Con questi alcun non va, cui palma, o lauro
La vincitrice destra, e 'l crin non fregi;
Alcun non va, che scosso il Perso, o 'l Mauro
Non habbia, o 'l Turco de i maggior suoi pregi.
Che potran contra questi il ferro, e l' auro,
O pur gl' inganni de gli Egittij Regi?
Speran tant' oltra andar vincendo a gara,
Che lor del Nilo il capo ignoto appara.


Polská zeď hle prolomena –
Hned však opět zavírá se,
Běda ruským železníkům:
Pole jimi pokrývá se.


Du pflanzetest dem, der denket, und ihm, der handelt!
Weit schattet, und kühl dein Hain,
Steht und spottet des Sturmes der Zeit,
Spottet der Büsch um sich her!


O daß ihr möget, allezeit
einmütig, in sunst keinem streit,
dan in dem liebesstreit nur leben!
darinnen eines jeden herz
dem andern mög wollust und scherz
für scherz und wollust widergeben.


Not that where some one merit is deny'd,
Men must be ev'ry way unqualify'd;
Nor hold we, like that wrong-concluding wight,
A man can't fish — because he cou'd not write.
View all the world around: each man design'd
And furnish'd for some fav'rite part you find.
That, sometimes low: yet this, so small a gift,
Proves nature did not turn him quite adrift.
The phlegmatick, dull, aukward, thick, gross-witted,
Have all some clumsy work for which they're fitted.
'Twas never known, in men a perfect void,
Ev'n I and T—ld might be well employ'd;
Wou'd we our poverty of parts survey,
And follow as our genius led the way.


Se caduca bellezza, ah, t'innamora,
Dritto è ben che tu pianga e che sospiri,
E chi nutre d'amor vani desiri,
Fra timori e speranze or viva, or mora.


لَستُ بِذي وَجدٍ إِذا
وَجَدتُ لِلحُبِّ أَذى
أَلِصَبُّ مَن زادَ بِإي
لامِ الهَوى تَلَذُّذا
وَراحَ عَن لَوّامِهِ
بِحمِلِهِ مُنتَبِذا
مُستَغنِياً بِذِكرِهِ
عَنِ الشَرابِ وَالغِذا
وَجَنَّةً لَهُ الصَيا
مِ قَد غَدا مُتَّخِذا
وَبَذَّ في إِفطارِهِ
بِنُطقِهِ أَهلَ البِذا
وَصارَ باسِمَ قُدسِهِ
لِشَعبِهِ مُعَمَّذا
وَفي وَقودِ نارِهِ
لِلناسِ أَضحى مُؤَبَّذا
وَعادَ لِلأَحكامِ في
أَهلِ الغَرامِ مُنفَذا
لِأَنَّهُ فيهِ بِلا
سُلطانِهِ ما أَنفَذا
وَلَم يَرُح مُتَلمِذاً
حَتّى غَذا مُتَلمَذا
لَم يُثنِهِعَن قَولِهِ
هَذيُ مَقالِ مَن هَذا
وَلَم يُزِغ ياظِرَهُ
عَن مَشهَدَ الغَيبِ القَذى
وَمُذ أَتى بِالخَلعِ طَو
عَ الأَمرِ مِنهُ ما اِحتَذى
يا حَبَّذا سيرَتُهُ
في عِشقِهِ يا حَبَّذا
يا صاحِبَيَّ لِمَقا
لي دونَ أَغياري خُذا
وَما وَرا رَقمِ كِتا
بي جِهَةِ الخَلفِ اِنبَذا
فَلَيسَ بِالصَبِّ أَخو
صَبابَةٍ لَيسَ كَذا


Könnt ich dir zu fühlen geben,
All' die Wohlthat deines Blicks!
Schöpfer meines ganzen Glücks,
Spricht er über Tod und Leben.


So gefallen schöne Gärten,
Blum' und Frucht und hübsche Kinder,
Die uns allen hier gefielen,
Auch verjüngtem Geist nicht minder.


Und als zu morgen kräht der Hahn,
Frau Wirthin fängt zu rufen an.


Zde rozpálena hledem na korouhve
a rozvášněna chutí bojování
se vojska srazila. Meč vrazil na meč
a vojín volil zvítězit neb padnout.
Pod zvířat kopyty zde mnozí mřeli,
jichž statečnost by byla odolala
v zápase s člověkem. A krve bylo
po půdě země rozlito, že hnusem
se život stal i těmto bojujícím
i oněm, kteří boji přihlíželi.


دَمعٌ جَرى فَقَضى في الرَبعِ ماوَجَبا
لِأَهلِهِ وَشَفى أَنّى وَلا كَرَبا
عُجنا فَأَذهَبَ ما أَبقى الفِراقُ لَنا
مِنَ العُقولِ وَما رَدَّ الَّذي ذَهَبا
سَقَيتُهُ عَبَراتٍ ظَنَّها مَطَراً
سَوائِلاً مِن جُفونٍ ظَنَّها سُحُبا
دارُ المُلِمِّ لَها طَيفٌ تَهَدَّدَني
لَيلاً فَما صَدَقَت عَيني وَلا كَذَبا
ناءَيتُهُ فَدَنا أَدنَيتُهُ فَنَأى
جَمَّشتُهُ فَنَبا قَبَّلتُهُ فَأَبى
هامَ الفُؤادُ بِأَعرابِيَّةٍ سَكَنَت
بَيتاً مِنَ القَلبِ لَم تَمدُد لَهُ طُنُبا
مَظلومَةُ القَدِّ في تَشبيهِهِ غُصُناً
مَظلومَةُ الريقِ في تَشبيهِهِ ضَرَبا
بَيضاءُ تُطمِعُ فيما تَحتَ حُلَّتِها
وَعَزَّ ذَلِكَ مَطلوباً إِذا طُلِبا
كَأَنَّها الشَمسُ يُعيِي كَفَّ قابِضِهِ
شُعاعُها وَيَراهُ الطَرفُ مُقتَرِبا
مَرَّت بِنا بَينَ تِربَيها فَقُلتُ لَها
مِن أَينَ جانَسَ هَذا الشادِنُ العَرَبا
فَاِستَضحَكَت ثُمَّ قالَت كَالمُغيثِ يُرى
لَيثَ الشَرى وَهوَ مِن عِجلٍ إِذا اِنتَسَبا
جاءَت بِأَشجَعَ مَن يُسمى وَأَسمَحَ مَن
أَعطى وَأَبلَغَ مَن أَملى وَمَن كَتَبا
لَو حَلَّ خاطِرُهُ في مُقعَدٍ لَمَشى
أَو جاهِلٍ لَصَحا أَو أَخرَسٍ خَطَبا
إِذا بَدا حَجَبَت عَينَيكَ هَيبَتُهُ
وَلَيسَ يَحجُبُهُ سِترٌ إِذا اِحتَجَبا
بَياضُ وَجهٍ يُريكَ الشَمسَ حالِكَةً
وَدُرُّ لَفظٍ يُريكَ الدُرَّ مَخشَلَبا
وَسَيفُ عَزمٍ تَرُدُّ السَيفَ هِبَّتُهُ
رَطبَ الغِرارِ مِنَ التَأمورِ مُختَضِبا
عُمرُ العَدوِّ إِذا لاقاهُ في رَهَجٍ
أَقَلُّ مِن عُمرِ ما يَحوي إِذا وَهَبا
تَوَقَّهُ فَمَتى ما شِئتَ تَبلُوَهُ
فَكُن مُعادِيَهُ أَو كُن لَهُ نَشَبا
تَحلو مَذاقَتُهُ حَتّى إِذا غَضِبا
حالَت فَلَو قَطَرَت في الماءِ ما شُرِبا
وَتَغبِطُ الأَرضُ مِنها حَيثُ حَلَّ بِهِ
وَتَحسُدُ الخَيلُ مِنها أَيَّها رَكِبا
وَلا يَرُدُّ بِفيهِ كَفَّ سائِلِهِ
عَن نَفسِهِ وَيَرُدُّ الجَحفَلَ اللَجِبا
وَكُلَّما لَقِيَ الدينارُ صاحِبَهُ
في مُلكِهِ اِفتَرَقا مِن قَبلِ يَصطَحِبا
مالٌ كَأَنَّ غُرابَ البَينِ يَرقُبُهُ
فَكُلَّما قيلَ هَذا مُجتَدٍ نَعَبا
بَحرٌ عَجائِبُهُ لَم تُبقِ في سَمَرٍ
وَلا عَجائِبِ بَحرٍ بَعدَها عَجَبا
لا يُقنِعُ اِبنَ عَليٍّ نَيلُ مَنزِلَةٍ
يَشكو مُحاوِلُها التَقصيرَ وَالتَعَبا
هَزَّ اللِواءَ بَنو عِجلٍ بِهِ فَغَدا
رَأساً لَهُم وَغَدا كُلٌّ لَهُم ذَنَبا
التارِكينَ مِنَ الأَشياءِ أَهوَنَها
وَالراكِبينَ مِنَ الأَشياءِ ما صَعُبا
مُبَرقِعي خَيلِهِم بِالبيضِ مُتَّخِذي
هامِ الكُماةِ عَلى أَرماحِهِم عَذَبا
إِنَّ المَنِيَّةَ لَو لاقَتهُمُ وَقَفَت
خَرقاءَ تَتَّهِمُ الإِقدامَ وَالهَرَبا
مَراتِبٌ صَعِدَت وَالفِكرُ يَتبَعُها
فَجازَ وَهوَ عَلى آثارِها الشُهُبا
مَحامِدٌ نَزَفَت شِعري لِيَملَأَها
فَآلَ ما اِمتَلَأَت مِنهُ وَلا نَضَبا
مَكارِمٌ لَكَ فُتَّ العالَمينَ بِها
مَن يَستَطيعُ لِأَمرٍ فائِتٍ طَلَبا
لَمّا أَقَمتَ بِإِنطاكِيَّةَ اِختَلَفَت
إِلَيَّ بِالخَبَرِ الرُكبانُ في حَلَبا
فَسِرتُ نَحوَكَ لا أَلوي عَلى أَحَدٍ
أَحُثُّ راحِلَتَيَّ الفَقرَ وَالأَدَبا
أَذاقَني زَمَني بَلوى شَرِقتُ بِها
لَو ذاقَها لَبَكى ما عاشَ وَاِنتَحَبا
وَإِن عَمَرتُ جَعَلتُ الحَربَ والِدَةً
وَالسَمهَرِيَّ أَخاً وَالمَشرَفِيَّ أَبا
بِكُلِّ أَشعَثَ يَلقى المَوتَ مُبتَسِماً
حَتّى كَأَنَّ لَهُ في قَتلِهِ أَرَبا
قُحٍّ يَكادُ صَهيلُ الخَيلِ يَقذِفُهُ
عَن سَرجِهِ مَرَحاً بِالغَزوِ أَو طَرَبا
فَالمَوتُ أَعذَرُ لي وَالصَبرُ أَجمَلُ بي
وَالبَرُّ أَوسَعُ وَالدُنيا لِمَن غَلَبا


Con simil furia il Saracin bizarro
si volge al Nano et dice, hor la t invia
et non aspetta ne destrier ne carro
ne tol commiato da la compagnia
va con piu fretta che non va il Ramarro
quando il ciel arde, a traversar la via
destrier non ha, ma il primo tor disegna
(sia di chi vuol) ch ad incontrar si vegna


Ne bántson az meg, fényes napvilágom,
Ha arcom néha elsötétedik;
Nem lehetek én, bármiként kivánom,
Még előtted sem folyton-folyva vig.


Měl řadu známých: páni, dámy
z hořejší vrstvy společnosti,
byl jimi ctěn a vážen tuze,
zván do rodin k nim na hostiny
a čaje, jak jsou nyní v modě.
Pro verše jednak, (jež mu nesly
už titul Mistra); pro zjev jeho
(byl štíhlý, rděl se jako panna
měl dětsky pomněnkové oči,
ne v modě výstřední, leč slušný
a čist vždy jako vlašťovička);
pro způsob hovorů: i mluvit
znal jímavě i naslouchati
a trýskal názory, jež vždycky
uvedly posluchače v údiv,
hlas lahodný měl, duši v očích,
sloh řeči vybraný a přímý –
pak že byl synem otce svého,
jenž, milionář, žíti uměl
a nechal žít a syna svého
postavil v světě nezávisle,
že nebylo mu nutno stoupat
po cizích schodech, klepat v dveře
o pomoc s prosbou. Hoch byl slovem
zjev z jiných světů, jak svět tento
byl jemu zjevem. Přítele měl
jen jednoho. Ing. Václav Koníř
– zas jmeno málo poetické
leč případné – pan Koníř totiž
byl prosa vtělená a opak
přítele svého básnícího.
Byl milec života a všeho,
co život dává: žen a jídel
i pití, společenských žertů,
plul na povrchu toho žití,
optimist sluný. K básníkovi
pak přilnul, jak se extrémy dva
zde dotýkají, jak se ujme
máť kočka děcka králíčího:
praktické stránky živobytí
ved poetovi, věci dení
a potřebné mu obstarával,
ved pokladnu mu svědomitě
a při tom snažil se mu stačit
na výletech v říš poesie
a nemoh-li, pak shovívavě
a odaně se za ním díval.


Ein Bauer ist der Dritte, derb und feist,
Gutmüth'gen Mund von schwarzem Bart umkreist,
Die Büchse auf sein Lodenwamms geladen;
Säh man ihn so vor sich, man glaubte dreist
Sein Werth und größt' Verdienst lieg' in den Waden.
Doch trägt ein Banner er, ich kenn' es wohl,
Das ist der Felsenadler von Tyrol.
Mit seinem Kolben klopft er an die Pforten
Und läßt vernehmen sich in solchen Worten:
»Sah ich nicht dort die Rütlimänner gehn?
Ich that wie sie, bei ihnen will ich stehn!
Ich bin kein bessrer Mann als alle Andern,
Doch Einer muß für alle Brüder wandern;
So wird ein schlichter Stein Schlußstein der Halle,
Ein einfach Blatt zum Wipfel über alle.
Kein Einzler komm' ich, nein, ein Heldentausend
Ein Heer von Männern, angeschwollen brausend,
Das rettend in sein Felsenschloß getragen
Den deutschen Ruhm in schmachvoll düstern Tagen,
Und leuchtend ihn bewahrt in Ungewittern,
Als Deutschlands Odem nur ein knechtisch Zittern.
Hat unser Rohr manch' Deutschen hingebrannt,
Was trug der Schelm französisch Knechtgewand!
Wie hier ich steh', stand ich auf Mantuas Walle
Und bot dem Blei die Brust, Einer für Alle.
Thut auf! Es pocht Tyrol, das Heldenland,
Statt Aller Einer nur, der Wirth vom Sand!«


Siento otro Yo que contra mí se empeña,
que en todo influye y todo me acibara,
un Yo que si de mí se retirara,
me hiciera ver la vida hasta risueña


Ob echt und recht ein Kriegerherz,
Befrag' erst Unglücksloose!
Aus dunklem Schacht steigt helles Erz,
Aus schwarzem Grund die Rose.


