شَدُّوا إلَيكَ نياط َ القلبِ والعَصَبا
وَوَطَّؤوا خَطوَكَ الأجفانَ والهُدُبا
وَسَمَّروا كُلَّ ضِلْع ٍمِن أضالِعِهِم
في كلِّ مُنْعَطَفٍ جاوَزتَهُ نُصُبا
وَفَتَّحُوا لَكَ أبوابَ الصُّدورِ وَقَد
كانَتْ تَلوحُ كأنْ قَد أُوصِدَتْ حِقَبا
لو استَطاعُوا أضاءُوا مِن مَحاجِرِهِم
على طريقِكَ في تِلكَ الدُّجى شُهُبا
وَسَيَّروا الرِّيحَ مِن أنفاسِهِم شَرَفاً
أنْ يَحمِلوكَ على أنفاسِهِم حُدُبا
أنْ يَلمِسُوا مِنكَ كَفَّا ًباللَّظى غُمِسَتْ
وَيَلثِموا مِنكَ وَجْها ًبالسَّنا عُصِبا
وَيَحضِنوا ذلكَ الصَّدرَالذي حَضَنَتْ
عِظامُهُ الكَونَ كلَّ الكَونِ ما رَحُبا
أسبابُ أهلِكَ يا أوفاهُمُ رَحِماً
أقاطِعٌ أنتَ مِن أسبابِهِم سَبَبا ؟!
اُنظُرْتَجِدْ في عيون ِالنَّاس ِأيَّ هَوىً
جَذلانَ تَهتِكُ عَنه ُالنَّظرَة ُالحُجُبا
يَكادُ مَن يَشهَدُ الأعناقَ مُتْلَعَةً
إلَيكَ يُبصِرُ منها مَنظَراً عَجَبا
أكُلُّ قَلبٍ لَه ُ في ما شَدَوتَ بِه
شأنٌ ، فَكُلٌّ بِشَيءٍ منكَ قد جُذِبا ؟
أم أنَّها هالَة ُالمَجْدِ التي سَكَبَتْ
على الجَبين ِمنَ الأضواءِ ما خَلَبا
وأروَعُ المَجْدِ مَرْمَى هامَةٍ زَحَمَتْ
ذ ُرا السَّماءِ ، وَخَطْوٍ لم يَزَلْ تَرِبا !
ما كانَ مَجْدُ كَ مِزماراً تُرَنِّمُهُ
وَقَيْنَةً تَتَلَوَّى حَولَه ُ طَرَبا
وَلا رَنينَ كؤوسٍ كُلَّما امتَلأتْ
طَفَتْ حُلومُ ذ َويها فَوقَها حَبَبا
وَلا حَدَوتَ رِكابَ الأرذلينَ بِما
يُوحَى إلَيكَ ، وَلم تَمسَحْ لَهُم ذ َنَبا
بَلى ، رأيْتُكَ حَتْفاً والِجاً أبَداً
بيوتَهُم ، مُكْفَهِرَّاً، عاصِفاً ،غَضِبا
لم تخْشَ إذ ْكنتَ صِلَّ الرَّملِ مُنتصِباً
أنْ يَسلِبوكَ ، وَهَل مِن مُرمِلٍ سُلِبا ؟
حتى إذا عَجَمُوا صُلْبَ القَناةِ فَلَم
يُلْفُوا، كما وَهِمُوا، باناً ولا قَصَبا
جَرَتْ نُهَيْراتُهُم مِن حَولِ رَمْلَتِها
تُشَعشِعُ المالَ ،والألقابَ ،والُّرتَبا
تَوَهَّمُوا هامَةَ العِملاق ِتُثْقِلُها
تِلكَ الثِّمارُ فَتَحني جذعَها الصَّلِبا
لكنْ أبَتْ كلُّ ذ َرَّاتِ الرِّمال ِ فَلَم
تَشرَبْ، وَظلَّ مَهيبُ العُودِ مُنتَصِبا !
وَهَلْ يَقَرُّ جَناحٌ أنتَ ناشِرُهُ
إلاّ عَلى مُرتَقىً أو يَفرَعُ السُّحُبا !
أبا فُراتٍ ، وَلَنْ يَنفَكَّ مُرتَقِباً
شَوقُ الجموع ِ،وَلنْ تَنفَكَّ مُرتَقَبا
خَمسونَ عاماً صَواريهِم يَجيشُ بها
خِضَمُّ شِعرِكَ ما لانَتْ ، وَلا نَضَبا
أولاءِ واللهِ ، لو خَيْلُ الفُراتِ كَبا
طُوفانُها عَذروا أنَّ الفُراتَ كَبا
إلاّكَ يا حاديَ الطُّوفانِ ، لا عُذُرٌ
ولا شَفاعَةَ إنْ لم تَفرَعِ الشُّهُبا !
هذا هوَ المَجدُ سَبَّاقاً يُقَصِّرُعَن
أدنى مَرامِيه ِسَعيُ المَجدِ ما وَثَبا
ذا المَجدُ يا فاصِداً أعراقَهُ جَذِلا ً
أنْ يَشرَبَ النَّاسُ منها عَلقَماً عَذِبا !
ذا المَجْدُ يا مُطعِماً مِن لحْم ِصِبْيَتِهِ
جُوعَ الجياعِ وَهُم أشجى الوَرى سَغَبا !
تَجِفُّ كلُّ بحارِالأرض ِغَيْرَ دَمٍ
وَهَبْتَ لِلنَّاس ِيَبقى دافِئاً رَطِبا
وَخَيْرُهُ ، وأُحَيْلاهُ ، وألصَقُهُ
بالرُّوحِ والفِكرِ، والخَفَّاقِ ما وَجَبا
أنَّا ، إذا لُحْتَ ، أومأنا بِألفِ يَدٍ
مُنَبِّهينَ بِها أفراخَنا الزُّغُبا !
أولاءِ أهلُكَ يا حادي مَواكِبِهِم
كم أُجْهِدُوا فحَدَوتَ المَوكِبَ التَّعِبا
تَرمي بِه ِالوَعْرَ لا يَلوي أعِنَّتَهُ
وَتَزحَمُ المَوتَ لا يَثني لَهُ رُكَبا
وأينَ تَلقى عَظيماً قالَ قافيَةً
فَقادَ في كلِّ بَيْتٍ جَحْفَلاً لَجِبا !
يا خالَ عَوفٍ وأكْرِمْ بالتي وَهَبَتْ
مُخَلَّدَ الشِّعرِ أنقى دُرَّةٍ وُهِبا
سَلْ عَن أُهَيْلِكَ هَل غَصَّتْ مَحافِلُهُم
وَلَم تَكُ القَلبَ مِمَّا قيلَ أو كُتِبا
هَل ارتَقى مِنبَراً لِلشِّعرِ مُلهَمُهُم
إلاّ وَكُنتَ خَيالاً دونَهُ انتَصَبا
حَتَّى لَتَنفَتِحَ الأجفانُ مُثقَلَةً
وَيُنصِتَ السَّمْعُ لا نَبْعاً وَلا غَرَبا
لَقَد قَرَعْتَ نَواقيساً مُدَوِّيَةً
تَرَكتَ كلَّ قَريض ٍبَعدَها لَغَبا !
قالوا اغتَرَبْتَ ، ألا فُضَّتْ مَقاوِلُهُم
متى رأيْتَ الأديبَ الفَرْدَ مُغتَرِبا ؟
متى سَيَفهَمُ هذا الخَلْقُ أنَّ لَنا
في كلِّ آهِلَةٍ مِن شِعرِنا نَسَبا
لَقَد رَحَلتَ عَزيزاً إذ تَرَكتَ لَنا
شقى غَريبَينِ فينا الفِكرَ والأدَبا !
سَل ِالعراقَ الذي غَنَّيتَ ، ما وُصِبا
وَما تَحَدَّى، وما استَعدى، وما غَضِبا
ألَم يَكُنْ مِنهُ أفواهٌ مُمَزَّ قَةٌ
تَمُجُّ والدَّمَ بَيْتا ًمِنكَ مُلتَهِبا ؟!
تاللهِ ما بارَكَتْ شَمسٌ مَرابِعَهُ
وَلا تَدَ لَّى بِه ِغَيمٌ ، وَلا سَكَبا
إلاّ سَمِعنا سَلاماً مِنكَ تُرسِلُهُ
عَبْرَ البُحورِ ، وَتَرجيعاً لَهُ طَرِبا !
يا واهِبَ الشِّعرِ مِن عَينَيهِ ضَوءَهُما
وَمِن جِراحٍ يُعانيها دَماً سَرِبا
وَمِن مَصائِرِ أطفالٍ تُطالِبُهُ
عُيونُهُم دونَ أن يُدني لَهُم طَلَبا
يُقَلِّبُونَ على شَعواءَ يُطعِمُها
مِن لَحْم ِ جَنْبَيهِ تِلكَ الأوجُهَ النُّجُبا
مُؤمِّلا ًأنْ تَهيضَ الرِّيحُ جَذوَتَها
فَتَستَحيلَ لِخيْرٍ دائِم ٍ سَبَبا
آمَنتُ أنَّكَ أنقى الحاطِبينَ يَداً
أنْ رُحْتَ طَوعاً لِنارٍ هِجْتَها حَطَبا !
يا خالَ عوفٍ وَقَد أضرَيْتَ جَذوَتَها
واحَسْرَتا ، إنْ أحِدْ عنها ، وَواحَرَبا !
نارٌ نَذَرنا لها الأضلاعَ مُضطَرَباً
حتى تَضَرَّتْ على أفراخِنا لَهَبا
وَلم يَزَلْ نَحوَها يَسعى بِنا خَبَباً
رَغمَ الأذى كَونُها أُمَّاً لَنا وأبا !
يا خالَ عوفٍ وَلم نَفزَعْ لِقافيَةٍ
مِمَّا نُعانيهِ ، سُلواناً ولا هَرَبا
وَيْلُمِّ كَفِّيَ مِن حَرفٍ أُسَطِّرُهُ
فَلا أرى بَعضَ عُمري فوقَهُ صُلِبا !
فَإنْ تَمَزَّقتُ عن آهٍ يُغالِبُها
صَبْري، فكُنْ عاذِرَ الصَّبْرالذي غُلِبا !
يا خالَ عوفٍ ،أأوراقٌ مُبَعثَرَةٌ
هذي القلوبُ نأتْ عن بَعضِها عُصَبا ؟
تَعَرَّت الدَّوحَةُ المِعطاءُ مُعْوِلَةً
وأذبَلَ الخُلْفُ ذاكَ المَرْتَعَ الأشِبا
وَقَطَّعَ الشَّكُّ أسباباً نَلوذ ُ بِها
في عاصِفٍ لم يَدَعْ مِن خَيمَةٍ طُنُبا
يا خالَ عَوفٍ وأشجى ما يُؤرِّقُنا
أنَّ المَصائبَ تُذ ْكي بَينَنا الرِّيَبا
في كُلِّ يَومٍ لَنا جُرحٌ نُفَتِّقُهُ
لِنَلعَقَ الدَّمَ يُوري الحِقْدَ ما شَخَبا
قَد يُسفَحُ الدَّمُ ، جُذ َّتْ كَفُّ سافِحِهِ
لكنْ أمَضُّ مِنَ السَّفَّاح ِ مَنْ شَرِبا !
أمسَتْ ظَلاماً قلوبٌ كانَ يَعمُرُها
مِن المَحَبَّة ِ نُورٌ ، لا أقولُ خَبا
لكنْ أرى زَمهَريرَالحِقْدِ يَصفَعُهُ
وَلا أرى شا جِباً مِن بَينِنا شَجَبا
يا خالَ عَوفٍ أقِلْني إنْ عَثَرتُ فَقَد
يَنبُوالصَّقيلُ وَإنْ لم يَنْبُ مَن ضَرَبا !
أورَيْتَ أنتَ زِنادي فاحتَرَقتُ بِهِ
عشرينَ عاماً صَبوراً، شامِخاً ،شَحِبا
وإنَّني مِنكَ فَرْخُ النَّسْرِ يَحمِلُهُ
على جَناحَيْهِ جَبَّارَينِ إن تَعِبا


Chi il mondo volge così fece madre
la terra, e 'l sole padre - d'infinita
prole, ch'addita - del Primero Ingegno
l'arte e 'l disegno.


¡Paisaje delicioso, no has cambiado!
Mas ¿dónde está la lente lisonjera
con que te vi, en la hermosa primavera
de la existencia, de oro y luz bañado?


Erbarmt euch eur, O Freund, um eurentwillen!
Ich weist nicht mehr, was ihr erwekkt, zustillen.
Lernt, was nun sei di Morgenstimm!
Erfahrt, erfahrt den Nordengrimm!
Ihr habt nicht mich, nur Gott, vertreten!
Ihr wollt nicht mich, nur Gott, ausjäten!
Ihr zeugtet hoch und mehrt mir joch und qual!
Eur lästern wuchs nur täglich ohne zahl.
Erbarmt, erbarmt, erbarmt, Elende, endlich euer!
Fallt noch zu füssen, fallt im feuer aller feuer!


Dem schlauesten Hebräer in B**
Dem kein Betrug zu schwer, kein Kniff zu schimpflich schien,
Dem Juden, der im Lügen,
Im Schachern und Betriegen,
Trotz Galgen und Gefahr,
Mehr als ein Jude war,
Dem Helden in der Kunst zu brellen,
Kams ein – – – Was gibt der Geiz nicht seinen Sklaven ein!
Von Frankreichs Witzigen den Witzigsten zu schnellen.
Wer kann das sonst als – – – – sein?
Recht, V** wars, der von dem schrecklichen Oedip,
Den saubern Witz bis zu Montperniaden trieb.
Schon war die Schlinge schlau geschlungen;
Schon war sein Fuß dem Unglück wankend nah,
Schon schien die List dem Juden als gelungen,
Als der Betrieger schnell sich selbst gefangen sah.
Sagt Musen, welcher Gott stand hier dem Dichter bei,
Und wies ihm unverhüllt verhüllte Schelmerei?
Wer sonst, als der fürs Geld den frommen Tor betrog, Wenn er vom Dreifuß selbst Orakelsprüche log?
Er, der Betrug und List aus eigner Übung kennet,
Durch den V** gebrannt, und jeder Dichter brennet.
Ja, ja, du wachtest selbst für deinen braven Sohn,
Apoll, und Spott und Reu ward seines Feindes Lohn.
Du selbst – – doch wackrer Gott dich aus dem Spiel zu lassen,
Und kurz und gut den Grund zu fassen,
Warum die List,
Dem Juden nicht gelungen ist;
So fällt die Antwort ohngefähr:
Herr V ** war ein größrer Schelm als er.


Ja, ihr tuts. Der schöne Tag
ist der schönen Nacht gewichen.
Was ists, das dort kommt geschlichen,
was ists, daß ich fragen mag,
das aus jenen Hörnern lachet
und der Braut solch Sehnen machet?


E quel Soldano, pien di mal talento,
malinconoso e con superbia assai,
gli disse: — Non mi dar combattimento,
parteti via: non vo' soldati mai. —
Fu Sansonetto allor presto ed attento.
Disse al baron: — Vien qua, che mangerai. —
A suo sergenti quel Pagan comanda
che portato gli sia d'ogni vivanda.


تشبّه بي غيري وكلٌّ له عُلىً
وما واحدٌ إلاّ وأحرز سؤدداً
ولكنّ لي فضلا عليه فإنني
أنا الصائح المحكيّ والآخر الصدى


Daß Christus lang zuvor, eh daß er war, gewesen,
Ist klar: weil man ihn aß und trank, daß man genesen.


A chytl zvonec, prudce zazvonil.


L'Étoile scintille et dit à la Rose :
Je ne puis voler comme un papillon,
Mais je puis, cher astre ! au bout d'un rayon
Boire tous tes pleurs, sans que l'on en cause.


Se tu pur fuggi, tu se´ più crudele
che non è l´orsa quand´ha gli orsacchini,
e se´ più amara che non è il fiele,
e dura più che sassi marmorini;
se tu m´aspetti, più dolce che ´l mèle
sei, o che l´uva ond´esce i dolci vini
e più che ´l sol se´ bella ed avvenente,
morbida e bianca, ed umile e piacente.


