Schon das Bewußtsein, wo ich war, genügte
Den Schlummer fern zu halten, doch es fügte
Sich überdies Gedanke an Gedanke
Und bannte mich, so daß des Morgens schwanke
Lichtpfeile mich noch immer wachend fanden,
Da bin ich frisch und fröhlich aufgestanden,
Um auszuführen, was ich mir ersann:
Dies Bildgewebe, das ich schlaflos spann,
Mir festzuhalten. Ist's nicht gut, so wißt,
Mir ist es lieb, weil es mein Odem ist.


Líquida erudición tanta armonía
tu estudio sea, pues tu ser retrata;
una onda a otra onda lo desata,
así impele él un día al otro día.


Doch ich denke der Zeit, da dem grämlichen Scheich
Von mir ward geschmiedet der lustigste Streich.


Die Rechte läßt den Gruß ergehn,
Sein Helmgefieder wankt;
Da neigen sich die Damen schön,
Des Volkes Jubel dankt.


Čím v leta dál, tím víc se ouží
nadějí zářných vír,
a z parna dne tím víc duch touží
spět v klid a stín a mír.


Prostě tak a vznešeně spolu, nezná psáti nižádný;
Jen škoda, tam k bahnu k závratu nás tu vede.


Sät jetzt der Winter an des Fensters Scheibe
Frostblumen aus und auf den öden Räumen
Schneeblüten, daß damit, als blassen Träumen
Vom Lenz, ihr Spiel des Lenzes Sehnsucht treibe.


»Die Drossel singt am frühen Morgen,
Die Nachtigall in später Nacht,
An unserm leeren Bett voll Sorgen
Die Mutter unter Tränen wacht;
O daß sie Gott verwandeln wollte
Die Tränen all' in einen Tau,
Der unsre Lippen netzen sollte,
Von Durst und Glut verdorrt und rauh!
O quöll' uns euer Gruß und Segen
Vom Himmel als ein milder Regen!


Es ist eine seltsame Zeit, mein Freund,
es ist eine seltsame Zeit!
ein immer toller Gehaste von Jahr zu Jahr!
nichts soll mehr bleiben, wie es war!
nichts soll im alten Gleis mehr gehn
und ruhig, fest und sicher stehn!
Ein jeder redet und redet drein,
und jeder will der Klügere sein!
Der eine hofft dies, der andere das,
und keiner aber weiß recht: was?!
Es ist eine seltsame Zeit, mein Freund,
es ist eine seltsame Zeit!


My polonazí, odění jen vředy,
na pouštích vedem život plný bědy,
jen s větry hovoříme, s ptactvem nebe,
nás vedro žhne i zima, nás hlad střebe.
Jsme vyvrhnuti z lidské společnosti
a napřed zvykáme si, naše kosti
jak budou chrastit u hřbitova za zdí.
Nás hlodá samota a stud ten brázdí
nám v líce děsné, bezdné smutku vrásky.
My známe povržení, jméno lásky
nám hádankou. Nás vykoupení čeká
jen v klínu Smrti, však i ta nás leká,
ji zmírajíce s žitím proklínáme.
Proč sami bídní před Smrtí strach máme?


bitirdim


Non vi mandò qua giù l'eterna cura,
a fin che senz'amor tra noi viveste,
né vi diè sì piacevole figura,
perché in tormento altrui la possedeste.
Se stata fosse ad ogni priego dura
ciascuna madre, or voi dove sareste?
Il mondo tutto, in quanto a sé, distrugge
chi le paci amorose adombra e fugge.


Elle sentait déjà le goût
Des baisers errer sur sa bouche.
Pierre, que prit-il ? Rien du tout.
C'était un raisonneur farouche.


Ať padne všecko v prach a dým,
mít soupeře, to nestrpím;
co proto řádně všemu dám,
chci mít tě sám a sám a sám!


Freiheit und Knechtschaft sind wohl zwei;
Doch oft im Grunde einerlei.


Tvé krásné oko zaslzí,
kdy žal mou raní duši,
ten nejhlouběji ztajený
Tvá vroucí láska tuší.


Juegan cañas, corren toros,
cortesanos caballeros,
por lo gallardo Rugeros,
y por lo lindo Medoros;
con vistosos trajes moros,
quién suspende, quién engaña
al gran teatro de España;
quién es todo admiración,
valiente con el rejón
como galán con la caña.


Bei Büschen, Hügeln, Dorf und Au
Verweilt sein Aug mit Grüßen,
Ade! und schwimmt in Tränentau.
Und wie er nun dem süßen
Trostliede lauscht der Nachtigall,
Da sucht er eine Gruft
Und küßt von weißer Rose
Erinnerungsvollen Duft.


Und wieder werde
Menschensatzung
Allstündig die Richtschnur
Und maschiges Netzwerk,
Drin sich verhaken
Gedanken und Triebe,
Sündengebärend
Zugleich und entsühnend! ...


Dann schaue ich, wi Glantz und Wonn
Der Monde fängt von Gott und Sonn,
Von Jesus gantzdurchmeistert!
Dann lob ich dich, Gott Vater, Sohn,
Und Heilger Geist, aus deinen Thron
In dir recht neubegeistert!


Schaut Gideon! den man als Fürst und Held
Und Priester sieht bey dem Altare stehen.
Durch ihn ist uns ein Vorbild dargestellt,
An welchem wir das Mitleramt ersehen.
Des Jephtha Kind führst du vom Opferstein
Und schliessest sie zu steter Keuschheit ein.


Ruhig glänzen indes die silbernen Höhen darüber,
Voll mit Rosen ist schon droben der leuchtende Schnee.
Und noch höher hinauf wohnt über dem Lichte der reine
Selige Gott vom Spiel heiliger Strahlen erfreut.
Stille wohnt er allein und hell erscheinet sein Antlitz,
Der ätherische scheint Leben zu geben geneigt,
Freude zu schaffen, mit uns, wie oft, wenn, kundig des Maßes,
Kundig der Atmenden auch zögernd und schonend der Gott
Wohlgediegenes Glück den Städten und Häusern und milde
Regen, zu öffnen das Land, brütende Wolken, und euch,
Trauteste Lüfte dann, euch, sanfte Frühlinge, sendet,
Und mit langsamer Hand Traurige wieder erfreut,
Wenn er die Zeiten erneut, der Schöpferische, die stillen
Herzen der alternden Menschen erfrischt und ergreift,
Und hinab in die Tiefe wirkt, und öffnet und aufhellt,
Wie ers liebet, und jetzt wieder ein Leben beginnt,
Anmut blühet, wie einst, und gegenwärtiger Geist kömmt,
Und ein freudiger Mut wieder die Fittige schwellt.


O Filial Deity,
Accept my New-born Cry!
See the Travail of thy Soul,
Saviour, and be satisfy'd;
Take me now, possess me whole,
Who for Me, for Me hast dy'd!


A klidno v pěvcově též duši,
ten tam je sálající žár,
jenž úpalem svým květy ruší
víc nežli dravých mrazů spár.


雨细风斜欲暝时
凌波一叶去安归
遥知夜宿蛟人室
浪卷波分不著衣


Wo ist mein Reisen nun im Wunder meines Jesu?
Di zwölfjahr sind vom Feind verspeiet:
Mit tausend schmach vermaledeiet.
Welch Bösewicht weist wohl vom schlechtern stand?
Ich bin geschwächt dein knecht in idem Land.
Di zehn L sind, mein Elohim, voll klagen:
So manches Land, so manchfalt ist ihr Sagen.


Es liegt voll seichter Logik
Dein Brief in meinen Händen;
Du meinst, was einen Anfang gehabt,
Das müss' auch wieder enden.


丛筠叶叶晓风寒
乔木阴阴昼日间
要路想公无此乐
蓬莱新有道家山


أَتَيتُ أَبا هِندٍ بِهِندٍ وَمالِكاً
بِأَسماءَ إِنّي مِن حُماةِ الحَقائِقِ
دَعَتني وَفاضَت عَينُها بِخَدورَةٍ
فَجِئتُ غِشاشاً إِذ دَعَت أُمُّ طارِقِ
وَأَعدَدتُ مَأثوراً قَليلاً حُشورُهُ
شَديدَ العِمادِ يَنتَحي لِلطَرائِقِ
وَأَخلَقَ مَحموداً نَجيحاً رَجيعُهُ
وَأَسمَرَ مَرهوباً كَريمَ المَآزِقِ
وَخَلَّفتُ ثَمَّ عامِراً وَاِبنَ عامِرٍ
وَعَمراً وَما مِنّي بَديلٌ بِعاتِقِ
وَمِنّي عَلى السُبّاقِ فَضلٌ وَنِعمَةٌ
كَما نَعَشَ الدَكداكَ صَوبُ البَوارِقِ
وَقُلتُ لِعَمري كَيفَ يُترَكُ مَرثَدٌ
وَعَمرٌ وَيَسري مالُنا في الأَفارِقِ
فَلَولا اِحتِيالي في الأُمورِ وَمِرَّتي
لَبيعَ سُبِيٌّ بِالشَوِيِّ النَوافِقِ
فَذاكَ دِفاعٌ عَن ذِمارِ أَبيكُمُ
إِذا خَرَقَ السِربالَ حَدُّ المَرافِقِ


Három ízben egybetörnek,
Habzik a cseh vaslován,
Míg körüle csak szökesve
A magyar néz rés után;
S egyet lelve, mint a villám
A habzó ellen feszűl,
S úgy döf rája: hogy lovastúl
Az hanyatt a porba dűl.


رب مستصفعٍ نسخت بنعلي
بين أجفانه شروط القوافي
كل نهب الطلى مباح حتى الرأ
س حريب الآذان والأكتاف
فاتق الله في غطاريف أذني
ك وأعصاب أخدعيك الضعاف


Flutt'ring the God, and weeping said,
Pity poor , generous Maid,
Who happen'd, being Blind, to stray,
And on thy Bosom lost his Way:
Who stray'd, alas! but knew too well,
He never There must hope to dwell.
Set an unhappy Pris'ner free,
Who ne'er intended Harm to Thee.


疏蔓短于蓬
卑栖怯晚风
祇缘头白早
无处入芳丛


أنتَ الذي أَوْليتَني منناً
أنا كالحمامِ وهنَّ أطواقي
وتمسّكتْ بعُرا نداكَ يدي
وتماسكتْ بعُلاكَ أرماقي
وبِضاعتي نفقتْ لديكَ وكَمْ
كسدتْ لدى الجُهّالِ أَسواقي
فنشرتُ مدحَكَ حسبَ مقدرتي
وعَلَكْتُ شُكركَ ملءَ أشْداقي


Doch da saß mit seligem Händefalten,
saß mit einem Lächeln stillen Wehrens,
wie befremdet von den Traumgestalten
meines übersinnlichen Begehrens,


Keine Ruh', Einschläferung nur mit Angsttraum,
Schafft dir Mönchsablaß um Verdienst des andern,
Augendrehn, Räuchwerk und Kastein, und Bannspruch
Plärrendes Anflehns.


Der dir um diese Zeit das Heyl vom Himmel bracht/
Der weyh und kläre dir die finstre Todes-Nacht!


Ambrosia de Castello
praví sladce, praví snivě:
„Stačilo by celé žití
nadlidskou pro tuto lásku?
Zemskou věčnost utvořiti
bylo by snad pro ni třeba!
Sejdem se, až nesmrtelnost
plným douškem pít nám bude,
sejdem se, až věčné žití
v poháru mi přinesete!
S Bohem buďte do té doby!


Hat ein Mitleid ohnegleichen
Dein olympisch Herz bewegt,
Daß du plötzlich diesen reichen
Schatz in meinen Arm gelegt?


Éles a szeme a vadnak,
ragadozónak, szabadnak.
Mint a kék tél s a gyötrelem,
világos és könyörtelen.


Boltozatos titkos erdő
Halkan csörrenő patakja
Zengedez majd rejtelmedről
Szaggatott hangon, zokogva.


Und als herauf der Mittnacht Sterne lenken,
Da wallt der Zug, bei düsterm Fackelschein
Im Münsterchor den Leichnam zu versenken.


De végre már időnk sincs erre;
Mert ime jön már a mama,
És hangzik messziről: “Etelke,
Hol vagy?” rettentő szózata
Háromszoros egymásutánban;
Ah, épen mint a bibliában...
Etelke is pirul, ijed.
Furdalja lelkiismeret?


Die dunkelrote Pupurschnecke kriecht
Ueber seiu Grab,
Lautlos ...


Pak zdálo se: teď temno vod
se s temnem z lesů utkalo,
a z dálek jak se hřímání
blížilo s vichrem o závod,
skal doupaty to pukalo,
třas zdí a želez těžkých hmot,
hluboká echa hřmících ran
do světových všech spěla stran.


Pero otro día toco tu mano. Mano tibia.
Tu delicada mano silente. A veces cierro
mis ojos y toco leve tu mano, leve toque
que comprueba su forma, que tienta
su estructura, sintiendo bajo la piel alada el duro hueso
insobornable, el triste hueso adonde no llega nunca
el amor. Oh carne dulce, que sí se empapa del amor hermoso.


سقى الله باب الطاقِ صَوبَ غمامةٍ
ورَدَّ إِلى الأوطان كلَّ غريب


Nombrar llamas de Amor es desvarío,
su fuego es el ardiente y vivo intento,
sus alas son mi altivo pensamiento
y la esperanza vana en que me fío


Rajta! Előre!
Rajta! Előre!


Se všemi jsem, drahá! ve sporu.
V duši týrán pochybnosti hnětem
otázka co živá bloudím světem.
Jako Kain, jenž nemá pohovy,
člověčenství vleku okovy.
Hledím k nebi – pro mne hvězdy nemá,
k zemi skláním ucho – země něma;
netážu se kněh, ni lidí víc –
a přec děsí mne to strašné nic!


Колокол дремавший
Разбудил поля,
Улыбнулась солнцу
Сонная землПонеслись удары
К синим небесам,
Звонко раздается
Голос по лесаСкрылась за рекою
Белая луна,
Звонко побежала
Резвая волнТихая долина
Отгоняет сон,
Где-то за дорогой
Замирает зво


Daß, wenn er schuldlos, nicht ans Ohr euch dringe,
Euch nicht den Schlummer störe seine Klage,
Daß sie des Meeres Rauschen ganz verschlinge,
Daß sie des Windes Flügel weiter trage!


Pak díval jsem se ke hvězdám a pokořil se soudu:
Ty, Lásko čistá, Bože můj v tom beznadějném proudu,
když nesmíš se mi zjeviti – já beze všeho hoře
chci práva na život se vzdát a zmizet v hloubkách moře.


A nikdo neřek’: Mír ti buď!
tvé odpouštějí se ti hříchy!
A s prestolu své čisté pýchy
mu všickni probíjeli hruď.


Zu dem Brunnen mit den Krügen
Kommt noch spät mein trautes Mädchen,
Rollt mit raschen, kräft'gen Zügen
Husch! die Kette um das Rädchen;
Ihr zu helfen, welch Vergnügen!
Ja, ich zog mit ganzem Leibe,
Bis zersprang des Rädchens Scheibe.
Ist es nun auch stehngeblieben,
Haben wir's doch gut getrieben,
Sehe jeder, wie er's treibe!


Sok kis hajó közt, nagy hajó közt
Láttam egy ladikot:
Lélekvesztőt, egy-embernek valót.
Ily lélekvesztőn indultam el én
Az élet tengerére.
Mert nem adott az Isten más hajót.


Bei uns Armen ist eins mal schön,
Aber nur im Vorübergehn;
Morgen schon ist zerrupft sein Gefieder.
Oder die Schönheit wird ihm zu Geld;
Kommt es hinauf in die große Welt,
Steigt es nicht leicht mehr zu uns hernieder.


her iş başlangıcına döndürülür denimekke’den


Na minha alcova
Ardiam velas
Em candelabros de bronza


To blázni nebyli neb šosáci;
od divů všech zrak zpilý potácí
se domů zas a v citu hrdosti
jen vlasti zpívá hymnu radosti
a každým křídlem touhy své k ní letí.


Wer einmal verkostet/ und schmeckt/
Wie gütig/ und lieblich der Herr/ 1
Denselben kein Abentheur schreckt/
Und wann es Megæra 2 schon wär'/
Ja alle Gespenster der Höllen/
Wie ungeheur sie sich auch stellen/
Da müssen abweichen mit Spott/
Ablegen ihr stumpffes Gewehr;
Dann welcher sich sehnet nach Gott/
Durchdringet die feindliche Heer. 3


Ku rozkazu mladé paní
onen dubec porazili,
porazili, by se v nocích
klid a spánek navrátily.
Darmo ale, darmo. – Rok neminul ani
a již mladá paní stála žití na rozhraní.