¡Oh, lengua de los cantares!
¡oh, lengua del Romancero!
te habló Teresa la mística,
te habla el hombre que yo quiero.
En ti he arrullado a mi hijo
e hice mis cartas de novia.
Y en ti canta el pueblo mío
el amor, la fe, el hastío,
el desengaño que agobia.
¡Lengua en que reza mi madre
y en la que dije: ¡Te quiero!
una noche americana
millonaria de luceros.
La más rica, la más bella,
la altanera, la bizarra,
la que acompaña mejor
las quejas de la guitarra.
¡La que amó el Manco glorioso
y amó Mariano de Larra!
Lengua castellana mía,
lengua de miel en el canto,
de viento recio en la ofensa,
de brisa suave en el llanto.
La de los gritos de guerra
más osados y más grandes,
¡la que es cantar en España
y vidalita en los Andes!
¡Lengua de toda mi raza,
habla de plata y cristal,
ardiente como una llama,
viva cual un manantial!


笑看沧海欲成尘
王母花前别众真
千岁却归天上去
一心珍重世间人


三个因何各自强
竞夸己德掩他长
冥冥风雨茆堂闭
至竟谁先报晓光


si viento nada, y nada el fundamento,
flor la hermosura, la ambición tirano,
la fama y gloria pensamiento vano,
y vano, en cuanto piensa, el pensamiento;


确确无馀事
钱财总被收
商人都不管
货赂几时休


Slyš, o Pane! úpění,
Slyš Čechie kvílení!
Ranila ji smrť bledá,
Proto pomoc tvou hledá,
Pane, uslyš nás!


Tres árboles caídos
quedaron a la orilla del sendero.
El leñador los olvidó, y conversan
apretados de amor, como tres ciegos.
El sol de ocaso pone
su sangre viva en los hendidos leños
¡y se llevan los vientos la fragancia
de su costado abierto!
Uno torcido, tiende
su brazo inmenso y de follaje trémulo
hacia el otro, y sus heridas
como dos ojos son, llenos de ruego.
El leñador los olvidó. La noche
vendrá. Estaré con ellos.
Recibiré en mi corazón sus mansas
resinas. Me serán como de fuego.
¡Y mudos y ceñidos,
nos halle el día en un montón de duelo!


Egli era grande ed altissimo e bello
e spazioso, avvegna che alquanto
tenebroso paresse entrando in quello.


se justifica, enflora, a secreta viagem!


Verde y eterna yedra,
viuda y deslazada
de las ramas del olmo, honor del prado,
a la desierta piedra
del yerto monte dada,
tu bellíssimo tronco en flor cortado,
si del dichoso estado,
en que vn tiempo viuiste
conserua la memoria
algún rastro de gloria
en la dureza déste crudo y triste,
lloremos juntamente
tu bien passado y tu dolor presente.
Lloremos, desdichada,
lágrimas piadosas,
pues que le place por tu mal al cielo.
Tú, por la tierra echada,
como las escabrosas
yeruas, que sin honor produze el suelo,
muestras tu desconsuelo
no leuantando arriba
la corona gloriosa,
con quien la cumbre hermosa,
vencida y humillada, viuió altiua,
la cumbre de tu planta,
de Venus y de amor ofrenda santa.
Agora, derribada,
con tus hojas enlazas
la seca tierra que tu bien encierra.
Agora, desdichada,
la yerta tierra abrazas
oluidando tu cielo por tu tierra;
y de tu amarga guerra,
lleuando la vitoria,
coronas y enguirnaldas
de oscuras esmeraldas
el ara donde amor quemó tu gloria,
ya de Damón cubierta
de leche, y vino, y llanto, y cierua muerta.
¡O!, permitan los cielos
que el siempre color viuo
que en tus hermosas hojas resplandece
Austro con fríos yelos,
Euro con fuego estiuo
yele, ni queme el lustre que en él crece;
y el llanto que florece
tus lazos intricados,
y tus marchitas hojas,
ya de abrasadas rojas,
vn tiempo indignación de tus cuydados,
humilde ofrenda sea
de quien tu nombre idolatrar desea.
Cayó tu gloria, y ella
leuantó el fundamento
que te tiene rendida y derribada;
y la corona bella
premio de su tormento
a la tierra desierta fué entregada.
Lloraste, desdichada;
no te valieron llantos,
que los injustos cielos
ni aliuian desconsuelos,
ni remedian tormentos y quebrantos;
tú, viuda entristezida,
dióte el cielo dolor y dióte vida.
Tú, cuya verde cara
auía florecido
sobre quanta beldad adorna el prado.
Cuya belleza rara
auía siempre sido
ornamento del Tajo celebrado;
mustio color violado,
amarillez cayda
ocupa tu belleza,
del dolor y terneza
de tu doliente y lastimada vida;
que el hado que te sigue
más que con vna muerte te persigue.
Pero bien puede el cielo
acrecentar tu daño
sobre quanto se alarga su potencia,
y que tu desconsuelo se haga tan estraño,
que de su sinrazón tenga clemencia.
Tu gloriosa presencia,
que ha ceñido las sienes
de los tristes amantes
que han passado constantes
por la dureza cruel de tus vaybenes,
siempre será la palma
del que rindiere lamentando el alma.
De Filomena o tórtola doliente,
Canción, buscad la harpada
lengua, y allí llorad mi vida ansiada.


Laura novella, in cui chiude ed asconde
Quante già nell'antica ascose e chiuse
Grazie e virtuti il ciel, rade volte use
Di pari ornar, se non la Febea fronde:


Im Walde lebte Mimer
Und bei den Felsenhöhn,
Dem kam der kühne Siegfried
In früher Jugend schön.


O was entdeckt sich meinem Blicke;
Was wird mir für ein Schauspiel kund?
Welch unerforschliches Geschicke
Beherrscht der Erden weites Rund?
Hier seh ich unter Ach und Flehen
Den heiligen in Qual vergehen,
Den Dampf und Flamme langsam schmaucht;
Wenn, satt von Jahren, Lust und Fülle,
Sein Würger dort in sanfter Stille
Den lastervollen Geist verhaucht.


Ó Máti má, Tys viděla,
jak soudili jej, bili
a nejlepšího synů všech
na kříži pověsili.


Wieder ein Trompetenstoß erklang,
Und jetzt erschien mit bescheidenem Gang
Den verkündet hatte der Lobgesang.
Und all die schönen Augen der Frauen,
Die dunkelbraunen und blauen,
Die guckten auf ihn mit Neugiergrauen,
Und war doch gar nichts Besonderes an ihm zu schauen;
War nur bekannt im Land
Als einer, der es gewandt verstand,
Zum Ohrenschmaus und Genuß der Seelen
Gute Märchen gut zu erzählen. –
Und er sah sich um und ergötzte sich
An dem Staunen rings und setzte sich
Auf den Teppich nieder gegenüber dem Throne
Zwischen dem Männersitz und dem Frauenbalkone.
Alsbald erscholl eine wunderbare
Jubelklingende Trompetenfanfare,
Und da
Trat herein des Landes Gebieter der Schah,
Strahlend in der Diamanten Licht,
Mit ernstem, bleichem Angesicht,
Und der schwarze Bart, der es umgab,
Fiel ihm bis auf die Brust herab,
Wo das goldbrokatene Gewand
Festhielt ein funkelnder Diamant.


Zas nové jaro zří mně do světničky –
ej, jakýž obrat vidí!
Juž sladké rety moji mladé žínky
žeň naší lásky klidí.
A já jsem nejšťastnější z lidí!


»Auf, auf! der wüste Lüstling, der Türke stürmt herbei;
Noch steht ein Tor uns offen, ob wohl noch Rettung sei?
Nimm, Sohn, des Vaters Waffen, du – gestern noch ein Kind,
Es spricht die Zeit dich mündig, nun sei, was Männer sind!


Doch stärker, als des Frevlers Sünde,
War des Gerechten Bittgeschrey.
Gott sprach! da führten Wirbelwinde
Den Donnerwagen schnell vorbey.


»Wenn wird die echte Weisheit einst geboren?«
Die erste Stunde nach dem letzten Thoren!


Mein wehrter Bruder! ja!
Sie sind es nicht allein, es sind auch Schäferinnen
Bey dieser Lustbarkeit.


So starbst du, wie die Frauen früher starben,
altmodisch starbst du in dem warmen Hause
den Tod der Wöchnerinnen, welche wieder
sich schließen wollen und es nicht mehr können,
weil jenes Dunkel, das sie mitgebaren,
noch einmal wiederkommt und drängt und eintritt.


Wie/ da in Opern man nur Zucht und Tugend baut/
Daß man nicht weit davon so Zucht- als Spinn-Hauß schaut?


Ani jiskra cti a rozumnosti,
Hvězda nestkvěla se naděje,
Vichr zmítajícý zmatenosti
Zavál slavných otců šlepěje.


sacra maistaa, la veritaa l'è vuna,
ma on Prenzep che se degna de sentilla
e de fagh ciera l'è ona tal fortuna
che se dà minga in milla;
per quell lu el god del santo don del ciel
d'aveghela d'arent
interpreta fedel
del batticoeur de tant million de gent.


Es braust der Sturm, es stammt der Blitz,
Der Mutter fehlt ihr Kind,
Da geht sie aus in finstrer Nacht,
Im Regen und im Wind.


Le vert-noir de l'eau se confronte
Avec le bleu lacté du ciel
À travers la douceur de miel
D'un air pur où le parfum monte :


Jak oltář stojí pustý, zneuctěný
a bez tajemství drahé svátosti.
A v šeru mrtvě zejí holé stěny,
jež v květech byly pýchou radosti.


fenerler yakıldı yıkıldı çöktü akşamlar


晨兴风色恶
日晏汲归迟
宁与闺中诀
莫令堂上饥


Pracujme my také tak,
jako pan Hlaváček: –
v jedné ruce rozsudky,
v druhé chudých sáček.


物外乾坤谁得到
壶中日月我曾游
留今留古曾留得
一醉浮生万事休


Mit allen seinen Kräften schwang
Der Adler sich zur Sonne, drang
Schon durch die Wolken, reichte
Zum höchsten Felsen, keuchte
Und sprach: »Da bin ich doch
Der Erste meines Reichs. Wer fleugt
Mir nach auf diesen unbetretnen Fels? Ist noch,
Wo ich bin, wer?« »Ich etwa noch!«
Zischt's neben ihm. Er sieht zu seinen Füßen nieder:
Ein Erdwurm kreucht.
»Und wir sind Brüder?
Wo kommst Du her?« »Vom Schlamm.«
»Und wie denn her?« »Ei doch!
Verzeihen Sie, ich kroch.«


Ein Befreier von stärkeren Banden,
Als Tyrannei sie jemals gestählt.
Ketten, die trotzende Kräfte wanden,
Haben noch nie der Kraft widerstanden,
Nie hat dem Zwingherrn ein Gegner gefehlt.


Denn da sieht ihren milden Gott
Die Armuth nach dem herben Spott,
Und vielen Zähren-Triefen.
Wenn das Vermögen ist verwüst,
Und alle Mittel zugebüßt,
Kommt aus der schwarzen Tiefen
Letzlich, plötzlich
Reiche Beute
Für die Leute,
Die vertrauen
Gott, und gläubig auf ihn bauen.


Die Sonne färbt die Wolken rot,
Ein Vogel singt und lockt die Braut, –
Was hat's für übergroße Not
Bei Mädchen fein, bei Mädchen traut?


Il duca Astolfo e la compagnia bella,
che ragionando insieme si trovaro,
in un momento armati furo e in sella,
e verso il maggior grido in fretta andaro,
di qua di là cercando pur novella
di quel romore; e in loco capitaro,
ove videro un uom tanto feroce,
che nudo e solo a tutto 'l campo nuoce.


Y conociendo mi bajeza impropia,
vime de luz y resplandor vestido,
en vuestro sol, como Faetón, perdido,
cuando abrasó los campos de Etiopía.


楚水平如镜
周回白鸟飞
金陵几多地
一去不知归


Mancher schreibt mir: freundlich lieber, und es bleibt beym schreiben;
Was der Landsbrauch mitte bringet, mag man kühnlich treiben.


Hört sie's rascheln in des Ufers Bäumen,
Kräht sie hell – das ist ein Jägersmann.
Sieht sie's auf dem fernen Spiegel schäumen,
Das sind Boote – und sie fliegt ihn an.


O späte soll dein Aug ermüden,
Vor dem Verfall und Unruh fliehn!
Sieh Freiheit und den güldnen Frieden
Noch unter unsern Kindern blühn!
So viel Verdienst, so manche Tugend
Verdienet mehr als eine Jugend,
Verdient den Dank noch einer Zeit;
Dein Staat, dein Volk, die dich verehren,
Bewusst des Werths, den sie verlören,
Missgönnen dich der Ewigkeit!


剑外从军远
无家与寄衣
散关三尺雪
回梦旧鸳机


Die Büsche wölben als Keller
Sich über die Flaschen kühl,
Als Tafelmusik beginnen
Die Vögel im Laub ihr Spiel.


Én, ha ma koronát tehetnék fejemre,
de úgy hogy keresztet vessek örömemre,
inkább rabbilincset tetetnék kezemre,
ha győzhetetlen bút nem hozna szívemre.


Umlknul; po sklepení jen,
Jenž nad sloupy se zdvíhá,
Dál, dál se hlas rozlíhá;
Až – jakby hrůzou přimrazen –
Na konci síně dlouhé
Usne v temnotě pouhé.


Die eitle Selbstsucht menschlicher Kultur
Vermag nur eben das, was ihr von Nöthen,
Sie weiß die Herrlichkeit der Gottnatur
Zu untergraben wohl, doch nie zu tödten.
Und ist auch ihre goldne Blüthezeit
Schon längst ins Grab der Ewigkeit gesunken,
Der Schöpfung nie begriffne Herrlichkeit
Entfacht noch stündlich den Prometheusfunken.


Jsi ukryt za Svým dílem, cudně skromný,
my obdivujem obraz – neznámého Mistra.


Für die Freiheit floß das Blut
Seiner Rechten! Rudolfs Mut
That mit seiner linken Hand
Noch dem Franken Widerstand.


Krank erst Kind um Kind,
Dann die Frau dazu,
Endlich das Gesind,
Niemand fehlt als du.
Hättest du ein Rind,
Oder Kalb und Kuh,
Oder Roß und Schwein,
Oder groß und klein,
Alles insgemein
Würde krank auch sein.


Ein Glaubens-Held will mit Rebeccen scherzen,
Ein Patriarch küßt Rahels Mund,
Egyptens Fürst will Asnaths Wangen herzen,
Selbst Aron ward von ihr verwundt.
Der dichtende Prophete kan bezeugen,
Wie mächtig ihre Regung war.
Auch seinen Prinz, dem alle Weisheit eigen,
Den zog, den trieb sie ganz und gar.
Die Weisheit schlief, die Majestätschen Mienen,
Die musten hier der Liebe eifrig dienen.


