt,
Daß man mich so schlecht belohnt.


Hřímají na Vyšehradě
Hrubá děla u potoka
Botiče. Královští dychtí
Přes potok do města vniknout
Nového. Leč Mikuláš
Z Husince jim odporuje.
Kolikrát jim podaří se
Postoupiti, tolikrát
Žene on je, tento medvěd
Šumavský, tlapami svými
Strašlivými zase zpět.


إنّي لأعجب والعجائب جمّة
من حاسدٍ يهوى عقوبة حاسدِ
والداء مشترك وكلّ حاسدٌ
يتباينون بناقص أو زائد
أو منكر ذنبا ويأتي مثله
متعجبا من مذنب أو فاسد
ومن العجائب وهو غيظ مضحك
تيه الغنيّ على الفقير الزاهد


sol per provar se si quieta e appaga
l'alma per cose nuove; ma vedere
altro non può, né innanzi agli occhi avere
che gli occhi che li fêr l'antica piaga.


Du siehst auf diesem Elfenbein Themirens himmlisches Gesicht,
Die blendend weiße Brust die kleine runde Hand
Und bist in sie schon itzt entbrannt?
Du siehst noch ihren Geist und ihre Tugend nicht!


壮士登埤呼昊苍
阵云深黑飞沙黄
危城血战留奇烈
万古睢阳可并香


Sólo puede brotar tu invernadero
el dolor de una estéril llamarada.
Un violento dolor que se revuelca,
quemado en tus praderas derribadas
de fiebres de centauros zodiacales,
de soles que fundieron sus entrañas.
Y en sus cepos se tuestan impasibles
tus ovarios salobres de sultana,
la llama de tu voz, los sinapismos
que avivan los torrentes de tus fraguas,
los hornos de la asfixia y las serpientes
que silban de la sed las oriflamas.
Y ondean los trigales de tus luces
su cosecha de inhóspitas bengalas,
su frenesí de hierro enrojecido,
su verano de mieses agostadas.
Con tu suelo de arcilla irredimible
y en tu rostro de puntas de pestaña,
sólo puede brotar tu invernadero
el dolor de una estéril llamarada.


Tak člověk, démon, anděl, bůh
se věčně ve svých poutech choulí,
od plének po hrob každý duch
za sebou táhne těžkou kouli,
a všickni mrou a plodí zas,
ve věčné bázni život vlekou
jak lišák, jatý za ocas,
kdy krev a život z něho tekou.


Nelkejme již, nám že mladé roky
A hry nevinnosti zhynuly;
Že ty děcké slasti upluly,
A ty smíchy, žerty, hravé skoky.


Na orloji již již málem
kohouti – slyš – jitro pějí,
když tam v tichém duchů klusu
k radnici se potácejí


Elle reviendra, mais, comme jadis,


Ah! little does he know the Nymph he styles
A foe to pleasure; pleasure is not more
His aim than her's; with him she joins to blame
The hermit's gloom, and savage penances;
Each social joy approves. Oh! without thee,
Fair Friendship, Life were nothing; without thee,
The page of Fancy would no longer charm,
And Solitude disgust e'en pensive minds.


Ah! látlak sokszor, mint feküdtél
hideg veréttékedben,
erőt magadnak hogy gyüjtöttél,
hogy el-bútsúzhass ölemben.
O! mint könyveztél esetemre,
gyászos búmat mint sajnáltad.
Ne sirj! ne sirj! ez kétszerezve
volt hozzám utolsó szavad.


quando potrò giamai lodarvi a pieno?
come dir qual nel cor aggio disio?
di che letizia io l'abbia ingombro e pieno?


děl kaplan domácí don Paolo,
„znám dobře jej, byl vždycky takový
a nepřived’ to nikam.“ Při tom dál
za broskví broskev chutě pojídal
a Marsalou je klidně zapíjel.
„Však chcete-li, my navštívíme jej,
je pohostinný, rád nás uvítá.“


Rarach strojí s námi šašky sobě!


Muž ten jedle, buky přeskakoval,
Neb ten soud mu věčnost vydala,
Bez přestání aby hajduchoval;