Z večera jednou karavana celá,
velbloudů zástup, pozlacených mezků
k chaloupce mé z hor nedalekých sjela
hledajíc pravou do Damašku stezku.
K úžasu svému v shromážděné četě
v čabrace zlaté, muže po boku,
Juditu zřel jsem na velbloudím hřbetě
s důvěrou dětskou v tváři, ve oku.
Turbany lesklé, hlavice jak máku,
opasky zlaté, pštrosí chochole,
osmáhlé tváře s pýchou v divém zraku
obstouply chatu v šumném hlahole.
„Derviši cizí! to-li tvoje dcera,
kalifa ret se k džauru pokoří,
od dneška má je krásná bajadéra
a tobě dám loď šperků na moři.
Veliký Allah v horách zmátl cestu,
bych na dol zlatý přišel, na nevěstu,
jak antilopu v horách nocující,
postřeh’ jsem v mechu hurisku tam snící. –
Fík s palem hlavou, kapradinou řásnou
snů vějíř spřádal nad dívčinou krásnou,
již prvým hledem pomýšlel jsem na to,
jak v rukou mých se zaskvěje to zlato,
jak v letu křepčíc po koberci patou
ukojí vášeň ve útrobách vzňatou.
Z Iranu květem ověsím ji doma,
v červeném moři zlovím perlice,
a sto otrokyň, kdy povelí rtoma,
přinesou drahé masti na líce.
Však hlava tvá, kdy v naduté se pýše
rozkazu mému, přání protiví,
plemeno tvé, jež v kalifátu dýše,
jak stádo vženu v plamen ohnivý.“


Vuelve a la noche,
racimo de horas sombrías;
córtalo, come el fruto de tiniebla,
saborea la ignorancia


Esos soldados de la faz morena
que el sol ardiente de África ha curtido,
nuestros hermanos son que hoy han vencido,
y en todo el orbe su victoria suena


Vzpomínka bledne. Němě bledne,
jak hvězdy k ránu poblednou.
Jak noci sen, na který ve dne
zapomeneme pojednou.


可喜公居近白云
眼前尘事少纷纷
纱橱竹簟偏宜睡
五月庭除不聚蚊


Der König und die Königin,
Sie stehen auf dem Throne,
Da glüht der Thron wie Morgenrot,
Wie steigende Sonn die Krone.


See  with Time's sad Burden bow,
Guilt in his Breast and Wrinkles on his Brow;
Yet points out  for his charming Bride,
And fain would tempt her to his frozen Side:
At Chapel where soft Grace and Virtue calls,
And pale Vice trembles at the sacred Walls;
Where Conscience warns the guilty Wretch to pray,
And beg a Blessing on his closing Day.
The Preacher reads: But  the while
Grins at his  with a ghastly Smile.
In their red Orbs his waiting Eye-balls roll,
And Charming  rushes on his Soul:
But Death will teach the silver-bearded Fool
Some other Lesson in his gloomy School.


Po boji vnitra, klopotném vždycky,
po dravém vášní přívale –
stihne i k nám tak podzim náš lidský,
nesa nám snění bývalé,
i začne doufat hruď naše stará,
byť byla sebe bídnější,
že než ta léta, zimy i jara –
podzim náš bude krásnější!


Brandissant la bannière auguste des Khalyfes,
Plus blanche que la neige intacte des sierras,
Tu foulais la panthère au poil luisant et ras
Qui sur le chaud poitrail, ainsi que font deux bras,
Éclatante, agrafait l'argent de ses dix griffes.


Nuž svých bohů pod ochranu
beř mne, ukryj v klínu svém,
by, jak matka dítko v plínky,
složil cit své upomínky
v píseň s rýmů úsměvem.


„Nuž, begu, nuž,“ teď volá Černohorec,
„tys pravdu měl, že než by došla dýmka,
tak z Nikšičů jest na Cetyni blízko;
však z Cetyně až v Nikšice jest blíže!
Tak zázračně se zkrátila ta cesta,
že nardžile jsi ani nenakouřil,
že otrok tvůj ho ani nezapálil,
že nezvedl ti ani spadlou trepku:
a již tu zpět ten Suleimanův zástup
jak stádo koz se divým skokem žene,
již vřeští v sluch ti vítězů těch mekot, –
jim skály teď jsou v cestě věru hračkou!
Kde skulinka, kde v skalách jaká dírka,
z ní vyvržen se třepe zbitý Turek,
jenž odnáší si, co mu zbylo údů,
ba věru mním, že mnohý ztrativ hlavu
přec utíká, jen když mu zbyly nohy!
Tak vítězní jdou Turci od Cetyně!
Nu rychle spěš s tím zbitým houfcem dále,
neb za Turky tu budou Černohorci;
vždyť znám je přec a vím, jak Turkům hrají!
Hoj, zkrátili jim od Cetyně cestu,
ba rovnati ji, balvany z ní rvali
a metali je na turecké hlavy.


Zurück denn in die Zelle, Verachteter!
Zurück zur Kummerstätte, wo schlaflos du
So manche Mitternächte weintest,
Weintest im Durste nach Lieb und Lorbeer.


أبصروا دمعي فخافوا
قلتُ لا تخشَوا بكائي
ما عليكمْ منْ دموعي
غيرُ أمطارِ السماءِ


Bey so viel tausend Wundern nun,
Was ist der Mensch, und all sein Thun,
Daß Du, o Höchster! sein gedenkest?
Verdient ers, daß ihm Deine Hand
So manche Wohlthat zugewandt,
Womit Du stündlich ihn beschenkest?
War ers in seinem Nichts wohl werth,
Daß Du auch ihn zum Seyn begehrt?


Hlahol ustal; a strýc Mňouček
vypravuje pohádky,
starý voják, zvandrovalý,
do vsi přišel své zpátky
z lantu, kde se čerti žení;
daleko mu rovno není:
když on počne vyprávět,
s utajeným dechem jemu
dítě naslouchá i kmet.


Maiblumen blühten überall,
er sah mich an so trüb und müd, –
im Faulbaum rief die Nachtigall:
die Blüte flieht! die Blüte flieht!
Von Düften war die Nacht so warm,
wie Blut so warm, wie unser Blut,
und wir so jung und freudenarm, –
und über uns im Busch das Lied,
das zuckende Lied: Die Glut verglüht!
und Er so treu und mir so gut ...
In Knospen schoß der wilde Mohn,
es sog die Sonne unsern Schweiß;
es wurden rot die Knospen schon,
da wurden meine Wangen weiß.
Ums liebe Brot, ums teure Brot
floß doppelt heiß im Korn sein Schweiß;
der wilde Mohn stand feuerrot, –
es war wol fressendes Gift der Schweiß, –
es ward auch seine Wange weiß;
und die Sonne stach im Korn ihn tot ...


Von deinem Sohn wird große Freud
Für deine Diener zubereit.
Drum bitten wir dich, daß wir dir
Nächst ihme dienen für und für.


江城半月从游乐
别去知君剩有诗
相望置邮三舍便
幸能时寄慰相思


Saßen all auf dem Verdecke,
Fuhren stolz hinab den Rhein,
Und die sommergrünen Ufer
Glühn im Abendsonnenschein.


一丘一壑绝尘坌
坐看前山出白云
可使玉堂挥翰手
却疑大小李将军


L'altro fu Aristotil, tanto vecchio,
che si sommise d'esser cavalcato,
come ti porge tutto dì l'orecchio;


Und als ich kam vors Bettelvogt sein Haus,
Da schaut der alte Spizbub zum Fenster heraus,
Ich dreh mich gleich herum und seh nach seiner Frau:
»Ey du verfluchter Bettelvogt, wie schön ist deine Frau.«


Od stromu, k valům, ku hrázi,
ty nitě byly provazy.


Ond'or ringrazio Amore, e 'l desir mio
che mi costrinse a sospirar tant'alto,
ch'i' posi il mondo e me stesso in oblio.


Tož, žádám-li vás skromně o slyšení,
stín-li se mísí v spory pozemské,
vyhovte! Nechci mnoho: okamžení!
Kazatel prosí z kaple betlémské!


Тропический цветок, багряно-пышный арум!
Твои цветы грозят ликующим пожароТвои листы горят, нельзя их позабыть,
Как копья, чья судьба — орудьем смерти бытЦветок-чудовище, надменный и злоокий,
С недобрым пламенем, с двуцветной поволокоСнаружи блещущей сиянием зари,
Светло — пурпуровой, — и черною внутрГубительный цветок, непобедимый арум,
Я предан всей душой твоим могучим чараЯ знаю, что они так пышно мне сулят:
С любовным праздником в них дышит жгучий яд!


Questa, se truova 'ngegno a sua natura
atto, commuove, incende, ferma e finge
sua maestà, sua luce e sua figura;


Les oiseaux, chers petits bandits,
Mettaient les branches au pillage.
Bientôt, près de moi, j'entendis
Un froissement dans le feuillage.


Freier Mensch voll hoher Gottesgaben,
Kannst du alles hören, alles sehn,
Kannst genießen alles, alles haben,
Darfst nicht unbefriedigt weiter gehn.
Aber ohne Geld, du giebst es selber zu,
Freier Mensch, ein Schaf ist mehr als du.


„Amen!“ poslední zvuk zapad’
jak ten kámen hrobový;
dlouho nemůžeš to chápat:
skutečnost? sen? kdo ví?


Dieselbe Newa jauchzt' empor! Abwärts mit brausendem Erguß,
Abwörts durch Schnee und Schollenwerk schob sich und drängte sich der Fluß!
Die letzten Spuren seiner Schmach malmt' er und knirscht' er kurz und klein –
Und strömte groß und ruhig dann ins ewig freie Meer hinein!


V dómě mrtvě zaněmělém
slyšeti ten vzlykot její,
trhající, škubající
srdce její raněné.


Wann Du nun genug gestritten,
Und dein Amt bewähret hast;
Wann Du hie und da gelitten,
Wird der Heiland dir die Last
Endlich von den Schultern heben:
Und nach einem harten 2 Leben
Fällt Dir in der stolzen Ruh
Der Bekenner Erbtheil zu.


Engel, der dort strahlend einher durch die Himmel
Schwebet, wer ist's, dem das Sternheer in der Laufbahn
Steht, dem es laut auf den Pfaden Gottes ertönt,
Dem die Tiefe sinket, wer ist's, Engel des Throns?


Und mit einem Blick zum Himmel
Sinkt er nieder auf die Kniee,
Legt das Schwert aus seinen Händen
Und die Hände auf die Brust.


Pobre América Latina,
mendiga de tus ladrones,
precio aún a tus calzones
le pone la carabina.
Dormida por el huesito
de taumaturgo amuleto,
sobre tu burro de guía
con tu pan analfabeto,
despierta ya tu esqueleto:
de pie te lo puso el día.
Viva que lleva su entierro,
aunque en tierra es infinita,
va tu cara como un perro
en su lágrima de hierro:
tu centavo que medita.
Y tras tu cobre mendigo,
yo me digo:
¿América? La que sobre...
con su político pobre
que si es rico, es su enemigo.
Pobre América Latina,
como ayer, a tus inditos,
te cambian por espejitos
tu pan, tu lecho y tu mina.
Tú que estás como tu loro
que come sobra en el aro,
te sientan como el avaro
sobre su virgen tesoro.
Hundes tu mano minera
v sientes que se te fuera
por el mar... plural de toro.
Por el mar también ¿a dónde
va el aire tuyo y del ala?
Si la cimarrona bala
se lo esconde
hasta al que lleva el difunto,
porque en el muerto están juntos:
plata, uniforme y sotana:
trío brujo tan despierto
que a ratos despierta al muerto
para que vote mañana.
Pobre América Latina,
profundidades de arañas
hacen hoy con luz cochina
extranjeras tus entrañas.
Perra que vives de huesos,
si con caricias caninas
duermen tu mano a propinas
uñas te crecen a besos...
¿Abrió ya la dormilona
sus ojillos de felina,
la fiera que, clandestina,
dormida estaba en tu pecho?
¿La despertaron del lecho
los mismos que la crearon?
Pobre América Latina,
como moneda te hallaron,
pero culebras que dejan
su piel por donde pasaron,
muchas cosas los de afuera,
muchas cosas te enseñaron...
¡Millonaria pordiosera!


Za Kristův hrob, nad kterým ten kříž svítil,
se každý jako slepý v dálku řítil
a sílu obra při všem v hrudi cítil.


Slavomilem se teď každý, ale zvláště:
Ten pní, kdo má kousek básnířského pláště:
Velkétě to jméno! brachu při tvém milém
Hudotkaném plášťku tys jen Slavotmilem.


Jest každý nyní bezpečen,
kdo zaměřil si kady,
i draku dobře k duhu jdou
panenské krve slady.


子墨客卿妙一世
怀玉山中五大夫
峨眉老仙与推毂
谷量牛马斗量珠


Básni, plná něžných palů,
plná krásné divokosti,
plná vášně, smutku, žalu,
ty’s již utrpěla dosti.


Zde, u „Schramet’s seel’ge Wittw-y,“
Brousejí se nože, břitvy;
Kdo nevěří, ať jen vejde,
Tam mu u nebožky vdovy,
Jež mu pravdu sama poví,
Přesvědčení toho vzejde.


Jsem prostoupen domovem, jeho nářky a radostmi,
vším bývalým, přítomným, budoucím, jeho žádostmi.
Má úponka visí každá
národa na životu, každým otřesem
jsem otřesen do základů, s ním dýchám, s ním za jedno jsem.
V něm žiji a v něm chci žít dále a jeho život neb vražda
neb jeho živoření, jen žití mé, smrt mou neb pád
by znamenal. Věřím-li silnou domova věrou,
a věřím-li v sebe, čeho bych měl se bát?


pár velkých slz se vyvalilo
jí z tmavých očí. Beze slova
a bez pohledu odcházela.


A bez matky kdo je a sám,
ať na hřbitov k ní zajde tam,
na hrobě jméno vysloví
a srdce její odpoví.


„Tážete se, proč jsem Slovan,
proč mým bratrem každý Čech?“
„Rád bych Vám to pověděl,
kdybych to jen sám věděl.“


en las llamas de las rosas,
alocado y sensitivo,
y dice a las ninfas cosas
entre un querubín y un chivo.


Das Trauerspiel hat einen bösen Stand.
Es lebt sich heute ja ganz charmant,
Sein Huhn im Topf hat jedermann,
Aufklärung schreitet strack voran,
Mit Dampf bequem für wenig Geld
Durchfährt man alt' und neue Welt,
Ißt aller Zonen Leckerbissen,
Kann aller Nationen Töchter küssen,
Und wenn dann satt des Abends spät
Der Biedermann ins Theater geht,
Wie sollt' ihm nicht absurd erscheinen
Ein Held, der, ohn' eine Träne zu weinen,
Dem lustigen Leben den Rücken kehrt,
Als wär's keinen roten Heller wert?


retrógrada


Vernimm, was Bosheit ausersann –
Ein Greis vertraute mir
Das schreckliche Geheimniß an,
Verschied und ließ mich hier.


Tu ticho ruce mívá, by je kladlo
mi na srdce den za dnem,
že pod nimi cos uvadlo a zchladlo
v podzimu krutě chladném.


Ach Herr! ich bin dein Geschöpfe,
Du hast mich aus Erd gedreht
Wie ein Döpfer seine Döpfe,
Und in deinem Willen steht,
Was du machen magst aus mir.
Solt ich widerstreben dir?
Ach! du kanst mich schmeissen nieder
Und zu Scherben machen wieder.


L'amour vrai, tiens, c'est Dieu remontant au calvaire.
J'ai lu dans un beau livre, humble, grand et sévère,
Dont l'esprit devant loi me relève aujourd'hui :
« L'Éternel mit la femme entre le monde et lui. »


YOUR kind itinerary letter
Has render'd me so deep your debtor,
That if in your own coin of wit,
You look for payment, you'll be bit:
In that I scarce can pay a part;
Then take, for all, a grateful heart.
To business chain'd, as to an oar,
My soul regrets she cannot soar,
The charms of liberty to sing,
And to her temple follow King,
Who emulates great Maro's strain,
But flatters no Augustus reign.
How sweetly you, Negotio procul,
Woods, mountains, rivers render vocal;
While like Ulysses far you roam,
Note manners and bring wisdom home!
Your journey you depict so strong,
Methinks I with you go along,
Each town and city curious view,
Famous for story false or true;
If either, 'tis all one for that,
Because it furnishes with chat,
And chat you know, with wit's support,
The tedious journey renders short:
Yet, sometimes proves too-long the way,
When you're oblig'd to fast and pray.
For dinner, which, perhaps you find
Not cook'd according to your mind,
So trust to supper, proving worse;
Like Pistol then you eat and curse;
Or else, content with viands light,
In study pass an Attic night,
Review the folly and the crimes,
That scandalize the present times;
And making Horace your bright rule,
Reform the world with ridicule;
Or, where vice more enormous urges,
Like Juvenal your satire scourges.
O double vengeance on them lay
Who the land's liberty betray,
Who prostitute their votes for price,
And owe their greatness to their vice.