Ich hab euch im besten Juli verlassen,
Und find euch wieder im Januar;
Ihr saßet damals so recht in der Hitze,
Jetzt seid ihr gekühlt und kalt sogar.


L'inquisition souriant
Rêve le glaive aidant la crosse ;
Pour qu'elle s'éveille en criant,
Mords jusqu'au sang l'erreur féroce.


Nach dem Urquell seines Lichtes wendet,
stets verlangend, sich dein Blick empor;
doch ins Dunkel flieht er, stets geblendet, –
trüber noch ums Auge wogt der Flor!
Zwar versinkst du in der Strahlenfülle
taumelnd eine selig kurze Frist;
doch erwachend spürst du, daß die Hülle
deines Auges Heil und Zuflucht ist.
Willst du nicht dem leeren Drang entsagen,
der nur buhlt um eine flücht'ge Lust?
wer nur immer will nach Wonnen jagen,
wird nur bittrer seines Wehs bewußt!
Der Genuß geht im Genuß verloren,
eilender berührt er als ein Hauch;
nur vom Augenblick wird er geboren,
mit dem Augenblicke stirbt er auch.
Doch ob allem Wechsel still erhaben
thront die Freude der Zufriedenheit:
öffne deine Hände ihren Gaben,
leg' in ihren Schoß dein eitles Leid!
Lerne auf das frevle Glück verzichten,
das sich nähren muß von Andrer Schmerz!
zeuge dir aus deiner Sehnsucht Pflichten:
wirb ein treues, gieb ein treues Herz!
Ohnmacht rächt den Taumel der Sekunden;
aber ewige den Bund der Kraft,
und verseelt wird euer Drang gesunden,
läutern sich vom Leid der Leidenschaft!
Ruhelust erlöst dich von den Schmerzen,
drin die Wollust dich gefangen hält: –
wer so ruht in einem Menschenherzen,
ruht im Herzen dieser ganzen Welt!


Vzpomínám, jak juž dávno je tomu,
co sladce zníval dítěti v sluch
přes žitné lány, klenbami stromů,
pln pevné víry a tuch!


S habár uj Messiás születnék,
Nem hozna ő se jobb időt.
A gonoszság, mely nem hisz Istent,
Halálba vinné most is őt.
Mig butaság, gőg, szívtelenség
Élet-halálra versenyez:
Nagy lélek, nagy erény örökké
Üldözve, számkivetve lesz.


„Vše marno,“ králi žena zas:
„něm lovčí roh tvůj jest,
jak hrdlo mé, když bezciten
jsi loupil moji čest.


Stará škola klencká té chaloupka hnízká,
krytina z šindálku, stěny huž se chýlí,
hale vokýnkama eště čistě blyjská,
ha co se tám náši dědci nahučili!


Fekete a pillád, kék a szemed,
Mint mikor a felhő kettéreped.
A megrepedt felhőben kék az ég,
S mint ebben a csillag, szemed ugy ég.


BabylÓn – och, jména toho
nadarmo by neměl brát
svět náš – smyslu záhadného
podivínský aparát.


Ne, mýlím se, dnes o bolesť víc v srdci kvílí.
– Ten život kolem k vůli lásce zpívá jen,
a pro ní jaro je, by dalo nové síly. –
Má láska však, to daleký je sen.


Die Schafe fliehn und jagen,
Der Berg gibt Bodenlaut,
Der Schäfer könnt' ihn fragen.
Nur zwein allein vertraut


Quel dolce e caro nome che al ciel sale
E nel mio cor che sona con tal forza
Che ogn'altra cura da me scazza e amorza,
Spesso facendo vita e morte equale,


Pfeift auch der Wind mal unwirsch durch die Scheiben,
Er soll mich nicht von freier Höh vertreiben –
Mein Luftsitz ward mir lieb, er soll es bleiben.


Wem stellst du dein Gerichte für,
O Vatter, daß du einig dir
Für allen Menschen hast verborgen?
Was kan der Sterblichen Verstand?
Wer hat deß Herren Sinn erkand?
Wer darff für seinen Rathschlag sorgen?


للّهِ قومٌ بأكنافِ الحِمى نزَلوا
همُ الأحبّةُ إن صدّوا وإن وصَلوا
ودَرَّ درُّهُمُ من جيرةٍ معهم
لم يبرحِ القلبُ إن ساروا وإنْ نزَلوا
جعلْتُهُم لي وُلاةً واِرتَضَيْتُ بما
يقضون في الحُبِّ إن جاروا وإن عدَلوا
همُ همُ سادتي رقّوا قسَوا عطَفوا
جفَوْا وفَوْا خلّفوني أنجَزوا مطَلوا
ودّوا فلو هجَروا زاروا صفَوْا كدَروا
قد حسّنَ الحُبُّ عندي كلّما فعَلوا
رَعْياً لماضي زَمانٍ فُزْتُ فيه بهم
وحبّذا بالحِمى أيّامُنا الأُوَلُ
عصْرٌ كأنّ الليالي فيهِ بيضُ دُمىً
لُعْسُ الشِّفاهِ وأوقاتَ اللّقا قُبَلُ
إذا الرّواةُ روَوْا عنهُ لنا خبَراً
كأنّهم نقلونا بالّذي نقَلوا
كم في القِبابِ لديهم من محجّبةً
في الحُسنِ والعزِّ منها يُضرَبُ المثَلُ
بِكرٌ هي الشّمسُ في إشراقِ بهجَتِها
لو لم يُجِنَّ سَناها فرعُها الجَثِلُ
ودُميةُ القصر لولا سِمْطُ منطقِها
وظبيةُ القَفْرِ لولا الحَليُ والعطَلُ
سيّان بيضُ ثناياها إذا ضحِكَتْ
ومَبسَمُ البرْقِ لولا النّظمُ والرّتَلُ
يبدو الصّباحُ فيَستَحيي إذا سفرَتْ
عنِ المُحيّا فيعلو وجهَهُ الخَجَلُ
تختالُ في السّعي سُكراً وهْيَ صاحيةٌ
فتنقُضُ الصّبرَ منها وهْيَ تنتَقِلُ
تغزو القلوبَ بلَحظَيْها ومُقلَتها
لولا النُّعاسُ لقُلْنا جفنُها خلَلُ
أفديهِم من سَراةٍ في جواشِنِهم
وفي البراقعِ منهُم تلتَظي شُعَلُ
فُرسانُ طَعْنٍ وضرْبٍ غيرَ أنّهُمُ
أمضى سِلاحِهم القاماتُ والمُقَلُ
شُوسٌ على الشّوسِ بالبيضِ الرِّقاقِ سطَوا
وبالجُفونِ على أهلِ الهَوى حمَلوا
في غِمد كلِّ هزَبْرٍ من ضَراغِمهم
وعَينِ كلِّ مَهاةٍ كامنٌ أجَلُ
لم أدْرِ من قَبلِ ألقى سُودَ أعيُنِهم
أنّ المنيّةَ من أسمائِها الكَحَلُ
كلّا ولا خِلْتُ لولا حَليُ خُرَّدِهم
أنّ الدّنانيرَ ممّا يُثمِرُ الأسَلُ
بالبيضِ قد كلّلوا أقمارَهُم وعلى
شُموسِهم بالدّياجي تُضرَبُ الكُلَلُ
صباحُهُم من وُجوهِ البيضِ منفَلِقٌ
ولَيلُهُم من قُرونِ العِينِ مُنسدِلُ
صانوا من الدُّرِّ ما حازَتْ مباسِمُهُم
وما حوَوا منه في راحاتِهم بذَلوا
سُودُ الذّوائِبِ والأحداقِ تحسَبُهم
تعمّموا بسوادِ الليلِ واِكتَحَلوا
يَروقُ في أُسْدِهم نَظمُ القَريضِ وفي
غِزلانِهم يَحسُنُ التّشبيبُ والغزَلُ
تُمْسي القُلوبُ ضُيوفاً في منازلِهم
ولا لهُنّ سِوى نيْرانِهم نُزُلُ
همُ الأكارمُ إلّا أنّهم عرَبٌ
عندَ الكرائمِ منهُم يحسُنُ البُخُلُ
أمَا وَلُدْنٍ تثنّتْ في مناطقِهم
تحت الحَديدِ وقُضْبٍ فوقَها حُلَلُ
وبِيضِ حبّاتِ دُرٍّ بعضها لفَظوا
وبعضهُنّ لأعناقِ الدُّمى جعَلوا
لولا عُيونٌ وقاماتٌ بنا فتكَتْ
لم نَخْشَ من وقْعِ ما سَلّوا وما قتَلوا
لا أطْلَعَ اللَّهُ فجراً في مَفارقِهم
ولا اِنجَلى ليلُها عنهُم ولا أفَلوا
ولا صحَتْ من سُلافِ الدَّلِّ أعيُنُهم
ولا سَرى في سِواها منهُمُ الكَسَلُ
لولا هَواهُم لما أبلى الضّنى جسَدي
ولا شجَتْني رُسومُ الدّارِ والطّلَلُ
ولا تفرّقَ قلبي بالرّسومِ كما
تفرّقتْ من عَليٍّ في الوَرى الخَوَلُ
المُوسَويُّ الّذي مِشكاةُ نِسبتِه
أرحامُها بشِهابِ الطّورِ تتّصِلُ
كريمُ نَفْسٍ تُزانُ المَكرُماتُ به
ومنهُ تنشأُ بالدُّنيا وتنتقِلُ
طَوْدٌ لوَ اِنّ سَرَنْدِيباً تبدّلُه
لساكِني الحَوْزِ بالرّاهونِ ما قَبِلوا
ولو إلى أرضه يهوي الهِلالُ دُجىً
لم ترضَهُ أنّه من نَعلِها بدَلُ
قِرنٌ يَميلُ إلى نَحوِ الظُّبا شغَفاً
كأنّهُنّ لديهِ أعيُنٌ نُجُلُ
يغشى العِدا مثلَ ماضيهِ وعاملُه
يهتزُّ بِشراً ويَثني عِطفَهُ الجذَلُ
في طرْفِ هِنديّه من ضَربه رَمَدٌ
وفي عَواليهِ من خَمْرِ الطُّلا ثمَلُ
له سُيوفٌ إذا ما النّصرُ أضحكَها
تَبكي الرِّقابُ وتَنعى نفسَها الظُّلَلُ
جِراحُها وعُيونُ الصّبِّ واحدةٌ
لا تِلْكَ تَرْقا ولا هاتِيكَ تَندَمِلُ
بيضُ الجوانبِ كالأنهارِ من لبَنٍ
تظنّها بالوَفا يَجري بها العسَلُ
حَليفُ بأسٍ إذا اِشتدّتْ حميّتُه
لولا نَدى راحتَيْهِ كادَ يشتعِلُ
يغزو العدوَّ على بُعْدٍ فيُدرِكُه
كالنّجمِ يَسري إليه والدُّجى جمَلُ
يكادُ كلُّ مكانٍ حلَّ ساحتَهُ
يَقفوهُ شَوقاً إليهِ حينَ يرتَحِلُ
تَلقى مراقِدَ نُورٍ في مَواطِئِه
كأنّه بأديمِ الشّمسِ مُنتَعِلُ
لا يُطْمعُ الخصمَ فيه لِينُ جانبِه
فقد تَلينُ الأفاعي والقَنا الذُّبُلُ
ولا يغُرُّ العِدا ما فيهِ من كرَمٍ
فمُحْدِثُ الصّاعِقاتِ العارضُ الهَطِلُ
يمدُّ نحو العُلا والمَكْرُماتِ يَداً
خُطوطُها للمَنايا والمُنى سبُلُ
يدٌ إلى كلِّ مِصْرٍ من أنامِلِها
تَسري الأيادي وفيها ينزِلُ الأملُ
كأنّ خاتَمَهُ يومَ النّوالِ بها
قوسُ السّحابِ الغَوادي حينَ ينهَمِلُ
حازَ الكَمالَ صبيّاً منذُ مولدِه
وقام بالفَضْلِ طِفلاً قبلَ ينفصِلُ
نفْسٌ من القُدْسِ في ذاتٍ مجرّدةٍ
بالعُرْفِ جازَ عليها يصدُقُ الرّجُلُ
ما لاحَ فوقَ سريرٍ مثلَهُ قمرٌ
ولا تمطّى جواداً قبلَهُ جَبَلُ
ولا تنسّكَ زُهْداً غيرَهُ أسَدٌ
ولا تديّن في دينِ الظّبا بَطَلُ
هل عانقَ الشّمسَ إلّا سيفَهُ فلَقٌ
واِستغرَقَ البحرَ إلّا دِرعهُ وشَلُ
باهَتْ مناقبهُ الدُّنيا به فعَلا
قدْراً على سائِر الأيّام واِستفَلوا
حكَوهُ خَلْقاً وما حازوا خلائِقَهُ
والناسُ كالوحْشِ منها الليثُ والوَعلُ
أنّى يحاوِلُ فيه مدّعٍ صفةً
وهل يُحصِّلُ طِيبَ النّرجسِ البصلُ
ما كلُّ ذي كرَمٍ تحوي مكارمُه
والدّرُّ في كلِّ بحرٍ ليسَ يحتَمِلُ
لديه أغلى لِباسِ المرءِ أخشنُه
وأحسَنُ الخزِّ والدّيباجِ مُبتذَلُ
لو باللّباسِ بدونِ البأسِ مفتخَرٌ
فاقَ البُزاةَ بحُسْنِ الملْبسِ الحَجَلُ
يا اِبْنَ الأُسودِ الألى يوماً إذا حملَتْ
بالأفْقِ يُشفِقُ منها الثَّوْرُ والجمَلُ
زانَتْ بأبنائِكَ الدُّنيا وفيكَ ولو
لم يُولَدوا لم تَجِدْ كُفْؤاً لها الدّوَلُ
أنتم شُموسُ ضُحاها بل وأنجُمُها
لَيلاً وأوقاتُها الأسْحارُ والأُصُلُ
عنكم ومنكم رُواةُ المجدِ قد أخذوا
عِلمَ المَعالي ولولاكم به جهِلوا
يدرونَ أنّكُم حقّاً أئِمّتُهُم
ويعلَمون يَقيناً أنّكُم قُبُلُ
إذا العَياءُ كَساكُم فضْلَ ملْبَسِه
فأيُّ فخرٍ عليكُم ليسَ يشتمِلُ
أدواكُمُ لسَقيمِ المجدِ عافيةٌ
لكنّهُنّ لأبحارِ الثّنا عِلَلُ
كأنّما خُلِطَتْ بالطّينِ طينَتُكُم
فنَبْتُها ليس إلّا الوردُ والنّفَلُ
مولايَ ذا الصّومُ أبقى أجرَهُ ومضى
لديكَ والفِطْرُ والإقْبالُ مُقتَبَلُ
واِسعَد بعودةِ عيدٍ عاد فيه لَنا
فيكَ السّرورُ وزال الهمّ والوجَلُ
عيدٌ تشرّفَ يا اِبْنَ الطّاهرينَ بكُم
لِذا به ملّةُ الإسلامِ تحتفِلُ
فاقَ الزّمانَ كما فُقْتَ الملوكَ فَما
كِلاكُما سيّدٌ في قومِه جلَلُ
واِسْتَجْلِ طلعةَ فِطْرٍ فوقَ غُرّتِه
هِلالُ سَعْدٍ سَناهُ منكَ مُنتَحِلُ
شيخاً تأتّاكَ كالعُرْجونِ مُنحنياً
وأنت كالرّمحِ رَطْبُ العودِ مُعتدِلُ
رآكَ بعدَ النّوى ليلاً فعادلَهُ
عُمرُ الشّبيبةِ غضّاً وهْوَ مُكتَحِلُ
ولا برِحْتَ مُطاعَ الأمرِ مقتدِراً
يجري القضاءُ بما تَقْضي ويمتثِلُ


蚤岁单舟此水滨
雪花都蔽引舟人
重来五马真何事
笑雪空成鬓上春


Jestliže trpěl jsi, jestliže’s cestou kles,
na slabost svou jsa chor a chor svou na sílu,
jestliže těžko jít a nedojdeš už dnes,
zahal se v myšlenku. Je dům to asylu!