Der Korb die Schäfertasche und das Band
das an dem Stab die Hirtenflöte hält
das Medaillon das rund mit schmalem Rand
ein graues Antlitz trägt auf weißem Feld –


Zwey gepaarter Hertzen Trew
Hat für keinem Wetter schew,
Geht mit unbewegtem Sinn
Durch Gefahr und Grauen hin,
Die Lieb' ist ihr Gewinn.


梅花暗落岭头云
尽日出门还掩门
却见旧房阶下树
春风应自怨黄昏


雁落平沙字字愁
打包不肯与山留
一篷烟雨载秋去
诗在江南芦荻洲


Blüten wehen, Lieder klingen
Durch des Lenzes grüne Hallen,
Liebestrunkne Nachtigallen
Hört man von den Rosen singen.


Der Engel ist vnzählig viel/
Alle Alleluia.
Die Zahl hat schier kein maß noch ziel.
Alle Alleluia.
Noch Graß noch Laub im halben Mey/
So viel noch auch so vilerley.
Alle Alleluia.


Per lei le sette erranti e l'altre fisse
stelle poi vidi, e le fortune e i fati,
con quanto Egitto e Babilonia scrisse.


Böser Hund/
Kurtz Gebund.


prendi 'l governo mio, dammi consiglio
come spada trovare io possa e scudo,
e far di tante offese alte vendette.


Však panoš paní své by vzpomínal
a palmám by i poušti pěl svůj žal.


A slávu chtěl bys hledat u těch lidí,
kdo beze cti tu sami živoří?
z nichž nesil žádný, každý ale klidí,
a chlebodárci chválu švitoří,
jak podle písma v dávných časích oni,
již nepracují, aniž někdy předou, –
leč milost boží přec k nim tak se kloní
a přece jenom tak si stále vedou,
jak písmo dí, že ve vší slávě svojí
závodit s nimi Šalomoun se bojí...


o perfumado Narciso
é formoso sem senão,
e se tem pouco juízo,
isso lá eu não sei, não.


Als sich Dein Arm um meinen Nacken
Noch kindisch wand, als Du den Sarg
Des Vaters nicht gekannt, wo ihre nasse Backen
Die Mutter unterm Flor verbarg.


Hledí, hledí zlaté dítě,
jak se mlha vírem točí.
Jako včelky na úsvitě
myšlénky mu ulétly.
O mříž hlavu podepřela,
přimhouřila obě oči,
slunéčko jí plálo s čela,
s hebkých tváří červánky. –


نَهاكَ عَنِ الغَوايَةَ ما نَهاكا
وَذُقتَ مِنَ الصَبابَةِ ما كَفاكا
وَطالَ سُراكَ في لَيلِ التَصابي
وَقَد أَصبَحتَ لَم تَحمَد سُراكا
فَلا تَجزَع لِحادِثَةِ اللَيالي
وَقُل لي إِن جَزِعتَ فَما عَساكا
وَكَيفَ تَلومُ حادِثَةً وَفيها
تَبَيَّنَ مَن أَحَبَّكَ أَو قَلاكا
بِروحي مَن تَذوبُ عَلَيهِ روحي
وَذُق ياقَلبُ ما صَنَعَت يَداكا
لَعَمري كُنتَ عَن هَذا غَنِيّاً
وَلَم تَعرِف ضَلالَكَ مِن هُداكا
ضَنيتُ مِنَ الهَوى وَشَقيتُ مِنهُ
وَأَنتَ تُجيبُ كُلَّ هَوىً دَعاكا
فَدَع ياقَلبُ ماقَد كُنتَ فيهِ
أَلَستَ تَرى حَبيبَكَ قَد جَفاكا
لَقَد بَلَغَت بِهِ روحي التَراقي
وَقَد نَظَرَت بِهِ عَيني الهَلاكا
فَيا مَن غابَ عَنّي وَهوَ روحي
وَكَيفَ أُطيقُ مِن روحي اِنفِكاكا
حَبيبي كَيفَ حَتّى غِبتَ عَنّي
أَتَعلَمُ أَنَّ لي أَحَداً سِواكا
أَراكَ هَجَرتَني هَجراً طَويلاً
وَما عَوَّدتَني مِن قَبلُ ذاكا
عَهِدتُكَ لاتُطيقُ الصَبرَ عَنّي
وَتَعصي في وَدادي مَن نَهاكا
فَكَيفَ تَغَيَّرَت تِلكَ السَجايا
وَمَن هَذا الَّذي عَنّي ثَناكا
فَلا وَاللَهِ ماحاوَلتَ عُذراً
فَكُلُّ الناسِ يُعذَرُ ما خَلاكا
وَما فارَقتَني طَوعاً وَلَكِن
دَهاكَ مِنَ المَنِيَّةِ ما دَهاكا
لَقَد حَكَمَت بِفُرقَتِنا اللَيالي
وَلَم يَكُ عَن رِضايَ وَلا رِضاكا
فَلَيتَكَ لَو بَقيتَ لِضُعفِ حالي
وَكانَ الناسُ كُلُّهُمُ فِداكا
يَعِزُّ عَلَيَّ حينَ أُديرُ عَيني
أُفَتِّشُ في مَكانِكَ لا أَراكا
وَلَم أَرَ في سِواكَ وَلا أَراهُ
شَمائِلَكَ المَليحَةَ أَو حِلاكا
خَتَمتُ عَلى وِدادِكَ في ضَميري
وَلَيسَ يَزالُ مَختوماً هُناكا
لَقَسد عَجِلَت عَلَيكَ يَدُ المَنايا
وَما اِستَوفَيتَ حَظَّكَ مِن صِباكا
فَلَو أَسَفي لِجِسمِكَ كَيفَ يَبلى
وَيَذهَبُ بَعدَ بَهجَتِهِ سَناكا
وَما لي أَدَّعي أَنّي وَفِيٌّ
وَلَستُ مُشارِكاً لَكَ في بَلاكا
تَموتُ وَما أَموتُ عَلَيكَ حُزناً
وَحَقَّ هَواكَ خُنتُكَ في هَواكا
وَيا خَجَلي إِذا قالوا مُحِبٌّ
وَلَم أَنفَعكَ في خَطبٍ أَتاكا
أَرى الباكينَ فيكَ مَعي كَثيراً
وَلَيسَ كَمَن بَكى مَن قَد تَباكى
فَيا مَن قَد نَوى سَفَراً بَعيداً
مَتى قُل لي رُجوعُكَ مَن نَواكا
جَزاكَ اللَهُ عَنّي كُلَّ خَيرٍ
وَأَعلَمُ أَنَّهُ عَنّي جَزاكا
فَيا قَبرَ الحَبيبِ وَدِدتُ أَنّي
حَمَلتُ وَلَو عَلى عَيني ثَراكا
سَقاكَ الغَيثُ هَتّاناً وَإِلّا
فَحَسبُكَ مِن دُموعي ما سَقاكا
وَلا زالَ السَلامُ عَلَيكَ مِنّي
يَرُفُ مَعَ النَسيمِ عَلى ذُراكا


Ves estas manos? Han medido
la tierra, han separado
los minerales y los cereales,
han hecho la paz y la guerra,
han derribado las distancias
de todos los mares y ríos,
y sin embargo
cuanto te recorren
a ti, pequeña,
grano de trigo, alondra,
no alcanzan a abarcarte,
se cansan alcanzando
las palomas gemelas
que reposan o vuelan en tu pecho,
recorren las distancias de tus piernas,
se enrollan en la luz de tu cintura.
Para mí eres tesoro más cargado
de inmensidad que el mar y su racimos
y eres blanca y azul y extensa como
la tierra en la vendimia.
En ese territorio,
de tus pies a tu frente,
andando, andando, andando,
me pasaré la vida.


Non intervenne men Giunon Lucina,
che 'l capo allora si volea lavare;
Menippo, sovrastante a la cucina
di Giove, andò le Parche ad iscusare
che facevano il pan quella mattina,
indi avean molta stoppa da filare;
Sileno cantinier restò di fuori
per inacquare il vin de' servidori.


Lankadj merész szív. Vissza nem adja őt
Véred, halálod. Tengerek és hegyek
Utját nem állják kedvesednek:
Ő maga fut s kikerűl szemével.


Und wie zuletzt sich doch zum Glück
Zum Guten alles mußte fügen!
Sie lauscht und lauscht und kann den Blick
Nicht wenden von den teuern Zügen.
Hat ihn verschönert denn ein Trank,
Gebraut am nächt'gen Zauberherde!
Sein Aug' so kühn, sein Wuchs so schlank,
So stolz und edel die Gebärde!


Zde na té skříni byly jesličky –
s hor, z města zástup lidí k chlévu šel,
a třpytný anděl chvěl se celičký;
když děti klekly, on do nebe spěl
a s hrstí mlsek dříve přiletěl,
než jasné hlasy píseň dozpívaly –
tak rychle sladké zázraky se dály!


Jest nedozírná tvorstvu jeho říše,
v ni bezpočetných sluncí zář se vlní,
jen andělé, již vůli Páně plní
a na zem sličnou snášejí se tiše –
jen jeho knížata, jež při něm sídlí,
ji přelétati smějí duchův křídly.


倦迹无造请
卜居翠微深
幽意素所惬
泉声隔空林


十二阑干绕玉楼
珠帘垂影控金钩
多情最是梁间燕
泥软花香去复留


颓云不动天如醉
与夜为谋雪似羞
明日诗成春五鼓
一年甲子又从头


Ite in dono a colei, pallide rose,
A cui l'alma donai senza mercede;
E poi che 'l mio penar non cura o crede,
Siate del mio morir nunzie amorose.


Laß sie leben! so seufzt er, der Einsame!
Laß sie leben, Erbarmer! Guter!
Gib ihr der Freuden viel!
Nur wenige Tropfen laß sie schlürfen
Aus dem Becher der Leiden!
Ach! nur wenige Tropfen,
Von deiner Gnade durchsüßt!
Und spät, o spät erst, du Schaffer und Tödter!
Gib ihr den Kuß der innigsten Liebe,
Daß ihre Seele – dein Meisterstück –
Im Entzücken vom Leibe sich trennt!


日暮桃林风雨寒
数声长啸下空山
草深行径无归路
却望清溪沙上还


Ó požehnány na stotisíckrát,
o zdrávy buďte v daleku a šíru,
vždyť vím, že znova z nízkých vašich chat
jak ondy vstane tábor bohatýrů,
již v šatech žebráků, leč s králů čely
zář české slávy světem roznášeli
a chrabrosť v srdcích s libozvučným retem
svět na peruti vzali orlím vzletem.


V stoletích mrkal s nocí den
tu zimou, tu zas květem,
a nad všech věků pochodem
můj duch se rozpial plným letem.


قفا عَلِّلا قبلَ التفرقِ عانيا
فقربُ النَّوى سحق النَّوى قد عنانيا
بفيك البرى يا ناعباً بفراقِنا
فما كنتَ إِلاّ للميّمِ ناعيا
تحمَّلتُ من حبي المليحة ما إذا
تحمَّله رأْسٌ تزعزعَ هاويا
فمنْ مدمعٍ خدَّ المحاجرَ هاميا
وَمِنْ حرِّ وَجدٍ صَدَّعَ القلبَ ذاكيا
لها اللهُ من مفتونةٍ بجمالها
فما موضعٌ من قلبها لي خاليا
وَلستُ بذي بذلٍ فتطمع بالندى
وَلا ذي جمالٍ يستبيها جماليا
ملوَّزةَ العينين معسولةُ اللمى
كأَنَّ بعينيها من السقمِ ما بيا
لها ساعدٌ غضٌ كطومارِ فضةٍ
وَآخر كالجُمّارِ أَمطرَ غاديا
سُحرتُ بعينيها وَلينِ حديثها
وَلم أَلف من سحريحما لي راقيا
وذي خطلٍ أَمسى يلوم عَلَى الهوى
ويزعمُ أَنْ لا عذرَ في جهاليا
مررتُ كما مرَّ الكريمُ بلغوةٍ
وعذت بحلمي أَن أُساجل لاغيا
وليس بحبّيها عليَّ غضاضةٌ
وقد عفَّ عن نيلِ الحرامِ ردائيا
وَليلٍ كأَنَّ الحشرَ آخر عمرِه
أَهاجَ بيَ الشوقَ المبرّحَ ساجيا
كأَنَّ اضطرابَ النجمِ والليلُ عيلمٌ
سفائنُ تزجيها الرِّياحُ سوافيا
قعدتُ إلى أنْ لاح للفجرِ نهدة
كأشمط في لجٍ يعالج طافيا
وَبرق بدا فيه كأَنَّ وميضَه
تأَججُ نيرانِ الهوى في فؤاديا
إذا اكتحلتْ عينُ المحبِّ به يبتْ
ومضجعه عنه إلى الفجرِ نابيا
تأَلَّقَ شرقياً ففاض لِلَمْعِهِ
من الدمعِ غربٌ كاد يحكي السوانيا
ووُرْقٍ ورى قلبي نديُّ لحونِها
تغنتْ عَلَى فرعٍ فأجشهتُ باكيا
ظللنا تروّيني حديثَ شجونِها
وأَنشدها فيمنْ أَحب القوافيا
قوافي (حبيب) قَدْ تخذها حبيبةً
وعنها الرضيُّ الموسوي باتَ راضيا
لها عَلَقٌ بالنفسِ والقلب لوطةٌ
ودرك لحاجاتِ النفوسِ كماهيا
أَنارتْ معانيها وأَعربَ لفظُها
وقد متنتْ رصفاً وَرَقَّتْ حواشيا
أَبان بها عما يجمجمُ شاعرٌ
ترفَّعَ عن مدحٍ ولم يك هاجيا
وما الشعرُ إلا ما الهوى قاذفٌ به
ومن كذبٍ خلواً وعوراءَ خاليا
أَما والَّذي ساطَ الهوى بجوانحي
وملَّكَ سكرى المقلتين جنانيا
وددتُ لو اني ميتٌ علَّ رحمةً
تخامرُ قلباً من (نهيلة) قاسيا
كفى حزناً أَني إذا لجَّ بي الهوى
وَصدَّع قلبي لم أجدْ لي مواسيا
وَإني لاخشى (المغربي) وَ (شيخه)
إذا بحتُ يوماً بالهوى زندقانيا
وَلولا أخٌ قَدْ نَفَّسَ الكربَ مرةً
لأمسيتُ قبل اليومِ في القبر ثاويا
رأى ما رأَى بي من تباريحِ حبِّها
فقام بما أَعيا الطبيب النطاسيا
فداءٌ (لداغستان) نفسي من اجله
فقد كان لي مِنْ فاتِك الهجر واقيا
وَيومٍ خلونا فيه من غير ريبة
تقطع ذكراه حنينا نياطيا
هوى صاحبي نحو الخدود مقبلا
وَأَحجمت كالمبهوتِ مما اعترانيا
وَرب قصيدٍ يبعثُ الوجدَ سحرُه
أَهاج بيَ الذكرى وَما كنت ناسيا
أَلان لمعناه المقالة ربه
فأَبقى به (شيخ المعرةِ) عاريا
رأيتُ به ما يعجز الوهمَ دركه
وَيرتدُّ عنه ناظرُ الفكرِ عاشيا
ففيه حياءُ الرودِ سيط بدلِّها
وَفيه دموعُ الصبِّ ينشج نائيا
وَتمتال وَجداناتِ كلِّ متيمٍ
يقصرُ عَنْ إِدراكها اللبُّ كابيا
فأَنشأْتُ أَذري الدمعَ لمَّا تلوته
وَأَذكرُ أَياماً خَلَتْ ولياليا
ليالٍ وددنا لو تدومُ وأَنها
يزادُ بها من ناظريَّ سواديا
أقولُ وقَدْ طال الجفا وطغى الجوى
ولجَّ الهوى والشَّوق أَجهز عاتيا
خليليَّ شدا فوق قلبي فإِنَّه
تصوَّح للقيا وللقربِ صاديا
ولولا الَّذي لاقاه (قيس) ببيته
لردَّدته لمَّا رأَيت التجافيا
(قضاها لغيري وابتلاني بحبها
فهلاّ بشيءٍ غير (ليلى) ابتلانيا)
عَلَى مثلِ هذا بات تذهبُ نفسَه
فتاك شعاعاً فلتكنْ أَنت باقيا


Dies flüssig grüne Gold heißt Gift und tötet.
Wie gut es riecht: wie wenn der wilde Wind
In den Akazienbäumen irr sich fängt,
Dann geht man still im Mond auf weichen Blüten ...
Vielleicht ist Totsein solch ein lautlos Wandern
Durch fremde leere Länder ohne Schlaf,
Auf stillen Brücken über grüne Wasser
Durch lange schwarze, schweigende Alleen,
Durch Gärten, die verwildern ...
Und endlich komm ich an das Haus des Todes:
Im großen Saale ist ein großer Tisch
Aus grünem Malachit; den tragen Greifen.
Da sitzt der Tod zu Tisch und läd mich ein
Und Pagen viel mit feinen schmalen Händen
Und Schuh'n aus schwarzem Samt, die lautlos gleiten.
Die tragen wunderbare Schüsseln auf:
Ja, ganze Pfauen, Fische silberschuppig
Mit Purpurflossen, in den feinen Zähnchen
(Die sind vergoldet) stecken Lorbeerreiser
Und Trauben mit goldrotem Rost und offen
Granatäpfel, die auf weichen Kissen
Von frischen Veilchen leuchten, und der Tod
Hat einen Mantel an aus weißem Samt
Und setzt mich neben sich
Und ist sehr höflich ...