نحن قسمنا بينهم طاب قلبنا
فقلب طبعاً عن جميع المآرب
وسلم للموتى وآمن وانزوى
عن الكل والتسليم أحلى المشارب
فطابت به الأوقات باللَه وانجلى
له كل عزم رغم أنف المحارب


羽客来从阁皂山
殷勤告诉病诗癫
古今此病元无药
癫到阴何便是仙


Megszégyenűlt a honfierény előtt.
S ő e daloknak lélekadó ura,
Mint aki végzé alkotását
Egy kicsi bár, de nemesb világnak,


Vedi la vita mia com'ella è forte,
Come ha già da vicin l'ultime strida.
O donna, io giaccio in signoria di morte,
E la poca virtute omai si sfida;
Se non che uno splendor novo l'affida
Ch'or mi s'offerse, e di tua vista uscia. —


Publicado no livro O Coração Descoberto (1961)
In: RIPOLL, Lil Antologia poétic Rio de Janeiro: Leitura; Brasília: INL, 196 91-9


Mióta eltemettek itt,
Azóta bús fiad.
Nincs a faluban senki most,
Ki néki csókot ad;


Fát rózsám nem öntözte,
Jászkendőjét rá tüzte;
Hej baj, hej baj!
A bú ide temette.


E se forse chiamato alcuno iddio
da te pur dianzi si mostrò crudele,
fu per drizzarti alle più degne scole.
Più si discerne il ben sempre pel rio,
più per l'assenzio si degusta il mele:
così fa chi 'l fedel suo sempre cole;
così quel che ci duole
non è qual si dimostra sempre avverso.
Colui che l'universo
volge sovente ci risveglia e desta;
po' mostra quant'è presta
suo pietà grande, se da lui non move,
nostra speranza rivolgendo altrove.


Dann wann dich Streckfuß dehnt, so geht dein Schatz auch fort,
Das du verschorren hast, das hilfft auch dich verscharren,
Auff! Auff dein Charon pocht, Er wil nicht weiter harren,
Dein Erbe nihmt das Geld und dich des Todes Port.


Dann werd ich es wissen:
Ob das goldne Würmchen
Eine Seele hatte?


Ma sendo io colà giunto ove dechina
l'etate omai cadente a la vecchiezza,
ricco e sazio de l'or che la regina
nel partir diemmi con regale ampiezza,
da quella vita errante e peregrina
nella patria ridurmi ebbi vaghezza,
e tra gli antichi amici in caro loco
viver, temprando il verno al proprio foco.


Von Purpursonnenblitzen
Des Forstes Lücken sprühn;
Der Abendwolken Spitzen
Wie Gletscherstirnen glühn
In klaren Himmelsräumen
Des Klausners Augen träumen,
Vor Wehmut feucht.


Con libertad en esta selva amena
libre del fiero Amor gozaré el sueño;
porque el amante, aún cuando duerme, pena.


Ihr habt gehört der Wahrheit Wort:
nicht streiten Lust und Pflicht hinfort,
wenn ihr dem Einen Ziele lebt,
zu welchem Alles aufwärts strebt:
die kämpfenden Mächte feiern Versöhnung
im Dienste der Menschheit und ihrer Verschönung.
Denn immer reiner sich enthüllt
der Drang, der alle Wesen füllt;
so ward der Liebe dunkle Lust
als Ehe ihres Ziels bewußt,
so bauen der Menschheit heiligen Grund
nun Liebe, nun Ehe im wachsenden Bund!


ché, se si appaga e gode ogni beato
nel mirar solo il primo eterno Amante,
il natural desio non è cangiato


Lerne zeitig dieses hassen,
Was du ewig hassen mußt!
Kannst du denn die Welt nicht lassen? –
Ach, was ist doch ihre Lust?
Heute Gras und morgen Heu,
Heute Blumen, morgen Spreu!


Du hast mit deiner Locken Band
Der Ichheit Fesseln abgestrüpft,
Und an der Seelen Vaterland
Mit deinen Blicken mich geknüpft.


Král Sigmund, Mistra Jana jenž zradil, mrzce zas
prodává ďáblu duši, chce nový slavit kvas,
chtíč krve v hrudi, jasným všem září příkladem,
má v ruce říšské žezlo, skráň zdobí diadem.


U hráze močály se mrtvě blýskají,
jich žlutá hladina se stínům otvírá;
vlak krátké výkřiky své hází po kraji,
mně zdá se, duše má že tiše umírá...


Ich wollt, ich wäre jetzt in fernen Felsenklüften,
Und du hoch über mir, still kreisend in den Lüften;


Doch nach und nach mag's besser gehn,
Schon hat der Wind die Glut gefacht,
Den Regen läßt man draußen stehn,
Champagnerflaschen sind gebracht.
Die Leuchter hatten wenig Wert,
Es ging wie beim Studentenfest:
Sobald die Flasche ist geleert,
Wird eine Kerze drauf gepreßt.


Моя мать – злая кручина,
Отцом же была мне – судьбина,
Мои братья, хоть люди,
Не хотят к моей груди
Прижаться;
Им стыдно со мною,
С бедным сиротою,
ОбнятьсНо мне богом дана
Молодая жена,
Воля-волюшка,
Вольность милая,
Несравненная;
С ней нашлись другие у меня
Мать, отец и семья;
А моя мать – степь широкая,
А мой отец – небо далекое;
Они меня воспитали,
Кормили, поили, ласкали;
Мои братья в лесах –
Березы да соснНесусь ли я на коне, –
Степь отвечает мне;
Брожу ли поздней порой, –
Небо светит мне луной;
Мои братья в летний день,
Призывая под тень,
Машут издали руками,
Кивают мне головами;
И вольность мне гнездо свила,
Как мир – необъятное!


Wer den Herren fürchtet nur, seiner Stimme folget gerne
Und im Finstern wandeln muß, denke nicht: der Herr ist ferne!
Scheint dir gleich die Sonne nicht, so ist doch die Sonne da,
Nach der Finsternis kommt Licht; suchst du Gott, so ist er nah.
Werd im Dunkeln nicht verzagt, hoffe auf des Herren Namen,
Denk, Jehova ist getreu, was er spricht, ist Ja und Amen,
Lehne dich auf deinen Gott, halt ihn fest, so fällst du nicht,
Glaub, du gehst gewisser so als in deinem eignen Licht!


Hört ihr sie nahn?
Liebe und Freuden und Leiden,
Tod! du kannst uns nicht scheiden!
Brüder, stoßt an!


Gli duol che glialtri cavallieri anchora
habbia: vincendo: a far sempre captivi
ne tutto ch esso in la battaglia mora
potra giovar: ch servitu lor schivi
che se dun fango ben gli porta fuora
& poi sinciampi come all altro arrivi
havra lui senza pro vinto Marphisa
che essi pur ne fien schiavi: & ella uccisa


食芹之美心独苦
不为家居頖水东
采采盈筐转无味
借君老面摺春风


Most csendesen rezgő sugárid
Egy sírhanton halványlanak.
Hol ő már nyugszik, és fölötte
Magas füszálak inganak.


Fleuch, des Künftigen Traum! verwallt in Nebel,
Eitle Schattengebilde des Vergangnen!
Einen Tropfen der Lethe nur, und Psyche
Schauert vor Wonne.


Petřínský vrch korunuje
zoubkované hradby lem,
bílá hradba ukazuje
krále Karla diadém.


أَدارٌ بِأَكنافِ الحِمى جادَها الحَيا
وَأَلقَتْ بِها أَرواقَهُنَّ سَحائِبُهْ
أَجيبي مُحِبّاً إِن تَوَهَّمَ مَنزِلاً
عَفا بَلَّ رُدْنَيْهِ مِنَ الدَّمعِ ساكِبُهْ
فَأَينَ الظِّباءُ العِينُ وَالرَّشأُ الَّذي
يُلاعِبُها طَوراً وَطوراً تُلاعِبُهْ
وَما أَمُّ ذَيَّالِ السَّرابيلِ باسِلٍ
طَويلِ نِجادِ السَيفِ عَبلٍ مَناكِبُهْ
غَدا يَبتَغِي نَهباً يَشِفُّ وَراءَهُ
ثَراءٌ لَعَلَّ العَيشَ تَصفو مَشارِبُهْ
فَلاقاهُ فُرسانٌ تَلوحُ سيوفُهُم
صَباحاً وَلَيلُ النَّقعِ تَجثو غياهِبُهْ
وَماصَعَهُم حَتّى تَحَطَّمَ سَيفُهُ
وَمَجَّتْ نَجيعاً في المَكَرِّ ذوائِبُهْ
وَغودِرَ أَكلاً لِلضِّباعِ وَطُعمَةً
لأَفتَخَ مِن لَحمِ القَتيلِ مَكاسِبُهْ
فَعادَ إِلَيها بِالنَعِيِّ رَفيقُهُ
يَشُقُّ دَريسيْهِ أَسىً وَهوَ نادِبُهْ
فَظَلَّتْ بيَومٍ دَعْ عَدوِّي بِمِثلِهِ
طَويلٍ عَلى مَن ضُمِّنَ اللَّحدَ غائِبُهْ
وَباتَتْ بِلَيلٍ وَهوَ أَخفى لِوَيلِها
سَريعاً تَبَكِّيها بَطِيءٍ كَواكِبُهْ
بِأَوجَدَ مِنّي يَومَ وَدَّعتُ غادَةً
هِلاليَّةً والصُّبحُ يَلمَعُ حاجِبُهْ
وَواشٍ يُسِرُّ الحِقدَ وَاللَّحظُ ناطِقٌ
بِهِ وَعَلى الشَّحناءِ تُطوى تَرائِبُهْ
وَشى بِسُليمَى مُظهِراً لي نَصيحَةً
وَمِن نُصَحاءِ المَرءِ مَن هُوَ كاذِبُهْ
وَرَشَّحَ مِن هَنَّا وَهَنَّا حَديثَهُ
لِيَخدَعَني وَاللَّيلُ يُغتالُ حاطِبُهْ
فَقَرَّبتُهُ مِنّي وَلَم يَدرِ أَنَّهُ
إِذا عُدَّ مَجدٌ لَيسَ مِمَّن أُقارِبُهْ
وَأَرعَيتُهُ سَمعي ليَحسَبَ أَنَّني
سَريعٌ إِلى الأَمرِ الَّذي هُوَ طالِبُهْ
وَلَو رامَ عَمروٌ وَالمُغيرَةُ غِرَّتي
لأَعيَتهُما فَليَحذَرِ الشَرَّ جالِبُهْ
وَما الصَّقرُ مِثلي حينَ يُرسِلُ نَظرَةً
وَتَصدُقُهُ عَيناهُ فيما يُراقِبُهْ
وَلا الأَسَدُ الضَّاري يَرُدُّ شَكيمَتِي
وَإِن دَمِيَتْ عِندَ الوِقاعِ مَخالِبُهْ
فَقُلتُ لَهُ لَمّا تَبَيَّنَ أَنَّني
فَتَى الحَيِّ لا يَشقى بِهِ مَن يُصاحِبُهْ
أَتَعذِلُني فاهاً لفيكَ عَلى الهَوى
لأَرمِيَ بِالحَبلِ الَّذي أَنتَ قاضِبُهْ
وَأَهجُرَ مَن أُغرى إِذا عِبتَهُ بِهِ
جُعِلتُ فِداءً لِلَّذي أَنتَ عائِبُهْ
يَهيمُ بِهِ والرَّاقِصاتِ إِلى مِنىً
فُؤادٌ يُجِنُّ الحُبَّ وَالوَجدُ غالِبُهْ
كَأَنّي نَزيفٌ خامَرَ السُّكرُ لُبَّهُ
عَشيَّةَ شَطَّتْ بِالحَبيبِ رَكائِبُهْ
تُمَثِّلُهُ الذِّكرى وَهَيهاتَ نازِحٌ
نأَت دارُهُ حَتّى كَأَنّي أُخاطِبُهْ


Y de lo que me alegro,
es de que esta labor tan empezada,
este trajín humano de quererte,
no lo voy a acabar en esta vida;
nunca terminaré de amarte.
Guardo para el final las dos puntadas,
te-quiero, he de coser cuando me muera,
e iré donde me lleven tan tranquila,
me sentaré a la sombra con tus manos,
y seguiré bordándote lo mismo.
El asombro de Dios seré, su orgullo,
de verme tan constante en mi trabajo.


Jde prorok nadšen, pravdy plamen v oku,
na jasném čele nese lásky znak;
jde budit davy zjařmených otroků,
z hlav rozptýlit jim černý bludů mrak.


Však dobře jede, bude u mne brzy,
pak ztichne snad všech zmijí sykot drzý.


Pro mne hry a tance není,
Smíchu –, jenž byl vezdejší –
Nenavidím, místo pění
Práce jsou mi milejší.


El cielo es negro y gris
y rosa en sus extremos,
la luz de las farolas un resto amarillento.
Bajo un golpe de lluvia, llorando, yo atravieso,
innoble como un trapo, mojado hasta los cuernos.


Dichoso (si hay alguno) aquel que advierte
su riesgo al resplandor de los extraños,
y aquel que, mariposa a los engaños,
entre las llamas el ardor advierte.


Ó zaněť, Mistře svatý, v duších našich plamen,
jenž ve prach spálí tuhle naši bídu
a bleskem osvítí nám novou cestu. Amen.


Bývaly to krásné časy,
Pokud dítko matky hlasy
Od her v lůno volaly;
Oko, duše slzy jiné,
Než že míč neb ptáček mine,
V sladkém věku neznaly.


洲前风起水云腥
满眼波涛似雪明
欲向矶头吹铁笛
只愁海底老龙惊


Vy krásné zahrady – mé srdce patří Vám!


Du hast uns, Jesu, meine Lust,
Zwar von dem faulen Sünden-Wust
Durch dein vergoßnes Blut gewaschen,
Ach, aber Adams Mißethat,
Die uns so sehr verderbet hat,
Daß stets die Glut bleibt in der Aschen
Und Keiner mehr, als du allein
Kan Laster-frey geboren seyn.


举世贪生不足评
舍生取义亦难明
娥知有父不知死
当日何心较重轻


A te arcod süti bronzzá a nap,
amíg a hátad munkakínba görnyed.
S a gőz a te tüdődre festi rá
a pusztulást, e gyilkosmérgű szörnyet.


Crecí después y fui en edad entrando;
llegué a la discreción, con que debiera
entregarme a quien tanto me había dado,
y, en vez de esto la lealtad quebrando,
que en el bautismo sacro prometiera
y con mi propio nombre había firmado,
aún no hubo bien llegado
el deleite vicioso
del cruel enemigo venenoso,
cuando con todo di en un punto al traste.
¿Hay corazón tan duro en sí, que baste
a no romperse dentro en nuestro seno,
de pena el mío, de lástima el ajeno?
Más que la tierra queda tenebrosa,
cuando su claro rostro el sol ausenta
y a bañar lleva al mar su carro de oro;
más estéril, más seca y pedregosa,
que cuando largo tiempo está sedienta,
quedó mi alma sin aquel tesoro,
por quien yo plaño y lloro,
y hay que llorar contino,
pues que quedé sin luz del Sol divino,
y sin aquel rocío soberano,
que obraba en ella el celestial verano;
ciega, disforme, torpe y a la hora
hecha una vil esclava de señora.
¡Oh, Padre inmenso, que inmovible estando
das a las cosas movimiento y vida,
y las gobiernas tan süavemente!,
¿qué amor detuvo tu justicia, cuando
mi alma tan ingrata y atrevida,
dejando a ti, del bien eterno fuente,
con ansia tan ardiente
en aguas detenidas
de cisternas corruptas y podridas,
se echó de pechos ante tu presencia?
¡Oh, divina y altísima clemencia,
que no me despeñases al momento
en el largo profundo del tormento!
Sufrióme entonces tu piedad divina
y sacóme de aquel hediondo cieno,
do, sin sentir aún el hedor, estaba
con falsa paz el ánima mezquina,
juzgando por tan rico y tan sereno
el miserable estado que gozaba,
que sólo deseaba
perpetuo aquel contento;
pero sopló a deshora un manso viento
del Espíritu eterno, y, enviando
un aire dulce al alma, fue llevando
la espesa niebla que la luz cubría,
dándole un claro y muy sereno día.
Vio luego de su estado la vileza,
en que, guardando inmundos animales,
de su tan vil manjar aún no se hartara;
vio el fruto del deleite y de torpeza
ser confusión, y penas tan mortales;
temió la recta y no doblada vara,
y la severa cara
de aquel juez sempiterno;
la muerte, juicio, gloria, fuego, infierno,
cada cual acudiendo por su parte,
la cercan con tal fuerza y de tal arte,
que, quedando confuso y temeroso,
temblando estaba sin hallar reposo.
Ya que, en mí vuelto, sosegué algún tanto,
en lágrimas bañando el pecho y suelo,
y con suspiros abrasando el viento:
«Padre piadoso, dije, Padre santo,
benigno Padre, Padre de consuelo,
perdonad, Padre, aqueste atrevimiento;
a vos vengo, aunque siento,
de mí mismo corrido,
que no merezco ser de vos oído;
mas mirad las heridas que me han hecho
mis pecados, cuán roto y cuán deshecho
me tienen, y cuán pobre y miserable,
ciego, leproso, enfermo, lamentable.
Mostrad vuestras entrañas amorosas
en recebirme agora y perdonarme,
pues es, benigno Dios, tan propio vuestro
tener piedad de todas vuestras cosas;
y si os place, Señor, de castigarme,
no me entreguéis al enemigo nuestro;
a diestro y a siniestro
tomad vos la venganza,
herid en mí con fuego, azote y lanza;
cortad, quemad, romped; sin duelo alguno
atormentad mis miembros de uno a uno,
con que, después de aqueste tal castigo,
volváis a ser mi Dios, mi buen amigo».
Apenas hube dicho aquesto, cuando
con los brazos abiertos me levanta
y me otorga su amor, su gracia y vida,
y a mis males y llagas aplicando
la medicina soberana y santa,
a tal enfermedad constituida,
me deja sin herida,
de todo punto sano,
pero con las heridas del tirano
hábito, que iba ya en naturaleza
volviéndose, y con una tal flaqueza,
que, aunque sané del mal y su accidente,
diez años ha que soy convaleciente.