En el dulce silencio campesino,
y en copas de cristal, el labio bebe
la frescura del alba, como un vino
de rosas rojas conservado en nieve.
La geórgica blancura de un molino
como en una oración sus aspas mueve
Se apaga el astro y se despierta el trino,
y una paz celestial de todo llueve.
¡Oh, sentir, entre sueños, el sonoro
clamor de la campana cristalina
llamando a misa con su voz de oro!...
¡Y mirar florecer en tu ventana,
en el pico de alguna golondrina,
la campanilla azul de la mañana!


Son front blanc dans la nuit semble une aube éternelle ;
Le chamois effaré, dont le pied vaut une aile,
L'aigle même le craint, sombre et silencieux ;
La tempête à ses pieds tourbillonne et se traîne ;
L'œil ose à peine atteindre à sa face sereine,


云𪩘曾棱路远苍
井梧萧瑟陨疏黄
浪浪一枕芭蕉雨
端为幽人滴夜长


Hundert Schäfflein/ jung von jahren
Weidet er in stäter hut:
Hundert hett er in verwahren/
An gestalt/ vnd wollen gut.
Ja nit het ers in verwahren/
Alle warens eigen sein/
So sein eigen alle waren/
Waren all Crystallen rein.


Traum, wie bald bist du vergangen,
Lauter Schreckniß, lauter Bangen
Hat in Nebel uns gehüllt.
Unser Blut tropft aus den Poren,
Unser Mark ist eiserfroren,
Wie vom Tod sind wir erfüllt.


De dama que se atribula
de comer huevos sin bula,
sabiendo que de su fama
un escrúpulo ni dragma
no podrá lavar el Tibre,
Dios me libre.
Y del mercader devoto,
de conciencia manirroto,
que, acrecentando sus rentas,
pasa a menudo sus cuentas
y da las ajenas tarde,
Dios me guarde.


ما عَوَّضتكَ بهجرها عن وَصلها
إلا وقد جادَت عليك ببخلها
فاطلب لمُقلَتك الهجوع تخيُّلاً
فعسا يُعلَلكَ الخيالُ يمثلها
هيهاتَ أن تحظى بزورَةِ طَيفها
ما دام طرفُكَ ساهراً من أجلها
حَمَّلتَ نفسك فوق ما اعتادته من
تَعَب الهوى فَتَعبتَ أنت بحمله
يا صاحبي باللَه إن جئتَ الحمى
قف بالربوع مُسائلا عن أهلها
والثُم ثراها كلَّه عَنِّى فلى
قَلبٌ أقام بِحَزنِها وبسَهلِها
ومتى بَدَت لك من فُتنتَ بحُبِّها
فاخرُس فؤادك أن تصابَ بنبلَها
وإذا ادَّعَت حُسنَ الحسانِ بأسره
سَلم فقد دلَّت عليه بدَلَّها
أَترى ليالي الوَصل ترجَعُ ليلةً
منها فيُقنع بعضُها عن كلّها
والإمَ في الدنيا أُوَسِّعُ رغبتي
وعليَّ قد ضاقَت مسالكُ سُبلها
لا ذَنبَ للأيام عندي في الذي
صَنَعَت ويَعذرها الحليم لجهلها
كم ذا أُعاتبها كأن لم يُنسني
إحسانُ صدرِ الدين سَيِّئَ فعلها
سَمَت الوزارةُ في حماه لأنها
من أهله ولأنه من أهلها
لا تَعتَرِر بالصَّفحِ من أخلاقهِ
وحذارِ تُطمِعُك السيوف بصَقلها


Возьмите «Фофанова» в руки
И с ним идите в вешний саТомленье ваше, скуку, муки
Его напевы исцеляСебя самих не понимая,
Вы вдруг заискритесь, как МумПод «Майский шум» поэта мая
И под зеленый майский шум,
Пропев неряшливые строки,
Где упоителен шаблон,
Поймете сумерек намеки
И все, чем так чарует оНе будьте ж к мигу близоруки, —
Весна и солнце отблестят!
Берите «Фофанова» в руки
И с ним бегите в вешний сад!


Ha ti oltottatok belém, halandóba
Indulatot, amely végtelen s tehetlen:
Úgy-e nem hagytok ti engem itt a porba,
Hogy siromon békén kacagjon ellenem?...
Ha követve magas fényetek intésit
Én e lomha, sárban el nem tántorodtam:
Nem hagyjátok cserbe zászlótok vitézit,
Ha e földi hüvely majd lefoszlik rólam?


Here first those orbs unclosing drank the light,
Cambria's bright stars, the meteors of her Foes;
What dread and dubious omens mark'd the night,
That lour'd, ere yet his natal morn arose!
The Steeds paternal, on their cavern'd floor,
Foaming, and horror-struck, "fret fetlock-deep in gore."


Ich zerr an Darm und Samenstrang:
Kein neuer Mensch mein Untergang.


Jedoch sind alles dies ihn noch zu enge Schranken;
Weil er von Gott herkommt, so schwingt er sich zu Gott,
Vergeistert andachtsvoll die himmlischen Gedanken,
Umarmt die Ewigkeit, umschränkt mit Angst und Tod,
Durchforscht die hohe Schrift, in der uns Gott heißt lesen;
Ja, Glaub' und Liebe faßt der Gottheit tiefstes Wesen.


Zahradou prošel, vstoupil v jasný sál,
kde v kruhu kolem učitele svého
mladíci dleli, visíce mu na rtech
pohledy vážnými, tam usedl si
a zadívaje kalnými se zraky
v tvář Xenokrata, kterou vous a vlasy
šedivým kruhem hustě lemovaly,
dal do smíchu se: – Totě tedy ona
šedivá moudrá sova Athenina,
učené zrcadlo a studna vědy!
Cha, cha, cha! Víš-li, starý pošetilče,
že nejkrásnější děvče z celých Athen
v tvém lůžku bylo po celou noc dnešní?
Cha, cha, cha! A ty, Boreáši starý,
jak dřevo spal jsi! Toť ta tvoje moudrost? – –
a takto dál šel v bezuzdné své řeči.


Van reménye a távolnak,
A halálnak van emléke:
Hit vigasztal a balsorsban...
- Ennek is mind vége, vége.


Aus dem Nachtmahlkelch der Freiheit laß uns wieder einmal schlürfen,
Baue wieder einen Altar, drauf wir uns dir opfern dürfen,
Breite vor uns einen Wahlplatz, einen Platz der Völkerwahl,
Aus dem Kerker, aus der Scheide sehnt sich wieder unser Stahl!


Средь избранных дерев — береза
Не поэтически глядит;
Но в ней — душе родная проза
Живым наречьем говориМилей всех песней сладкозвучных —
От ближних радостная весть,
Хоть пара строк собственноручных,
Где сердцу много что прочестПочтовый фактор — на чужбине
Нам всем приятель дорогой;
В лесу он просек, ключ — в пустыне,
Нам проводник в стране чужоИз нас кто мог бы хладнокровно
Завидеть русское клеймо?
Нам здесь и ты, береза, словно
От милой матери письм


¡Oh puerto de mis blancos desengaños,
por donde ya mis juveniles bríos
pasaron como el curso de los ríos,
que no los vuel[v]e atrás el de los años!
Hicieron fin mis locos pensamientos,
acomodóse al tiempo la edad mía,
por ventura en ajenos escarmientos.
Que no temer el fin no es valentía,
donde acaban los gustos en tormentos,
y el curso de los años en un día.


缥缈南山萼绿华
春宵侍宴玉皇家
定知饮釂玻瓈碗
去拥云𫐌并六花


In allem, was ihn jetzt umlebet,
Spricht ihn das holde Gleichmaß an.
Der Schönheit goldner Gürtel webet
Sich mild in seine Lebensbahn;
Die selige Vollendung schwebet
In euren Werken siegend ihm voran.
Wohin die laute Freude eilet,
Wohin der stille Kummer flieht,
Wo die Betrachtung denkend weilet,
Wo er des Elends Tränen sieht,
Wo tausend Schrecken auf ihn zielen,
Folgt ihm ein Harmonienbach,
Sieht er die Huldgöttinnen spielen
Und ringt in still verfeinerten Gefühlen
Der lieblichen Begleitung nach.
Sanft, wie des Reizes Linien sich winden,
Wie die Erscheinungen um ihn
In weichem Umriß ineinander schwinden,
Flieht seines Lebens leichter Hauch dahin.
Sein Geist zerrinnt im Harmonienmeere,
Das seine Sinne wollustreich umfließt,
Und der hinschmelzende Gedanke schließt
Sich still an die allgegenwärtige Cythere.
Mit dem Geschick in hoher Einigkeit,
Gelassen hingestützt auf Grazien und Musen,
Empfängt er das Geschoß, das ihn bedräut,
Mit freundlich dargebotnem Busen
Vom sanften Bogen der Notwendigkeit.


眼中有客久不见
长见白云成往还
风著纸窗疑是雨
酒醒忽忆在南山


Et voi, o altre donne, che pur sete
belle davero et più al giuditio vostro,
questo miracul nostro
vi piaccia d'honorare et temer Dio:
costei non ha bisogno, che 'l vedete,
de gersa come voi, perle, oro o ostro;
tra la neve et lo 'nchiostro
l'è pur gran differenza al creder mio:
ponete giù la 'nvidia, vitio rio,
et come serve a scì alta regina
bella et pelligrina,
anze come a degna imperadrice
siate servitrice,
ché, se 'l farite, lei per sua clemenza
aceptarà la vostra obedienza.


Mira la ninfa intanto
I begli atti lascivi,
E mentre egli pur beve, anch'ella beve:
Beve ella sì, ma in variata foggia,
Ch'egli beve nel fonte,
Ed ella in duo begli occhi;
Egli sugge de l'onde il fresco umore,
Ella beve da quei foco d'amore.


黄叶纷纷江水流
人间何处不悲秋
江边野老无名姓
笑向沧江任白头


造物机缄属小儿
懒从寒燠究端倪
绿阴昼寂孤花净
犹有黄鹂恰恰啼


Man muß sie hören, muß sie lesen,
Und mancher wird davon entzückt,
Und mancher kann nicht mehr genesen,
Er wird halb närrisch und verrückt.


A já se po něm darmo honil,
div že mi stačil šírý svět,
ba k nebi až má píseň za ním
svůj rozepjala orlí let.


Békességnek jöttem
S már gyilkot kötöttem:
Kain kell itt Ábel helyett
S Krisztus - elgyötörten.


Io vorei pur, lassando la speranza
vana e tante catene e tanti homei,
goder quel breve tempo che me avanza;


Tou ranou srdce ve prach rozdrtím,
své utýrané oči zbavím spánku:
ty budou ránu onu věčně zříti,
štvát budou věčnou trýzní duši mou!
On dokoná svá muka do večera –
má muka přes hrob, přes hrob hlodat budou!


Nun darf sein Herz nicht traurig sein
Und fühlt nicht mehr den schweren Stein
Des Kummers wie hienieden,
Da sein Fleiß in der Sorgen Pein
Sich täglich mußt ermüden.


Rozsdás torka höbög, hörög,
De a nyelve frissen pörög,
Nyughatatlan derekával,
Csipás szeme forgásával,
Keze ugy jár mint a csép.


»Sage, tun wir nicht recht? Wir müssen den Pöbel betriegen.
Sieh nur, wie ungeschickt, sieh nur, wie wild er sich zeigt!«
Ungeschickt und wild sind alle rohe Betrognen;
Seid nur redlich, und so führt ihn zum Menschlichen an.


De kell, hogy víztiszta üveggel
láss engemet, fáradt apádat!
Ki rímet, hangot, eszmekört
ünnepi köntösként terád ad.


清阴夏可玩
秀色春可餐
桃李事且置
四时各有观


Es gellt das Ohr, die wirren Sinne schwanken,
Statt klaren Wassers sprüht geballter Schaum,
Im Schiffbruch des Bewußtseins, der Gedanken,
Macht erst Empfindung sich, Begeistrung Raum.


Manches gewagte Problem und die sprödesten Stoffe bewältigt
Mein siegreicher Verstand, meine vollendete Kunst;
Doch mir mangelt geschichtlicher Sinn, ich entbehre der Griechen
Milde zu sehr, mir fehlt Ruhe der Seele zu sehr.


Svíjíme se, svíjíme
každý pod svým bičem,
nadšením se zpíjíme,
touhou, nebo chtíčem.
Ztracený ráj před námi...
Bouří jdeme, mlhami,
kdo jde s pravým klíčem?


今日天颜喜
东朝内宴开
外边农事动
诏遣教坊回


قيلَ لي إِنَّ مدلويه بنَ بَدرٍ
قَتَلوهُ بِالصَفعِ أَشنَعَ قَتلِ
قُلتُ عَظَّمتُمُ القَضِيَّةَ في دَلـ
ـوٍ خَليعٍ قَد رَقَّعوهُ بِنَعلِ


Tak dech loudný k chřípím nehostinná
Arabia z dálky přináší,
A když vejde v kraje najblažší
Poutník, pozdě upí horkem hyna:


Dies ist die Bank, dies sind dieselben Bäume,
Wo einst, das dunkle Schulbuch in der Hand,
Der Prüfung bang, den Kopf voll Frühlingsträume,
Vor manchem Jahr sich oft der Knabe fand.


So war auch einst das deutsche Reich,
So war der deutsche Mann,
Auf starkem Grund, im Herzen reich,
Das Haupt zu Gott hinan.


Ali livra Albuquerque do perigo,
Que nunca dele fora imaginado;
E blasfemando brama o Inferno imigo,
De podê-lo ofender desesperado.
Favor pedindo o Herói ao Céu amigo,
Dar manda vela ao vento desejado,
Logo que enriqueceu à terra a Aurora
Co fresco aljôfar, que por Mêmnon chora.