Si miramos con rayos X la casa del paciente
veremos los fantasmas de los libros en estanterías silenciosas
o apilados en el pasillo o sobre veladores y mesas.
También veremos una libreta con dibujos, líneas y flechas
que divergen y se intersecan: son los viajes en compañía
de la muerte. Pero la muerte, pese al soberbio aide- mémoire,
aun no a triunfado. Los rayos X nos dicen que el tiempo
se ensancha y adelgaza como la cola de un cometa
en el interior de la casa. La vida aún da los mejores
frutos. Y así como el mar prometió a Jaufré Rudel
la visión del amor, esta casa cercana al mar promete
a su habitante el sueño de la torre destruida y construida.
Si miramos, no obstante, con rayos X el interior del hombre
veremos huesos y sombras: fantasmas de fiestas
y paisajes en movimiento como contemplados desde un avión
en barrena. Veremos los ojos que él vio, los labios
que sus dedos rozaron, un cuerpo surgido
de un temporal de nieve. Y veremos el cuerpo desnudo
tal como él lo vio, y los ojos y los labios que rozó,
y sabremos que no hay remedio.


Rey yace excelso; sus cenizas sella
esta aguja eminente.
Quién fue, muda lo está diciendo aquella
piedra animada de sincel valiente,
religión sacra, que, doliente el vulto,
el un pecho da al celo, el otro al culto.


Se ao pé da eternidade nossa vida
É quase nada e os anos que se vão
Arrastam nossos dias sem perdão,
E se o que vem à luz vai de vencida,


عندما تنسى
يسمِّيك ما لا يسمى
سيف النسيان عندما تنسى
تحت قميصك المليكُ في حريته
تحته الطيور والأجنحة
وها أنت تفقد المعدن الخفيف
تفقد حرية الهواء
كأنك تفقد النص
تنسى أنك رأس الهجوم
في جيشٍ يقهر الكتبَ وهي تنسى
تطير بأجنحتك في هواء فاره


Es sags der Greis nur, welchem der Lorbeerlohn
Am glänzendsten die Stirne umfließt! Es sei
Franziska ihm der letzte Erdgedank,
Und er entsinke ruhig dem Stabe.


A haj dús, még minden szála ép.
A szája szép
s harminckét foga büszke, drága ék.


Ve výklenku špičatého okna
v svojanovské staré hradní jizbě
stanul Petr plebán v zamyšlení.
Nepokojný zrak mu těkal v dálce,
k obzoru až obejímal stráně
rozvlněné ponurými lesy.
Zasmušen byl plebán v hloubi duše;
takto denně žít a býti svědkem
hoře, které jeho panstvo kruší,
nemoct pomoci a cítit při všem
jistou velkou spolučást zlé viny,
sudba krutá, která jej to stihla!
Jako stín se plížil vedle panstva,
stokrát na rtu vyznání již maje,
jímž chtěl ulehčit své rozbolněné
smutné duši, obava však vždycky
zadržela mu jez výmluvnosti,
pečeť položila na rty jemu,
takže mlčel – pouze vzdych jen z hloubi.
Čím však dál přemýšlel o té věci,
tím víc cítil vinným se, že jeho
vyprávění, pověsti a báje
hocha svedly ke útěku z domu.
A tak denně rostla jeho muka,
v noci chudák ani spáti nemoh,
málo jedl, jen se tiše modlil.
Jednou zrána vposled rozhodnul se,
muce svojí že udělá přítrž,
na kolena padne před rytíře,
obejme též nohy paní hradu
a se vyzná zkroušeně z své viny.
Ale sotva ráno viděl bledou
utrápenou tváři svého pána,
sotva pohled při mši v hradní kapli
v kalné pláčem oči paní hradu,
rázem ztratil odvahu a neměl
síly mluvit při snídani po mši.


S'io era corpo, e qui non si concepe
com'una dimensione altra patio,
ch'esser convien se corpo in corpo repe,


»Das mögt Ihr von einem andern hören!


Dumpf Gemurmel vom Kartelle,
Freundschaft, – ungeschwächte, –
Und man liefert unsere Helden
An Kosakenknechte!


Non, ne vous vantez pas que l’amour vous enflamme,
S’il vous permet encor d’autres vœux, d’autres soins,
S’il vous laisse du temps pour épier votre âme,
Pour songer à la gloire et chercher des témoins.


 أركب آلاف القطارات
 وأمتطي فجيعتي
وأمتطي غيم سجاراتي
حقيبة واحدة  أحملها
 فيها عناوين حبيباتي
 من كن ، بالأمس ، حبيباتي
يمضي قطاري مسرع مسرعا
 يمضغ في طريقه لحم المسافات
يفترس الحقول في طريقه
يلتهم الأشجار في طريقه
 يلحس أقدام البحيرات
يسألني مفتش القطار عن تذكرتي
 وموقفي آلاتي
 وهل هناك موقف آتي ؟
فنادق العالم لا تعرفني
 ولا عناوين حبيباتي
 لا رصيف لي
أقصده  في كل رحلاتي
أرصفتي جميعها  هاربة
 هاربة  مني محطاتي
 هاربة  مني محطاتي


Da la larga narice umida e nera
Fuma il tuo spirto, e come un inno lieto
Il mugghio nel sereno aër si perde;


Jak vůně opojná a hořící jak mák,
jak rythmus kolébání přesladká,
plachá jak tušení, zbožná jak legenda
a měnivá jak tichá pohádka!


回首潇湘二十春
江南投老未安身
如今再过黄花渡
遥想湘山是故人


江上高楼隔晚霞
蒲团静结倚窗纱
暗香一道随风力
知是前村枳橘花


Až kdysi mrtva moje hlava
zpět klesne v podušek klín bílý,
já vím, tě schvátí náhle trpký žal:
propukneš v slova usedavá,
a ret tvůj k hlavě mé se schýlí,
by na rozchod ji vroucně zulíbal.
A všechno smilování, všechen cit,
jimž kdybys byla dala kvésti,
jsi mohla povznést mne a oblažit
a nasit tolik, tolik štěstí
v ten úhor žití, v krušný ten můj věk: –
ty vdechneš, pozdě, ve svůj polibek.
Víc nevzbudíš ustydlé čelo,
jež starostí se pro vás chvělo
a namyslilo, natrpělo: –
v tvůj žal a v ručky dítek spjaté
víc nezatepe, kdys tak vzňaté,
to moje mrtvé srdce zlaté.


لم أكن واقعيّاً ولكنني لا
أُصدِّقُ تاريخَ ((إلياذة)) العسكريَّ،
هُوَ الشِّعْرُ’ أسطورةٌ خَلَقَتْ واقعاًوتساءَلْتُ: لو كانتِ الكاميرا والصحافةُ
شاهدةً فوق أسوار طروادةَ الآسيوية،
هل كان ((هوميرُ)) يكتبُ غيرَ الأوديسةِ؟/


João Cabral de Mello Neto


Vám také s nebe vzplá zář hvězdy jedné,
v níž bolest každá bledne,
v níž duše zaplesá a z beznaděje
zas v přístav štěstí spěje!
Dvé očí, které všecky žaly, zmatky
v svůj úsměv pojmou sladký,
v něm vzdechy roztaví své lásky žárem
a v duši dýchnou jarem!
Dvou loktů náruč, z které kadeřavá
k vám svitne dětská hlava,
a v dětském jásotu a v dětském pění
v ráj lidské světy mění...


Nem lehet.


Amor mi sforza e rason mi richiede:
ben che sian basse le mie fioche rime,
basta la voluntà e la pura fede


Pela doce paciência de enfermeira
com que procuras encantar-me a vida,
renovando em minha alma a fé perdida
depois de morta a crença derradeira;


A ještě něco: vlkodlak,
hle, první, druhý, třetí
od krbu svítí očima...
i nebojte se, děti!


Už od mne prchá lehkým krokem víly
to jaro mládí v rychlém odletě,
však dost mám ještě ve svých křídlech síly
a zpívám si, a rád jsem na světě!


A dura sombra el día, a dura sombra
la noche lúcida de orquestada lengua.
El ruiseñor eterno no se asombra
de su rumor, ni él su trino amengua.
La tremenda amapola de las horas,
en la hora de amor, Eros deshoja
y el dios de amor, mi luna de a deshoras,
en su balanza, sin descuento, arroja.
Inauguro este sueño a todo fuego
y con un soplo me lo aviva un ángel.
Mujeres de alto pecho, hombres en lego,
dirán, con voz de silvo, que es desángel,
pero mi Dios supremo, a quien lo entrego,
sabe que es El quien empujo al arcángel.


Il viendra ! Vous serez les pauvres cœurs en faute,
Fiancés au remords comme aux essais sans fond,
Et les suffisants cœurs cossus, n'ayant d'autre hôte
Qu'un train-train pavoisé d'estime et de chiffons.


楼阁参差照紫霞
黄茅冈上羽仙家
几时携酒楼中坐
醉看金华与玉华


Un souvenir heureux est peut-être sur terre
Plus vrai que le bonheu
Alfred de Musset


A questi puo' tu dir che in disire
vien d'esser forse tenuti gentili,
e cercan ciò per lor vizii coprire.


Ch'ad ogni pena sofferir son dato,
né mai per pena faraggio partenza,
pensando che voi sete spene mia.


实相归悬解
虚心暗在通
澄江明月内
应是色成空


Und schon wächst es mit den grellen
Spählaternen aus der Ferne,
glühnder Rauch verhüllt die Sterne,
hohl erdröhnt das Holz der Schwellen.


Ché per lei veggio la faccia d'Amore
vie più crudel che non vidi già mai,
e quasi irato mi dice: — Che fai
dentro a questa persona che si more? —.


Fritz war ein kecker Junge
Und sehr geläufig mit der Zunge.
Einstmals ist er beim Ährenlesen
Draußen im Felde gewesen,
Wo die Weizengarben, je zu zehn,
Wie Häuslein in der Reihe stehn.
Ein Wetter zog herauf.
Da heißt es: Lauf!
Und flink, wie ein Mäuslein
Schlüpft er ins nächste Halmenhäuslein.
Krach! – Potztausendnochmal!
Dicht daneben zündet der Wetterstrahl.
Ätsch! rief der Junge, der nicht bange,
Und streckt die Zunge aus, die lange:
Fehlgeschossen, Herr Blitz!
Hier saß der Fritz!


Fahr wohl! wie Adlerschwingen
Wird in der Zeiten Schwung
Dein Ringen und dein Singen
Durch deutsche Herzen klingen,
So bleibst du ewig jung!


Ond'io, Giovanni Ciai, ancor mi brigo
spiegare al mondo l'alta sua vittoria
ben dritta, come qui miei versi rigo


Destes avaros mofinos,
Que põem na mesa pepinos,
De toda a iguaria isenta,
Com seu limão e pimenta,
Porque diz que o queima e arde:


Ó, žití mé, ty moře bouřlivé,
ó, lásko má, ty vetchá lodi má,
střed moře žití nesla láska mne,
teď zeje tůň a koráb troskotá.


Amiben minden álmom semmivé lett,
Hozza vissza Ő: legyen Ő az Élet.


Ja schrecklich klangen Helm und Waffen –
Wir hörten's! wenn sein Zorn entbrannt';
Jedoch, Er legt, zur Wonn' erschaffen,
Die Blitze aus der Hand.


Ich mus aufs neu lobsingen
Vor alles wolgelingen,
Das ich bisher gereiset,
Und Gott mir Gnad beweiset.


Wo sie das Lied gesungen hat,
Das mir so reizend schien,
Da rührt sich's noch im Notenblatt,
Und heimlich durch die Saiten ziehn
Zerrissne Melodien.


...Álmodjunk mi is tavasz álmot
Egymás csókoló ajakán, –
Testvér! Szívembe béke szállott,
Szeretlek forrón, igazán!


Ei! Schatz! Kannst du denn schwimmen?


»Lasset den Mysterien der Lust
Ein verständig Ohr geöffnet sein!


El negro señor entonces,
no queriendo ennegrecerse
más de lo negro, quitóse
el negro sombrero y fuese.


Schaue die verliebten Farben,
Schaue die Vermischung an,
Welche durch die zarten Narben
Blau und gelbe spielen kan,
Und dieweil der Unterricht
Deinem Hertzen auch geschicht,
Vergiß mein nicht.


客舍秋风日日清
夜来添得月华明
一轮会看云间见
能使清辉满凤城


E se um dia hei-de ser pó, cinza e nada
Que seja a minha noite uma alvorada,
Que me saiba perde pra me encontra


Греет солнышко —
Да осенью;
Цветут цветики —
Да не в пору;
А весной была
Степь желтая,
Тучки плавали
Без дождикПо ночам роса
Где падала,
Поутру трава
Там сохнулИ вес пташечки,
Касаточки,
Пели грустно так
И жалобно, —
Что, их слушая,
Кровь стынула,
По душе лилась
Боль смертнаТак прошла моя
Вся молодость —
Без любви — души,
Без радост12 февраля 1840


Quiero saber si estoy
y no me encuentro
me busco en multitud pero estoy sola
y en esa soledad muchos me esperan.
A mi razón de hoy le niegan las mañanas...
La espiga está en el mar
el sol en la mortaja
las manos en el siglo
mis pasos son de otros
de alguien mi equipaje
mi sombra está en el duelo
de un pájaro extraviado.
Acaso las palabras están detrás del río...
De insomnio estoy vestida
de dudas me alimento...
¡Oh! Dios, has que me encuentre
al menos un instante
para saber si existo
o soy una pestaña detrás de un ojo incierto.


Objal jsem ji s pláčem naposledy –
zapomněla všecky žití bědy,
zašeptala s něhou, jí jen vlastní:
,Bývali jsme šťastni spolu, šťastni!‘...


玉兔何年上月宫
夜间捣药特无踪
神丹不老姮娥鬓
乞取刀圭驻玉容


Sie tanzt. Wie sie das Leibchen wiegt!
Wie jedes Glied sich zierlich biegt!
Das ist ein Flattern und ein Schwingen,
Um wahrlich aus der Haut zu springen.


Wer Gott vertraut, wird in der Tat
Erfahren, daß des Höchsten Rat
Ihn weislich werde führen
Und hier und dort mit großer Gnad
Und reichem Segen zieren.


Nimmer läßt er von uns ab,
Wo wir ihn beständig lieben.
Folgt uns nach bis in das Grab,
Wo nur wir ihm treu geblieben.
Seine große Gütigkeit,
Seine Treu und Freundlichkeit
Vermindert keine Zeit.


Wem immer nur ein Reimchen glückt,
Prahlt in den schalsten Jamben,
Dass ihm der Wein den Kopf verrückt:
Es hagelt Dithyramben,
Und mangelt Wein, so stimmet man
Beym Wasserkrug ein Zechlied an.


惠理呼猿日
葛仙成道时
地胜人难到
去来谁得知


Reich mir aber deine Gnad,
Daß ichs rein von Sünden halte,
Und durch keine Missethat,
Mich von deiner Liebe spalte:
Daß ich folge deinem Rath;
Reich mir Jesu deine Gnad.


Supla la falta de ellas este celo
que tuvo levantadas esperanzas
cuando pensé con tales confianzas
volar sobre los términos del suelo


Teď leží můj táta zlomený
a smutně se na mne dívá,
jak cídím a brousím kord zarzený,
když polnice do boje vzývá.