Proto slyšte, pronikavým
Vám co hlasem pravím!


Anyám meghalt, most nem tudom, hogy viselkedjem vele szemben,
Megfoltozná kabátomat, megnézné milyen szép vagyok meztelenül,
Még soha senkise látott meztelenül!
A parasztok learattak, kis padokon várják a halált -
Poloska marja álmainkat, tányérunk csak falakra való,
Csak egy csöpp vajat adjatok kenyeremre.
De jobb ebédet akarunk, hogy jobbak legyünk,
Több pár cipőt az ágyunk mellé, hogy többek legyünk:
A híd lassan kijön a ködből, a túlparton szuronyok állnak -
Itt az olló, ott pedig a szövendő szövet -
Mire várunk?


Soit. Entre ce deuil morne et ce joyeux azur,
La différence est grande. Oui. Mais es-tu bien sûr,
Dis, que ce ne soit pas au fond le même abîme ?
Et que, dans cette cour qui croit être une cime,
Parmi ces femmes, chœur de déesses, beautés
Qui, mêlant aux rayons de César leurs clartés,
Visibles à travers de majestueux voiles,
Enferment ce soleil dans leur cercle d'étoiles,
Parmi ces déités, reines au front charmant,
Qui semblent faites d'aube et d'éblouissement,
Puisant à pleines mains dans l'or, dans la fortune,
Dans la toute-puissance, il n'en est pas plus d'une
Qui, toute rayonnante en ce royal palais,
Si tu l'interrogeais et si tu lui parlais,
Sous ton œil froid chassant toute pensée oblique,
Répondrait, elle aussi : Je suis fille publique.


Valkýra domluví, kvapí dále,
zavane bouře sbor divokých žen;
zavěje větřík, slunce zazáří
a před bledou Sigyn stojí Idun.


Durch Schlaf und Traum fühlst du die schwere Hand
Auf deiner Brust von deinen Kümmernissen,
Und unter deinem Kopf den feuchten Brand
Von deinen wilden Tränen auf dem Kissen.


A budou věci vážné to a slavné,
jež řeknem si, svět o nichž pojmu nemá,
jak z doby mystické a starodávné
by lásky duch nás ovál perutěma.


La ceiba es un árbol gris
de gigantesca figura.
Se ve su musculatura
medio manchada de gis.
Es el árbol que hace todo;
yo lo he visto trabajar
y en la tarde modelar
sus pajaritos de lodo.
Ceiba desnuda y campal
cuya fuerza liberó
bosque y cielo y estrenó
su claro de matorral.
En desnudo pugilato
parece que así despejas
el campo y que le aconsejas
a todo árbol buen recato.
Navegando por el río,
súbitamente apareces.
Te he visto así, tantas veces,
y el asombro es siempre mío.
Cuando en el atardecer
todo Tabasco decrece
y el aire en los cielos mece
lo que ya no pudo ser,
con qué bárbara grandeza
das la razón al paisaje
que con oscura certeza
se adueñó de algún celaje
con que así la noche empieza.
Ceiba te dije y te digo:
colgaré mí corazón
de un retoño de tu abrigo;
tendrá su sangre contigo
altura y vegetación.


Chi le guerre, le paci, il bene e il male,
ed ogni sua fortuna attende solo
dal ciglio di sua donna, e non d'altronde,
oggi conoscer può qual sia il mio duolo,
veggendo ch'ai begli occhi più non cale,
che i miei, dì e notte, versin amar'onde;
e i dolci sguardi, donde
io prendea vita, omai minaccian morte.
Veggio le belle porte
di rubini e di perle per me chiuse,
ond'Apollo e le Muse
uscir solean sovente a darm'aita;
talché né lode spero più, né vita.


Ma voglio a un'altra volta differire
a ricontar ciò che di questo avenne.
Del buon re Carlo mi convien seguire,
che contra Rodomonte in fretta venne,
il qual le genti gli facea morire.
Io vi dissi ch'al re compagnia tenne
il gran Danese e Namo et Oliviero
e Avino e Avolio e Otone e Berlingiero.


Berge knüpft mit ehrner Kette
Liebe an das Firmament,
Donner ruft sie an die Stätte,
Wo der Sand die Pflanze brennt,
Um die hehre Sonne leitet
Sie die treuen Sterne her,
Folgsam ihrem Winke gleitet
Jeder Strom ins weite Meer.


Der Sturm entflieht, sanft nahn des Westes Schwingen,
Den Wahn beherrscht der kurze Augenblick,
Der Nebel schmilzt, und heitre Strahlen bringen
Den Genius der Ruhe dir zurück;
Der Epheu wird das düstre Grab umschlingen,
Entschwunden reizt das feindliche Geschick,
Und frischer blüht, wie in des Thaues Kühle,
Der duft'ge Kranz der zarteren Gefühle.


Tak zvolal hlasem pláčem dušeným
a těžce pad’, jak mrtvý u krbu.


Esse gern was Gutes auch,
Immer hab ich den Gebrauch,
Ein gut Kleid zu tragen.
Ich bin fromm, so lang ich kann,
Wo nicht, pfleg ich mich alsdann
Frisch herum zu schlagen.


A za ránou zase rána:
„„Za živa jsem pochována!““–


Jak slunná báj
pode mnou kraj
se otvírá a v dálku modrou ztrácí,
i necítím,
jak dolů zřím,
že příkrá cesta nohu utrmácí.


„Svatý, svatý...“ v kůru pěli, – ohlas usínal,
biskup Vojtěch sklonil hlavu, živých vzpomínal.


远归沧海通舟楫
近洗山僧一片心
留与卧龙成窟穴
等闲飞去也为霖


Publicado no livro Primeiras trovas burlescas de Getulino (1861)
In: GAMA, Lui Trovas burlescas e escritos em pros Or Fernando Góe São Paulo: Cultura, 194 97-10 (Últimas gerações, 4


Ellos nos llaman hoy desde su amante sombra,
reclinados en las altas ventanas
como en un despertar que sólo aguarda la señal convenida
para restituir cada mirada a su propio destino;
y a través de las ramas soñolientas el primer huésped de la memoria nos saluda:
el pájaro del amanecer que entreabre con su canto las lentísimas puertas
como a un arco del aire por el que penetramos a un clima diferente.


孤山处士旧时家
门巷深深一径斜
惆怅诗魂呼不醒
只留明月照梅花


В лесу дремучем на поляне
Отряд наездников сидиОкрестность вся в седом тумане;
Кругом осенний ветр шумит,
На тусклый месяц набегают
Порой густые облака;
Надулась черная река,
И молнии вдали сверкаюПлащи навешаны шатром
10 На пиках, в глубь земли вонзенных;
Биваки в сумраке ночном
Вокруг костров воспламененных!
Средь них толпами удальцы:
Ахтырцы, бугцы и донцПируют всадники лихие,
Свершив отчаянный набег;
Заботы трудны боевые,
Но весел шумный их ночлег:
Живой беседой сокращают
20 Они друг другу час ночной,
Дела вождей страны родной
Воспоминаньем оживляют
И лес угрюмый и густой
Веселым пеньем пробуждаю[На гибель, враг, пришел ты к нам…
Наточены ли сабли ваши,
Навострены ли пик концы
Приятен [шумный] радостный ночлег,
Но веселей с врагами встреча,
30 На них нечаянный набег
Иль неожиданная сеча
Как не любить друг друга нам,
Что веселее жизни нашей
Пируйте, други, праздный час
Вину и дружбе посвящайте,
Ждет снова завтра битва вас
Чрез лес, чрез дол и топкий мох
Летим к враждебному биваку
И, налетев как снег враспло]
40 «Вкушает враг беспечный сон;
Но мы не спим, мы надзираем —
И вдруг на стан со всех сторон,
Как снег внезапный, налетаеВ одно мгновенье враг разбит,
Врасплох застигнут удальцами,
И вслед за ними страх летит
С неутомимыми донцамСвершив набег, мы в лес густой
С добычей вражеской уходим
50 И там за чашей круговой
Минуты отдыха проводиС зарей бросаем свой ночлег,
С зарей опять с врагами встреча,
На них нечаянный набег
Иль неожиданная сеча»Так сонмы ратников простых
Досуг беспечный провождал


O imenso poder dos reis
Sustentas, que vem dos céus!
Que nos curvemos quereis
Tão submissos como réus
Perante os caprichos seus,
Postos acima das leis!
Não é bom que interpreteis
Altos mistérios de Deus!
Um rei perverso
É criatura
Que mais apura
A do universo
Bela harmonia!
Porém, contudo,
Dê no que der,
Eu cá não mudo
De parecer:
E destarte não iludo
A quem me ouvir e atender.
Por essa regra,
Se a vil serpente
Peçonha negra
Filtra no dente,
Isso anuncia
Que sendo a cobra,
Como o rei é,
Divina obra,
Nos morda o pé?
Deus também criou de sobra
O pau que chamam — ipê!


Streb' in Gott dein Sein zu schlichten,
Werde ganz, so wirst du stark:
All dein Handeln, Denken, Dichten
Quell' aus einem Lebensmark.
Niemals magst du reinsten Mutes
Schönes bilden, Gutes tun,
Wenn dir Schönes nicht und Gutes
Auf demselben Grunde ruhn.


“Ne rettenj meg, erdők rejtett ibolyája,
Üdvöd rablójának most ütött órája.
Legyen bármi szörnyű, semmi meg nem ója.
Tudd meg - most magyarral lészen néki dolga.”


Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! Fischlein
Spielet so munter und so frisch.
Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! wär' ich
Frisch wie der Fisch!
Wär' ich doch allezeit so frisch,
Ebenso munter wie der Fisch!
Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! Fischlein
Spielet so frisch.


Ifju virág volt, mit se tudott a lét viharáról,
S máris törve pihen, s törve sir érte szivünk.


Was half's, daß die Metzgerin
Tausend Schreie schreit um ihn!
Nichts mehr seine Leiche rührte,
Wenn er's noch so gern auch spürte.


Still von Homer! Das ist nun vorbei auf immer, die deutschen
Nibelungen sind doch andere Waar' als Homer.
Was die Menschen dort sind, das sind kaum homerische Götter
Und was die Thiere Homers – scheinet kaum ihr, meine Herrn.


„Ach již Čechové tvé neposlechnou
Tvorný Duchu! písně lichotivé;
Kde jsy slávo naše? hořce vzdechnou
V háji bloudíc panny milostivé;
Kde jsy Lobkoviče ušlechtilý?
Zvolá smutná milenka a milý,
A pak rozkoše a lásky dítky
Vsadí s pláčem na tvém hrobě kvítky.


Byl marný franckých mečů chvat
a srbské síly vzlet,
král Zikmund prch’, a za králem
táh’ vítěz Bajazet.


O každý groš se s námi přeukrutně hádá,
však světu tváří ve tvář dělá nobila,
na kavalíra venku hrá si vůbec ráda,
na nás co uškudlila, jinde probila.


Guardo la plenitud del sol,
tengo el misterio de la noche,
la calma de las montañas quietas,
poseo la fuerza del mar y existo.
Soy como la arcilla esperando sus manos,
mi piel se eriza cuando lo presiente,
mis labios fantasean con el sabor de sus besos,
mis sentidos se agitan al recordar su aroma.
¿Cómo poder decirle, que lo espero con ansias?
¿Cómo expresarme y lograr que él me entienda?
¿Cómo traspasar las distancias y llegar junto a él?
¿Como atrapar su alma y lograr que me añore?


Tmou v luhu zahoustlou, kde pableskují jezy,
ty mladé hlasy dva šly travou divokou;
zpěv její vysoko vlál nad mlčením mezí,
zpěv jeho omdléval strun hudbou hlubokou.


بدر التجلّي الباهي الباهر
بالحسن ظاهرٌ وفي سما الأسرار سائر
وبالمحاسن باطنٌ ظاهر
وهو الأوّل وهو الآخر
وبالصفات سامي والمدعو بالأسامي
نزّه وشبّه فهو المذهب
غص في بحور النور اللامع
بالحبّ والع وأخرج درّ الإلهام النافع
فهو اللدني قل ربّ زدني علماً لحجب القلب رافع
كي ينكشف لثامي
عن حالي ومقامي
من لم يعرف هذا يحجب
الحبّ ديني لا بل أصلّي عند التجلّي
يهيم في من أهواه كلّي
ومت عشقاً فعشت أرقى
سما مقام الفيض الإلى
وفي وجود انعدامي ونطقي بالإلهام
وقد صفا لي هذا المشرب
شمس الوجود من أفق الحقّ تشرق بالخلق
تمدّ ظلّ الكون في الشرق
والنور أغدق في الجمع والفرق
ومن سناها يرفرف البرق
حيث بكا الغمام والروض في ابتسام
وقد تجلّت فيه زينب
يا ربّ صلّ فضلاً وسلّم على المسلم
في حضرة القدس مكلّم
دنا تدلّى والذات تجلى علوم فيضها تعلم
وآله في المقام
وصحبه الأعلام
ما لاح من هديهم كوكب


问鸿鸿已归
问花花不知
却把凤凰箫
水晶帘下吹


Di Bottschafft hat von Muscaw mich entsätzt/
Als in den Lübekk mir si das Gesicht vorstellte!
Das London schildert mich durch einen Muscowiter/
Und Amsterdam verneut es nun durch Dise Hand!
Merkt/ Muscowiter/ Merkt! Dis ist eur Eigenwunder!
Weit grösserer/ als erster anblikk meint!
Erkennet recht Mein Bild nach der Figur und Wesen/
Und schildert beides euch mit allen Wundern vor!
Merkt! Czare! Czare! Merkt Des Letztens Nordens Fürsten!
Vollführt in eil vom Nord/ was längst dem Nord geboten.


Stando a capo de i pisani,
Come vecchio e maggior deve,
Fatto pria cenno d'onore,
Così disse onesto e breve:


Ordito avea Natura il degno effetto
ch'or se dimostra a nostra etade rea,
ne l'amoroso tempo in che volea
donar a li ochi umani alto diletto.


v říš pokoje a klidu... Ticho... Zkamenělí
žoldnéři stáli... Potom protrhli se
ze hrůzy činu. Tiše odkrádali
se věží dolů, jak by vzbudit báli
se císaře, jenž zdál se v krvi dřímat...


Volna csak bennem is hit oly erős
mint bennetek, erősítő varázsként:
lehetnék én is ugy miként ti hős.


Au village, en juillet. Un soleil accablant.
Ses lunettes au nez, le vieux charron tout blanc
Répare, près du seuil, un timon de charrue.
Le curé tout à l'heure a traversé la rue,
Nu-tête. Les trois quarts ont sonné, puis plus rien,
Sauf monsieur le marquis, un gros richard terrien,
Qui passe, en berlingot et la pipe à la bouche,
Et qui, pour délivrer sa jument d'une mouche,
Lance des claquements de fouet très campagnards
Et fait fuir, effarés, coqs, poules et canards.