Aber statt des Schalls der Glöckchen
Hör' ich nur den Schakal heulen,
Bis der öde Morgen dämmert
Um der Wüste blasse Ränder.


Finster grollt der alte Streiter:
»Durch der Wüste heißen Sand?
Immer ferner, immer weiter?
Nach des Indus Fabelstrand?
Kann ein Wink dir Sieg erwerben,
Warum bluten, warum sterben
Wir für dich? Zu deinem Spott?
Lebende kannst du belohnen,
Deine toten Mazedonen,
Wecke sie, bist du ein Gott!« –


Und wieder steigt die plüschbelegten Stufen
der fremde Gast empor. Gedämpftes Rufen
und heis'res Lachen mischt sich mit dem Klirren
der Gläser hier. Aus grünem Tische rollt
aus zitternden Händen das begehrte Gold,
häuft sich und schwindet. Heiße Blicke irren
dem Flieh'nden nach. Dem blassen Jüngling träuft
von blasser Stirn der Schweiß. Er stöhnt und greift
zur leeren Börse. Da: – »Nimm hin, nimm hin!
In solcher Stunde bringt solch Geld Gewinn!«
Der falsche Freund, der ihn hierher gelockt,
schiebt ihm ein Goldstück zu. Sein Atem stockt,
schon will er nach dem Sündengeld sich bücken –
– knarrt die verschlossne Tür nicht ihm im Rücken?
Umweht's ihn nicht wie Atem einer Braut
und kost wie einer Mutter Flüsterlaut
und hallt wie längst vergessne Jugendschwüre? –
– »Nimm hin, nimm hin, es bringt dir sicher Glück,
schon schwingt der erste Schlag der Neujahrsstunde!« –


Nebylo krás, které by nejaly
Tvé duše, nebylo ni muk a tísní,
by v ňadru Tvém nebyly plakaly
či nevyjásaly se z něho písní.


Fall' an sein Herz, an seine Brust,
Als Kind in seinen Schooß!
Du bist in Vaters Lieb' und Lust
Mehr als die Schöpfung groß.


O Seele, sündigst du und denkst, Gott sieht dich nicht;
Wie ist die Blindheit groß, wie klein der Einsicht Licht!
Und sündigst du und weißt, daß es sein Blick vernahm,
Wie ist die Frechheit groß, wie klein ist deine Scham?


Não ouvis que voz terrível
Que nos traz a ventania
Que há pouco só nos trazia
Tristes suspiros de dor?
E do relâmpago sinistr
Ved As lousas estalara
E os espectros acordara
Medonhos no seu furo
Ergueram-se mil fantasmas
Hirsutos e suarentos
A branca mortalha aos ventos
Flutua longa alvadi
Tiradentes mostra o insulto
Que lhe pesa sobre a fronte,
Gonzaga aponta o horizonte
Coa mão descarnada e fri
E Cláudio, e o forte Alvarenga
Recordam o seu passado,
Só de dores coroad
— Triste croa do infeli
Pedem castigo pra aqueles
Que assinaram a — sentença —
— De — morte — a quem na defensa
Lutava de seu paí
A mãe clama pelo filh
E pelo amante a donzel
O índio pela mata bela
Onde a vida lhera mans
— Vingança — uníssona e forte
Uma voz terrível brad
Três séculos surgem do nada
Para bradarem — vingança —


Let us away my child,
Away to Elsewher
There days are ever mild
And fields are ever fai
The moon that shines on whom
There wanders happy and free
Hath woven its light and gloom
Of immortalit
Seeing things there is young,
Told tales sweet as untold,
There real dream-songs are sung
By lips we may behol
Time there's a moment's bliss,
Life a being-slaked thirst,
Love like that in a kiss
When that kiss is the firs
We need no boat, my child,
But our hopes while still fair
No rowers but fancies wil
O let me seek Elsewhere!


Und nun nach mancher Schonung,
Noch fern von meinem Grab,
Empfang' ich die Belohnung
Mit diesem Bettelstab.


وَلَو تَراني وَأَخي عُطارِدا
نَذودُ مِن حَنيفَةِ المَذاوِدا
نَذودُ مِنها سِرعانا وارِدا
مِثلَ الدُبى تَتَّبِعُ المَوارِدا
أَلا فَتى يُسقى شَراباً بارِدا
أَنشُدُ كَفّاً قُطِعَت وَساعِدا
أَنشُدُها وَلا أَراني واجِداً
أَبلِغ أَبا لَطيفَةِ المُعانِدا
المُطعِمَ السِتَّةَ مُدّاً واحِدا


Už příští chvíle narovná
zjev tragický v zjev kratochvilný.
A není žádná sněmovna
nějaký výbor lidumilný.
Noc chmurná, těžká jako cent.
Což úsvit stal se pouhou bájí?
Lid čeká venku: „Parlament –?“
A auguři se usmívají.


Schau' ich die Romaris, der Deutschen Felder Ehr',
So hab' ich keinen Sinn, als eintzig das Gesicht;
Wenn aber Romaris mir unversehns zuspricht,
So hab' ich keinen Sinn, als eintzig das Gehör:
Allein sie macht aus mir der Liebe Possenspiel,
Denn sie hat alle Sinn', als nur nicht das Gefühl.


Co mám říci? Jaké díky vzdáti,
Jenž by dostačily skutku Tvému?
O, bys mohl city srdce znáti,
Slova nejsou dostatečna jemu!
Bez Tebe co bych byl počal sobě,
Celé štěstí své, své živobytí,
Vše já děkuji, o pane! Tobě,
Vše čím jsem, i čím mám ještě býti.


一种冰肌好
应为蟾兔怜
寿阳宫里女
敢比广寒仙


Willst du den Stolz für alle kenntlich malen,
So laß den Muth ihm aus den Augen strahlen!
Sein Blick sei Hohn: ein Trotz, der herrisch droht,
Krümm' ihm den Mund, färb' ihm die Wangen roth:
Er spiegle sich, voll Freude sich zu sehen:
Es mag ein Pfau ihm steif zur Seite stehen:
Und fehlt ihm ja noch was an Aehnlichkeit,
So gib ihm Calchas Kropf, und Wanst, und Priesterkleid!


Jetzund zeigte sich ein Segen,
Jetzund war er wieder aus,
Biß sich Gott noch lässt bewegen
Und gedencket an dieß Hauß
Und verheisset ihm Bestand
Durch ein zweener Zweige-Pfand.


Jak tančí na štváčově provázku,
vším spokojena, cokoli s ní páše...
Jak zařve, položíš-li otázku,
i Ukřižuj!, i Propusť Barabáše!...


Neugierig beschaut der Schwarm den Fund,
Die Königin spricht mit Lachen:
»Das beinerne Ding ist hübsch und fein,
Eine Harfe wolln wir draus machen.


e vedesi da lei signoreggiare,
ch'è sì valente, ch'altro non desira
ch'a la sua signoria soggetta stare.


Tvá církev slavná, vyvolená, svatá,
Tvá švárná z bible nevěsta,
macocha nyní zlobná, bludem jatá
a ruka Tvá jí netrestá!


Jak světlo stín a stín pak světlo honí,
tak duše v bázeň se a naděj kryje,
co píseň se, páv nebo holub, kloní
nad škeblí, v níž hrá barev utopie.


Tu k smíchu zašlé. Minulosti kroky
hloupoučké byly, nejapné.
Tu k smíchu čekat: příliš dlouhé roky.
A každý den cos zašlápne.


Tam objetí tak malátná,
polibky nekonečné,
v pohledech stesk a výčitka,
neukojení věčné...


Verwandt uns, Herr, uns deine Knechte
Durch dieses heil'ge Sacrament!
Gieb du uns deines Sohnes Rechte,
Der uns ja deine Kinder nennt!


Und so theil' ich im nächsten Kapitel denn mit –
Da dieses (deß Raum doch begrenzt ist)
Durch unnützes Plaudern (wie drück' ich es aus?)
Ver-kammert und ver-conferenzt ist –


几年不到东岩下
旧住僧亡屋亦无
寒日萧条何物在
朽松经烧石池枯


»Nicht so ganz genau«,
Sagt Frau Ichthyosau,
»Aber wollen wir doch nicht sentimental
Flöten oder winseln.
Nein, versuchen wir jetzt wieder einmal,
Ganz verliebt einander anzublinzeln.«


Клубится дым при солнце зимнем,
Несется в дебри паровоз;
Причудлив он в хитоне дымном,
В хитоне смутном, как хаоСнег лиловатого оттенка
Пылит под небом голубыВдали темнеет леса стенка,
А дым — как снег, и снег — как ды


Lelked nyájas holdsugár az éjben,
Ringatózik mély tenger ölében.
Óh! előlem felhők takarják el!
S ha várok rá... eltünik - a nap kel.


Horch, was sauset im Galoppe wie ein Geisterzug vorüber?
Langgestreckt schwirrt an der Erde eine wilde Jagd hinüber.


Én nem tehetek róla, oh te sem!
Üdvünk, csapásunk volt a szerelem.
Bocsáss meg és feledj: Isten veled.
Legyen örökre áldott a neved!


洗罢桃花浪暖时
群空冀北见权奇
五花云湿青丝鞚
百战功成不自知


Es muß ein süsser traum von liebes-schelmerey
Dir durch die adern dringen/
Und dich zu etwas zwingen/
So dir gantz fremde sey/
So dich zu früher zeit/ so bald du wirst erwachen/
Auch schamroth könne machen.


Or he by bards the Shepherd hight,
Who mourns his maiden's broken tie,
Till the sweet plaint, in woe's despite,
Hath made a bliss of agony:


Este es el libro del buen amigo
Que al buen amigo sólo se da;
¡Afortunado si yo consigo
Mostrarme digno de nombre tal!
En estas hojas busca su abrigo
La flor más pura de la amistad:
Para tu álbum de terciopelo
¡Quién trajera una del mismo cielo!
¡Cómo lograra mi fantasía,
Unas octavas trovar gentil
Tan deliciosas en armonía
Como en conceptos dignas de ti!
Dulces cual la última melodía
Que arrulló a Weber para morir,
Tan hechiceras, tan encantadas
Cual tus sonrisas, cual tus miradas.
Fuera yo mago, de mi redoma
Aquí vertiera con limpidez
Todas las tintas que el cielo toma
En sus adioses al astro rey;
Y lo más puro de toda aroma,
Y lo más rico de toda miel,
Y las más tiernas notas suaves
Que gimen brisas y cantan aves.
Mas no soy mago, ni soy poeta;
Y ¡qué poeta ni qué pintor
Guarda en su numen o en su paleta
Lo que quisiera decirte yo!
La estrofa escrita nunca es completa,
Muda es la lengua del corazón.
Tú, mujer, tú eres la poesía,
El arte es sólo parodia fría.
Y me entristecen vivas sospechas,
Claro, Clarita, te las diré:
Que estas sencillas, pobres endechas
Que hoy bondadosa leerás tal vez,
Pronto, cual leve vapor deshechas,
O entre su féretro de papel,
No han de valerme, cándido hechizo
Que otra vez pienses en quien las hizo.
Que en la memoria vuestra, hechiceras,
Pasan los bardos con su laúd,
Como las auras por las praderas,
Como las nieblas ante la luz,
Como las sombras de aves viajeras
Sobre el espejo del mar azul...
Versos, poetas que los cantáis,
A un mismo olvido con ellos vais.
Y yo, Clarita, yo que no tengo
De ingenio y gracias mucho caudal,
Que hoy a tus playas nativas vengo
Y que mañana las dejo ya,
Menos que nadie mañana obtengo
Dulce un recuerdo de tu amistad,
Menos que nadie logro expresivo
Que otra vez leas lo que te escribo.
Mas no, no ignoro cómo se alcanza
De las hermosas la gratitud:
Dame las llaves de tu confianza,
Abre tu cielo, casto querub,
Y de los sueños de tu esperanza
Dime qué sueño prefieres tú:
Yo en estos versos te lo pintara,
Y aquí tus ojos embelesara.
En una tarde de estas divinas
Cuando te asomas a tu balcón,
Y en él un codo fácil reclinas,
Y en una mano la frente en pos;
Cuando al halago de auras marinas
La hermosa muerte miras del sol,
Y te sumerge tanta belleza
En las delicias de la tristeza.
Tal vez entonces por tu alma pura
Plácida imagen cruza ideal,
Y con las alas de la ternura
La ves mecerse sobre la mar;
Tu rojo labio tal vez murmura
No sé si un nombre, no sé si un ¡ay!
Y tras la imagen que te embebece
Tu alma se lanza, se desvanece...
Son de esa imagen las ricas galas
Lo que anhelara pintarte yo,
Si me llevaras a do te exhalas
En tu devota contemplación;
Sus nacarinas, lucientes alas
Ciñera en torno de todos dos,
Y os arrullara sobre los cielos,
Cual dos palomas, cual dos gemelos.


Erhebt die Stimmen froh und hell!
Ringt um des Preises Schale!
Dann setzt euch an den Purpurquell,
Singt abermals beim Mahle!
Und singt: Das Land ist eben recht,
Ist nicht zu gut und nicht zu schlecht,
Ist nicht zu groß und nicht zu klein,
Um drin ein freier Mann zu sein!


ساعةٌ تولى المعنى أنسكم
نقطةٌ فيها تطيش الدائره
ساعة العمرين يا أنعم بها
فهي الدنيا بكم والآخره


ché volentieri il faria servidore
di voi, donna piacente oltra 'l pensare:
li atti e i sembianti e la vista d'amare
e ciò ch'io veggio in voi mi par bellore.


„Öcsémuram! mit gondol, az égre?
Az én öregem ezt már túllépte...”
‘Hja, a sót vén kecske is megnyalja.
Hanem ez csak ugy van mondva, tudja.’


Who (said the Nymph) would sing of bleating Flocks,
Or hanging Goats that browze on craggy Rocks?
When ancient Bards have rifled all the Store,
And the drain'd Subject can afford no more.
Nor  now, nor  would engage;
Eclogue but ill becomes a warlike Age.
In ancient Times the Shepherd's Song would please,
When pious Kings enjoy'd the Shepherd's Ease,
And Monarchs sate beneath the shadowing Trees.
When those first happy'r Ages were no more,
But curs'd Ambition still increas'd with Pow'r;
When crowded Towns thin'd the deserted Plain,
And craving Passions a new Life began;
The peaceful Woods were not so soon forgot,
Th'uneasy Soul her wonted Pleasures sought:
Reason, when free, and undisturb'd, approves
The pleasing Pensiveness of thoughtful Groves:
Hence twisted Bowers, and cooling Grots were made
To imitate, at least, the rural Shade.


Já probudil se z polospaní:
Což vskutku dnít se začíná?
V tmě ospalé mi oko raní
ve okenici skulina.