لَعَمري لَقَد أَدلَجتُ وَالرَكبُ خائِفٌ
وَأَحيَيتُ لَيلي وَالنُجومُ شُهودُ
وَجُبتُ سَرابِيّاً كَأَنَّ إِكامَهُ
جِوارٍ وَلَكِن ما لَهُنَّ نُهودُ
تَمَجَّسَ حِرباءُ الهَجيرِ وَحَولَهُ
رَواهِبُ خَيطٍ وَالنَعامُ يَهودُ
وَقَد طالَ عَهدي بِالشَبابِ وَغَيَّرَتُ
عُهودَ الصِبا لِلحادِثاتِ عُهودُ
وَزَهَّدَني في هَضبَةِ المَجدِ خَبرَتي
بِأَنَّ قَراراتِ الرِجالِ وُهودُ
كَأَنَّ كُهولَ القَومِ أَطفالُ أَشهُرٍ
تَناغَت وَأَكوارَ القِلاصِ مُهودُ
إِذا حُدِّثوا لَم يَفهَموا وَإِذا دُعوا
أَجابوا وَفيهُمُ رَقدَةٌ وَسُهودُ
لَهُم مَنصِبُ الإِنسِ المُبينِ وَإِنَّما
على العيسِ مِنهُم بِالنُعاسِ فُهودُ


Můj sonete, ty víš a znáš,
že jeden laur je vždycky náš,
laur pravdy hořký... A v čas zlý


Così la inganno e folla manco accorta,
se avvien ch'Amore a lacrimar mi tiri;
né sa quanta dolcezza il pianto porta.


Wir finden da auch unsre Leut',
Die wir gekannt in Leid und Streit,
Mit allen Heil'gen triumphieren.
Das wird ein Willkommheißen sein,
Ein Freundlichtun, ein Hocherfreun,
Ein süß Gespräch, ein Jubilieren!
Man geht wie Kindlein Hand an Hand;
Ging's auch schon so im Pilgerstand!


Qué distancia en metros redondos
hay entre el sol y las naranjas?
Quién despierta al sol cuando duerme
sobre su cama abrasadora?
Canta la tierra como un grillo
entre la música celeste?
Verdad que es ancha la tristeza,
delgada la melancolía?


Mettesi Sansonetto alla battaglia:
a molta gente si facea temere.
A' cavalieri l'arme a pezzi taglia:
contro di lui nessun avea potere.
Orlando il vide di così gran vaglia:
gran pezzo stette i suo colpi a vedere;
poi fece come drago velenoso
sopra nimici il conte valoroso.


A žij nám, sestro Jugoslavie!
Tvůj domov od Alp k vlnám Adrie
a k Dunaji buď požehnán! Nechť syčí
had záští kol, ty, duše holubičí,
ty na hlavu mu šlápneš, opřena
dnes o svých bratří silná ramena:
Srb, Slovinec a Charvát – s námi Čechy
již ochrání si vlastní svoje střechy;
jsme celý, čacký národ, nejen hlouček plachý,
a zúčtujeme s Němci, s Maďary a Vlachy.


Dort ragt sie aus den Waldestannen
Und zeigt den Leu auf rundem Schild,
Dazu drei Krüge und drei Kannen
Und auch ein Sprüchlein fromm und mild.


Z ňader běží bouří vln,
celý svět mé lásky pln,
jako zora svítí tmou,
šveholí ti ptáčkem v úško,
že juž brzo, drahá duško,
že juž budeš mou.


Atravessando o passo, cujas águas
Caíam d’uma íngreme pedreira,
Sombreadas por folhas verde-escuras
Da restinga entrançada em capoeira;


双双紫燕语呢喃
怪引春宫梦不甘
闻道君王多惜玉
肯教自碎碧鸾簪


Treue Fürstin, unsrer Welt
Ist auffs neue zugestellt
Von der Sonn ein edler Ring,
Wie sie iedes Jahr empfing.
Ach! es wolle diesem Ringe
Seyn verpflichtet diß Gedinge:
Daß er steh zu sichrem Pfande
Eurem Glück und Segens-Stande,
So wie Ihr, Ihr Fürsten-Gold,
Haupt und Gliedern Heil und Hold
Gabt durch den Vermählungs-Ring,
Den mein Printz von Euch empfing!
Krieg, weich ab und neme Scheue
Für deß Friedens fromer Treue!
Böse Tück und Triegligkeiten
Lauffen für den Redligheiten!
Altes Arg sterb alles hin,
Neues Wol blieb immer grün!
Altes Unrecht, alter Drang,
Geh zur Hölle schnellsten Gang!
Heldin, Euren tapffren Sinnen
Fehle nimmer kein Beginnen!
Eurem Willen müsse lachen,
Was sich sonst pflegt ernst zu machen!
Eurem schaffen müsse stehn,
Was von dannen sonst wil gehn!
Eurem wincken kumme her,
Was sonst blieben sonst wo wär!
Ach, daß Eure reine Schöne
Keine Schwachheit nie verhöhne!
Daß stets Eure Liebligkeiten
Opffer nemen von den Zeiten!
Daß stets Eure Frömigkeit
Sey ein Gifft für Haß und Neid!
Daß der ungefälschte Mut
Sey für List und Vorthel gut!
Was Euch sonsten ist bescheiden
Von dem Himmel, müsse neiden
Ieder, der auß schwartzer Tücke
Nagt deß andren redlich Glücke.
Frölich mussen drüber seyn,
Die sich liessen schreiben ein
In den Biedermannes Bund,
Da kein Dupelman nie stund!
Lange, lange müssen laben
Meinen Herrscher Eure Gaben!
Lange, lange müst ihr leben,
Diese Gaben außzugeben,
So daß die gepaarte Treu
Immer bleibe frisch und neu!
Biß Piastus alter Baum
Wieder kumm in ersten Raum,
Daß er mit gevielten Zweigen
Müge biß zun Sternen steigen,
Daß er unser Land bebreite
Mit deß Schatens grüner Weite,
Daß der lechzend Unterthan
Drunter sich erfrischen kan,
Daß er kan von seiner Frucht
Niessen, was er darff und sucht!
Ich, so ich mich darff vermessen,
Meiner selbst nicht zu vergessen,
Wüntsche mir zu meinem Theile:
Daß mir ietzt und alle weile
Meine Herrschafft traue zu,
Daß ich nimmer spar und ruh,
Ohne Ruhm und ohne Schein
Treuer Unterthan zu seyn.


Mit was vor Lust und Schmerz gedenck ich noch an dich,
Du ruhiges Camin! Bey dir ergözten mich
Ein Baro in der That und einer nach dem Nahmen;
Der lezte scherzt galant, der erste spricht gelehrt,
Kennt Wirthschaft, Hof und Vers. Was ward da nicht gehört,
Wenn Thor und böse Zeit uns auf die Zunge kamen!


Quand, aux feux du matin, s'envole l'alouette
Du milieu des sillons de rosée emperlés,
Je ne l'écoute plus ; mes esprits sont troublés ;
Mais pour te ranimer, ô nature muette,
Il suffit d'une voix qui chante dans les blés !


Niña bonita, oí que cantabas
ayer, humilde y sincera
y no la viste,
no viste la fanática floresta.
Niña suave y blanca,
tú juegas con las luces
muy temprano en la mañana.
Jovial trinar, arena delicada,
la tarde imitando la mañana.
Tú inspiras a las flores,
niña, ansiosas siempre te escuchan.
Siempre pregunto a la luna
cómo serás en la noche,
niña suave, serena y pura.
Y la luna te mira con ternura:
con voz baja me responde.


I zdá se obrněnou zdvihat ruku
a temně horlí mramorovým rtem:
„Mé podoby se lekáš, bídný vnuku,
a klopíš zrak před mrtvým pradědem?


Tebris' Sonne fand fürwahr dein Strahlenlicht:


Che da doni grandissimi corrotta
s havea ad altrui la donna messa in preda
questa al Dottor nel cor fu si gran botta
che lancia e spiedo io vuò che ben le ceda
per esserne piu certo ne va alhotta
(ben che pur troppo all indivino creda)
et con la Balia si tira in disparte
et per saperne il certo usa grande arte


Dann sehe ich Dich wieder
Mit Deinem Schlangenbiß.
Der Abschied drückt wie's Mieder.
Ach, gäb's kein Hindernis!«


Hleďte, jak prosí!
Uvadlé ruce – na podzim listí –
sepíná s těží včera i dnes,
zkalené oči žalem vás jistí,
jak žitím vrávoral, nežli tu kles’.
Na tvrdém dláždění
v kámen se promění
koleno chvící.
A jde-li tu kdosi –
ó dejte si říci:
hleďte, jak prosí!


Laß uns die Thorheit, Gott, verstehn,
Daß wir der Erden müssig gehn,
Nicht mehr uns blind verlauffen,
Nicht Wasser geben für den Most,
Noch für geringe Linsen-Kost
Die Erst-Geburt verkauffen.


小径霜泥结冻时
幽人十日废筇枝
新晴池馆春来早
帘外鸣禽圣得知


万里山河几战征
阿爷机不见先明
春城鼓吹黄金甲
肯伴藩臣奉乃兄


箨龙惊蛰出墙东
一夜寒声满地空
造化未应偏妒物
锦绷初脱不禁风


Ihr kennet ja diß treue Haus,
Als erste von der Schaar der Brüder:
Sie zogen sich mit Freuden aus,
Und kleideten die Jesus-Glieder;
Ihr Ruf zu diesem Dienst und Frohn
Ist aus der Liebe hergekommen,
Der Kinder Seelen sind ihr Lohn,
Drum haben sie nicht Lohn genommen.
Ihr Kinder! ziehet doch
Mit Lust an ihrem Joch:
Es ist das Joch der treuen Liebe.
Sie haben mir ersetzt,
Was ich dahin geschätzt,
Durch ihren Dienst gehn eure Triebe.


Daß sie wiederumb auf Erden,
Stets vernichtet müssen seyn,
Vnd durchaus gehönet werden,
Die mir häuffen meine Pein,
Mich verachten da und hier,
Die mein Vnfall muß erfrewen,
Die sich kützeln über mir,
Vnd: da da! ohn Ablaß schreyen.


A cometer crimes, a purgar sacrilégios
a pregar teu credo
A sofrer em segredo, este mais cruel degredo
que é estar longe de t


J'ai dit aux messes de midi
Les mondaines agenouillées
Qui font maigre le vendredi.
J'ai dit la messe de midi,
Et, peintre dévot et hardi,
Je les ai presque détaillées.
J'ai dit aux messes de midi
Les mondaines agenouillées.


Or come deço star di bona voia,
ch'i' no creço, chi cercasse, che sia
più sagurato de mi fina in Spagna?


Kupec jistý bankrot zas tu udělá,
Každý ho lituje, co teď z toho má.
Má ženu a dětí, v kapse ani groš,
Je teď žebrákem, dřív byl à la gros.
Však není tu nářek, ni bědování,
On jezdí v kočáře a v lesích honí!
Jak to tedy přijde, kdybys se ho ptal,
[No, ten by tě asi pořádně přelhal.]


Én nem tudok kiáltni: hejh! hahó!
Pedig nagy vétket én sosem vétettem:
Fekszem hanyatt a Pusztán megdermedten
S fagyott, fehér szivemre hull a hó.


Esso, quando poteva in nessun loco
che veduto non fosse ritrovarsi,
quivi, sfogando l´amoroso foco,
dogliendosi d´Amor poneva a starsi;
e sol questo era suo sollazzo e gioco,
quando potea con agio lamentarsi
e ricordar i casi intervenuti,
ch´eran tra lui e la sua amante suti.


东楼特杰少陵诗
锁江颉颃涪翁题
两翁诗阵屹相向
千载名与江山齐


El ave oculta entre el ramaje umbrío
también saluda la rosada aurora
con voz que envidia el murmurar del río;


Folgaba el rey Rodrigo
con la hermosa Cava en la ribera
del Tajo, sin testigo;
el pecho sacó fuera
el río, y le habló desta manera:
En mal punto te goces,
injusto forzador; que ya el sonido
oyo ya, y las voces,
las armas, el bramido
de Marte, de furor y ardor ceñido.
¡Ay, esa tu alegría
qué llantos acarrea! ¡Y esa hermosa,
que vio el sol en mal día,
a España, ay, cuán llorosa,
y al cetro de los Godos, cuán costosa!
Llamas, dolores, guerras,
muertes, asolamientos, fieros males
entre tus brazos cierras,
trabajos inmortales
a ti y a tus vasallos naturales.
A los que en Constantina
rompen el fértil suelo, a los que baña
el Ebro, a la vecina
Sansueña, a Lusitana,
a toda la espaciosa y triste España.
Ya dende Cádiz llama
el injuriado Conde, a la venganza
atento y no a la fama,
la bárbara pujanza,
en quien para tu daño no hay tardanza.
Oye que al cielo toca
con temeroso son la trompa fiera,
que en África convoca
el moro a la bandera,
que al aire desplegada va ligera.
La lanza ya blandea
el árabe cruel, y hiere el viento,
llamando a la pelea;
innumerable cuento
de escuadras juntas veo en un momento.
Cubre la gente el suelo;
debajo de las velas desparece
la mar; la voz al cielo
confusa y varia crece,
el polvo roba el día y le escurece.
¡Ay, que ya presurosos
suben las largas naves! ¡Ay, que tienden
los brazos vigorosos
a los remos, y encienden
las mares espumosas por do hienden!
El Eolo derecho
hinche la vela en popa, y larga entrada
por el Hercúleo Estrecho
con la punta acerada
el gran padre Neptuno da a la armada.
¡Ay, triste! ¿Y aún te tiene
el mal dulce regazo? ¿Ni llamado
al mal que sobreviene
no acorres? ¿Ocupado
no ves ya el puerto a Hércules sagrado?
Acude, acorre, vuela,
traspasa el alta sierra, ocupa el llano;
no perdones la espuela,
no des paz a la mano,
menea fulminando el hierro insano.
¡Ay, cuánto de fatiga!
¡Ay, cuánto de sudor está presente
al que viste loriga,
al infante valiente,
a hombres y a caballos juntamente!
¡Y tú, Betis divino,
de sangre ajena y tuya amancillado,
darás al mar vecino
cuánto yelmo quebrado,
cuánto cuerpo de nobles destrozado!
El furibundo Marte
cinco luces las haces desordena,
igual a cada parte;
la sexta ¡ay! te condena,
¡oh, cara patria!, a bárbara cadena.


»Schaffen! Schaffen! Schaffen!
Sobald der Haushahn wach!
Und Schaffen – Schaffen – Schaffen,
Bis die Sterne glühn durchs Dach!
O, lieber Sklavin Sein
Bei Türken und bei Heiden,
Wo das Weib keine Seele zu retten hat,
Als so bei Christen leiden!


Da, plötzlich aus dem wirren Grund,
Rang sich ein Bild gewitterklar,
Du tratst vor mich, wie in der Stunde,
Die meines Friedens letzte war.
Wir sind uns fremd im Leben, Sterben,
Wir haben fürder nichts gemein,
Was drängst du, ganz mich zu verderben.
Dich nun in meine Träume ein?


Die Glocken, die eisernen Hunde der Luft,
Erheben ein Freudengebelle,
Und die Heil'gen Drei Kön'ge aus Morgenland
Erwachen in ihrer Kapelle.


Ti új világot szórtok az én setét
Honnyomba s új fényt: érezem isteni
Ihlésteket; s lantot ragadván,
Hódolok ellene-állhatatlan


Jsem poslední mžik hodin, jsem propast putování,
jsem ruka, která přerve v ráz struny života,
jsem nezakrytá pravda a hrozná nahota.


湖头接城城满烟
湖尾乱树昏连连
从前触境关心事
万里桥边家可怜


Somos


é no silêncioque melhor ludibrio a mortenãojá não me prendo a nadamantenho-me suspenso neste fim de séculoreaprendo os dias para a eternidadeporque onde termina o corpo deve começaroutra coisa outro corpoouço o rumor do ventovaialma vaiaté onde quiseres ir


Die deutsche Sprache war einst in alter Zeit
Ein blondes Vollweib, das durch die Wälder strich;
Doch heut ist längst ihr schlotternder Busen
Platt wie ein Plättbrett!


Preßfreiheit steht denn oben an,
Wo – welch absurdes Treiben! –
Das halbe Land nicht lesen kann,
Das andere nicht schreiben.


A není náruč, není klín,
kam v klidu zabořiti hlavu;
jsou tady, tají se tu v stín
a srdce slyší jejich vřavu.


Pak to jak u hodin, kyvadlo když stojí...
Kam jsi dala tenkrát celou moudrost svoji?


Wie tiefe Ohnmacht hielt es ihn in Bann,
Als sie vom Perlenkranz ihr Haar entblößte,
Den warmen Schmuck vom Halse nahm und dann
Des Kleides angeschmiegte Bänder löste.
Leis knisternd sinkt das Kleid. Ein wacher Traum
Läßt sie in ihrem Bett Sankt Agnes sehen,
Doch voll zurückzuschauen wagt sie kaum,
Sonst würde all das Zauberwerk vergehen
Und all ersehntes Träumen bliebe ungeschehen.