La ventera, que hasta entones
Se estuvo callada al fuego,
Con la mano en la mejilla
Mostrando gran sentimiento,
Y que era, aunque no muy verde,
Fresca y limpia con extremo,
Abultada de pehera
Y con grandes ojos negros,
Saltó súbita: «Envidiosos,
Que no sirven, ni por pienso,
Para descalzarle, han sido
Los que en trance tal le han puesto».
Díjole el marido: «Calla».
Y ella respondió: «No quiero...
¡Qué señor tan llano!... ¡Parte
El corazón!.... Mes y medio
»Hace que le vimos todos
Tan galán, en el festejo
Que se celebró en la plaza
De Valladolid... ¡Qué diestro!
»¡Qué valiente! ¡Qué gallardo!
Fue el único del torneo».
«Calla», con cólera grande
Volvió a decir el ventero;
Y ella, en vez de obedecerle,
A continuar: «¡Qué discreto!
El oírle daba gusto...
Alfonso López Vivero
Era un vil, que lo vendía...»
«Calla», repitió de nuevo
Más airado el hombre; y ella:
«No me da la gana: cierto
»Es cuanto digo... El tesoro
lo ganó en la guerra, o premio
Es que el Rey le ha dado en paga
De servicios que le ha hecho.
»La Reina y los ricoshombres,
Revoltosos y soberbios...»
«Maldita tu lengua sea
—Clamó furioso el ventero—
»Tú, porque allá te criaste
En su palacio, y... ¡yo necio!»
Y ella prosiguió llorando:
«La tonta fui yo, mostrenco».
Iban en el matrimonio
A poner paz y concierto
Los padres, cuando, «Ya llegan»,
Gritó desde fuera el lego;
Y dejando a los esposos,
Que sin duda prosiguiendo
La disputa, la acabaron
A puñadas, según temo,
Fuéronse a la puerta al punto,
Sobre sus mulas subieron,
Y aquella venta dejaron
Hecha un abreviado infierno.


Jich vůně mé bohatství všecko!
Čím více vítr záhony jich čeří,
dýchají silněji
láskou a nadějí
těch, kteří ještě v svoji bolest věří.


Du Genius, der von ew'gem Herd
Mein Wesen all gesetzt in Flammen,
O halte diesen Leib zusammen,
Bis ich ein Werk schuf deiner wert;
Dann mag in Erde, Luft und Wellen
Der Staub dem Staube sich gesellen,
Ein Tropfen, der zum Meere kehrt.


De a népet megtöré igája,
Nyolcz száz évet könynyel áztatott,
És ha van, tövisből van virága,
És ha vet, magának vet magot?
Láthatára sűrű, vastag éjjel...
S fáklya nincsen, mely oszlassa széjjel!


Ale uvnitř – věčně mladá krása,
pramen zvoní, pták si láskou jásá,
kvete vše, kam paprsk slunce vběh’;
v srdci vašem není živlů války,
jen jak cestou kráčím, cítím z dálky,
staré lesy, pokojný váš dech.


gitana


když Markýtka již rozloučila se
a spat šel muž i děti, rozžehla
si tu svou krásnou lampu na stolku,
a v šál se halíc, před ní seděla.
A zdálo se jí, že to maják je,
a její loďka bědná zmítá se
na bouřných vlnách, a přec ke světlu
blíž, blíže pluje... Či snad kouzelný
to dar je, lampa Aladdinova?
Svým přetřela ji šálem, a tu div!
Síň chudá zmizela, a v komnatě
seděla zdobné, okny velkými
se vlnilo v ni slunce na sochy
a obrazy, a plno rozkvetlých
kol stálo květin... Knihy v příhrady
se tísnily jak plástve medu v úl,
a ona psala... svěží, krásná zas
a zdravá, zdravá! Vedle zvučí smích –
to Dora asi s dětmi učí se,
jež chodí v její ústav slavený,
a teď vstoup’ Jarouš – slavný malíř je,
a svět se klaní jeho obrazům –
list nesa matce. Milý Karel v něm
jim oznamuje, u sultána teď
že v službách, řídí jeho zahrady
a oblíbencem takým u něho,
že ucházejí se i pašové
o jeho přízeň... A vtom zakašlal


Wie sind die Pierinnen
Nicht mehr auf Pindus Zinnen/
Weil Nürnberg lieblich singt?
Was hör ich doch vor Säiten
Die klugen Hände leiten/
Das gantze Nördgau springt!
Harsdorff/ Klajus singen vor/
Last uns folgen ihrem Chor.
Als in den Niederlanden
Der wilde Krieg vorhanden.
Die Belgen balgten sich/
Da stiegen alle Künste
Durch Nebeltufft und Dünste.
Es sungen meisterlich
Scriver/ Baud/ Lips/ Scaliger/
Heins/ und wie sie heissen mehr.
Seyt daß die teutschen Teutschen
Sich mit dem Krieg zerpeitschen/
Die Teutsche Sprache blüht:
Die soll der Welt vermelden
Die Waffen unsrer Helden
In einem Heldenlied:
Harsdorff/ Klajus singen vor/
Nun wir folgen ihrem Chor.
Herr Harsdorff trefflich spielet/
Herr Klaj den Himmel fühlet/
Vermengen Geist und Welt/
Auf lasset uns den zweyen
Ein Ehrenlied zuschreien/
Das Geist und Welt gefällt/
Harsdorff spielet zwar die Welt/
Klajus beeder Himmelzelt!


Сожительницу Хамъ имѣетъ за врага,
За то что здѣлала она ему рогА жонка говорила:
Съ рогами, трехъ сынонъ я Хаму подарила;
Естьли бы мной онъ единый обладалъ;
А только трехъ сыновь, щенка бы не видал


stály tu mořem, voněly a pěly
a radost měly ze slunce i sebe.


Však konečně i zbytky zašly strachem...
A jenom moře, plné ještě hněvu
a jenom moře v stálém hluku plachém
zdusilo všecko ve svém černém zpěvu.


Trübsal trocknet im Traum der trümmerauftreibenden Tragik;
Trügerisch trollt sich der Troß, trotzend treutröstlichem Trieb.


Weil dich die Eigenlieb' auffschwellet,
So urtheil ich im kalten Blut;
Du heissest ein Ding gut, dieweil es Dir gefället,
Ich aber lass' es mir gefallen, weil es gut.


A Cristo imita en darse en alimento
a su enemigo: esfuerzo soberano
y ardiente imitación del Sacramento.


Těch mužů, zocelených ohněm, bojem
I všemi válečnými nehodami,
Pokrytých prachem, krve teplé znojem,
Ba křtěných krví – místo nad vodami –
I krví skájených posvátným zdrojem. –
Rozestřen prapor svatý nad ostatky –
Viola mrtvá také vedle leží,
Jak mužného dle činu anděl svěží:
Svobody mrtvola dle její matky.


A v témže rozhození
já símě lásky nové obnovuji
i rudou, jak svět starou vzpouru
současně nítím, živím, rozžehuji.


Er wühlt das Feld
Bis zur Hölle durch,
Ihr Schreien gellt
Gen Himmel schauerlich Furch' an Furch'.


Willst du die Leiden dieser Erde,
Der Menschheit Jammer ganz versteh'n,
Mußt du mit scheuer Gramgeberde,
Ein Kind im Stillen weinen seh'n;


Ved ese roble que abatir no pudo
ayer el huracán que asoló el monte,
y que sigue siendo el alto y rudo
centinela que mira al horizonte.
El rayo apenas lo agrietó; sereno
sobre su vieja alfombra de hojarasca
se yergue aún como retando al trueno
que la furia azuzó de la borrasca.
Sé tú como ese roble: que la herida
que abra en tu pecho el dardo de la suerte
sin causarte escozor, sane enseguida.
Labora y triunfa como sano y fuerte,
para que el lauro que te dé la vida,
flote sobre el remanso de la muerte.


Leg' Du mich in den Sarg hinein,
Schließ Du den Deckel zu,
Und hinter meinem Sarg allein,
Geh' Du – Niemand als Du.
Den ich geliebt, und Leid's gethan
Warst Du – nur Du allein....
Komm' nie zu meinem Grabe Mann,
Ich will vergessen sein.


Dej mi muže, neb tě strolím!«
A tu dcera na plecháče
nešaškujíc s stínem holým
jako fena lítá skáče.
Tenť se strachem krčí,
jak pes stranou vrčí,
napřed milka hladí.
V boj se Hrubec strčí,
vztek i bitvy chladí.


Zu Ephesus ein Goldschmied saß
In seiner Werkstatt, pochte,
So gut er konnt, ohn Unterlaß,
So zierlich er's vermochte.
Als Knab und Jüngling kniet' er schon
Im Tempel vor der Göttin Thron
Und hatte den Gürtel unter den Brüsten,
Worin so manche Tiere nisten,
Zu Hause treulich nachgefeilt,
Wie's ihm der Vater zugeteilt;
Und leitete sein kunstreich Streben
In frommer Wirkung durch das Leben.


Welches auch die klügsten Heyden
Wiederstritten vnd verneint,
Die natürlich gar nicht leiden,
Wenn dein Wort was anders meint,
Des sich doch ein Christe
Tröstet in der Pein,
Oder sonsten müste
Gar kein Gott nicht sein.


أَرى رَكدَةً ريحُها يُرتَجى
وَمُظلِمَةً صُحبُها يُنتَظَر
لَعَلَّ هُمومَكَ هَذيُ الطَولَ
سَيَكشِفُها فَرَجٌ مُختَصَر
فَتَأمَنَ مِن حَيثُ يُخشى الأَذى
كَما خِبتَ مِن حَيثُ يُقضى الوَطَر
إِذا عادَ جَدٌّ كَأَن لَم يَزَل
وَإِن سَرَّ دَهرٌ كَأَن لَم يَضُر
وَقالوا اِنتَظِرها عَلى بُطئِها
وَمَن ضامِنُ العُمرِ لِلمُنتَظِر
وَهَل نافِعي يَومَ أَقضي صَدىً
إِذا صابَ وادي قَومِيَ المَطَر
فَإِن لَم يَكُن فَرَجٌ في الحَياةِ
فَكَم فَرَجٍ في اِنقِضاءِ العُمُر


Les armes de Jésus c’est la nécessité
Du travail et du pain et c’est dans la cité
Tout un fleuve de grâce et de félicité;


Du Brunn des Lichts und Lebens,
So offen, voll und nah,
Kein Sünder sucht vergebens,
Sucht er, so bist du da;
Du bist schon da und suchst,
Eh' wir ans Suchen denken,
Wir sehn es nach dem Kränken,
Wie gnädig du uns trugst.


Sie werden da ein Gott in Gott,
Ein Wesen, eine Wonne,
Sie sind daselbst das Himmelsbrot
Und selbst die ewge Sonne.
Sie werden eine Seligkeit
Mit ihm, ein Geist und Leben,
Ein Licht und eine Herrlichkeit,
Ein einiges Erheben.


Die Nachtigall sang Elegien,
Und Oden, oder Threnodien,
Dem ganzen Vögel-Chor
In einem stillen Walde vor.


Ma rimembra o signor che troppo nuoce
In amoroso cor lunga e ostinata
Tranquillità. Nell'oceàno ancora
Perigliosa è la calma. Ahi quante volte
Dall'immobile prora il buon nocchiero
Invocò la tempesta; e sì crudele
Soccorso ancor gli fu negato; e giacque
Affamato assetato estenuato
Dal venenoso aere stagnante oppresso
Fra le inutili ciurme al suol languendo!
Dunque a te giovi de la scorsa notte
Ricordar le vicende; e con obliqui
Motti pugnerla alquanto, o se nel volto
Paga più che non suole accôr fu vista
Il novello straniero, e co' bei labbri
Semiaperti aspettar quasi marina
Conca la soavissima rugiada
De' novi accenti; o se cupida troppo
Col guardo accompagnò di loggia in loggia
L'almo alunno di Marte, idol vegliante
De' femminili voti, a la cui chioma
Col lauro trionfal mille s'avvolgono
E mille frondi dell'Idalio mirto.
Colpevole o innocente allor la bella
Dama improvviso adombrerà la fronte
D'un nuvoletto di verace sdegno
O simulato, e la nevosa spalla
Scoterà un poco; e volgeransi al fine
Gli altri a bear le sue parole estreme.
Fors'anco rintuzzar di tue rampogne
Saprà l'agrezza, e noverarti a punto
Le visite furtive a i cocchi a i tetti
E all'alte logge de le mogli illustri
Di ricchi popolari, a cui sovente
Scender per calle dal piacer segnato
La maestà di cavalier non teme.
Felice te, se mesta o disdegnosa
Tu la guidi a la mensa; o se tu puoi
Solo piegarla a tollerar de' cibi
La nausea universal! Sorridan pure
A le vostre dolcissime querele
I convitati; e l'un l'altro percota
Col gomito maligno. Ahi non di meno
Come fremon lor alme! e quanta invidia
Ti portan te mirando unico scopo
Di sì bell'ire! Al solo sposo è dato
In cor nodrir magnanima quiete,
Aprir nel volto ingenuo riso e tanto
Docil fidanza ne le innocue luci.


Hledají mě po dědině,
brzo stanou u háje,
řekněte jim, že jsem vyšel
do olšiny na máje.”


Bem conheço e certifico
Que não me sobra miolo;
Mas se aos tombos metrifico,
Ó meu louro intonso Apolo,
É por amar tuas filhas,
Embora passe a Cacilhas.


…Ты — пой… Давно мои забыли сестры
Напевы солнца, спелых гроздей, влажных
Чаш лотоса, напевы гордых пальм,
Что рвутся из земли раздольным кликом жизнЗабыта ими песня о свободе
И песнь зелота, что роняет лук,
Обвитый локоном возлюбленной… В унылых
Напевах севера, в часы чужих веселий,
В кругу врагов, возжаждавших изведать
Любовь Востока, — смуглые мои
Танцуют сестр Пляска вьюг — их пляска…
Ты, чуждая, будь мне сестрой! Спаси
Песнь моего Восток Как ручей,
На севере она заледенела
И носится, как ветер непогоды,
Взывающий в труб Горячий звук
Твоих напевов слушать их пришел
От низкорослых сосен, мхов и воровьев,
От торфяных болот, пустых, бесплодных, черных,
От снеговых степей, безбрежных, как тоска
Стареющего сердца… Я пришел
Из северной страны, страны, что вся — равнина,
Где вьюга и туман навеки поглощают
Весь жар любви, весь лучший сердца жар,
Все чаянья, всю власть и чару песеЧто человек там может дать другому?
Там с утра дней моих я слушал по дворам
Напевы осени, томительные песни,
Летевшие из хриплых труб шарманкТам утра серые, там рос на крышах мох,
И, пресмыкаясь, песня мне сулила
Убожество души и тела, вечный ужас —
И ржавчиной мне падала на сердце…
………
Рукою пращуров твоих рассеян я,
Скитание меня сюда приводиВсе дальше от Востока страны те,
В которых шаг за шагом умираВот, я слабею, в жилах стынет кровь,
Кипевшая когда-то в верой в Бога
И песней Вавилонский ре Мое презренье,
Питавшее меня, питаемой мною,
Презренье господина, что своим же
Гоним рабом, — оно уж иссякаеСвященный огнь, таившийся, как лев,
В моих священных свитках, — с дня того
Как уголья на алтаре погасли, —
Слабее Лишь один еще пылает клок
Его багряной грив Год за годом
Я примиряюсь с севером, в его туманы
Я падаю, чужой болею болью,
Живу чужой надеждою… Моя же
Боль притаилас Горе, горе мне!
Одно лишь поколенье — и, как труп,
Закоченею я…
………
Что мне до той страны — мне, отпрыску Востока?
Мои глаза давно уже устали
От ослепительных равнин, покрытых снегоВ былые дни мои летели взоры
Над благовонными холмами Иудеи, —
Теперь они томятся над бескрайним
Простором черных, выжженных степеТысячелетия тому назад
Мои стопы привыкли к раскаленным
Пескам пустынь, к обточенным волною
Камням на берегу родного Иордана, —
И вот среди лесов, сырых и мрачных,
Они в болоте мшистом погрязаюМоя душа летит к Востоку, к солнцу,
По солнечным лучам мое тоскует тело,
И каждая мне ветвь, кивая, шепчет: «К солнцу!»
Пока еще я жив, вновь обрету его,
Прильну молитвенно к полусожженным злакам,
К подножью гордых пальм, сожженных этим солнцем,
К желтеющим волнам пустынного пескИ кровь моя вскипит и с новой силой крикнет:
«Возмездия! Суда!»
И жизни ключ, заледеневший в стуже,
Прорвется вновь потоком вешних вод,
И загремит порывом новой волСон о Мессии, злую тьму поправшем,
Вновь станет, как лазурь, и светел, и глубок,
И если гибелью грозит мне возвращенье
На мой забытый, пламенный Восток —
С меня довольно, если это солнце
Меня сожжет, как жертву,
И ливни шумные размоют остов мой…
Так! Лучше пусть моею кровью скудной
Напьется хоть один цветок Востока,
Пусть в бороде моей совьет себе гнездо
Ничтожнейшая ласточка Ливана, —
Чем удобрять собой просторные поля,
Морозным инеем покрытые — и кровью
Моих невинно-убиенных братьев!