Nací, como el rosal,
con las espinas de cualquier hombre.
No las cultivo
—el poeta no es gallo de pelea—
mas desdichado el que las pierda:
con nadie podrá comunicarse.
Sin su aguda conciencia
muerden el polvo las palabras.
El poema no es rosa,
no es agua de remanso
ni una «miss» elegida
por molinos de viento.
El poema es un bosque que rebota
sombra y virginidad,
trino y contraste,
la sangre que ilumina los párpados del tiempo,
una voz desnudándose en zarzales,
la raíz del relieve de los sueños
que le dan a la luz rostro y contorno
de libertad de ala.
La espina nos defiende de los sauces llorones,
los pantanos, los pozos de ceniza;
del rincón en que manan los silencios
éxtasis de infinito
sin mirar hacia abajo,
hacia el acontecer de las heridas,
hacia la rebelión de los caminos
cansados de ladrar al horizonte
de los que mueren antes de nacerse.
En medio de las llamas,
con las espinas de los hombres,
vinieron a la vida y a la muerte
el rosal y el poeta.


Průhledy nekonečné, buďte mi pozdraveny,
fasády ze štuku, cihlové stěny,
paláce, chrámy, banky:
zcela jsem zapomněl, jak jste mi zhořkly kdys,
že máte ve tváři potměšilý rys,
listuji Město, zářivé čtu stránky,
tolika věcí úsměvem
úplně fascinován jsem.


Číš zlatá, kol jak paprsky se strou,
teď stala se Tvé krve studánkou,
tajemný nebes dar
náš vlažit suchopar,
by lilje znovu rozkvetly, jež schnou.


Doch am nächsten Festesmorgen
Unbesetzt ragt der Katheder;
Wo der Pred'ger sich verborgen,
Sucht mit Angst und Neugier Jeder.


Und ob sie Nebel decken,
Was groß und heilig war,
Lenkten da aus den Schrecken
Gewaltig die treuen Recken –
Du mitten in dieser Schar.


أَلا لا أَرى في الناسِ مِثلَ مُعاوِيَه
إِذا طَرَقَت إِحدى اللَيالي بِداهِيَه
بِداهِيَةٍ يَصغى الكِلابُ حَسيسَها
وَتَخرُجُ مِن سِرِّ النَجِيِّ عَلانِيَه
أَلا لا أَرى كَالفارِسِ الوَردِ فارِساً
إِذا ما عَلَتهُ جُرأَةٌ وَعَلانِيَه
وَكانَ لِزازَ الحَربِ عِندَ شُبوبِها
إِذا شَمَّرَت عَن ساقِها وَهيَ ذاكِيَه
وَقَوّادَ خَيلٍ نَحوَ أُخرى كَأَنَّها
سَعالٍ وَعِقبانٌ عَلَيها زَبانِيَه
بَلَينا وَما تَبلى تِعارٌ وَما تُرى
عَلى حَدَثِ الأَيّامِ إِلّا كَما هِيَه
فَأَقسَمتُ لا يَنفَكُّ دَمعي وَعَولَتي
عَلَيكَ بِحُزنٍ ما دَعا اللَهَ داعِيَه


A hebký mech je lože mé,
a hrom mi boží slovo;
a přec se láska vedrala
v to srdce cigánovo. –


O lasst mich schweigen, schweigend mögt Ihr ahnen
Was mich durchwogte, flutenwild und heiß,
Als Ihr auf meines Lebens Schattenbahnen
Mit weicher Hand gestreut ein grünes Reis.


Briffaut avait des soins de père
Et roucoulait comme un ramier :


فمُ الغَويريِّ اِذا
فَتَّشتَهُ أَنتَنُ فَم
كَم قُلتُ اِذ كَلَّمَني
وا أَسَفي عَلى الخَشم


Per man di Periteo giaceano morti
Guron Bertani e Baldassar Guirino,
Giacopo Sadoleti e Antonio Porti,
e ferito Antenor di Scalabrino:
ma il superbo Tognone e i suoi consorti
le schiere di Stuffione e Ravarino
avean distrutte, e a gran fatica s'era
salvato Gherardin su la riviera.


con l'opra, coi pensier, con le parole,
mostrò che possedea l'almo e beato
ardor, l'oro immortal, la vera luce.


Ob sich die Schatten strecken
Und wachsen riesengroß:
Nichts kann ein Herz erschrecken,
Das ruht in Deinem Schooß.


Oiseau bleu, bel oiseau qui fuis à tire d’ailes,
Que ne peux-tu venir, ne fût-ce qu’un instant,
Consoler notre toit comme les hirondelles ?


Er ist der Gottheit Blum und Glanz,
Die ewiglichen blühet,
Der Spiegel, da der Vater ganz
Sich abgebildet siehet.
O große Freud und Fröhlichkeit
Ob Jesu großer Herrlichkeit.


O hütet Euch, ich bin ein Andrer worden,
Bin Keiner mehr vom zahmen Dulderorden;


Sweet were their looks, and kind their words,
No thought was e'er conceal'd,
Whatever wish Alvira form'd
To Orpheus was reveal'd.


وَأَخطَلَ لَو تَعاطى سَبقَ بَرقٍ
لَطارَ مِنَ الفِجاءِ بِهِ جَناحُ
يَسوفُ الأَرضَ يَسأَلُ عَن بَنيها
فَتُخبِرُ أَنفَهُ عَنهُ الرِياحُ
أَقَبَّ إِذا طَرَدتَ بِهِ قَنيصاً
تَنَكَّبَ قَوسَهُ الأَجَلُ المُتاحُ
أَطَلَّ بِرَأسِهِ لَيلٌ بَهيمٌ
فَشَدَّ عَلى مَخانِقِهِ صَباحُ


城上湖光暖欲波
美人唱我踏春歌
鲁公宾客皆诗酒
谁是神仙张志和


V těch vlnách zelenavých v širé dáli,
v tom nekonečnu života ruch stálý.


Až moře v dálném severu
královnu přijme svým klínem,
i tam zříš její nádheru
kreslit se zřetelným stínem


ذكرتَ صوميَ في عامين قد جمعا
لحالتي بين ذي وصلٍ ومهجور
قد فطراني فما في ذا وذا كبد
شتَّان ما بين تفطيرٍ وتفطير


Jak vítám vás, letnice ducha,
kde v srdci vše se hne a pne,
kde každý sen a každá tucha
rozkvétá v síle tajemné!
V stín samoty jste zdrojem snění,
v noc jara dívky políbení,
v žár leta pohár, jenž se pění,
ve chmury noci záblesk dne!


Ardendo fiquei tudo no desejo
De saber donde os tristes ais saíram;
Mas, posto em pé suspenso, nada vejo
Daquilo, que os ouvidos descobriram:
Fazer enfim dali ausência elejo,
Trás comprido esperar; quando feriram
O ar novos suspiros, e fizeram
Com que de novo os meus lhe responderam.


Люблю ваш сумрак неизвестный
И ваши тайные цветы,
И вы, поэзии прелестной
Благословенные мечты!
Вы нас уверили, поэты,
Что тени легкою толпой
От берегов холодной Леты
Слетаются на брег земной
И невидимо навещают
Места, где было всё милей,
И в сновиденьях утешают
Сердца покинутых друзей;
Они, бессмертие вкушая,
Их поджидают в Элизей,
Как ждет на пир семья родная
Своих замедливших гостей…
Нo, может быть, мечты пустые —
Быть может, с ризой гробовой
Все чувства брошу я земные,
И чужд мне будет мир земной;
Быть может, там, где всё блистает
Нетленной славой и красой,
Где чистый пламень пожирает
Несовершенство бытия,
Минутных жизни впечатлений
Не сохранит душа моя,
Не буду ведать сожалений,
Тоску любви забуду я…


إيطاليا قد تصدت
لحربنا بارتعاش
قوموا لها اليوم قولوا
ابعد حرب النجاشي


Zříš tuto hlavu studenou,
již někdys tolik miloval?
Vlož ve svatyň své duše ji
a života slyš zákony.


Snad vyschly zdroje akátových vůní,
že mrtvé listí chřestí pod nohou
jak na podzim dnes v jarním novoluní?“


Neb neuvítal nikdo z nich,
jak příroda mne všeká,
ač přišla sejmouti jsem hřích
otroctví ze člověka!“ –


夜市千灯照碧云
高楼红袖客纷纷
如今不似时平日
犹自笙歌彻晓闻


In questo, in su 'n un prato è apparito
un padiglion che parea tutto d'oro,
ed ordinato sùbito un convito.
Dunque da beffe non fanno costoro:
le mense acconce, e chi abbi servito,
e tanti camerier già intorno loro,
con reverenzie ed abiti sì destri
che parean tutti di nozze maestri.


Myšlenka rovnosti, svobody
na výboj do světa spěla,
na trůnech před svými národy
v strachu se knížata chvěla.


Touha svatá, mou útrobu co blaží?
Nytí tiché mé, co znamená duše,
Slastné z očí loudě slzy mně,
Jenž schlazují mi oheň ve lících?


Da werden stumm die Seufzer,
Wie Fischlein auf dem Grund.
Das sind die stillen Wasser,
Die machen dich ganz gesund.«


está bien que tú estés lejos
no te he escrito y no te escribiré

alguna vez
las medicinas que me enviaste
las cambié en el acto por
un cigarro
a veces me acuerdo de ti
en las situaciones más raras
a veces, sí, me río solo
por la calle
a veces podría incluso tocarte
está bien que estés lejos
está bien que ya no tenga

a quien confesarme
—empezaba, verdad, a irritarme

eso de contártelo todo
de ti a veces pienso
un montón de cosas contrarias
de ti todas las cosas me acuerdan
de ti tengo el recuerdo que quiera
y cada vez más a menudo

me das vergüenza
sí, sí, está bien que
me hayas abandonado
en el mismo instante en que nací.


Des Fohlen frechen Mutt bricht Capzaum und Gebiß/
Dem Knaben bringt die Zucht viel Nutzen und Verdrüß.


Ein kühler Doktor öffnet einem Manne
Die Schwäre hinten im Genick;
Daneben steht ein Weib mit einer Kanne,
Vertieft in dieses Mißgeschick.


Vše náhle v krvi ve plamenech hýří,
by v krutější mráz padlo vše pak náhle,
tak jednou srdce mého na Sibiři
vzplá severní zář lásky neobsáhlé.


Du warst der Mutter Schmertz, eh als du noch geboren;
Du bist der Mutter Tod, nun da du bist verloren.


دارُ العروبةِ ترفعُ الأعلاما
لابن الحُسَيْنِ تحيّةً وسلاما
لابْنِ العرانين العُلى من هاشمٍ
أعلى النُّجومِ المشرقاتِ مَقاما
المبتنينَ على السّماكِ عُروشَهم
نوراً يَعِزُّ على الشُّموسِ مراما
قومٌ إذا رفعوا لِمُلْكٍ حائطاً
جعلوا الأسِنَّةَ والسُّيوفَ دِعاما
يا ابنَ الحُسَينْ تحيّةً من أُمَّةٍ
ترعى لِبيتِكَ حُرمةً وذِماما
بيت النُبوَّةِ ظلّلتْ أفياؤُه
أُممَ الكتابِ وحاطتِ الإِسلاما
اللهُ أطلعَ من جوانِبه الهُدَى
وأجالَ فيه الوَحْيَ والإِلهاما
لولا انبعاثُ النُّورِ من آفاقِه
ما انفكَّتِ الدُّنيا تَموجُ ظلاما
ما أنتَ بالضيفِ المُوَدّعِ في غدٍ
يا مَنْ إذا عَزَمَ الرَّحيلَ أقاما


Es sinken eines trüben Tages Dünste,
Wie eine Blume blüht Gemeinsamkeit,
Umarmt euch angesichts der goldnen Künste
Und fühlt beseligt, dass ihr Brüder seid.


Grüner glühn die Phosphorklippen,
Und die erznen Seen spannen
Heißer, blanker ihre Spiegel.
Tief bin ich in dich geschmolzen,
Weich in einer blauen Flamme
Tönen wir im bleichen Silber.
Ringsum zucken aus dem Spiegel
Kalt die weißen Seedakelche.
Blendend bleichen ihre Düfte
Unseres Atems tiefste letzte rote Welle.
Wir erstarren schweigend glühend,
Weiß im weißen erznen Spiegel.


Man schlägt die krumme Sichel an;
der abgesensste Wiesenplan
macht uns deß Tods gedencken:
daß nemlich alles Fleisch ist Heu/
der Menschen Ehre Gras und Spreu/
dem leichten Wind zu schencken.
Der Ruhm/
die Blum/
welckt geschwinde
mit dem Winde:
unser Hoffen
hat ein schneller Fall betroffen.


Was dir ein Rükkgang scheint, ist dein geschwinder Sig:
Wirf alle sorg auf mich, weil ich doch alles füg.
Des Moses flucht war recht, ob si ihm unrecht schin.
Ich führte David wohl. Drum folge du mir kühn.
Durch meine führung wird verlust zum Hauptgewin.


Wie kurz ist doch dies Fest, die Herrlichkeit der Zeit,
Dem Schatten eines Mannes gleicht ihre Lust und Freud!
Sie mindert für und für den Lohn, der ewig währt
Und führt den Menschen ab, daß er zum Abgrund fährt.


— Toi, Seine, tu n'as rien. Deux quais, et voilà tout,
Deux quais crasseux, semés de l'un à l'autre bout
D'affreux bouquins moisis et d'une foule insigne
Qui fait dans l'eau des ronds et qui pêche à la ligne.
Oui, mais quand vient le soir, raréfiant enfin
Les passants alourdis de sommeil ou de faim,
Et que le couchant met au ciel des taches rouges,
Qu'il fait bon aux rêveurs descendre de leurs bouges
Et, s'accoudant au pont de la Cité, devant
Notre-Dame, songer, cœur et cheveux au vent!


Né sola ingombra l'arenosa sponda
la turba che non fa guerra o contrasto;
ma dal timor cacciata, entra ne l'onda,
portando a' pesci il sanguinoso pasto.
Parte fugge a le navi, altri s'affonda:
rari veggonsi a nuoto in gorgo vasto.
Gli caccia il gran Riccardo e batte a tergo
in quel de' venti procelloso albergo.


Du bist nicht schön noch rein von Fehle;
Doch ob die Welt auch hart gesinnt
Dich unter die Verlornen zähle:
Du rührst das Herz mir, armes Kind.


Talán alagútban megyünk. Sötét van.
Arrébb húzódunk és félünk egymástól.
Súlyos szénfüst fojtogatja tüdőnket,
számoljuk a kerekek kattogását.
Mindnyájan itt ébredtünk fel egy
éles füttyre, nem tudjuk: hány óra
van, csak nyújtózunk bágyadtan és
friss levegőt kívánunk és rosszízű
a szánk. Kár volt még felébredni!
Valaki, egy utas, javíthatatlan
optimista, magyaráz: odakint most
reggel van, csak itt nem látszik,
csak néhány pillanat és kiérünk
a szabad mezőre, az aranyos, friss
levegőre, fent kék lesz az ég és madarak
szállnak kiterjesztett szárnyakkal és zuhogva,
locsolva fürdet a napfény mindenkit.
Mi hinnénk neki, úgy hinnénk, de perc
percre múlik, s a sötétség változatlan.