Kde nelze Otce strašlivou tvář snésti,
tam vítán vlídný Syna úsměv sladký,
jej čtete v tazích dítěte i matky,
a my jej zovem splnění snů, štěstí.
Nareda stojí u vrat každé chatky,
on myje poutníkovi nohy prašné,
snů můry s víček zahání mu strašné.


His useless steel brave Albion wields no more,
But sternly smiles, and thinks the combat o'er:
So had it been, had aught of mortal strain,
Or less than fairy felt the deadly pain.
But empyreal forms, howe'er in fight
Gash'd and dismember'd, easily unite.
As some frail cup of China's purest mold,
With azure varnish'd, and bedrop'd with gold,
Tho' broke, if cur'd by some nice virgin's hands,
In its old strength and pristine beauty stands;
The tumults of the boiling Bohea braves,
And hold secure the Coffee's sable waves:
So did Azuriel's arm, if fame say true,
Rejoin the vital trunk whence first it grew;
And, whilst in wonder fix'd poor Albion stood,
Plung'd the curs'd sabre in his heart's warm blood.
The golden broidery tender Milkah wove,
The breast to Kenna sacred and to love,
Lie rent and mangled: and the gaping wound
Pours out a flood of purple on the ground.
The jetty lustre sickens in his eyes:
On his cold cheeks the bloomy freshness dies;
'Oh Kenna, Kenna, thrice he try'd to say,
'Kenna farewel: 'and sigh'd his soul away.


Streit hat mein Herz
Mit deines Haares
Gelockter Tücke –
Welch ein Prozeß!
Mein Geist verweht,
Mein Sein, es sinket
Dahin zu Grabe,
Eh' er, der böse,
Zu Ende geht.


Ők voltak a harc vérzivatarjain
S a béke napján bölcs vezetők, atyák,
S kormányra termett őrszemekkel
Szélveszeket zabolázva tartók.


Bříza jak děcko v bílé košilici,
jemuž se přes noc rozpřed vlasů proud,
odvětí šípku: „Líčit krásu v líci,
kdy podzim kvapí, umí pouze bloud!“ –


Zrak Kristův k nebi vznesl se a has',
však člověk hněvně trhal nohou svaz
a mocí z provazů chtěl rukou ven;
on v poutech mřel, Bůh hřeby proboden.


Die Scheitel Gold, die Hand der Könige trägt Eysen:
Die Cron aus Dörnern kan weit weit ein bessers weisen.


Bist du nun ferne, bist du nah,
Hat dich ein Andrer gefunden,
Ich weiß nicht, Theure, bist du da,
Bist du für mich verschwunden?


Onť ji povolal,
Do nebe ji vzal –
Nedělám si z toho nic;
Srdce mé jest chudé,
Ale za to bude
V nebi zase o jednoho
Anděla víc.


Ezer millió vágyam összehordtam,
de egy közöttük legkülönösebb:
Szeretnék bársony-süveget viselni,
mint szent, keleti, titkos mágusok,
vagy csillagászok ódon középkorban.


»Hallo! Wach auf! du Fürst von Burgund!
Dein Königsgeschmeide besudelt ein Hund;
Blandinen, dein gleißendes Töchterlein, schwächt,
Zur Stunde jetzt schwächt sie ein schändlicher Knecht.«


Kein König: solt' Er gleich an Schein
Den Alexander pochen/
Ein neuer Welt Beherrscher seyn/
Und noch mehr Welten suchen.
Kein Bettelman vor deiner Thür/
Darff einen grössern Raum vor mir.


卑栖迷远谷
微影托深林
自顾双飞羽
常留一片心


Jaj, nem kisért az arany hangja,
Se fényes cím nagy harangja.
S ez a sorsunk - pici ember
Nagyot merni soha nem mer,
Csak törődik s nincs haragja.


Vou passar
Quero ver
Volta aqui
Vem você
Como foi
Nem sentiu
Se era falso
Ou fevereiro
Temos paz
Temos tempo
Chegou a hora
E agora é aqui
Cortaram meus braços
Cortaram minhas mãos
Cortaram minhas pernas
Num dia de verão
Num dia de verão
Num dia de verão
Podia ser meu pai
Podia ser meu irmão
Não se esqueça
Temos sorte
E agora é aqui
Quando querem transformar
Dignidade em doença
Quando querem transformar
Inteligência em traição
Quando querem transformar
Estupidez em recompensa
Quando querem transformar
Esperança em maldição:
É o bem que contra o mal
E você de que lado está ?
Estou do lado do bem
Com a luz e com os anjos
Mataram um menino
Tinha arma de verdade
Tinha arma nenhuma
Tinha arma de brinquedo
Eu tenho autorama
Eu tenho Hanna-Barbera
Eu tenho pêra, uva e maçã
Eu tenho Guanabara
E modelos Revell
O Brasil é o país do futuro
O Brasil é o país do futuro
O Brasil é o país do futuro
Em toda e qualquer situação
Eu quero tudo prá cima
Prá cima
Prá cima


Z Kouřimské brány právě pod věží,
(teď fortny městské nikdo nestřeží,
Smrt vešla již, nač tedy hlídat brány?)
beránčím oděn starým kožichem
opilý sedlák vyšel se smíchem.
„Hle, Pánbůh –“ křičel, – „Pánbůh tresce pány!
měšťáky zpupné tlusté lenivé,
co živi jsou jen z krušné práce naší,
hlídají v žokách stříbro plesnivé, –
ha! tresce je a plaší!
ha! kupčíci! ha, bídní lichváři,
Smrt se vám dívá oknem do tváří,
krk zakroutí a satanu vás hodí,
ten do pekla vás rovně doprovodí!
Však dávno už vás všechny měl
vzít do pekel!“


La luxure, ce moins terrible des péchés ;
Ces deux pires de tous, l’Avarice et l’Envie ;
La Gourmandise, abus risible de la vie ;
Toi, Paresse, leur mère à tous, à ces péchés,


Mi espejo, corriente por las noches,
Se hace arroyo y se aleja de mi cuarto.
Mi espejo, más profundo que el orbe
Donde todos los cisnes se ahogaron.
Es un estanque verde en la muralla
Y en medio duerme tu desnudez anclada.
Sobre sus olas, bajo cielos sonámbulos,
Mis ensueños se alejan como barcos.
De pie en la popa siempre me veréis cantando.
Una rosa secreta se hincha en mi pecho
Y un ruiseñor ebrio aletea en mi dedo.


Madam, die Sie als Königin
In Paphos residieren,
O könnt' ich Ihren holden Sinn
Durch meine Bitte rühren!
Verlassen Sie den goldnen Saal
Im paphischen Palaste,
Und kommen Sie für diesesmal
Bei Cynthien zu Gaste!


Se nesou prosby země hlasem valným
k bohu, jenž sedě klidně nad oblaky
teď v sedmý den již odpočívá taky.


peluca


Se sousedy muž se vrací
s lopatami k truchlé práci.
Truhlu ze závějí vyhrabali,
houžví k saním přivázali,
a s ní ke vsi na hřbitov se dali.
Vnouče v náruč letí mámě svojí:
„Děde – kam to vezou v chvoji?“


Per non privar de gli altri onor il giorno,
io farò, Donne, fine e riverenza;
e, dal vostro festoso almo soggiorno
la nostra gravità presa licenza,
entreremo nel ballo, e, perché scorno,
non rechi a noi la poca esperienza,
Amor, d'ogni bella arte alto maestro,
guidi le piante a noi, gli occhi a voi, destro!


Er blieb nicht stehn von weitem, den Drachen sprang er an,
Ha was ein grimmes Streiten da Held und Wurm begann!
Die Doppelzunge züngelte, der Rachen hauchte heiß,
Der Schuppenschweif umringelte den Volsungssohn im Kreis.


A présent qu'il est mort, tu l'entendras… peut-être !
Ce combattant, passant de la geôle au cercueil,
Du fond de son silence, il dit : Ni Dieu, ni maître !


Van vzduchu ostrý jitro zvěstuje.
Ó jaká noc to byla poučná
a plná divů! Jako slunce rozum
z ní vychází. Ti židé vespolek,
ať Sion, Garizim jich štítem jest,
jsou nepřátelé Říma napořád!
A blázen já se v Římě domýšlel,
že klidný svět pod mojím žezlem spí,
že možno žíti klidně jako mudrc?
Já mince razil s pyšným nápisem
kde „Tellus stabilita“ hlásat měla
můj velký blud, mou lichou domněnku!
Ne Sion více ani Garizim,
zde celý národ stojí proti mně
a dlouho, vidím, již se připravuje
v boj zoufalý, snad jeho poslední!
Teď stisknout třeba člověka v své hrudi,
dost ozval se, ba víc, než potřebí...
Annia Rufa ihned pošlu sem,
na kovadlinu patří kladivo!
Sám Rómy osud věkožízný sem
mi poslal toho rabbi. Vidím teď
a jasně vidím... O čem, hochu, sníš?


Geh in dich, falsches Kind, und frage dein Gemüthe;
Dies, weis ich, wird vor mich ein frey Bekäntnüß thun,
Mit was vor Ehrligkeit und nicht erkaufter Güte
Mein Herz allein gewüntscht, in deiner Schoos zu ruhn.


Nu, nevolej pána boha!
Máš sic u mne dluhů dosti,
já ti sloužil léta mnohá,
ale vše ti odpouštím!
Jediné mi vyplň přání:
Ty si musíš bez milosti,
chtě neb nechtě, bez reptání,
mlynářovu dcérku vzít!“ –


Jen vědět, radost podstatou-li všeho,
či zločin snad, či lhostejnost, či bolest;
ten Jahve nápad šibeniční tvorby
ten vyzkoumat a jeho příčinu
na prospěch morálky;
leč mrtvá hmota mlčí, sama ptá se.


Und willst du die Arme schlingen
Um dein Liebchen zwei und zwei,
Will ich dir den Fels schon zwingen,
Daß er eine Laube sei.


Drum kommt, ihr Herrn, geschwinde,
Laßt uns zur Taufe gehn:
Bei einem schönen Kinde
Sollt ihr Gevatter stehn!
Wollt ihr den Namen wissen?
Einheit , der soll es sein:
Ihr bindet in die Kissen
Ihm wohl die Freiheit ein?


„Pane, zde náš cíl!“ dí zrádce šedý.
Z moře mlhy chladný jitra dech
jako pěnu v bílých balvanech
vzhůru valí chmury v úsvit bledý;
obzor kol jak závěj, zatažen
úbělovou nocí ranní páry,
z níž tu onde v cestu napřažen
černý kořen, jako z vrstvy sněhu
medvěda veň zapadlého spáry.
Hasan šedouše tu zdržel v běhu,
rozhledl se; mživá clona tají,
v jakých že to místech, v jakém kraji;
výš jen v mlze, v chladném vánku šlehu,
šerý okraj lesa obražen,
vlny vrcholků kdež mihotají.


Kdy vroucí moje píseň ve mráz letí,
že doufání mně musí sevšedněti
i naděje mé,
kdy duch se srdci, srdce duchu směje:
sny osud jako stéblo v příkop svěje!
v hrob dospějeme!


Zuviel, zuviel, zuviel, was wird ein Gärtner sprechen,
Wann man zu keiner Zeit,
Ohn allen Unterscheid,
Die angenehme Lust der Blumen wolte brechen.
Drum geht und trefft das rechte Ziel,
Zuviel, zuviel, zuviel.


Hnulo se křoví. „Sem chytni se, sem,
za krk! Tamhle je les.“
Shrben, v střel dešti šíleném
jak dítě mne na zádech nes.


Gleich gilt vor ihr des Armen Kammer,
Das prachtgeschmückte Fürstenhaus. –
Geh denn und weine deinen Jammer
Im dunklen Stübchen einsam aus.


Mlčíš – zcuchány tvé vlasy,
klečíš, jakby v těžkých snách,
hrozného cos tajíš asi,
hledíc, až mne jíme strach.“


Dann wär' ich Fähnrich, ha! wo Mann an Manne
Blutrünst'ge Krieger deutsche Seeschlacht schlagen;
Wo deutsche Segler, grimm und ohne Zagen,
Den fremden Entrer hauen in die Pfanne!


崇霞台上神仙客
学辨痴龙艺最多
盛德好将银管述
丽词堪与雪儿歌


Mein Heiland, Herr, mein Gott! Ich freu mich deiner stärk!
Des hertzens wunsch wird dar!
Du segenströmst auf mich! Ich bin dein Wunderwerk!
Hutt, thron und Kron ist klahr.
Belebst, beehrst, bezirst! Du machest Uns zur segnung!
Du bist di freudbegegnung!
Du findst di Feind und frissst si in dem feur!
Si sind der welt ein Ungeheur.
Ihr übler anschlag ist auf si zurükkgeprellet:
Ich bin der fremden haupt, und jene sind zerschellet.


Como el aura suavísima resbala
de placer en placer fácil mi vida:
entre el amor y gloria dividida,
¿cuál es la dicha que a mi dicha iguala?
Al lado de Faón, su amor cantando;
con la luz de sus ojos fascinada;
dicha inmensa es de Safo bienhadada
perder sus horas en deliquio blando.
Dicha inmensa es de Safo venturosa
que su amante en el aire que respira
beba el acento de la tierna lira,
que tan sólo por él suena amorosa.
¡Cómo a mis ojos inefable llanto
gota por gota el corazón destila,
si un instante su faz dulce y tranquila
brilla gozosa al escuchar mi canto!...
¡Si de su boca en lisonjero arrullo
la voz desciende a celebrar mi lira,
y hálito vago que su labio expira
mis sienes cerca entre el falaz murmullo!
Siento, Faón, tu delicado aliento
bullir entorno de la frente mía,
y en deliciosos tonos de armonía
herirme el corazón tus voces siento.
El corazón sus golpes precipita
al eco de tu voz apasionada:
a un suspiro, a un acento, a una mirada
como el seno de tórtola se agita.
No temo entonces que por bella alguna
perjuro olvides tu feliz cantora,
ni atractiva beldad venga en mal hora
a destrozar mi plácida fortuna.
¿Y quién la flor de la ventura mía
osará marchitar con mano aleve?
¿Quién a usurpar tu corazón se atreve
y a reinar donde Safo reinó un día?
¡Ah! no soy bella: su preciosa mano
en mi rostro los Dioses no imprimieron;
más al alma benignos concedieron
de los genios el numen soberano.
Y cítara en mis manos peregrina
las hermanas de Febo colocaron,
y de entusiasmo el corazón llenaron
de amor ardiente e inspiración divina.
Goza de triunfos la beldad un día,
que el porvenir destruye rigoroso;
cuando el genio entre aplausos victorioso
de la inmortalidad al templo guía.
Lecho de tierra y silencioso olvido
sólo del mundo la hermosura alcanza:
el estrecho sepulcro a do se lanza,
los rayos borrará de haber nacido.
Cual sueño pasará, si el genio alzando
la poderosa voz no la eterniza,
su cantar que a los siglos se desliza
vida preciosa a sus cenizas dando.
Yo también cantaré: también mis voces,
tierna Faón, tu nombre repitiendo,
con tu amor y mi amor sobreviviendo,
al porvenir sin fin irán veloces.
Yo a esa Grecia opulenta, sabia y justa
arrancaré un aplauso duradero,
una corona como el grande Homero
a mis sienes tal vez ceñiré augusta.
Y mírala ¡oh Faón! y tu sonrisa
premie el esfuerzo de tu Safo amada,
más plácida a su ser que en la alborada
place a las flores la naciente brisa.


Es entbehre der kostbaren Früchte nimmer;
Von diesen aber gebet, weil doch immer
Für die einen ist verloren, was die andern haben gern,
Die Schaalen für die Thoren, für die Klugen den Kern.
Den Närrischen muß es bloß Klingklang bedeuten,
In Wahrheit aber ein Glockenläuten,
Das zum Gebet die Gedanken ruft der Gescheuten. –


Ba – bylo to jako tam na horách!
Žár od jihu k výši se plazí
a z půlnoční druhé zas strany
se ledový vítr zvedá,
až ve výši u skalní hrany
vír v mlhový oba se srazí –
pak sypou se kroupy jak bohatý hrách
a mžikem je hora šedá.


烟霞深处一亭闲
石磴萦纡紫翠间
但觉峰峦劳顾揖
不知身到武夷山


Der Tod, für dem der Mensch so fleucht und so erschrickt,
Wehrt an ihm selbst so lang, als lang ein Auge blickt.
Deß Todes Furcht ist tod mehr als der Tod; der Tod
Verkürtzt, was ihn vergällt: der Furchte bittre Noth.