Quando io movo a mirar fissa ed intenta
le ricchezze e i tesor, ch'Amore e 'l cielo
dentro ne l'alma e fuor nel mortal velo
poser di lui, ch'ogn'altra luce ha spenta,


Napoleon stand auf den Marchfeldsflächen,
Mit seinen Heldenscharen, Heeresmeistern,
Umrauscht, umflammt von allen Siegesgeistern,
Und fest entschlossen, Deutschlands Herz zu brechen.
Wie bebte dieses Herz vor seinem Tritte,
Das Völkerband vor seinem Todesschnitte!
Sein Wort gebot den Mächten dieser Erde,
Mehr als des Rechts altheiliger Bestand
Galt seines Munds ein Hauch, sein Wink, der Hand
Beglückende, vernichtende Gebärde.
Vom Königszittern schwankten rings die Thronen,
Und eine Wanderlust ergriff die Kronen,
Wie Vögel im Spätjahr der Reisezug,
Als er die alte Welt in Trümmer schlug. –


A dejte vše, co můžete,
vyproste na otci a matce,
jen nezmeškejte, raděj dnes
než zítra, rychle, štědře, krátce,
poznáte srdcí velký ples.


画墙班鸠啼绿树
白日紫燕穿朱帘
昼长深院弄瑶瑟
吴姬十指行春纤


Und also/ hoher Printz/ ist deines vaters geist
Durch tugend und natur acht sterne durchgestiegen;
Doch sein gedächtniß bleibt auch noch auff erden liegen/
Weil sich sein ebenbild in deinen augen weist.
Epaminondas fieng mit freuden an zu sterben/
Weil ihm die feinde nur nicht seinen schild geraubt;
Dein vater aber wird den grossen ruhm erwerben/
Daß er nechst Gottes schild auch dieses noch behaupt:
Daß/ da er hertzog ist im hohen engel-orden/
Du auff der erden bist zu seinem bilde worden.


Doch Kunrad stunn un ripp un röhr sik nich.
He hör ni mal, wat blinne Peter spęl,
Den Sehnsuchtswalzer un de schönsten Pulkas,
Wa lisen alle Föt den Takt to slogen,
So dat de ganze Opbu danzen dę.
Am Ende war der eenmal, tweemal klingelt,
Un blinne Peter spęl dat Mantelleed,
Denn noch eenmal: Thalia flog tohöch,
Un vœr uns stunn de Welt un noch en Dörp.


Pfui dich, daß dich ein Weib, die Nichtigkeit der Welt,
Mit ihrem Spinneweb so lang gefangen hält!


«Que voulez-vous de moi, visions immortelles ?
«Douloureux souvenirs, ineffables regrets !
«Que voulez-vous ? pourquoi m’emporter sur vos ailes


Dans les temps ténébreux où tout s'écroule et fuit,
Quand un assassin fait balbutier l'histoire,
Quand le crime finit par avoir de la gloire,
Et qu'il ôte son masque inutile à garder,
Estimant que sa honte est bonne à regarder ;
Quand, lâche, et subissant cette infâme bravade,
La conscience, ainsi qu'un voleur qui s'évade,
Retient son souffle, rampe et tremble ; quand les fronts
N'ont presque plus de forme à cause des affronts,
Il est bon de sentir dans l'ombre la présence
De la mystérieuse et sévère innocence
Qui vit dans les tombeaux et que les morts ont seuls,
Et de voir dans la nuit la blancheur des linceuls.
Ce qu'on appelle une ombre est une âme rentrée
Dans l'azur, mais restée au fond de l'empyrée,
Et qui parle à voix basse au peuple humilié.


Dále náčelníci přijímají zprávy,
kam se ku vítězství chýlí boj ten dravý.
Mezi nimi vůdce a náš známý starý
Arnold vynikal, jak sokol jarý.


أما والعيون النجل تصمي نبالها
ولمع الثنايا كالبروق تخالها
ومنعطف الوادي تأرج نشره
وقد زار في جنح الظلام خيالها
وقد كان في الهجران ما يربح الهوى
ولكن شديد في الطباع أنتقالها
أيا ابن الألى جادوا وقد بخل الحيا
وقادوا المذاكي والدماء نعالها
ذد الدهر عني من رضاك بعزمة
معودة أن لا يفك رعالها


It is to quench thy joy in tears;
To nurse strange doubts and groundless fears:
If pangs of jealousy thou hast not prov'd,
Tho' she were fonder and more true
Than any nymph old poets drew,
Oh never dream again that thou hast lov'd.


Si un poco más en mi penar porfío
en mí presto se acabará el tormento,
su poder acabando con el mío.


El triste recordar del bien pasado
me representa el alma a mi despecho,
y el pensar que pasó me tiene hecho
de esperar que será, desesperado.
Ando de un no sé qué mal aquejado,
que me paresce que me roe el pecho;
pienso que es desear, pero sospecho
que no da el desear tanto cuidado.
Pues, si no es desear, ¿qué es lo que siento?
Yo sé que no es temor, tampoco es celo,
que no me da vuestro valor licencia.
¿Si es fuerza de amoroso pensamiento?
No, que el pensar consigo trae consuelo.
Mas, ¡ay!, que ya sé que es: no es sino abstencia.


Dreyeinigkeit 1 löblich/ lieblich gepreist/
GOTT Vatter/ Messias 2 / heiliger Geist/
Es haben das dreymal Heilig 3 gesungen/
Noch eh wir geschaffen 4 / die Englischen Zungen/
GOTT Vatter/ Messias/ heiliger Geist/
Dreyeinigkeit löblich/ lieblich gepreist/
Ein einiger Gott/ ein einiges Wesen/
Dreyeinigkeit wird außdrüklich gelesen 5 /
Der Vatter erschaffet 6 / Christus erlöst/
Die Himmlische Flamme heilget und tröst.
Wir lehren euch Drey mit vestem Vertrauen/
Der Vatter 7 / der läst in Stimmen sich schauen/
Messias der steht im kühlen Jordan/
Der heilige Geist nimt Täubleinsart an.
Wir singen deß Tages 8 dreymal euch Lieder/
So bald wir aufstehn/ und legen uns nieder/
Wir loben euch auch zu Mitten der Nacht/
Wenn jemand auf seinem Lager erwacht.
Wir bringen euch drey Geschenke 9 / drey Gaben/
Die Seele/ das Leben/ was wir nur haben.
Dreynigkeit lieblich/ löblich gepreist/
Gott Vatter/ Messias/ heiliger Geist.
Wir leben und sterben all auf euch Dreyen/
Ihr werdet uns vnsrer Bitte gezweyen/
Vnd raffen auß der gantznichtigen Welt/
Versetzen in euer Himmlisches Zelt.


Plein d'un orgueil sans peur et d'un espoir sans fin ;
Et dans sa beauté fière à qui tout se confie,
Sur la création odorante et ravie
Passant majestueux sous un signe divin ;


Ó dobo mládí, dobo nadšení, ó, dobo snův!
Dnes jinak svět se zraku mému jeví...
Ten kruh, jenž nekonečným zdál se,
jenž značil žití mého hranici,
ten kruh se denně úží, svírá
a moje srdce v jeho spárech hyne.
Den plyne po dni – kruh se blíž a těsněj’ vine!


Alkäisch, sapphisch, asklepiadéisch, traun!
Ist wied'rum Mode, also versuch's auch ich,
Obschon das eitle Publi kum wird
Viele Notiz wohl davon nicht nehmen.


大内相连辟迩英
每延禁从侍谈经
君王克谨持盈戒
无逸新书易画屏


Alle sind fort. Und ein Mäusegeschrei
Ist oben rund in der Luft.
Und über die Stiege herum
Huscht es wie Hunde vorbei.


Tam na strmé výši nad jezerem,
kde stelou si noci mraků šerem,
kde ve skalách černí se hnízdí orli,
kde trojitou ozvěnou bouře horlí:
tam nasbírám trávy a zelených proutků
kůzlatům našim na pochoutku.


Но если ты снежный
И если морозный, —
Хотя я и нежный,
Все ж буду я грозныРожденный от света
Не знает врага,
Но силой привета
Растопит снегЯ вечная сила
Души полновольной,
Не помнить, что было,
Восторг мой безбольныНо если ты вдвое,
Да мучить других, —
Иное, другое
Расскажет мой сти


Die Herren lächeln, und die Damen ziehn
Die Sessel scheu zurück vor dem Beginnen;
Er taucht empor und legt das Brötchen hin,
Errötend hin auf das damastne Linnen.


Die einst zu jedem honigsüßen Liede
Euripides um Beystand rief,
Dich, Muse, fühl ich ganz, jetzt, da mein Tyndaride
Drey hundert Nächte ruhig schlief.


Daphnis saß auff grüner heyden/
Sah nur eins der schäfflein seyn.
Von gemeinem hauffen scheyden/
Vnd zur wüsten lauffen ein.
Daphnis da nit lang verweilet/
Auch zur wilden wüsten rann;
Nach dem schäfflein weidlich eylet/
Jhn die lieb wol hefftig brann.


Zwar wie solt es mir nit glücken,
Da du selbst Mithelfer bist?
Ach du kanst und wilst erquicken,
Wann man fromm und gläubig ist.
Ist nur Gott, so ist darneben
Gold und Brod in meinem Haus.
Du wirst segnen, du wirst geben,
Der du allen theilest aus.


Mientra el fiero dolor de su tormento
con mayor soledad Vandalio llora,
con voz de su morir denunciadora
dijo triste, lloroso y descontento:


我欲开笼纵汝飞
陇山虽远尚堪归
归时莫更多言语
浪说人间是与非


Не ревнуй отнюдь лукавым,
Беззаконным не завидь:
Скоро Смерть серпом кровавым
Их приидет поразить;
Упадут — и вмиг увянут,
Как подкошенны цветПоложись во всем на Бога;
Землю населя, трудись;
Добр будь, не желая многа,
В честь Господню насладись:
Он подаст тебе, что сердце
Пожелает лишь твоВышнему во всем доверься,
Будь во всем Ему открыт,
Крепко на Него надейся, —
В пользу все твою свершит:
Вознесет, как солнце, правду,
И невинность, яко денПосвятясь Творцу, мужайся,
Будь в Его законе тверд;
Счастьем злых не ослепляйся,
Гордым не ходи вослед;
Не ходи, не раболепствуй,
Смертных Богом не творНе печалься, не сердися,
Не злословь и злых глупцов;
Паче в доблестях крепися,
Умудряйся средь трудоТы увидишь: зло поникнет,
Добродетель возлетиПодожди миг, и не будет
Самый вред тебе во вред;
Будто ветер пепел сдунет,
Так исчезнет злобы след:
Кротость же наследит землю
И сладчайший вкусит миЯры взоры грешник мещет
И над праведником бдит;
Зубом на него скрежещет,
Втай везде его следиНо Господь врагу смеется,
Близкий видя рок егМеч злодеи извлекают,
Лук натягивают свой:
Низложить они алкают
Правых сердцем и душой;
Но их луки сокрушатся,
Обратится меч им в грудЛучше малое стяжанье,
Нажитое все трудом,
Чем сокровищей собранье,
Скоро скоплено с грехом:
В праведных руках все споро,
Грешников скудеет дланДобрых Бог благословляет:
Твердо ввек наследство их;
В люты глада дни питает
От щедрот Он их своих;
Мытари ж, как овны, жирны;
Но иссохнет весь их туГрешник, взяв, не возвращает;
Праведник всегда дает;
Семена ль кому ссужает,
То земля приносит плод;
На кого ж положит клятву,
Плод тех верно погублеБогом человек крепится,
Коль на добром он пути;
Хоть падет, не сокрушится;
Встанет паки, чтоб идти:
Вышняго рука поддержит
Во всех случаях егБыл я млад — и состарелся:
Добрых в крайности не зрел,
Чтоб в забвеньи род их зрелся,
Чтобы хлеба не имел:
Сами всех они снабжают,
И в довольстве чада иУклонись от злодеяний,
Делай благо — Бог с тобой;
Он судья — и воздаяньи
Держит все Своей рукой:
Семя даже зла погибнет, —
Добродетель расцветеЛьет всегда благочестивый
Токи мудрости из уст;
Муж человеколюбивый
Изрекает правый суд:
В сердце чистом Бог правитель,
Тверды истины стопИщет, ищет беззаконный,
Чтоб невинность погубить;
Нет, он мнит, ей обороны,
А не видит, — Бог ей щит:
На суде ль ей быть случится,
Будет правою онПотерпи ж еще немного,
Потерпи, храня закон;
Как приидет время строго
И на злобу грянет гром, —
Вознесешься и получишь
Достояние твоВидел, видел нечестивых,
Вознесенных яко кедр;
Но по неких днях бурливых
Я их места не обрел;
Вопрошал ходящих мимо,
И никто не отвечаВедай: честность и невинность
Увенчаются венцом;
Злость, нечестье, горделивость
Кончатся своим концом:
Бог помощник людям добрым,
Воздаятель он и злы


Er reicht ihr dar die Hände zum Tanz,
Er setzt ihr aufs Haar einen meergrünen Kranz.


Sankt Petrus aber gönnt sich keine Ruh,
Hockt vor der Tür und flickt die alten Schuh'.


günün insanı değil, geleceğin insanı ol


In einem Lumpenkasten
War große Rebellion:
Die feinen Lumpen haßten
Die groben lange schon.


V svaté snaze, v práci tiché
srdce rádo dokrvácí...
Vděčné děti upomínkou
pot tvůj dlouho – dlouho splácí.“


A vándor, ki messze-földön jára,
S éjjel ér be falva határára,
Várja, várja: mikor csillog rá már
Házából a nyájas mécsvilág?


Donna che lieta col Principio nostro
ti stai, come tua vita alma rechiede,
assisa in alta et glorïosa sede,
et d' altro ornata che di perle o d' ostro,


Ermattet von des Tages roher Pein,
Die nur auf Wiedersehen von mir schied,
Saß ich und schrieb bei meiner Lampe Schein,
Und schrieb ein wildes, gotteslästernd Lied!
Doch draußen lag die klare Sommernacht,
Mild grüßt' mein armes Licht der Mondenstrahl,
Und aller Sterne vollste Silberpracht
Sah auf mich nieder hoch vom blauen Saal.
Am offnen Fenster blühten dunkle Nelken,
Vielleicht die letzte Nacht vor ihrem Welken.


muzaffer patatesler satıyor üç renkli neşesi


高楼乘晓望春归
日照桃花锦作围
最爱野桥杨柳外
绿波晴影漾人衣


Il s’agit de bâtir cette œuvre collective
D’un chêne altier, auguste, et par tous conspiré,
L’homme y mettant son souffle et l’océan sa rive,


Ou l'arc de l'Amour dont les pointes
Pour une flèche à décocher,
En cercle d'or se sont rejointes
A la tempe du jeune archer.


Hie Christus, Glauben da. Wo wilt du sie sonst finden?
In Christo kanstu Gott, die Seel im Glauben gründen.


Dort in Lauben aus seltenem Laub
Münden feurig die Straßen der Erde,
Finde das Ende der schmerzlichen Welt.


„Má láska,“ zvolal, „nikdy neskončí,
dech dokud bude, věř, mi, v prsou mých!
Ty’s první žena, kterou miluji,
ač zasnouben jsem ženě jiné už!
Však přervu svazek, jenž mě tíží teď!“


Nun ward die Harmonie, des Himmels Kind, ge-
bohren:
Der neuen Sonne ward ihr neu Gebieth erkohren:
Der Mond nahm ſeine Herrſchaft ein.
Bald hoͤrte der Parnaß die jungen Muſen ſingen,
Und ſah die Grazien in ſeinem Lorbeerhayn
Die Arme durcheinander ſchlingen.


Allora il franco Angiolin di Baiona
diceva: - Orlando, io vo' il colpo secondo. -
E detto questo, un suo giannetto sprona
che miglior corridor non avea il mondo.
Vennegli appetto un gran sir di corona,
molto crudel, di sangue sitibondo,
Malducco detto, del regno di Frasse;
e calaron le lance ambo giù basse;


Vázla slova Oldry –
oněměli oba –
k olším skláněla se
podvečerní doba.


空山后夜子规号
斗转星移月尚高
梦里不知归未得
已驱黄犊度寒皋


« Ô Saint-Père le Pape, écoutez sans colère
Par quels rares péchés, suaves aux démons,
J’osai, loin de Jésus, grandement lui déplaire.


Lui dal cielo or ci ascolta; ivi el vedremo
di lauro ornato infra 'l più bel drappello;
ivi n'accoglierà qual de' fratello,
giunti d'ogni mal nostro al punto estremo.


Sein Vater hatte Minen
Und war einst reich und schwer.
Gar hart ist ja's Verdienen,
Und leichter gibt man's her.


Desmienta a la opinión tu buen concepto,
al erario caduco el nuevo estado,
y al César grave tu afición en Tulia.


Wenn kühne Gedichte den Lippen entflossen
In fliegenden Worten,
So öffnen sich feurige Pforten,
Und klar ist der Frühling der Gottheit Genossen.
Von Wogen des Lebens harmonisch umflossen,
Kann Kummer sie nagen?
Sie sehen den Morgen ja tagen,
Im Herzen die Erde vor Liebe noch schlagen,
Die ewigen Ströme von neuem ergossen.