Ich verlieb mich zwar in dich:
doch seh ich noch übersich.
Bist zwar schön: doch nur ein Schatten
künfftig-heller Wunder-Thaten.
Dorthin / die Gedanken fanken /
richten ihre Flügelfahrt.
Doch / in dem ich der erwart /
will ich Gott für diese danken.


Igual que la noche de la embriaguez,
igual fue la vida.
¿Qué hice?, ¿qué tengo entre las manos?
Sólo desear, desear, desear,
ir detrás de los sueños
igual que un perro ciego ladrándole a los ruidos.


Hlas vašich proseb uslyšela jsem,
A odevzdala vaše žádosti
Těm, kteréž zvolila jsem za své rádce.
Čekejte trpělivě soudu jich!


Erst keusches Leben, wurzelhaft gebunden,
Dann scheuer Vortraum von sich selbst, der leise
Hinüber führt zur wirklichen Entfaltung;


Still to the rising Sun they take their Way
Through Clouds of Dust, and gain upon the Day.
When now the  on its friendly Coast
With cooling Streams revives the fainting Host,
That chearfully its Labours pass'd forgets,
The Midnight Watches, and the Noon-day Heats.


Střídají se v svatém, hlubném tichu,
beze smavých červánkových hříček:
den tam neodvírá růžově svých víček,
náhle plane v plamenné své hrůze.
Jeho krok je němý, bez pospěchu,
nejde v ranních písních, v šeptném šumu stromů,
nekráčí po bouřích, s třesknou hudbou hromů –
mrtvol nemá dechu ani slechu.
Slunce žhavě v černém visí nebi,
dolů s něho střely ohně srší,
proudy ohně dolů s něho prší,
ohně okeán se dolů lije –
mrtvá půda příšerně se šklebí,
s žízní děsnou, zimničně horoucí
žhavé proudy ohně lokem pije.
Kdyby bylo oko tam živoucí,
jediné je zžehne slunce políbení,
ale není tam to oko – není!


自离闽岭罢参禅
疾病深藏不计年
尚得闲人相印可
隔门惟有白衣仙


A národ jeden tísní se kol v řadách dvou
svátečně zladěn, samo nadšení a vznět:
a druhý bujný, mužské síly jarý květ
se valí jeho středem, jak bouř oblohou...


Was willst von mir du, dürr Gebein?
Musst wohl vorüber gehn.
Ich bin der Ruhm, bleib' trutzig stehn,
Die Ewigkeit ist mein.


Eiche, deine dunkeln Zweige ragen
Stolz empor aus längst vergangnen Tagen,
Geister wandeln durch dein ästig Haus;
Sieben Menschenalter sahst du schreiten,
Und wie Harfen aus den alten Zeiten
Rauscht es durch dein Laub im Sturmgebraus.


Oh mosolyogj, kedves lyányom,
Édes anyád képe mása
Az ő vidám arcát látom,
Oh atyád csak ezt, ezt lássa!
Mennyi boldog emlék újúl,
Szívem percre meg-megifjúl.


A že v té chvíli zvony zní,
jež zbožný lid zvou na jitřní,


Ó Faóne můj! blažený dojista
bůh co sám, kdo v tvář tvoji může patřit,
v hudbě slov sladké hlady vášně ztišit
v útrobě žhoucí.


Ó, rozkoš života, ó, moře bez hrází!
A chvíle každičká sto překvapení chová,
a vlnou zaplaví zas srdce radost nová,
jak ruka vlídná když kol květy rozhází.


Hlídá Košuth k Carihradu, klaní se a ruce spíná,
Tököli’ho, Rakocy’ho časy Turkům připomíná:


Jen ohněm přijde voda do varu,
jen mukou hvězd zář světci zaplane,
svůj pohár zvedám tobě ku zdaru:
Čím kdo je z nás, tím také zůstane!


Das ist der Schlaf, er glättet alle Falten,
Zerreißt des Lebens ew'ge Bilderkette,
Und, daß er von des Tags Getrieb' uns rette,
Führt er den Reigen süßer Traumgestalten.


Giuralo o Fama: ed a valor sì vasto
sorga un trofeo scolpito in adamanti:
sin qua può degli Eroi giungere il Fasto.


»Wenn nicht meine Zauber wären«,
– Spricht das Mütterlein vom See, –
»Würdest sieben du gebären
In der schmerzenreichen Eh.«


Und Schwäne, die die Nymphe müd umschweben ...
Es streift den Leib im Gleiten ihr Gefieder,
ihr weichgeschwungner Hals umkost die Glieder –


خَصيمٌ مِنَ الأَيّامِ لي وَشَفيعُ
كَذا الدَهرُ يَعصي مَرَّةً وَيُطيعُ
وَبي ظَمَأٌ لَولا العُلى ما بَلَلتُهُ
وَفي كُلِّ قَلبٍ غُلَّةٌ وَنُزوعُ
وَما أَنا مِمَّن يَطلُبُ الماءَ لِلصَدى
وَيَجمَعُني وَالوارِدينَ شُروعُ
رَضاعي مِنَ الدُنيا المَماتُ فِطامُهُ
وَما نَزَحَ الثَديَ الغَزيرَ رَضيعُ
أَبَينا وَلا ضَيمٌ أَصابَ أُنوفَنا
وَفي الأَرضِ مُصطافٌ لَنا وَرَبيعُ
إِذا غَدَرَت نَفسُ الجَبانِ بِصَبرِهِ
حَمَتنا ذُروعٌ طَلقَةٌ وَدُروعُ
وَأَقنَعَنا بِالبيدِ أَن لَيسَ مَنزِلٌ
وَما بَينَ أَيدي اليَعمُلاتِ وَسيعُ
أَبُثُّكَ أَنَّ المالَ عارٌ عَلى الفَتى
وَما المالُ إِلّا عِفَّةٌ وَقُنوعُ
أَيَطلُعُ لي عَزمٌ إِلى ما أُريدُهُ
وَصاحِبُ سِرّي في الرِجالِ مُذيعُ
وَتَشتاقُ نَفسي حالَةً بَعدَ حالَةٍ
وَأَزجُرُها إِنّي إِذا لَقَنوعُ
وَإِنّي لَأَغرى بِالنَسيمِ إِذا سَرى
وَيُعجِبُني بِالأَبرَقَينِ رُبوعُ
وَيَحني عَلَيَّ الشَوقَ نَجدِيُّ مُزنَةٍ
وَبَرقٌ بِأَطرافِ الحِجازِ لَموعُ
وَلا أَعرِفُ الأَشجانَ حَتّى يَشوقَني
حَمامٌ بِبَطنِ الواديّينِ سَجوعُ
وَلَولا الهَوى ما كُنتُ إِلّا مُشَمِّراً
أُطاعُ عَلى رُغمَ الهَوى وَأُطيعُ
إِذا راقَ صُبحٌ فَالحِصانُ مُصاحِبٌ
وَإِن عاقَ لَيلٌ فَالحُسامُ ضَجيعُ
تَرَكتُ اللَيالي خَلفَ ظَهري رَذِيَّةً
وَصاحَبَني طاغي الذُبابِ قَطوعُ
وَخاطَرتُ مَشغوفاً بِما أَنا طالِبٌ
أَجوبُ الدُجى وَالطالِبونَ هُجوعُ
أَلا إِنَّ رُمحاً لا يَصولُ لَنَبعَةٌ
وَإِنَّ حُساماً لا يَقُدُّ قَطيعُ
وَفارَقتُ مِن أَبناءِ قَيسٍ وَخِندِفٍ
رِجالاً وَلَم تَنفُر عَلَيَّ ضُلوعُ
تَرَكتُهُمُ يَدعونَ وَالدَمعُ ناشِزٌ
وَما مَلَكَت طَرفي عَلَيَّ دُموعُ
وَحَذَّرَهُم مِنّي فُؤادٌ مُشَيَّعٌ
وَعَزمٌ لِأَقانِ الرِجالِ قَطوعُ
وَنَفسٌ عَلى كَرِّ النَوائِبِ حُرَّةٌ
وَقَلبٌ عَلى حَربِ الزَمانِ مُطيعُ
وَقُلتُ قَبولُ الضَيمِ أَعظَمُ خَطَّةٍ
وَما الحُرُّ في رَحبِ البِلادِ مَضيعُ
فَلَمّا رَأَيتُ الذُلَّ في القَومِ سُبَّةً
ذَهَبتُ فَلَم يُقدَر عَلَيَّ رُجوعُ
أَلا إِنَّ لَيلي بِالعِراقِ كَأَنَّهُ
طَليحٌ تَجافاهُ الرِجالُ ظَليعُ
مُقيمٌ يُعاطيني الهُمومَ وَناظِري
مُعَنىً بِأَعجازِ النُجومِ وَلَوعُ
وَخَيلٍ أَبَحناها السَماوَةَ وَالوَجى
تُنَفِّرُ أَيديها الحَصى وَتَروعُ
إِلى أَن تَسامى الصُبحُ وَاللَيلُ لافِظٌ
حُشاشَتَهُ وَالطالِعاتُ تَريعُ
وَلِلَّهِ يَومٌ بِالعِراقِ نَجَوتُهُ
وَأَيدي المَنايا بِالنَجاءِ وُقوعُ
تَمَلَّستُ مِنُه أَملَسَ الجَيبِ وَاِنثَنى
لَهُ في جُيوبِ الناكِثينَ رُدوعُ
تَنازَعُهُ الأَفواهُ في كُلِّ مَشهَدٍ
وَكُلُّ حَدِيٍّ كُنتُ فيهِ بَديعُ
طَعِمنا وَأَطعَمنا القَنا مِن دِمائِهِ
وَسارَت بِآمالِ الرِجالِ صُدوعُ
وَتَحفَظُ أَيدينا كُعوبَ رِماحِنا
وَأَطرافُها بَينَ القُلوبِ تَضيعُ
طَماعِيَتي أَن أَملِكَ المَجدَ كُلَّهُ
وَكُلُّ غُلامٍ في العَلاءِ طَموعُ
وَمَولىً يُعاطيني الكُؤوسَ تَجَمُّلاً
وَقَد وَدَّ لَو أَنَّ العُقارَ نَجيعُ
خَبَأتُ لَهُ ما بَينَ جَنبيَّ فَتكَةً
دَهَتهُ وَيَومُ الغادِرينَ شَنيعُ
فَلا كانَ يَومٌ لا يَدومُ وَفاؤُهُ
فَإِنَّ وَفاءً في الزَمانِ بَديعُ
وَبَوضُ مَقالِ القائِلينَ مُكَذَّبٌ
وَبَعضُ وِرادِ الأَقرَبينَ خَدوعُ
أَرى راشِداً يُصغي وَليسَ مُكَلَّمٌ
وَمُستَرشَدٌ يَدعو وَليسَ سَميعُ
وَما الناسُ إِلا ماجِدٌ مُتَلَثِّمٌ
وَآخَرُ مَجرورُ العِطافِ خَليعُ
وَما الدَهرُ إِلّا نِعمَةٌ وَمُصيبَةٌ
وَما الخَلقُ إِلّا آمَنٌ وَجَزوعُ
وَيَومُ رَقيقِ الطُرَّتينِ مُصَفِّقٌ
وَخَطبُ جُرازِ المَضرَبَينِ قَطيعُ
عَجِبتُ لَهُ يَسري بِنا وَهوَ واقِفٌ
وَيَأكُلُ مِن أَعمارِنا وَيَجوعُ
وَأَيُّن فَتىً مِن فَرعِ سَعدٍ صَحِبتُه
وَما هَجَنَت تِلكَ الأُصولَ فُروعُ
خَفيفٌ عَلى ظَهرِ النَجيبِ تَهُزُّهُ
عُروضٌ عَلى أَعطافِهِ وَقُطوعُ
إِذا غابَ يَومٌ أَطلَعَ العِزُّ وَجهَهُ
وَلِلبَدرِ فينا مَغرِبٌ وَطُلوعُ
سَأَنقُضُ مِن لَيلِ الثَوِيَّةِ وَفرَتي
إِلى مَنزِلٍ لِلدَهرِ فيهِ خُضوعُ
أَرى العيسَ قَد خاطَ اللُغامُ شِفاهَها
وَمِن دونِها صَعبُ الضِرابِ مَنيعُ
إِذا أَخَذَت مِنها الأَزِمَّةُ حَثَّها
نَجاءٌ وَأَعضادُ المَطِيِّ تَبوعُ
وَنَحنُ إِذا طارَ السِياطُ بِشَأوِها
سُجودٌ عَلى أَكوارِها وَرُكوعُ
وَإِنِّيَ لا أَرضى مِنَ الدَهرِ بِالرِضا
وَعَزمي أَخوذٌ وَالزَمانُ مَنوعُ
وَفي العَيشِ مَشمولُ النِطافِ مُرَقرَقٌ
وَفي الأَرضِ مُخضَرُّ الجَنابِ مَريعُ


Gern will ich seine Thaten thun;
Die Leier in der Hand,
Wenn meine blut'gen Waffen ruhn,
Und hangen an der Wand.


И тяжкий сон житейского сознанья
Ты отряхнешь, тоскуя и любВ Соловьев
Предчувствую Теб Года проходят мимо —
Всё в облике одном предчувствую ТебВесь горизонт в огне — и ясен нестерпимо,
И молча жду, — тоскуя и любВесь горизонт в огне, и близко появленье,
Но страшно мне: изменишь облик Ты,
И дерзкое возбудишь подозренье,
Сменив в конце привычные чертО, как паду — и горестно, и низко,
Не одолев смертельные мечты!
Как ясен горизонт! И лучезарность близкНо страшно мне: изменишь облик Т


Mein Herze! wollst dich machen /
von eytlen Sachen /zu Christo deinem Gott!
betracht mit fleiß /
erweg' in deinem Herzen
desselben grossen Schmerzen.
Ihn Herzlich preiß' /
um alle seine Noht.


Der Heilige Vater bekreuzt sich entsetzt
Und zaudert und langt in die Tasche zuletzt –
Da werden die Löwen zu Lämmern im Nu:
»Herr Heiliger Vater, jetzt segne uns du!«


Copia el hombre celajes purpurinos,
estatuas hace de la dura piedra,
y en número a las hojas de la hiedra
exceden sus inventos peregrinos


Sage et pur, oubliant celle,
Dont la chevelure ainsi
Qu'une eau vivante ruisselle
Sur ma joie et mon souci,


Wann uns der kühle Wein die dürren Lippen netzt,
Und man die Zunge sieht im goldnen Bade schwimmen,
Und jeder seine Wort aus freyem Hertzen setzt,
So läst auch deine Treu der Freundschafft Lunten glimmen.
Jedoch wann Schlaff und Rausch aus Haubt und Augen gehn,
So ist es bey dem Trunck ohn Hertz und Hand geschehen:
Laß deine Freundschafft auch bey nüchterm Munde sehn,
Sonst steht es übel an: Viel sagen, nichts gestehen.