Eine eigne Stadt hab' ich gesehen
Über unsrer stehen,
Als ich von des Hauses Giebel heut'
Überschaut die Dächer, rings zerstreut,


Passo A vida é assim: é o temporal que chega,
Ruge, esbraveja e passa, ecoando, serra a serra,
No furioso raivar da indômita refrega
Que as montanhas abala e os troncos desenterr
Mas o pranto, afinal, que essa cólera encerra
Tomba: é a chuva que cai e que a planície rega;
E a cada gota, ali, cada gérmen se apega
Fecundando, a minar, toda a alagada terr
Também o coração do convulsivo aperto
Da dor e das paixões, das angústias supremas,
Sente-se livre, após, a um grande choro abert
Alma! já que não é mister que ansiosa gemas,
Alma! fecunda enfim nas lágrimas que verto,
Possas tu germinar e florescer em Poemas!


Byl kdys jeden vůl. – No, víte,
vůl je vždycky vůl.
Starý chudák utahaný,
byl tak sám jak kůl.


Publicado no livro A cachoeira de Paulo Afonso: poema original brasileiro (1876)
In: ALVES, Castr Obra complet Or e notas Eugênio Gome Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 198


Не утоленная кровавыми струями,
Безмолвствует землИду вперед поспешными шагами,
Ищу от жертв свободные полНо, как в темнице узник заключенный,
Ищу напрасно: кровь и мрак!
Лишь там, в черте зари окровавленной —
Таинственный, еще невнятный зна14 августа 1900


Giovane bella ha sempre dubbi sui
Ch'el lontanato Amor ne sia verace;
El dapresso è un calor di mille brace,
Qual maraviglia dunque se tu rui?


Le besoin d’être avec cet homme
Encore vert qui serait moi),
J’abomine pour parler comme
Il faut, ton goût pour trop d’émoi


Amis, plus nous devons le craindre.
Autour d'une petite table,
Dans ce petit coin fait pour nous,


Woher, wohin, wie ging es dir,
Du hast so schmale Wangen.
Wenn Zeit du hast, komm mit. Bald hat
Sie mir am Arm gehangen.


一声遥在翠微间
暤日初升识圣颜
汉代提封春曙彻
文明应在紫辰班


Queste parole furon grate tanto
che se l'affisse Rinaldo nel core;
e disse: - Il capo arrecarti mi vanto
in ogni modo, cortese signore.
La tua benedizion mi da' col guanto;
conforta il popol tuo per nostro amore. -
Corbante il benedì pietosamente
e priega Iddio per lui divotamente.


Le donne, che gran pezzo mirato hanno
continuar tante percosse orrende,
e che nei cavallier segno d'affanno
e di stanchezza ancor non si comprende;
dei duo miglior guerrier lode lor danno,
che sien tra quanto il mar sua braccia estende.
Par lor che, se non fosser più che forti,
esser dovrian sol del travaglio morti.


Einem argen Rosenstrauche
Gleicht das Leben, dornbewehrt;
Hält die wunde Hand die Rose,
Hat ein Wurm den Kelch versehrt.


Připravte se, lotři čeští,
o ta hrdla vašich těl
ať si mistr topor leští,
to můj dar, jejž dát jsem chtěl;
úmluvou jste v české spáry
navrátili plné káry,
Berounský když stržen most!
Pěkní hoši, pěkná ctnost!


Jedesmal bei dem Gebraus
zittert leis das kleine Haus –:


Но и у нас есть волшебная чаша,
(В сонные дни вы потянетесь к ней!)
Но и у нас есть улыбка, и наша
Тайна темнеТень Эвридики и факел Гекаты, —
Все промелькнет, исчезая в одноНаша победа: мы вечно богаты
Новым вином!


Der Monden ist ein Haupt-Planet,
Der oben an bey Hofe steht.


For this his name our hist'ry shall adorn,
Shall soar on Fame's wide pinions all sublime;
'Till heaven's own bright, and never dying morn
Absorbs our little particle of time.


Ne že bych nikdy byl domova neměl.
Ne že by v zimě v něm nezapraskala kamna.
Nechci vám nalhati utrpení klamná:
domov vítal mne také kdys, soumrak když po kraji temněl.
Tak jako jiní míval jsem hračky,
tak jako jiní dobrá slova jsem slýchal.
Tak jako jiní směl jsem otevřít zahrady zavřená vrátka.
Vlídně hovořil otec, vesele zpívala matka.
Pokojně spal jsem a pokojně dýchal.
Vzpomínám na to plačky.
Ale nyní nejsem dlouho nikde doma.


Laß doch das Wimmern und das Weinen,
Das Winseln über Qual und Not,
Nicht immer kann die Sonne scheinen,
Nicht immer glänzt das Morgenrot,
Es muß auch Regenwolken geben
Und Sturmgeheul und Wetterschein,
Langweilig wär das Menschenleben,
Wollt' es ein ew'ger Maitag sein.


إن الزغاليل الكرام بمصرنا
كظباء مكة صيدهن حرام
يُحسبن من لين الكلام فواحشا
ويصدهن عن الخنا الإسلام


邻曲无还往
何由有别情
惟应小窗月
长记读书声


Mas no dejo de ver estando ciego
que no hay remedio, o bien que ya no tarde,
ni mal que contra mí no se concierte.


[Du wirst aus dem Getümmel weggetragen,
Man reicht dir Wein und legt Verbande an,
Doch du hast kaum die Augen aufgeschlagen:]
»Aus Bubenhand nehm' ich kein Leben an!«
Zornglühend rufst du's aus, zerreißest die Verbande,
Und deine Seele fliegt zum Vaterlande.


空庭幻出小嶙峋
假外应须别有真
只恐话头成两橛
若为融摄主和宾


Ha! keine Muse wagt's zu sagen,
Wen dieses Grab umschließt;
Zu groß für jedes Lob der Erde
War der, den es umschließt.


¡Pantoja, ten valor! Rompe la valla
luce, luce en tarjeta y en membrete
y cabe el toro que enganchó a Pepete
date a luz en las tiendas de quincalla


应缘心在已心空
方广那知只此中
金爵茗花时现灭
不妨游戏小神通


„Nyní, Zdeňku, oženíš se.
Stár jsem; rád bych tebe viděl
ženatého, dřív než umru.“


Quand l'été vient, le pauvre adore !
L'été, c'est la saison de feu,
C'est l'air tiède et la fraîche aurore ;
L'été, c'est le regard de Dieu.


白鹤屏寒月影稀
水精帘卷篆烟微
生憎柳絮如蝴蝶
撩乱春愁处处飞


Sola, en el ancho páramo del mundo,
Sola con mi dolor,
En su confín, con estupor profundo
Miro alzarse un celeste resplandor:
¡Es Él! Aparición deslumbradora
De blanca y dulce faz,
Que avanza, con la diestra protectora
En actitud de bendición y paz.
Inclino ante Él mi rostro dolorido
Temblando de ternura y de temor,
Y exclamo con acento conmovido:
—¿A dónde vas, Señor?
—La Roma en que tus mártires supieron
En horribles suplicios perecer
Es hoy lo que los césares quisieron:
Emporio de elegancia y de placer.
Alli está Pedro. El pescador que un día
Predicó la pobreza y la humildad,
Cubierto de lujosa pedrería
Ostenta su poder y majestad.
Feroz imitador de los paganos,
El Santo Inquisidor
Ha quemado en tu nombre a sus hermanos...
¿A dónde vas, Señor?
Allá en tus templos donde el culto impera
¿Qué hay en el fondo? O lucro o vanidad.
¡Cuán pocos son los que con fe sincera
Te adoran en espíritu y verdad!
El mundo con tu sangre redimido,
Veinte siglos después de tu pasión,
Es hay más infeliz, más pervertido,
Más pagano que en el tiempo de Nerón.
Ante el altar de la Deidad impura,
Huérfana de ideal, la juventud
Contra el amor del alma se conjure
Proclamando el placer como virtud.
Las antiguas barbaries que subsisten,
Sólo cambian de nombre con la edad;
La esclavitud y aun el tormento existen
Y es mentira grosera la igualdad.
¡Siempre en la lucha oprimidos y opresores!
De un lado, la fortuna y el poder,
Del otro, la miseria y sus horrores;
Y todo iniquidad... Hoy como ayer.
Hoy como ayer, los pueblos de la tierra
Se arman para el asalto y la traición,
Y alza triunfante el monstruo de la guerra
Su bandera de espanto y confusión.
Ciega, fatal, la humanidad se abisma
En los antros del vicio y del error.
Y duda, horrorizada de sí misma...
¿A dónde vas, Señor?


És itt maradok Krisztusommal együtt,
itt lengek mindig e vidék felett – –
Bimm-bamm, bimm-bamm, – csak egy jó van a földön
s az a szeretet, az a szeretet.


Je třeba jednou střásti prach,
zde stíny jsou a tam je zoře,
jdi ledovců zřít sníh a nach
a poslouchati rythmus moře!


Meinst du, daß du versammelt alle Strahlen
Der Schönheit habest so an deinem Bette,
Daß all die Weit' dagegen leere Schalen?


Istenem, Te tudod: koldusan élek én
földgolyónkon, ahol annyi haszontalan
senki dúslakodik hírben, aranyban és
hízik, mint a falánk kukac.


originales


Die Venus steht gerüst
weil sie beym Mavors lieber ist
als bey dem hinkendem Vulkan
der kaum das Feur hat außgetahn
so fängt er an zu schnarchen
des Morgens steht er auff zu früh
mit den Ziklopen ie und ie
und schmiedet Waffen.
Was hat denn Amor hie zuschaffen?
Er spricht den Filidor an umb ein Werbe-Geld
und zieht auch mit zu Feld.
Ei lieber! weistu wol worzu?
meinstu er wolle lernen fechten?
Ja! er ist einer von den rechten.
Er läst dem Filidor nicht Ruh'
er muß auff Liebes-sachen
ihm Verse machen.
Sich/ Filidor/
dich vor/
daß du nicht wirst berükket.
Der Schalk hat loß gedrükket/
der Pfeil geht dir ins Hertz hinein.
Doch laß es sein:


Publicado no livro A cachoeira de Paulo Afonso: poema original brasileiro (1876)
In: ALVES, Castr Obra complet Or e notas Eugênio Gome Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 198


– „Hofrát, nu, hofrát. Mluví. Pán Bůh s námi!
Kam vedete nás, páni hofráti?
Lev český dal si vyrvat sousto z tlamy.
Má znovu vždy si dát je vyrvati?


Chloe wundert sich der Fragen,
Lächelt ja, und saget: Nein!
Ich? versprochen? kannst du sagen!
Glaube mir, es kann nicht seyn.
O, ruft Mops, wollt ich nur schwören
Doch Amynt belauscht uns ja:
Gleich sollst du es selber hören;
Ja, ich such ihn, warte da.


Keiner stirbt, der für das Leben fällt,
Keiner, der gekämpft für seine Welt.
Und ihr sollt um uns nicht Klage tragen,
Um Verklärte nicht aus größten Tagen.


Bezděčně v kraj se vracím známý.
Bezděčně z lesa míří krok.
A trochu směšným připadá mi
ten manfredovský monolog.


送春风雨苦潺潺
得告今朝免缀班
卧听鸠啼花落尽
此身如在故园间


In vielen Trangsalen/
Und ängstigen Qualen/
In stätem Arbeiten
Müßt' ich die Zeit zubringen/
Mit nicht ringen
Wercken dir dein Heil bereiten;
Dreissig gantzer Jahr
Ich beschäfftigt war'
Mit allerhand kümmerlichen Wercken
Deine Seel zu stärcken/
Auff daß nemlich du
Möchtest kommen zu
Der gewünschten Ruh'.


Dann kommt er voller Günstigkeit
Und tut, eh sies gedenken,
Zur Mehrung ihrer Seligkeit
Ganz reichlich sie beschenken.
Den setzt er über ein ganz Land,
Den über dreißig Städte,
Den in den höchsten Ritterstand,
Dem gibt er viel Geräte.


Celot s políbením láskou není,
lásky bouři chci, jež duši plení,
lásku, jež se neplazí, leč vzpíná
a v svém žáru všeho zapomíná.


Caminas a la albarda y matadura,
si no luz racional lo contradices;
y para que el rebuzno te autorice,
con la oreja asnina se conjura.


Be jó gyermeknek lenni, kit a pázsit
bujálkodó melege meg nem másit,
csak hátán fekszik és az égre néz.


Ty pláčeš? Pojď! pojď ke mně, čistá duše má!
a nebuď smutna – hleď, jsem celý, celý tvůj:
ta prsa, na něž ráda kladeš hlavu svou,
ty svaly paží k zápasu a k práci napjaté,
mé čelo ustarané, jež tak ráda líbáš
polibkem dlouhým, v němž se naše duše potkávají,
mé oči vyjasněné smutky rozptýlenými,
ty oči důvěřivě planoucí vstříc jasné dálce,
zářící dálce našich velkých nadějí,
můj každý nerv a každý atom mojí bytosti –
všecko je tvoje! Jenom smutna nebuď mi.
Svým vlastním tělem zahřeju tě v ustydlých těch tmách
– sem polož zatíženou, umdlenou svou hlavu,
a ruku dej mi, lichotivou, teplou svoji ruku,
a se mnou, duše, pojď, pojď se mnou oddaná
tou oddaností ženy, která trpět bude vždycky,
od prahu cnosti zahnána ty se mnou, duše, pojď
daleko někam z toho dusna přetvářky a lží,
do volných dálek s širokými obzory,
kde čistým vzduchem sytým vůněmi a teplem
v zátopě světla půjdem’ spolu osamělí,
dva píseň volnosti si zpívající vyhnanci,
a já ti nadšen budu cestou vyprávět
o slunci na horách a bílých ptácích v oblacích...


A zlomil štětec svůj a plátno strh’
a v dálku prch’
a duše víno v kal a bláto zvrh’ –
Lacrimae Christi!


Als Kind von angenehmen Zügen
War Röschen ein gar lustig Ding.
Gern zupfte sie das Bein der Fliegen,
Die sie geschickt mit Spucke fing.


Dies Nichts soll meine Wohnung sein;
Herr, laß mich nimmer etwas werden,
Sei du mein Ruhm und Freud' allein,
Mein Alles droben und auf Erden,
Laß mich verschwinden ganz und gar,
Sei du in mir nur offenbar!


E disse: - O generosa Bradamante,
non giunta qui senza voler divino,
di te più giorni m'ha predetto inante
il profetico spirto di Merlino,
che visitar le sue reliquie sante
dovevi per insolito camino:
e qui son stata acciò ch'io ti riveli
quel c'han di te già statuito i cieli.


E piacciati al mio fallo perdonare,
Ché in mille modi sento haverti offeso
I tuo' comandamenti non observare.


Da Gott nun unserm Salomon/
Mit Weißheit alles Heil gegeben/
So gab er Ihm auch Preußens Thron
Als König wohl-verdient zu leben/
Weil er Verfolgte hat geschützt/
Vor Gott ein frommes Hertz getragen/
Durch sich die Tugend unterstützt/
Sein Land geliebt/ den Feind geschlagen.


So legt euch denn, ihr Brüder,
In Gottes Namen nieder;
Kalt ist der Abendhauch.
Verschon uns, Gott! mit Strafen,
Und laß uns ruhig schlafen!
Und unsern kranken Nachbar auch!


أَنا المَدرَسَةُ اِجعَلني
كَأُمٍّ لا تَمِل عَنّي
وَلا تَفزَع كَمَأخوذٍ
مِنَ البَيتِ إِلى السِجنِ
كَأَنّي وَجهُ صَيّادٍ
وَأَنتَ الطَيرُ في الغُصنِ
وَلا بُدَّ لَكَ اليَومَ
وَإِلّا فَغَداً مِنّي
أَوِ اِستَغنِ عَنِ العَقلِ
إِذَن عَنِّيَ تَستَغني
أَنا المِصباحُ لِلفِكرِ
أَنا المِفتاحُ لِلذِهنِ
أَنا البابُ إِلى المَجدِ
تَعالَ اِدخُل عَلى اليُمنِ
غَداً تَرتَعُ في حَوشي
وَلا تَشبَعُ مِن صَحني
وَأَلقاكَ بِإِخوانٍ
يُدانونَكَ في السِنِّ
تُناديهم بِيافِكري
وَيا شَوقي وَيا حُسني
وَآباءٍ أَحَبّوكَ
وَما أَنتَ لَهُم بِاِبنِ


艳草妖花理易残
无劳太息抚雕栏
终年费尽壅培力
能共樽前几日看


A na pokraji v pralese
shasíná oheň umdlený,
jen v mžik, když větrem vzedme se,
zář rudou vrhá na kmeny.


zná dokazovat odbornicky,
jak obrovský je z novin zisk,
že význam apokalyptický,
ba cenu kosmickou má tisk;


Tam, kde nic není, dovede brát
jen politika chytrá.
Přátelé, dnes vám nic nemohu dát.
Přijďte si, přátelé, zítra!