Da kam es wie mit Donnerwettern,
Und Blitz und Hagel fielen schwer,
Die stolzen Halme zu zerschmettern –
Am Boden lagen sie umher. –


Asszonyra várok, aki vággyal telve
Most szép, forró kezével
Hajamba túrna s nagyon megölelne.


知君貌堂堂
称此罗衣裳
若个官娃剪
须教特地长


E vanno argomentando, che si deve
castitate pregiar più che la vita,
mostrando ch'a Lucrezia non fu greve
morir per questa, onde ne fu gradita;
tal che la gloria mia, come a sol neve,
si va struggendo e, se la vostra aita
non mi riten quel regno a questo tempo,
tutto il mi vedrò tôrre in picciol tempo.


Un mois après, cet homme allait à Notre-Dame.


Rozevře se hrobu země,
rozhoupá se srdce ve mně
jako velkonoční zvon,
najde nejsladší svůj tón!


Die Musen geben mir was andern noch gebricht.


quando trovai costui ch'è qui al presente,
Madonna, de toa corte sbandeççato,
ignudo e solo in bagno assai cosente:


Göttinn, die du mit erhöhten Freuden
Jede gute That dem Thäter lohnst,
Und dem Dulder überstandner Leiden
In dem Nachbild als Erquickung wohnst;


大花红纸榜迎禧
庆赏还同十五时
闻道上元能赐福
也应先赐与穷儿


(sim) encolho meu peito até os joelhos
puxados com os dois braços (sem falar
vou boiando das chamas dos teus pêlos
ao teu ventre redondo feito o mar)
nado em tua placenta onde os vermelhos
lençóis do sangue tentam me dobrar
em suas dobras (madre) e sou o filho
que religa o cordão ao próprio umbigo


A listy z fíků schovejte,
vždyť dají šat vám svátečný
a skryjou hanbu každého,
že před světem je bezpečný.


Teď nad pobitou v hvozdě saní
zří ještě zlatý její vlas,
noc, která se jí z očí sklání
přes démantové stíny řas.


Pak klid tě naplní, jak vůně plní sady,
jdeš dolů bez bázně, kde k odplutí loď čeká,
cos mohl, okusil’s, svět nemá větší vnady,
a uznáš, dost že bylo pro člověka.


Der Höchst ist gut, und wolt er gleich das Übel straffen,
Muß es das gute thun. Guts thun sind seine Waffen.


Ist er dann hin
Vielleicht gegangen/
Wo man mit Spieß- und Stangen 17
Zum Tod geführet ihn?
Ach nein/ dann wo den Frommen
Wird genommen
Mit Unrecht Ehr/ und Gut
Sammt Schweiß/ und Blut/
Wo es geht Jüdisch her/
Da will nicht bleiben Er.


servando sempre in loro i santi raggi.
Né veggon altro poi mirando intorno,
né gliel cela ombra, né dal sol gli è tolto.


Sie war stets eine kalte,
Bärbeißig-harte Frau,
Nur Unglückszeichen konnte
Sie deuten ganz genau.


Okolo lesa pole lán,
hoj jede, jede z lesa pán,
na vraném bujném jede koni,
vesele podkovičky zvoní,
jede sám a sám.


Oh az idő gyorsan száll felettünk!
Eltemetjük akiket szerettünk;
Nem találjuk többé örömünket,
Észrevétlen túléljük szívünket.


Tu, zvyklý čelit burácení mass,
přehlušil všechno Němcův hlas:
– – Neviděli jste malého Kohna?
Celá partaj dělá jemu slona!
Neviděl jste Kohna malého?
Nemůže být partaj bez něho! –


visto ho doppo il matin venir la sera:
ogni cosa se muta a tempo e loco,
excepto il stato mio, che serà eterno.


单传直指意何如
天竺经翻八解馀
我向将军龙象御
山寮分得贝多书


众妙香中出佛身
小儿造化不能嗔
要知白塔降魔手
黑鬼元来怕黑神


Doch siehe, es kam
Der selige Tag –
O Brüder, in meine Arme! –
O Brüder, da schlossen wir unsern Bund,
Den schönen, seligen, ewigen Bund.


Viděl sem, že hynou jako tráva,
Jenž se zrána zelená a voní,
Večír ale hlavu zvadlou kloní,
Od prudkého slunce spálena.
Viděl sem, že zboží, čest a sláva,
Jíž se hrdí nad zdutého páva,
Syť jest na jích pejchu kladena.
Vím, že stkvostná, v nichž své hladí kůže,
Šerednou jen rakev kryjí lůže.


A co chmurnou klenbou chrámu
píseň vztekle víří,
ďáblu z pláště rostou kvapem
křídla netopýří,
ohromná to chvějná křídla,
jimiž mává divě,
rozšklebuje při tom ústa,
mhouří oči lstivě
a když slední výdech písně
dozněl, zhynul, stich’,
vypukl tu ďábel náhle
v drásající smích:
Chachachacha! Chachachacha!


Az erdő útain
Járkálok egyedűl;
Szememben a könyű
Váratlan egybegyűl.
A hullt szirmot, mit a
Multban felszedeget,
Lábamhoz hinti a
Játszó emlékezet.


Già l'aquila romana avea perduto
l'antico nido, e rotto il fiero artiglio
tant'anni formidabile e temuto
oltre i Britanni ed oltre il mar vermiglio;
e liete, in cambio d'arrecarle aiuto,
l'italiche città del suo periglio,
ruzavano tra lor non altrimenti
che disciolte polledre a calci e denti.


Rote Rosen, weiße Rosen,
Primeln, Tulpen und Narzissen,
Sterne, Kelche hundertfarbig
Sah ich durcheinander sprießen.
Purpur, Gold, Azur und Silber
Flimmerten in Wechseltönen,
Lila, Rosa, zartes Laubgrün
Mußten Glanz mit Glanz versöhnen.


Ó dej mi rychle ten svůj vlas,
ať mohu letět ve zápas!“


袅袅秋风竹上生
十年毛羽未全轻
箫声莫向中宵动
瑶草沙中月正明


Wer sich den Mittelpunkt zum Wohnhaus hat erkiest,
Der sieht mit einem Blick, was in dem Umschweif ist.


Knarrt die Tür und durch halben Spalt
Schiebt sich die zierlichste Gestalt,
Trägt eine Tulpe in der Hand:
Sieh mal, Papa, was Ursel fand.


美人无信至
岁暮江梅白
家住岭西东
何处寄相忆


Mit hagerem Antlitz und funkelndem Blick
Kam Otto voll Ingrimm zu Robert zurück;
Dann zahlt er, verwünschend die Weiber, das Geld,
Und eilte beladen mit Spott in die Welt.


Mariam lieb/ Mariæ dich/
Solst allerdings verschreiben/
Die Morgengab glaub sicherlich
Wirdt keines wegs außbleiben.
Das Hochzeit Klayd ist schon berait
Begehr die Farb auß allen/
Das Himmelblaw (gen Himmel schaw)
Solt dir am besten gfallen.


Si no es que, codicioso de la injuria,
temiendo que acabó ya la violencia
de dar a la impiedad postrer indicio,


So war die Nacht, in der ich deinen letzten
Und feuervollen Kuß empfing,
Als an dem Mund, den deine Thränen netzten,
Der meine, stumm und bebend, hing.


Dnes ovšem jinak. Sotva podvečer
plyn křivolakých uliček tmou šlehne,
sem s džbány, putnami se děvčat sběhne
dost, hezkých služek, nižší třídy dcer,
a voda zvoní klidně v nádoby
a prchá čas a různé osoby
se vystřídají tady v mlžný šer.
Tu klep se vine anekdoty drahou,
tu vtip raketou šleh’ –
faun starý, který drží nymfu nahou
v svých ramenech.


Es spricht Medor aus Furcht von allen Menschen wol,
Und ist nie, spielte man ihm auf der Nas', entrüsst;
So ehrlich bey dem Glass, als offenhertzig voll,
Und Tugendhafft allein wenn es ein Laster ist.


Schnell flieh' mein Reim, gleich euch vergnügten Jahren,
Zu einer Zeit, die mir nicht mehr gefällt.
Was mir auch einst, ach wann? muß widerfahren,
O Trauerplatz, hast du mir dargestellt.
Hier zeigte mir der König kalter Schrecken,
Die strenge Macht, die nur den Leib besiegt,
Wenn Blicken nach, die sich zum Heiland strecken,
Der frohe Geist mit Engelschwingen fliegt.


Die sich hier Gespielen suchten,
Oefter weinten, nimmer fluchten,
Wenn von ihrer treuen Hand
Keiner je den Druck verstand:
Alle, die von hinnen schieden,
Alle Seelen ruhn in Frieden!


Megvetésem és utálatomnak
Hitvány tárgya, ember a neved!
A természet söpredéke vagy te,
S nem király a természet felett.
A teremtés legutósó napján
Alkotott az isten tégedet,
Elfáradt már ekkor a munkában,
S így jelessé nem teremthetett.


Die Menschenbiester gleiten ganz verloren
Im Bild der Straße, elend grau und grell.
Arbeiter fließen von verkommnen Toren.
Ein müder Mensch geht still in ein Rondell.


Úzký, štíhlý topol stojí na stráni nad chmelnicemi,
jak by na stráži stál v kraji, zdaleka jest viděn všemi,
ošlehaný, větry zdraný, jako stará zástava
vítá stejně zlatá jitra jako jitra mlhavá.


Als ob nicht der Tod auch bringen
Würde mir die Schwingen,
Aufzufliegen himmelwärts
An der Lieben Herz!


Мы слишком молоды, чтобы простить
Тому, кто в нас развеял чарНо, чтоб о нем, ушедшем, не грустить,
Мы слишком стары!
Был замок розовый, как зимняя заря,
Как мир — большой, как ветер — древниМы были дочери почти царя,
Почти царевнОтец — волшебник был, седой и злой;
Мы, рассердясь, его сковали;
По вечерам, склоняясь над золой,
Мы колдовали;
Оленя быстрого из рога пили кровь,
Сердца разглядывали в лупы…
А тот, кто верить мог, что есть любовь,
Казался глупыОднажды вечером пришел из тьмы
Печальный принц в одежде сероОн говорил без веры, ах, а мы
Внимали с вероРассвет декабрьский глядел в окно,
Алели робким светом дали…
Ему спалось и было все равно,
Что мы страдали!
Мы слишком молоды, чтобы забыть
Того, кто в нас развеял чарНо, чтоб опять так нежно полюбить —
Мы слишком стары!


con su sal y su pimienta.


Újra megjelentem,
S újra könnyet ontok,
S ráadásul egy szép
Szezon-verset mondok.


紫凤台高飞绮尘
柳条如带绾离人
劳劳亭下南游路
肠断王孙碧草春


Let vulgar souls stoop to the fever's rage,
Or slow, beneath pale atrophy depart,
With Gout and Scrophula  variance wage,
Or sink, with sorrow cank'ring at the heart;


Déjame decirte,
que aun sigo soñando
en la miel de tus ojos;
la cual he bebido,
en tu boca de silencio
Déjame decirte,
al menos,
que sueño que sueñas conmigo.
Déjame decirte,
que me dejes,
al menos,
con ese sueño.


geçmişi değil geleceği önüne alan


parveli Cristo de Dio,
che en croce l'avì' spogliato.


闻说参经座
三生性不顽
何人当柱笏
翻拟对西山


Weib! ... wenn es thaut,
Dann bin ich bald
»Herr Meister!« – nicht Geselle.


Тесно во мгле мы сидим,
Люди, над ярусом яруЗыблются ветром живым
Где-то и стяги и парус!
В узкие окна закат
Красного золота бросиВыступил сумрачный ряд
Тел, наклоненных у весеЦепи жесток Навек
К месту прикованы все мы
Где теперь радостный бег
Нами влекомой триремы?
Режем ли медленный Нил,
Месим ли фризскую тину?
Или нас Рок возвратил
К белому мысу Пахину?
Песню нам, что ли, начать?
Но не расслышат и жалоб
Те, кто достойны дышать
Морем с разубранных палуб!
Кто там? Нагая ль жена
Дремлет на шкуре пантеры?
Чу! это песня слышна
В честь венценосной гетерИли то Цезарь-певец
Лирой тревожит Тритона,
Славя свой вечный венец,
Славя величие трона?
Нет! то военных рожков
Вызов, готовящий к бою!
Я для друзей иль врагов
Волны упругие рою?
Эх, что мечтать! все равно —
Цезаря влечь иль пирата!
Тускло струится в окно
Отблеск последний закатБыстро со мглой гробовой
Снова сливаемся все мы,
Мча на неведомый бой
Бег быстролетной трирем


V žaláři aetherném
hleďte ji skrýti,
v rubáši nádherném
nechte ji stlíti!


零落栏杆暗藓侵
花苞憔悴怨春深
吾君意在延经艺
不学前王宴豫心


A solas,
Retorciendo sus manos.
Ansiosa de tacto
Hay miedo en sus ojos.
Observa, ríe
Y huye.
Soledad vuelve acá.


Kdo s čistou duší přísný, tichý, prostý
šel životem, ten k blaženosti mosty
sám klenul sobě dobyv nebe spásy;
kdo ale sladkou písní
se proslavil, jej Lethe nepotřísní
a jeho slovy věčné znějí časy.


Igy áll viharban a tölgy a róna síkjain,
Mig nap sütött, kerestek enyhűlést árnyain,
De most, midőn sudárán villámok dörgenek,
Messzére elkerűlik a gyávák s hűtlenek.


Que são sonhos?Só sonhamos dormindo?E a nossa imaginação?Será que é de lá que vêm os sonhos?


三十年前会府同
红颜销尽两成翁
别泪共将何处洒
锦江南渡足春风


Wie streif' ich dann so gerne
Durch Dickicht und Gestein,
Nur über mir die Sterne,
Und nur mit dir allein.


Se vedi Amore, assai ti priego, Dante,
in parte là 've Lapo sia presente,
che non ti gravi di por sì la mente
che mi riscrivi s'elli 'l chiama amante


No tiene ya el castigo, ni el recelo
fuerza eficaz, ni sé de qué me fío,
si prometido tiene el hado mío
hombre a la mar como escarmiento al suelo.


Svůj život růsti cítil jsi, tvé ticho měnilo se,
nad cestou tvojí nesmírným se rozklenulo dnem:
jak odcházejícímu milenci květ každý v jitřní rose
tajemství noci tvé ti šeptal s úsměvem.


Eins satt ick bi em ganz allein,
Un hei vertellt mi des' Geschicht:
»Sehn Sie die Stein, die großi Stein?
Die großi Stein, die is mir dicht
An meini Kopf vorbei gesprung'.
Sitz i hier in die Stub', da schmeißt mir so'ne Jung'
Bei helle Tag in Fenster rein.
Ei Sackerment! I fix zu Bein
Und auf die Straß' un krieg mir ein
Von die verdammti Jung' bei G'nick.
'Carnalli!' sag ick, 'hab ick dick?'
'Ne', sagt die Jung', 'i hab das nicht getut,
Dat is die Schneider Jentzen ihr.'
'Wo is die sackermentsche Jung', die Tunichgut?'
Je, die verdammti Jung' war nich mehr hier.
I geh nu zu die Schneider Jentzen hin,
Un als i in die Stuben bin,
Da steht die Jung', die Galgenstrick,
Un schreit denn gottserbärmenlick.
'Frau Schneider Jentzen, diese Stein',
Sag i, 'die hat mir Ihre Jung'
Geschmeißen in mein Fenster rein.'
Un als i das gesagt, dunn schlung
Die Frau mir ihre Arm um meini Nacken
Un küßte mir auf beidi Backen.
Und als sie so auf mir kommt los
Und ihre Arm so um mi schlung,
Da denk i noch, sie kußt mi bloß
Vor die Erbärmlichkeit von ihre Jung';
Doch als ich sie zurück nu schieb,
Da kann i sehn, sie kußt mi vor die Lieb.«


Často orby z ministerstva
bráni předsedové zčerstva.
Z toho máme jenom hoře:
proto námi tak se oře.


وقالتْ حلَقْتُ الكُسَّ منّي بنَوْرَةٍ
فقُلْتُ لها اسْتَنْصَرْتِ مَنْ ليسَ يَنْصُرُ
ألا فابْلِغي عنّي فديْتُكِ واصْدُقي
محَلِّقَ ذاك الكُسِّ أنّي مقصِّرُ


绿阴芳草思凄凄
六宫传蜡煖烟迷
沙堤不种隋家树
谁忆曲中乌夜啼


Már a székely alig győzi,
Már veszélyben a nagy zászló;
De fölharsog a kiáltás:
„Uram Isten és Szent László!”
Mint oroszlán, ví a székely,
Megszorítva, nem megtörve...
Most a bércen, láthatatlan,
Csattog a nagy ércló körme.