Auch dieß ist Bardenarbeit. Allein wie schnell
Verblüht ein Erderzeugter, sein Ruhm mit ihm!
Und sind nicht Herrscher Erderzeugte?
Strömen die Jahre sie nicht von hinnen?


Da komm' ich, ach an Liebchens Haus:
O Kind, schau noch einmal heraus!
Heraus mit deinen Aeuglein klar,
Mit deinem dunkeln Lockenhaar!


Kam vše sjelo? Jaké ticho, nikdo nás tu nevyhledá!


Ó čarovné rejdy! hle co se tam třpytí
tak zlatě, v tak vábivé kráse?
toť jistě tam poklad ze skály svítí,
ač slídovou mincí jen zdá se.
Tam s kyji dva obři ho hlídají,
však nechťsi! my proklouznem podtají...
Ho, ho! co nás tepe? již chce se jim půtky?
Toť střely – však změněny v jedlové šůtky.


Me acuerdo bien del venturoso instante
cuando vi yo la luz en vuestro oriente.
¡Cuánta luz, cuántas llores, cuánta gente
y qué mundo tan bello y tan brillante!
¿Por qué no estaba alegre tu semblante
tú que lleno de luz eternamente
en ese mundo que feliz te nombra
tienes el alma donde esta tu sombra?
Gran pájaro de América atrevido,
que, trasponiendo los opuestos mares,
entre los recios vientos has venido
a dar al viejo mundo tus cantares;
tú que en tantos torrentes has bebido,
y hoy vienes a beber al Manzanares,
¡para que el ansia de tu sed ardiente
no perdone del mundo una corriente!
Tú que en el nuevo mundo te has mecido
entre el viento de arenas abrasado,
al son del Orinoco adormecido,
al pie de las palmeras arrullado;
y más tarde en el norte has despertado,
y con la luna a Grecia has recorrido,
y de Sión por la cadena santa
¡abriste paso a tu incansable planta!
¿Por qué estás triste tú? ¿Por
qué te quejas?
¿Por qué me llamas la feliz cantora,
y ni llorar ni suspirar me dejas,
envidiando mi vida de pastora?
¿Dónde están mi cayado y mis ovejas,
dónde la choza está que te enamora?
¿En dónde están mis dichas y mi calma
si aquí soy sombra a quien le falta el alma?
¡Ah! ¿qué se ha hecho de la pobre sombra
que huyó de esa mansión bella y querida?
El Gévora lo sabe que rendida
la ve muriendo en la campestre alfombra,
¿piensas tú que del alma desprendida
el verme en estos valles no me asombra,
y que puedo tener contento y calma
cuando la sombra está lejos del alma?
Mi alma en las ciudades tiene asiento,
y yo sufro también vuestro quebranto,
porque del vago ser que envidiáis tanto,
aquí está el corazón, allí el aliento;
aquí sus ojos, pero allí su llanto;
aquí su boca, pero allí su acento;
aquí está el mártir, pero allí su palma;
aquí soy sombra, pero allí soy alma.
Las ráfagas del aire trasparente
me pueden ocultar al que me mira;
pero yo siempre vivo en el ambiente
que vuestro labio sin cesar aspira;
es verdad que mi sombra vagamente
por los collados silenciosa gira,
y allí parece que reposa en calma,
pero no soy la sombra, soy el alma.
¡Sí! soy el alma siempre agradecida,
que a vuestro lado está, dulces amigos,
vosotros de mis lágrimas testigos
la noche de mi triste despedida,
nunca a la sombra me veréis unida;
y ¡ojalá que los hados enemigos
presto a mi sombra den eterna calma
y del cielo la luz den a mi alma!


zlý je smutek,
zlá je smrť –


弱柳双双度晓莺
当尊残月拂波明
座中客自悲将别
好为殷勤唱渭城


Kaum hatte sich die Nacht zu zeigen angefangen,
Die, nach der Hitze Last, der Kühlung Lust verhieß;
Als sich ein neuer Tag, dem Schein nach, sehen ließ.
Der volle Mond war aus dem grauen Duft,
Der, nach des Tages schwüler Luft,
Mit Purpur untermischt, den Horizont bedeckte,
Und sich rings um die Erde streckte,
Wie röthlich Gold, nur eben aufgegangen;
Aus dessen wandelbarem Kreise,
Der alles in der Nacht mit Licht und Schimmer füllt,
Auf eine wunderbare Weise
Mehr Anmuth noch, als Licht und Schimmer, quillt,
Die grosse Scheibe gläntzt' in einer güld'nen Glätte,
Worauf jedoch recht hell und klar,
Als ob sie ein Gepräge hätte,
Ein schattigtes Gesicht zu sehen war.
Es war die heit're Luft gantz rein:
Man sah von Duft und Wolcken nichts:
An statt des Monds sonst kalt- und blassen Lichts
Schien ein fast röthlich-gelber Schein
Dem warmen Ur-Stral gleich zu seyn.


Пахари, солнце взошло лучезарное,
Минула ночи ужасная мгла;
Сейте скорее зерно благодарное —
Почва свежа и рыхла!
Долго вы спали в ненастье холодное,
Воля давно вас на пашню зовёт;
Верьте, что поле вас ждёт плодородное, —
Пахари, смело вперёд!
Пусть зазвучит ваша песня свободная,
Пусть разольётся в привольных лугах
Песнь не стеснённая, песнь благородная,
В смелых и верных словаДружно работайте: нива широкая
Тучные злаки вам скоро родит;
Песнь ваша правая, чувством глубокая
Пахарей новых мани


A ať jej zvednete, ať nevšímnut zvadlý
zahyne v cestě: vždy Vás mám rád –
neb list, jejž zved’ jsem z Vašich stop, spadlý
řek’ mi, jak sladko blízko Vás umírat...


Proč mu dali pyšné jméno krále,
nezvěděl jsem – putoval jsem dále.


Dürr wie die Rippen der Blätter
Seh ich meine Tage vergehen.
Vom Glück blieb nur eine Sage, –
Doch ich stürbe, müßt' ich's gestehen.


Der Erde wachsen Sorgen wie Leichenhaufen.
Alle wollen das Morgen im Blut ersaufen.
Doch vom Tod ist nichts zu borgen, nichts zu kaufen.


强近无亲骨肉稀
糟糠有妇不胜衣
到家说与痴豚犬
好护瓜田待我归


Jestlipak ještě, ty černá chaso,
dáváš věřícím s omáčkou maso?
Ba ovšem, že se pořád
koná u nás ten neřád.


Seegen und Sättigung ward uns die Fülle.
Brüder und Schwestern, theure Blutsverwandte,
Laßt uns vom Becher seiner Liebe froh sein:
Aber auch dankbar.


Ach, lieber Gott, wie krank und matt
Sehnt sich nach letzter Siegerstatt
Ein Herz, das viel gelitten hat.


Teď se okna chrámu, kupole
zanítila v siném plápole
a hrom udeřil tak burnou ranou,
až-tě rázem oba jinoši
vyskočili s tváří polekanou
a tak chvíli jako sousoší
ustrnulí před oltářem stáli;
na to Konrad na klekátko svoje
znovu klesl, ale Václav stoje
dále hřížil pohled rozháralý
v oken tmu, jíž časem blesky plály.
Zdál se naslouchat, jak hromu hlas
temně duněl, tišil se a ztrácel,
na to v novém hněvu zaburácel,
a pak zvolna uchlácholen zas
dozníval jak hluché zavíření
na zastřený smutkem buben země,
zdánlivě pak mlknul v usmíření
a jen chvilkou z dáli broukal temně.


So sprach der Bote zu Maxen. Der lispelt in sich hinein:
»O kämst du von der Einen, sie denk' ich, lieb' ich allein,
An sie nur glaub' ich sehnend, sah gleich mein Aug' sie nicht,
Wie Christen, was sie nie schauten, an Himmel, Gott und Gericht.«


Die Warnung schneller Todesfälle
Bewegt mir Einsehn, Geist und Sinn;
Drum fall ich noch auf dieser Stelle
Vor dir, mein treuer Heiland, hin.
Ich flehe nicht um langes Leben;
Du hast es mir aus Huld gegeben,
Drum nimm es, wenn du wilst, zurück.
Behalt mich nur in deinem Bunde
Und gieb mir in der lezten Stunde
Den tröstungsvollen Gnadenblick.


千峰倒影碧粼粼
摹写桐江最逼真
每逢佳处谋书屋
渐恐山灵不信人


Rci, co v tmavou dáli,
hvězdo, vábí tebe,
či snad světlé družky
zavrhly tě s nebe?


凡卉徒妖迥不同
输渠篱下自丛丛
趋时未肯隐君子
毕竟依然带晋风


Evvi Cloelia appresso, che la strada
fece a' Roman quand'ella si fuggio
per lo Tevero in parte u' non si guada,


飘炉飞空落晓星
随风入草化秋萤
莎虫误认天明了
却变寒声作暖声


Ich bin, ich bleibe nicht in dieser schnöden Welt,
Und weil das bleiben mehr mir als das sein gefällt,
So lieb ich sterben mehr als leben, weil ich kan
So hören auff zu sein, zu bleiben fangen an.


V Svém sensitivním: slyším,
v Svém ohnivém: vidím,
v Svém tvořivém: chci –
buď Žití Příštího i zvon i pochodeň,
buď Kosmu Duchového zároveň
i stvořenou i tvůrčí anticipací!


Queste vecchie grinze e nere
sono schiatta di cicale
che sempre commetton male;
peggio vorrebbon vedere.


Wie solt ich nun mein Glück
Nicht schätzen und erheben/
Da meinem sonst entzognen Sinn
Ein süsses Band zieht immer nach sich hin/
In Göttlich reiner Eh zu leben.
Diß macht mich gantz von andrer Lieb und Ehe ruhn.


Взмолились белогвардейцы о заступнике ангелПришел этот ангел в облике Керзона лорда и стал у красных просить о Врангеле


桃花与流水
一往隔千春
畏向外人道
如何重问津


Sperate pure in quel Signor, che i suoi
Non abbandona mai, se bene a tergo
Talor gli lascia, mentre u' vuol gl'adduce.


Už potraceny všechny kufry, vaky,
bič, cylindr už ztratil postiljon,
řvou pasažéři, prach se valí mraky,
a děti piští, starých žen zní ston.


Da nahmst du mir die feine Hand.
Und hinter dir stob auf der Sand
Des Feldwegs an den Weiden.


entonces no hay problema.
Estás lejos, no te quiero ver
tampoco sentir. He oído
de los que han dado su ser
pero yo no le he vivido.
Entonces, guerra guerra
para qué? si nadie te quiere
y aunque digo: no es mi problema,
al final uno también muere.
Estás lejos, no te quiero ver
tampoco sentir. He oído
de los que han dado su ser
pero yo no le he vivido.
Entonces, guerra guerra
para qué? si nadie te quiere
y aunque digo: no es mi problema,
al final uno también muere.


Ya no reiré cuando mi madre rece
en infancia y en domingo, a las cuatro
de la madrugada, por los caminantes,
encarcelados,
enfermos
y pobres.
   En el redil de niños, ya no le asestaré
puñetazos a ninguno de ellos, quien, después,
todavía sangrando, lloraría: El otro sábado
te daré de mi fiambre, pero
no me pegues!
Ya no le diré que bueno.
   En la celda, en el gas ilimitado
hasta redondearse en la condensación,
¿quién tropieza por afuera?


Noch schint de Hęben der blau hendal
Un grön dat Holt un de Eer:
De Ditmarschen fallt de Thran int Gras,
Un de Friheit seht se ni mehr!


人言多技亦多穷
随意文章要底工
淮海秦郎天下士
一生怀抱百忧中


De az igazságnak jó Istene
Elszaggatá az ellenség kötelét,
Kik irégykednek Sion hegyére,
Nagy szégyenség térítse hátra őket.


Kein Licht die Dunkelheit vertreibt.
Nacht auch am Tag auf Erden bleibt.


不须乐府说无愁
不用尊前著杜秋
已把宦情同嚼蜡
更将世事等藏钩


Wann fürchterliche Fluten schwellen,
Wann die Gewalt vereinter Quellen
Um Quebec wühlt, und Felder frißt;
So wird im Strom ein Haus durch Biber aufgeführet,
An dem der Strom die Kraft verlieret,
Das rund, umpfählt und sicher ist.


Bez rachotu hromového
na nebi se někdy blýská;
po šlechetné duši krásné
o samotě se mi stýská! –
Vyjasní se nad mou hlavou,
zmizí z duše teskné chvění,
zvlášť když ještě daleko jest
k červánkům a k rozednění?!


Z duše celé želám sobě,
aby tento zákon nový
nemohl se tknouti tebe,
neb tvých železnými slovy.


Dann wird der Baum der Menschheit grünen;
Dann werden ihren alten Zwist
Der Himmel und die Erde sühnen
Durch den, der beider teilhaft ist.
Ein sanftes Leuchten wird durchdringen
Des Schicksal unverstandne Pein;
Das Leben wird den Tod verschlingen,
Und ein Gesetz der Liebe sein.


Mit Geläut der Herdenglocken,
Mit der Turteltaube Lachen
Müde Wandrer sie verlocken,
Kitzlen dann zu Tod die schwachen.


Kdo poslal vás, mužové tropů od Ceylonu ztracených pásem,
co řekli jste kněžím ve svatyně delfické kobě,
že, sotva jste skončili, vykřikli hrůzou a žasem
a k obloze že v nářku zvedali dlaně své obě,
druh zmateně k druhu zřel zaleklý, bez slova, v mdlobě?
To že jste slyšeli v poslední hodině z čistého azuru zníti?
Jak možno to kolik set odtud mil znělo to stejně
u vás, kdes v Delhi, v aleji chrámu pěti set slonů,
že cítili všichni: Přestalo srdce světa teď bíti,
krev žití se stavila v bouřném svém tluku a chvějně
spad’ se stromu pějící pták a z bystřic zpívaných tónů
se vyloudil nářek a pokřik: Co jen se to stalo?
I vy jste viděli, stín jak nebem bezoblačným plynul,
sta ruk jej démonských tkalo
na obrovský rubáš, jenž ukryl tepny vše žití
a hlas zněl vodami, nebesy, hvozdy a ve skalách šinul
se ohlasem dunivým po klenbě oblohy, bouřil a hynul:
a pravil: „Velký Pan – zhynul“ – –


Hráč uslyšel tu smělost neslýchanou!
Vztek na vtíravce varem vzkypěl z mezí;
dlaň zvedl rozkošník a prudkou ranou
v líc udeřil tu žebravému knězi.


Weil's aber nun geschehn und schon die Zinnen
Von Famagusta fern hinabgetaucht,
So muß ich jetzt auf andre Dinge sinnen,
Denn blutt und bloß bin ich hiehergehaucht.
Durch Herrendienst möcht ich mein Brot gewinnen.
Ist keiner hier, der einen Diener braucht?
Manch edeln Ritter seh ich ja im Kreise,
Ich dient ihm wohl, daheim und auf der Reise.«


Mimer, der kluge, wuste,
Täglich zur Steineswand
Der Drach' aus seinen Klüften
Zu trinken her sich wand.


Nun merck' ich schier/
Wo Er seyn werde/
Nemlich bey seiner Herde/
Die gar nicht weit von hier: 18
Er pflegt auff wilden Heyden
Nicht zu weyden/
Will nur auff fettem Land/
Wo allerhand
Gewürtz/ und Blumen stehn/
Sich stäts zu weyden gehn. 19


Viděl nebem jako v bezdno
vystupovat velké hvězdy,
ne víc pouze hřeby zlaté
na azurném palankinu,


Vor den Bruder tritt das Mädchen,
Doch er drängt sie stumm zurück;
Der hat einst auf mich geschossen!
Sagt ihr ernst und streng sein Blick.


Hunderttausend Briefe klopfen
Süß an jedes Tintefaß,
Das nur jemals einen Tropfen
Für die Druckerschwärze maß.


Egyszerre felkiálték: „Ismerős vagy!
Te a Halál vagy.”
„Az vagyok” felelt,
és vérvirágot csókolt ajkaimra,
befogva csendesen húnyó szemem.


Ach Gott, wir haben Geld und Guht
Für alles nur begehret,
Wir haben unsern Frechen Muht
Der üppigkeit gewähret:
Diß ist nun worden Pest und Gift,
Daß unsre schwache Leiber trift,
Ja Mark und Bein verzehret.


A oči tvoje nebeské
tak cudným, jasným světlem hoří,
leč, chci-li poklad vyzvednout,
tu půda naděje se boří.


Wann alles dieß zusammen
Durch Hitz' vnd Macht der Flammen
Wird werden Rauch vnd Wind,
Wird doch die Liebe stehen,
Vnnd ewig nicht vergehen,
Weil sie Gott selbst entzündt.


Ich hab gelegn und hab gedacht,
Wo nur mein Schatz noch bleiben mag,
Er macht mir allzulang, zu lang,
Mir wird ganz angst und bange.«


Ach, wie wird mir wohl und weh,
Süße Dame, süße Dame,
Wenn ich Ihre Augen seh,
Die der reine Zunder sind,
Und den Busen, weiß wie Schnee.


Shall I for these disturb my brains with rhyme?
For these, like  creep, or  climb?
Shall I go late to rest, and early rise,
To be the very creature I despise?
With face unmov'd, my poem in my hand,
Cringe to the porter, with the footman stand?
Perhaps my lady's maid, if not too proud,
Will stoop, you'll say, to wink me from the croud.
Will entertain me, till his lordship's drest,
With what my lady eats, and how she rests:
How much she gave for such a birth-day gown,
And how she trampt to ev'ry shop in town.


De um certo cheiro que vai nele impregnado,
Do suor do labor de meu trabalh
Assenta-te!


一叟搜盆妇絮羹
喜闻官至出相迎
两三家自为邻里
一半田皆无主名


Posléz jsem se zeptal: „Kde můj bratr?“
„Nepřišel on domů,“ řekl zástup.


Se quedaron tristes los parques y los patios,
las avenidas y las rotondas, los tejados y los balcones,
los ojos de los niños y las flores.
Escribieron en el aire
una carta de despedida en un idioma extranjero.
La firmaron los saltimbanquis del aire
con exhibiciones de saltos mortales y piruetas de despedida
en el columpio del viento.
Por la emoción y las prisas
se olvidaron las maletas en un rincón de la estación.
Volverán a recogerlas.
cuando les invite el sol
con sus levitas ceremoniales
al palacio de verano,
donde hay bombones colgados
de los rayos de la luna
y una tarta de merengue en la mejilla del sol.
La carta de despedida se perdió
en un arcón de la estación
de los que guardan recuerdos
y declaraciones de amor.


Nur Einem ist, ob schweigend oder stürmend,
Die Welt stets einerlei und stets zuwider,
Denn rastlos muß er wandern auf und nieder,
Jahrtausendhoch die Todeswünsche türmend. – –


«tomaron una jaula de sólidos barrotes y le encerraron dentro».


Le citoyen alors savait porter les armes ;
Sa fidèle moitié, qui négligeait ses charmes,
Pour son retour heureux préparait des lauriers,
Recevait de ses mains sa cuirasse sanglante,


Der alte Junge ist gottlob
Noch immer äußerst rührig;
Er läßt nicht nach, er tut als ob,
Wenn schon die Sache schwierig.


Či proto snad, že pod oknem
mi přes noc broskev zkvětla
a do mé síňky šeré dřív
slét’ zlatý pramen světla?
či proto snad, že starý klen
se zmohl ještě na lupen,
že lípa s ním se střetla?


 vitt... videvitt. Per gli uni il casolare,
l'aia, il pagliaio con l'aereo stollo;
ma per l'altra il suo cielo ed il suo mare.


Es war am Sommersonnwendtag,
Dein braunes Haar im Nacken lag
Wie Gold und schwere Seiden.


Nos instrumentos da tortura ainda subsistem, é verdade,
alguns resquícios medievais
como cavaletes, palmatórias, chicotes
que o moderno design
não conseguiu ainda amenizar
assim como a prepotência, chacotas
cacoetes e sorrisos
que também não mudaram muit
Mas o restante é funcional
polido metálico
quase austero
algo moderno
com linhas arrojadas
digno de figurar
em um museu do futur
Portanto,
para o pesar dos velhos carrascos nostálgicos,
não é necessário mais rodas, trações,
fogo lento, azeite fervendo
e outras coisas
mais nojentas e chocante
Hoje faz-se sofrer a velha dor de sempre
hoje faz-se morrer a velha morte de sempre
com muito maior urbanidade,
sem precisar corar as pessoas bem educadas,
sem proporcionar crises histéricas
nas damas da alta sociedade
sem arrefecer os instintos
desta baixa saciedad


Non brama ei già quel che bramar non lice,
Fallace bene instabile, e leggiero,
Ma gode in voi di quell' eterno, e vero,
Ch' a voi stessa negargli si disdice,


Aus welchem Grunde bin ich hier?
Sei's ohne weitern, sei es nur,
Zu küssen deiner Füße Staub!
Denn dieses Gründchen ist genug.


Když v křivé uličce dech mlh se tvoří,
ta večerní par šedých opona,
nad úzkým vchodem v temnu lampa hoří
tak pestrá jak zrak rudý démona.


In deinem Arm allein verweilet
Die Göttin, die so schnell sonst eilet,
Die gold'ne, ach! so flücht'ge Zeit;
Und wenn du auch im Himmel wohnest,
Und dort die Sterblichen belohnest,
Wie freu'n wir uns der Ewigkeit!


Zapadly pěšiny na hory k nám.
Zapadly ve sněhu, vichřice zpívá.
Celý den za stavem sedím a tkám.
Celý rok do oken bída se dívá.


Vorbei das Wollen und umsonst das Wagen,
Der Wunsch begraben, das Gebet betrogen!
Der Wirbel kreist, das Schiff ist eingesogen,
Und drüber hin die schnellen Möven jagen. –


Schämen solltest du dich doch,
Auch der schlechten Welt zu gleichen.
Floh ich nicht zu deinem Joch,
Um dem ihren zu entweichen?


一水群峰翠若堆
洞天终日鼓风雷
每怀绝境超然处
却与幽人偶尔来


高咏三秋夜
飞鸿和远音
悠然乐无极
山月照幽林


"But why despair, my child?" she said,
"Before thy father lowly kneel,
And teach that heart, though fenced by pride,
Compassion's generous throb to feel."


Je venku chladno, vítr listí honí,
roj kapek v písku tleská, zvoní; –
Ieč milenci na cestě alejí
jsou rádi, že, když jejich rty se skloní,
polibky zmlknou v šumu krůpějí.


Jöjj velem, mert nélküled is megyek már!
Eh, mit is vársz - jössz-e, vagy elragadlak -
akarásom nem töröm össze lányos
ostobaságon!


Is an art, like everything els
I do it exceptionally wel
I do it so it feels like hel
I do it so it feels rea
I guess you could say Ive a cal
Its easy enough to do it in a cel
Its easy enough to do it and stay pu
Its the theatrical


Dann wirst du stehn auf deinem Werth
Und blicken, wie die Sonne
Von der ein jeder weg sich kehrt
Zu blind für ihre Wonne.


曲径回廊接圃深
竹窗松户晚阴阴
幽花不阻三春梦
明月长悬万里心


Eis o tempo feliz das pescarias — quando
Maio aponta a sorrir pela boca das flore
Derramam-se na praia as gaivotas em band
Alerta, pescadores!


Sah in einer Gasse
Einen Galgen hübsch und fein;
Sprach zu mir der Galgen:
»Hüte dich, Zigeunerlein!«


On ne sait. — Dès longtemps il chérissait l'étude.
Autrefois ignoré, mais content de son sort,
Il marcha sur les pas de ceux à qui la mort
Révèle les secrets de l'être et de la vie.
Incliné sous sa lampe, infatigable amant
D'une science aride et longtemps poursuivie,
On le voyait, la nuit, écrire assidûment ;
Ou quelquefois encor, quand l'astre au front d'albâtre
Efface les rayons de son disque incertain,
Il osait, oubliant sa tâche opiniâtre,
Étudier les lois de ces mondes sans fin,
Flots d'une mer de feu sur nos fronts balancée,
Et que n'ont pu compter ni l'œil ni la pensée !…


»Ein Fräulein traf im Hag ich an,
War schön, wie nur ein Feenbild,
Ihr Haar war lang, ihr Schritt war leicht,
Ihr Blick war wild.


Což o to dbáš, v čem ducha vzlet se zračí,
vždyť před smrtí z nás každý na útěku,
my vševůli tvou ssajem v matky mléku,
tvá síla v tajné otroctví nás vláčí.


Vier Monat liest schon Herr Bisbill
An meinem Buch', ohn' es zurück zu senden.
Wie sparsam! daß er's gleich auswendig lernen will,
Um keinen Thaler dran zu wenden.


Se tanto me dói que as coisas passem
É porque cada instante em mim foi vivo
Na busca de um bem definitivo
Em que as coisas de Amor se eternizassem


Ce Rod, qui n’est pas le fils du vieil Hérode,
Pourquoi donc ? je n’en sais absolument rien,
M’a traité, lui, débutant dès son exode,
De bon écrivain, mais d’horrible vaurien…


enquanto as oleiras da aldeia, desta grande aldeia Moçambique
amassam o barro dos rios
para o pote feito ser o depositário
de todo o íntimo desse Povo que se não cala disputando
ecoosamente com os tambores do meu ontem antig


	perché questa è una certa novella,
una materia astratta, una minestra
che non la può capire ogni scudella.


独行长路俨如僧
水滴檐牙半是冰
归到空园人已尽
雪花穿户打残灯


Und Larven keck in Hermelinen schreiten,
Ward ihm, zu überwinden Schmach und Leben,
Das Diadem der seltnen Kraft gegeben.


Lehr uns überall daheime seyn!


Was ich trag auf Händen mein,
Ist ein Gläßlein kühlen Wein;
Flög doch ein Vöglein übern Rhein,
Brächt's dem lieben Stallbruder mein.


Ach jitřeno! Kdy jsem tě vítal
s lesnatých domoviny strání,
tvůj svit mě líbal; tiše splítal
věneček růží na mé skráni.


Mag auch ein größer Herzeleid
gefunden können werden
als dieses, das mich dieser Zeit
zur Ärmsten macht auf Erden?
Was soll ich nun beginnen?
Itzt macht er sich von hinnen!
Kein Wort, kein Kuß, kein Zähren
kan seinem Willen wehren.
Er soll, er muß sich scheiden.
Ich muß, ich soll ihn meiden.
Ach, ach des bittern Schmerzen
in mein- und seinem Herzen!
Der mich im Lieben übte,
der mich liebt' und betrübte,
den ich so innig liebte,
der, ach! der soll von mir!


短薄远山葵藿知
也教冯妇下车迟
晓天一啸长风起
试问人间老画师


Zřel statné muže a zřel dívky smavé,
zřel kmety v stříbru kštic, jak s haluzemi
šli palem pod andělů perutěmi
a vrhali se v spáry zvěře dravé.


ولما أناخَ الدهرُ كَلْكَلَ بأسِهِ
عليكُم وقال الناس قد عثر الجَدُّ
تَداركَهُ الرَّحمن من آل سلْجقٍ
بأبْلج يحْلو في شَمائله الحَمْدُ
فلا بَرِحَ العِزُّ المنيعُ بُيوتكُمْ
ولا خاب في قدحِ الرَّجاء لكم زنْد
لوى الدهر حقِّي في أبيكم وعندكُمْ
وتلك التي يَرْدى بأيسرها الوِدُّ
وقد علمتْ عُلْيا قريشٍ مواقفي
بحمدكم والشكر إذْ خَرِس اللُّدُّ
وخوضي غِمار الموت فيكمْ مُقَحِّماً
وقد رهِبتْ أولى طلائعه الأُسْدُ
وما أدَّعيهِ غيرُ خافٍ مكانُهُ
وهل لضياء الصبح من ناظرٍ جَحْد
وبيْتُكمُ سَنَّ الوفَاءَ ومِنْكُمُ
إذا عُدَّ أخْلاقُ العُلى عُرف العهْد


Und bis das letzte Blümlein schwand,
Will ich geduldig sein;
Dann reichst du mir die weiße Hand,
Dann ziehst du mich hinein.


Hay que decir las cosas como son:
Sólo uno que otro
Supo llegar al corazón del pueblo.
Cada vez que pudieron
Se declararon de palabra y de hecho
Contra la poesía dirigida
Contra la poesía del presente
Contra la poesía proletaria.
Aceptemos que fueron comunistas
Pero la poesía fue un desastre
Surrealismo de segunda mano
Decadentismo de tercera mano,
Tablas viejas devueltas por el mar.
Poesía adjetiva
Poesía nasal y gutural
Poesía arbitraria
Poesía copiada de los libros
Poesía basada
En la revolución de la palabra
En circunstancias de que debe fundarse
En la revolución de las ideas.
Poesía de círculo vicioso
Para media docena de elegidos:
«Libertad absoluta de expresión».
Hoy nos hacemos cruces preguntando
Para qué escribirían esas cosas
¿Para asustar al pequeño burgués?
¡Tiempo perdido miserablemente!
El pequeño burgués no reacciona
Sino cuando se trata del estómago.
¡Qué lo van a asustar con poesías!
La situación es ésta:
Mientras ellos estaban
Por una poesía del crepúsculo
Por una poesía de la noche
Nosotros propugnamos
La poesía del amanecer.
Éste es nuestro mensaje,
Los resplandores de la poesía
Deben llegar a todos por igual
La poesía alcanza para todos.
Nada más, compañeros
Nosotros condenamos
—Y esto sí que lo digo con respeto—
La poesía de pequeño dios
La poesía de vaca sagrada
La poesía de toro furioso.
Contra la poesía de las nubes
Nosotros oponemos
La poesía de la tierra firme
—Cabeza fría, corazón caliente
Somos tierrafirmistas decididos—
Contra la poesía de café
La poesía de la naturaleza
Contra la poesía de salón
La poesía de la plaza pública
La poesía de protesta social.
Los poetas bajaron del Olimpo.


Offenstehnde Himmelstür,
Heil der Kranken für und für,
Auf der Heilgen schönsten Auen
Unsern König Jesum schauen.


Da schlug sie auf der Harfe,
Und macht ein frisch Gesang,
Gar höflich und gar scharfe,
Daß hell der Pallast erklang,
Die Heiden musten springen,
Damit, da ward es Nacht,
Wohl unter denselben Dingen,
Ward dem Grafen die Botschaft bracht.


好约良朋次第来
百年时序日相催
分阴须惜更须惜
不学何由造达材


Und holde Lieder singt, Hădschī Hăfīs Ăhmēd.


Porque será que não sou o que quero?


¡Quién me otorgara en mi retiro yermo
tener, Fuensanta, la condescendencia
de tus bondades a mi amor enfermo
como plenaria y última indulgencia!


Temssaul, Seynssaul! Ihr müsst und müsset fallen,
Ob eure Macht bis an den Himmel ging!
Mein Jesus hat di zeiten mir verkürtzet:
Der Ost und Nord versammelt meine Heer.
Unsichtbar sind, di sichtbar mich beschützen:
Ein Goldschwerd ist, das eure Schwerdter endet.


Igen fosztogaták őket, úgy bocsáták,
Az királné asszont mind felrakottaták,
Minden ő kincsével el-kiindíttaták,
Császár hagyásából békével bocsáták.


且卧元龙百尺楼
难忘江海一扁舟
西山爽气助诗兴
忽有碧云生暮愁


 Un'altra volta dissero a Taddeo
che Veneranda, povera innocente,
teneva di straforo un cicisbeo,
e che questo briccone era un Tenente
che gli faceva l'amico sul muso
e dietro il Giuda, come corre l'uso.


Budešli pak v této době
Sedě někdy v krovíčku,
An se bude na mém hrobě
Pnouti, želet, cvrčíčku?


Du wahrst hoch Edlen Standes,
Der Eltern Lust vnd Rhue,
Ein Preiß des Vater-landes,
An Jahren nahmst du zu,
Doch mehr an Weisheit-Schätzen,
Die keinen müssig hält,
Sie muste dich ergetzen,
Vnd trieb dich in die Welt.


Mein Leib lebt hingejagt und scheu.
Der Geist ratlos, der Heimat treu,
Gibt meinem Blut schmerzlich Gewicht,
Und stets: »Geduld, Geduld« er spricht.


Nimm von mir das Heil zurücke,
Das Dein Geist dem Lande gab,
Scheide dann mit heiterm Blicke,
Gieb mir nichts, als Deinen Stab.


So malen und weben
Im irrdischen Leben
Der Hoffnung Gebilde
Uns Rosengefilde.
Sie lindert die schmerzlichsten Wehen!
Sie stärkt uns im Kampfe; wir sehen
Das Ziel uns'res Strebens uns winken,
Wir haschen die Schatten – sie sinken!