An einem Steine mächtig groß
Hält an der Marschall, hält der Troß,
Erst lockt das Mahl, dann locket Ruh,
Die müden Augen fallen zu.


Či jsou lístky drobné písně?
Ach, já pohnut mnohou čet’:
„Nežel, všecko zvadá, padá,
jen kdo slze v srdci skládá,
zpěvem může vypučet’.“ –


El cóndor cogió el boa; y en un vuelo
sacudiólo con ímpetu bravío,
y lo dejó caer desde su cielo


Vom Wiesenplan, wohin wir Knaben kamen
Zum Mädchenkreis,
Behielt ich mehr, als ich vom Kreis der Damen
Nach Tagen weiß.


Wie ist der Morgenwind so kühl!
Er schüttelt von den Aehren
Die bösen Würmer, die oft viel
Von unsrem Brod verzehren.
Die Wachtel sitzt in meinem Korn;
Mein Pommer stiert sie auf;
Er springt ihr nach und schnappt im Zorn
Umsonst nach ihr hinauf.


que isso aconteceu,


Es lächelt der Friede,
Es blühet das Glück,
Das silberne Alter,
Es kam schon zurück.


Wie alle Welt verdorben,
Versunken ganz im Bösen,
Und wie der Christ gestorben,
Die Menschheit zu erlösen.


الآنَ سَرَّت فُؤادي مُقلَةُ الريمِ
وَاِهتَزَّ كَالغُصنِ في مَيلٍ وَتَقويمِ
الآنَ ناجى بِوَحيِ الحُبِّ عاشِقَهُ
وَاِستَعجَلَ اللَحظَ في وُدٍّ وَتَسليمِ
قَد بِتُّ أَلثِمُهُ وَاللَيلُ حارِسُنا
حَتّى بَدا الصُبحُ مُبيَضَّ المَقاديمِ
وَقامَ ناعي الدُجى فَوقَ الجِدارِ كَما
نادى عَلى مَرقَبٍ شادٍ بِتَحكيمِ
وَالبَدرُ يَأخُذُهُ غَيمٌ وَيَترُكُهُ
كَأَنَّهُ سافِرٌ عَن وَجهِ مَلطومِ
فَظُنَّ ما شِئتَ ما حاجاتُ ذي طَرَبٍ
مَقضِيَّةٌ وَسُؤالٌ غَيرُ مَحرومِ
يا لَيلَةَ الوَصلِ لَيتَ الصُبحَ يَهجِرُها
يا لَيلَةَ الوَصلِ دومي هَكَذا دومي
باتَت أَباريقُنا حُمراً عَصائِبُها
حَيثُ السُقاةُ بِتَكبيرٍ وَتَعظيمِ
فَلَم نَزَل لَيلَنا نُسقى مُشَعشَعَةً
كَأَنَّما المَءُ يُغريها بِتَصريمِ
كَأَنَّ في كَأسِها وَالماءُ يَفرَعُها
أَكارِعَ النَملِ أَو نَقشَ الخَواتيمِ
لا صاحَبَتني يَدٌ لَم تُغنِ أَلفَ يَدٍ
وَلَم تَرُدَّ القَنا حُمرَ الخَياشيمِ
بادِر بِجودِكَ بادِر قَبلَ عائِقَةٍ
فَإِنَّ وَعدَ الفَتى عِندي مِنَ اللَومِ


Blick' um dich her! Es redet dir vom Lieben,
Was du nur schaust in aller Höh' und Tiefe;
Die Rose läge still im Moos und schliefe,
Wenn sie die Liebe nicht ans Licht getrieben.


Cuando el último soplo de la vida
universal se extinga, y en el cielo
pare la noche de la muerte el vuelo,
la gran noche, la noche sin medida;
y de esta humanidad adolorida
ni un rastro quede sobre el mustio suelo,
y los astros-cadáveres, el velo
de la sombra traspasen en su huida,
cuando el hondo silencio de la nada
se crispe entre las fauces del vacío,
y de mi ser ni la ceniza helada
siquiera guarde mi sepulcro angosto,
¿qué será de este espíritu sombrío...
de esta alma en que el Dolor hizo su agosto?


Na lesní med v té době sic
mu žoldy nestačily,
však z kobylky přec na večer
buřtíček býval milý. –


Jobb felől, a mélység felé,
Egy nagy mester kezével
Kőből vágott kereszt állott
Idvezítőnk testével.
Bal felől, mély alázatban
Egy gömbölyű szikla-bolt,
Az ott termett szirtből vágva,
Remeteház s lakás volt.


Nichts predigt kräftiger als wunden-pfärrgen 2 ; nichts singet lieblicher als Jesu lerchen.


Na zemi opět noc a mráz a sníh,
na nebi jasných hvězd se lesknou krásy,
a mezi nimi hvězda osudná
po nebi dálném ohnivé stře vlasy.
Pod ní se hora k nebi vypíná,
jedle se zdvihá na vrcholku její,
jun stojí vedle – vzhůru upjat zrak,
vlnivou touhou útroby se chvějí.


Die wahrheit und ihr herd ist götlich, standhaft, rund,
schlecht, freindlich, fridlich, recht, mit gottes ehr vernüget;
die falschheit und ihr hauf ist menschlich, arg, ohn grund,
ehrgeizig, greulich, stolz, die wen sie kan betrieget.
Darum dem schweren schwarm, als dessen herz, hand, mund,
für seinen eignen sack betrieget, krieget, lieget,
wird mit der welt abgot und seinem stolzen bund
der allgemeinen Lig titul wol zugefüget.
Doch wan die wahrheit ja, wie immer schwach ihr schein,
wie immer auch ihr hauf verachtet, arm und klein,
soll noch zuletzt durch got, von got geliebet, sigen:
Muß nicht, o werte herd, der falschheit stolzer freind
dem, wie die wahrheit er, got, die wahrheit selbs feind,
und dise Lügen-Lig zuletzt noch unden ligen?


Sombras en el cielo,
instantes de luz
    preñaron de aurora a
los sueños
Y todo
     porque
la necia humanidad aun seguía socialmente amagada,
brotada del olvido de lo que somos y fuimos, precipitada en su hoy
consumista dinerero, nacionalista liberal y sin conciencia mundial.
Avanzábamos la Historia aún sin instantes de luz
colectiva,
en la ego conciencia de lo que somos, a trozos periodos
en el sin logro de darnos, creyendo aún ser hoy y me pienso
como olvidados insulsos
de todo lo pre nacido de lo hecho, transformándose

en pasando al nacer,
para ser por hacer y recordar que fuimos.
Sombras de la nada dices que fuimos

que seremos y vamos al Ser
porque nos fuimos estando

y ya somos recuerdos.
Sombras somos todos
como recuerdos que inflaman,
que me llenan de toda una humanidad que amo
que me nace, crece, se reproduce y en mi muere.


Vše se stihá, mísí, splétá od země až do nebes,
to už ani parkem není, to je les už, celý les.


Rajta lovag! ki serényen fut, kergetni is első.


Er spendet Segen, schleudert Bannesstrahle,
Aufs Knie sinkt alles Volk mit Einem Male,
Sich beugend vor dem Haupt tiar'umwunden;


古堰迢迢枕郭门
城南城北万家村
行人共指丰年兆
雪里青青见麦痕


Und es erhub sich ein Streit im Himmel;
Michael und seine Engel stritten mit dem Drachen,
Und der Drache stritt und seine Engel!


Věterný mlýn, jehož dlouhý pytel
Z přeostrých se břitev spojuje,
As půl honu odtud lomcuje
S klepotem, co křivdy nové mstitel;


Jak možno výš vzletět? Orlí vzmach
jak chtíti činů a práce?
I talent se kazí... Těší jej
hlupáků gratulace...


Einen Tag, den wir zusammen,
Denen lieb ist Hals und Gut,
Billig durch der Andacht Flammen
Und des wahren Danckes Glut
Feyren, den der Orgeln Schall
Billig klinget überall.


Der junge Graf voll Löwengrimm
Schwung seinen Heldenstab,
Wild vor ihm ging das Ungestüm,
Geheul und Winseln hinter ihm,
Und um ihn her das Grab.


Ha majd zöld bársonyt ölt a domb,
Bimbót tűz keblire,
S a szellőtől üzenve mond:
Jer, jer, feküdj ide!


Libes Teutschland! Sei gesegnet.
Denn mein Vater nimt mich weg!
Was in dir ist mir begegnet,
Leitet mich von deinem Steg!
Du magst schwerlich mehr mich schlüssen,
Weil dich drükkt der Sündenhauff!
Sodomitisches Vollauf!
Das mir vor dir grauen müssen.


Ořeší kamenných mezí
ze slupek pouští oříšky.
V modré šedi a rezi
kopce se zdvihají do výšky.


Nur manchmal fuhren sie im Mondenlicht
Vom Kissen auf. Von Tränen war es naß,
Und naß von Tränen war noch ihr Gesicht;
Geträumet hatten sie - ich weiß nicht was.
Dann dachten sie der alten schönen Zeit
Und an ihr nichtig Zweifeln, an ihr Scheiden,
Und wie sie nun so weit, so ewig weit. -
O Gott, vergib, vergib den beiden!


- Non si può (gli rispose Orlando) dire
che cavallier non sii d'alto valore;
però che sì magnanimo desire
non mi credo albergasse in umil core.
Se 'l volermi veder ti fa venire,
vo' che mi veggi dentro, come fuore:
mi leverò questo elmo da le tempie,
acciò ch'a punto il tuo desire adempie.


Dřív s mladých tužeb poplašeným ořem
jsem v mračnech těkal, brodíval se mořem
a řeky přeskakoval ručím letem,
já nedbal hor, mě nelekaly srázy,
svět neměl pro mne mezí, nebe hrází –
teď je mi prostá síňka celým světem.


Die Menschheit ist ein leeres Wort.
Mein Mensch ist viele Meilen fort.
Er liebet mich. Ich liebe ihn.
Die Wolken ziehn. Die Falter fliehn.
Ein Mond steigt unter Rosen auf.
Nie hört sein Mund zu kosen auf.


»Sinds gute Kind, sinds böse Kind?
Ach liebe Frau, ach sagt geschwind.«
Die Frau, die sagt: »Sehr böse Kind,
Sie folgen Muttern nicht geschwind.«


Sag'/ was für Heyden
Beziehest du?
Wo wirst du weyden
Zu der Mittages-Ruh? 4
Damit ich nicht geh hin und her
Weit in die Fehr
Nach deiner Hirten Herden
Mit ängstigen Beschwerden.


Eres libre.
  Puedes ganar el pan,
  contemplar las estrellas,
  respirar cuando duermes.
Eres libre.
  Léelo en lo periódicos,
  apréndelo en la tele,
  escúchalo por radio.
Eres libre.
  Como el hierro forjado,
  una angina de pecho,
  un castillo en el aire.
Eres libre.
  La noche lo asegura,
  el espejo lo afirma,
  el dogal lo sostiene.
Eres libre.
  Los títulos se expiden
  con plumas automáticas
  sobre globos cautivos.


Ist es / O Gott / der Wille dein /
daß ich allhier soll elend seyn /
ohn' alle Zeitlich' Ehr' und Freud /
mit Angst und Noht in Einsamkeit:


To pravdou bylo v našem českém ráji,
kde stál kdys otný stolec Libušin!
Kdy znova děje skouzlí nám tu báji,
tu pohádku tak luznou v pravdu, v čin?


Мне грустно на тебя смотреть,
Какая боль, какая жалость!
Знать, только ивовая медь
Нам в сентябре с тобой осталасЧужие губы разнесли
Твое тепло и трепет телКак будто дождик моросит
С души, немного омертвелоНу что ж! Я не боюсь егИная радость мне открыласВедь не осталось ничего,
Как только желтый тлен и сыростВедь и себя я не сберег
Для тихой жизни, для улыбоТак мало пройдено дорог,
Так много сделано ошибоСмешная жизнь, смешной разлаТак было и так будет послКак кладбище, усеян сад
В берез изглоданные костВот так же отцветем и мы
И отшумим, как гости сада…
Коль нет цветов среди зимы,
Так и грустить о них не над


Immortelle, ta paupière
Me refuse mes trésors,
Et la chair s’est faite pierre
Qui fut tendre sous mon corps !


No os pido que vengáis dulces, sabrosas,
pues no hallaréis camino, senda o paso,
de reducirme al ser que ya he perdido.


Hell erklingen die Trommeten
Vor Sankt Stephan von Gormas,
Wo Fernandes von Kastilien
Lager hält, der tapfre Graf.
Almansor, der Mohrenkönig,
Kommt mit großer Heeresmacht
Von Kordova hergezogen,
Zu erstürmen jene Stadt.
Schon gewappnet sitzt zu Pferde
Die kastil'sche Ritterschar;
Forschend reitet durch die Reihen
Fernandes, der tapfre Graf:
»Paskal Vivas! Paskal Vivas!
Preis kastil'scher Ritterschaft!
Alle Ritter sind gerüstet,
Du nur fehlest auf dem Platz.
Du, der erste sonst zu Rosse,
Sonst der erste zu der Schlacht,
Hörst du heute nicht mein Rufen,
Nicht der Schlachttrommeten Klang?
Fehlest du dem Christenheere
Heut, an diesem heißen Tag?
Soll dein Ehrenkranz verwelken,
Schwinden deines Ruhmes Glanz?«
Paskal Vivas kann nicht hören,
Fern ist er im tiefen Wald,
Wo auf einem grünen Hügel
Sankt Georgs Kapelle ragt.
An der Pforte steht sein Roß,
Lehnet Speer und Stahlgewand,
Und der Ritter knieet betend
Vor dem heiligen Altar;
Ist in Andacht ganz versunken,
Höret nicht den Lärm der Schlacht,
Der nur dumpf wie Windestosen
Durch das Waldgebirge hallt;
Hört nicht seines Rosses Wiehern,
Seiner Waffen dumpfen Klang.
Doch es wachet sein Patron,
Sankt Georg, der Treue, wacht;
Aus der Wolke steigt er nieder,
Legt des Ritters Waffen an,
Setzt sich auf das Pferd des Ritters,
Fleugt hinunter in die Schlacht.
Keiner hat wie er gestürmet,
Held des Himmels, Wetterstrahl;
Er gewinnt Almansors Fahne,
Und es flieht die Mohrenschar.
Paskal Vivas hat beschlossen
Seine Andacht am Altar,
Tritt aus Sankt Georgs Kapelle,
Findet Roß und Stahlgewand;
Reitet sinnend nach dem Lager,
Weiß nicht, was es heißen mag,
Daß Trommeten ihn begrüßen
Und der festliche Gesang:
»Paskal Vivas! Paskal Vivas!
Stolz kastil'scher Ritterschaft!
Sei gepriesen, hoher Sieger,
Der Almansors Fahne nahm!
Wie sind deine Waffen blutig,
Wie zermalmt von Stoß und Schlag!
Wie bedeckt dein Roß mit Wunden,
Das so mutig eingerannt!«
Paskal Vivas wehrt vergebens
Ihrem Jubel und Gesang,
Neiget demutsvoll sein Haupt,
Deutet schweigend himmelan.


Da fühlt sie Liebe, und den stillen Lüften
Giebt sie, von tiefer Inbrunst angesogen,
Den Blumengeist und stirbt in süßen Düften.


O teu corpo, formoso sem disfarce,
com teu andar dengoso, parece que se agita
tal como se estivesse a requebrar-se
nos ritmos da massemba e da rebit
E sinto que teu corpo, em lírico alvoroço,
me desperta e me convida
para um batuque só nosso,
batuque da nossa vid


Při břehu kraji
číhaje v taji
rvu ke dnu všecko:
ptáka, květ, děcko.


(Athena, nº 3, Dezembro de 1924)


O nostra male aventurosa etade,
che le virtudi che non abbian misti
vici nefandi si ritrovin rade!


A v spánku zabit Isboseth,
by ubránit se nemoh' skonu,
a vrazi Rechab s Baanou hned
šli k Davidovi do Hebronu.


Den umřel už i s ptáků plesem.
Svit lampičky se jizbou tácí.


Sein Haupt bedächtig schüttelnd, mit hochgewichtigem Sinn
Stand Koppenoll, der Schuster, und murmelt vor sich hin:
»Respublica stieß jüngsthin sich in den Schuh ein Loch,
Doch Meister Kopp'noll denket, es sei zu flicken noch.


Gazdagsággal őtet meglátja,
Kivel bővelködik ő háza,
Igazsága megáll örökké,
Az híveknek az setétségben
Világot támaszt az jó Isten,
Hogy láttassék rajtok kegyelme.


	fu Ferramonte, che tutto si misse
a voler conquistar di Francia il regno,
dove, quel vinto, anzi che si partisse,


Má duše zase rozkvetla;
to bylo perlami rosy,
tvých žalů oblak perly ty
všecky mi do ňader nosí.