Sólo ofende el agüero a quien lo advierte;
véncelo, o no lo adviertas, Lauso mío;
que horrible (no fatal) su poderío
tanto excede al incauto como el fuerte;


Die Finken und die schlagen,
Die Bäume werden grün,
Herr Meister und Frau Meisterin,
Von dannen muß ich ziehn;
Denn jetzt singen wir das Hederitt,
Das Hederitt juchhei,
Und wenn der Sommer endet,
Dann wird die Liebe neu.


Minuciosamente sueño a Dios durante el día
para por la noche poder creer que me perdona.
Desde la culpa de no ser feliz, de no haberlo sido,
desencuaderno mis ojos huecos y de sobras sé
que no dormir es un rastro del infierno.


Magamba zárom, véremmé iszom,
És csöndben és tűnődve figyelem,
Mily ős bút zokog a vérnek a fény,
Földnek az ég, elemnek az elem?


Descend you daring Spirit, think 'tis fair,
If thou may'st traverse the inferior Air,
Content with humbler Curiosities,
View the expanded the Skies,
With radient Worlds, 'tis richly deck'd,
By the Almighty Architect.
Mount  Wain,
Drive over all the Ætherial Plain,
And to augment thy Speed,
With blazing Comets lash the Restive Steeds.
Make them neigh aloud and Foam,
Till all the Sky a Milky way become;
What tho' they Fret and Rage,
To pass their wonted Stage.
Make them Praunce o'er all the amazing Place,
Quite to the empty Space,
And as ye go, see what Inhabitants there are,
In every World, of every Star;
Their Shape, their Manners and their State,
Write in Journals as ye go,
And to the inquiring Earth relate;
By dropping it below.
When weary'd with your universal round,
Let the Sphears harmonious sound,
Refresh and Charm your Spirits, till they be
Fit to fly back to their first ventur'd one Immensity
But oh! the Harmony's too soft, too sweet,
The Eternal strains too ravishingly great,
I cannot bear such Transports yet,
Well then, I'll leave these mighty heights and go
And over-look the little Globe below.


A Fair one once upon a time,
Address'd a nymph that dealt in rhyme,
I pray on me make satire;
And plainly tell me, as a friend,
My faults, that I may strive to mend;
I hate to hear you flatter.


A obr – je mi bratrem,
vy znáte ho: toť lid
a možná že už zítra
vás půjdem’ vykouřit –


GottGottGott, GötterGott! Du Vater alles Lichts!
Ich falle dir stat alles Volks zufus.
Gedenke, das wir sind ein allzuleeres nichts!
O bire neu in Jesu grus und kus!
Gib Jesusgeist durch Jesusgeist zuschmekken,
Das licht durchschüttre Mensch und Rund!
Las Jesusgeist mit Jesusgeist uns dekken,
Und mach mit uns den Kühlungsbund.
Der Jesusgeist müss Jesusgeist absenden,
Das alle Welt sich neu zu Gott könn wenden.


O unerschaffne Lieb!
Was kont'st Du schöners schenken,
Als den gelaßnen Trieb,
Der Adams Geist durchstrich,
Solang er Dir noch glich,
Wodurch er Edens Pracht
Noch höher ausgebracht?


Stráž Vlasti, hlídky pohotové
a nastavovat věrnou hruď,
váš los je, naši heroové,
spíš mučeníci, Bůh to suď!


Sind die Wetterwolken noch nicht vorüber!


Sivé mlhy kryjí les,
sivá mračna k nebi plovou,
podél města lidu směs
kráčí cestou úvozovou.


Dalom sajkája hős lovagkor
Romantikus vizére ring, -
Sok furcsa módi járta akkor:
Acélból volt a férfi-ing...


Mich denkt es eines alten Traums.
Es war in meiner dumpfen Zeit,
Da junge Wildheit in mir gor.
Bekümmert war die Mutter oft.
Da kam einmal ein schlimmer Brief.
– Was er enthielt, erriet ich nie –
Die Mutter fuhr sich mit der Hand
Zum Herzen, fast als stürb es ihr.
Die Nacht darauf hatt ich den Traum:
Die Mutter sah verstohlen ich
Nach unserm Tannenwinkel gehn,
Den Spaten in der zarten Hand,
Sie grub ein Grab und legt' ein Herz
Hinunter sacht. Sie ebnete
Die Erde dann und schlich davon.


Oh dio, che orror! La misera
Sembra morir pur ora;
E il crudo acciar nel tiepido
Seno sta immerso ancora.


Ó vzlety obrovité, touhy svaté!
Ó křídel Ikarových vzmachy skvělé!
Ve zracích Desmoulina blesky vzňaté,
ó hvězdo síly na Dantona čele!
Proč v krvavém jste uhasnuly stínu?
V kvas lidstva kdo vrh’ první stíny ztmělé,
na oltář bez Boha vznes’ – guillotinu?


Zehn Jahre hatte schon der treue Hund
Die Burg des Löwen Tag und Nacht bewahret,
Nun war er alt. Sein Scheitel sank enthaaret
Zur Erde hin, sein heisrer Schlund
Vermochte kaum das Wer da! mehr zu rufen.
Noch lag er immer auf des Schloffes Stufen
Und harrte still auf den zu trägen Tod.
Einst nahm der Schach ihn wahr; er bot ihm seine Rechte
Und sprach: du bist der treuste meiner Knechte,
Ich gebe dir das Gnadenbrod.
Das Gnadenbrod! rief Hylax. O, der Gnade!
Die einen Greis nicht Hungers sterben läßt,
Der nur für dich gelebt. Ha, Schade, Schade!
Für solche Huld. Er schweigt, von Gram gepreßt
Flieht er den Hof und suchet sich ein Nest
Im ödsten Dickicht aus. Doch eine Oreade
Nahm ihn auf ihren Schoos. Gleich einem sanften West
Blies hier der Tod ihn an, und mit gesenkter Hippe
Küßt er den letzten Hauch ihm von der Lippe.


Quando la luce del perduto sguardo
mi si rassembra un poco,
sogno il dolente gioco
e parmi co' sospir vivere in pace.


Со дня Купальницы-Аграфены
Малиновый платок храниМолчит, а ликует, как царь Давид,
В морозной келье белы стены,
И с ним никто не говориПриду и стану на порог,
Скажу: «Отдай мне мой платок!»


The many temples rising fair to view,
Which towering Superstition call'd her own,
With hand unerring radiant Truth o'erthrew,
And snatch'd th' impostor from her tinsell'd throne.


Quanta superbia piglio del tuo amore,
non del mio, che senza merto nacque,
follo perché 'l tuo servo in pregio saglia,
non già perch'io sia vincto dal tumore,
ché ciò che tene in sé la terra et l'acque
non me serebbe el valer d'una paglia
senza 'l tuo splendor che 'l sole abaglia.
Pensa horamai se senza te son ricco,
s'io tegno che tu sii el mio thesoro:
de gemme, perle et oro
me privo, alhor che da te me despicco.
Ricco serebb'io a quel luoco de' tuoi
dove fanno dolce ombra i panni tuoi.


„„Naspoř vám Bůh, hospodyňko,
Do kbelíčku – až plninko!““


Er stieß sie hinaus in der finstersten Nacht
Bei eisigem Regen und Winden.
Sie klimmt' am dornigen Felsen empor,
Und tappte sich fort, bis an Falkensteins Thor,
Dem Liebsten ihr Leid zu verkünden. –


Egyformán raktuk a szépet
Barátnak és ellenségnek,
Mert muszáj.


Nada fica de nad  Nada somo
Um pouco ao sol e ao ar nos atrasamos
Da irrespirável treva que nos pese
Da humilde terra imposta,
Cadáveres adiados que procria
Leis feitas, estátuas vistas, odes findas —
Tudo tem cova su  Se nós, carnes
A que um íntimo sol dá sangue, temos
Poente, por que não elas?
Somos contos contando contos, nad


Mein Vaterland betrachtend,
Zerstücklung stets verachtend,
Fiel mir gar lebhaft ein,
Was Teutschland ist und sollte,
Wenn jeder Teutsche wollte,
Vor allen Nationen sein.


Nimm an diß Opffer meiner Hände/
Daß ich dein unverdienter Knecht
Zu deiner hohen Wohnung sende/
Sind die unnützen Dienste schlecht/
So weiß ich doch/ daß deine Gnad
O milder Herr/ kein Ende hat.


Laß du sie uns tragen
Nach ihrem Behagen;
Und wenn sie uns werfen vom Wagen herab,
So finden wir unter Blumen ein Grab.


杨枝袅娜酒旗摇
人去人来朱雀桥
老我送君人送我
迟迟几许意难消


رَياحينُ أُهْديها لِرَيْحانَةِ المَجْدِ
جَنَتْها يَدُ التَّخجيلِ مِنْ حُمْرَةِ الخَدِّ
ووَرْدٌ بهِ حَيَّيْتُ غُرَّةَ ماجِدٍ
شَمَائِلهُ أَذْكَى نَسيماً مِنَ الوَرْدِ
ووَشْيُ رَبيعٍ مُشْرِقِ اللَّوْنِ ناضِرٍ
يَلوحُ عليْهِ ثَوْبُ وشْيٍ مِنَ الحمدِ
بَعْثتُ بها زَهْراءَ مِنْ فَوْقِ زَهْرَةٍ
كتركيبِ مَعشوقَينِ خَدّاً على خَدِّ


Visszavonult a kis telep
S visszavonulva hagyta itt


Nichts ist geehrt wie Gott im Himmel und auf Erden;
Streb, daß du wirst, was er, wo du geehrt willst werden.


Onen proslavený Cid,
chválený tak plným právem,
dobyl město Valencii,
na Maurech je získal v boji.


Gott ist nicht wieder mich, und ich nicht wieder ihn,
Das schmertzt Ihn, daß ich Ihm, was Er mir ist, nicht bin.


L'autre, du sombre oubli des âges,
Tombeau des peuples et des rois
Ne sauve que les siècles sages
Et les légitimes exploits :
Ses clartés immenses et pures,
Traversant les races futures,
Vont s'unir au jour éternel ;
Pareil à ces feux pacifiques,
Ô Vesta ! que des mains pudiques
Entretenaient sur ton autel.


De a hazáról... Úgy van, a haza!
Zengjen felőle hát a dal, nosza!...
Késő ez is: mi haszna lelkesűl
Az ember, ha középen belesűl!
De meg, mit érne gyöngéd szó nekik,
Midőn a hont ordítva szeretik? -
Midőn legszebb virág a mályva-rúzsa:
Köténybe rejti kis bokrát a múzsa.


Steht ein schöner Birnenbaum,
Steht in unserm Garten,
Und ich hab' mich drunter gestellt,
Bis ein Birnlein niederfällt.
Schöner Birnenbaum im Garten,
Sag', wie lange soll ich noch warten?


وأسمر حمرته ممزوجة
بصفرة جامعة للعجب
عز وجل اللَه هذا هيكل
يا قوته صيغ بلوح الذهب


Orsù, coglioni miei, fatevi avanti,
ché di lodarvi ho più spasso e piacere
ch'al sol di verno lung'Arno i furfanti.


空阶琤若下琅玕
全楚何人巧耐寒
谁伴八龙长傲雪
萧然一榻卧袁安


九华山耸此山低
一样澄清映翠微
千载神交谁会得
临风说向谢玄晖


bych tebe ničím nezranila,
vše zjevila a přece skryla.


Dům, který činy nehodné
maskuje dosud.
Dům, ve kterém se rozhodne
národů osud.


En palanquín y en seda fina
por el corazón de la China;


Uzavřel staroušek
za sebou dvírka...
Dojačka plní se,
přetéká mírka.


Was er seinen Völkern versprach,
Hat er ganz leicht gebrochen,
Doch wäre zu brechen Schmach,
Was er seiner Kindsfrau versprochen.


Přede mnou už pouti kratší díl,
a co za mnou – pestrá zkušenost! –
Jaký však té zkušenosti cíl?
Člověk na světě jest jenom host,
a než seznámí se s hostiteli,
osud zase dále jíti velí.
Co kdo zkusil, nemůž jiným dáti,
každý na vlastních zas nohou musí státi –
stůj a zkoušej, mladý příteli,
však se zkušenost Tvá docelí,
až víc o ní nebudeš už dbáti!


9. Haſt du nicht viel edelſteine/
Traͤgſt du keine perle nicht;
Ach ſo glaͤntzt mit ſuͤſſerm ſcheine/
Deiner zarten-augen-liecht.
Haſt du gleich kein hauß voll gold/
Bin ich deinen lippen hold.


双剑峰高削玉成
芒寒色淬晓霜清
脑脂压眼人高卧
谁斩天骄致太平


Dovunque io vo, sì gran vestigio resta,
che non lo lascia il fulmine maggiore. -
Così dicendo, avea tornate in testa
le redine dorate al corridore:
sopra gli salta; e lacrimosa e mesta
rimane Ippalca, e spinta dal dolore
minaccia Rodomonte e gli dice onta:
non l'ascolta egli, e su pel poggio monta.


Jedennoch langsam nährt sich auch.


Mi szép s jó lesz, ha a bérc homlokán,
Felhőkig nyúlt fákon a levelek,
A felkelő napnak sugáriban,
Aranyba öltözködve fénylenek!’


Mein und deiner Mutter Kraft
Hat dir nichts voraus geschafft:
Heissen andrer Kinder rein;
So solst du ein Sünder seyn.


Ihr fragt, was ewig aufs neue
Zu ihr zurück mich zieht:
Ist's ihres Auges Bläue?
Der Lippe Zauberlied?


Ist somit dem Fünf der Sinne
Vorgesehn im Paradiese,
Sicher ist es, ich gewinne
Einen Sinn für alle diese.


Poslední záře hasnoucího dne
vysokým oknem do komnaty padá,
kam štíhlá dívka, blouznivá a mladá
si k vyšívání denně usedne.


Die Abendsonne bebte, wie lichtes Gold,
Durch Purpurblüthen, bebte, wie lichtes Gold,
Um ihres Busens Silberschleyer,
Und ich zerfloß in Entzückungsschauer.


Ах, как сладко, сладко дышит
Аромат твоих кудрей!
Но еще дышал бы слаще
Аромат души твое


Z jednoho stébla není luh,
ni věnec z jediného kvítí;
nuž sepněm již se v pevný kruh,
ať každý v bezpečí se cítí.
Šťasten, kdo u velkém konání
aspoň na provaz katu shání –
bez smilování!


Wann sich die feinde rüsten sehr
vnd brausen her
gleich wie die wasserwellen,
So stillstu bald jm tollen sinn
vnd wirffst sie hin
müssen sich freundtlich stellen:
Wann solchs geschiht,
all wer es siht
erschrickt zur buß,
bekennen muß
daß du kanst hoffart fellen.


蓟北遥闻长乐钟
金茎秋色露华浓
东南不尽疮痍泪
献纳还看动九重


بأعماله الإنسان يعرف عقله
فليس سواها للنهى من موازين
سليماً يظل الخيط بين اولى النهى
وينقطع الجنزير بين المجانين


Na nebi tiché hvězdy sněží,
jak žlutá růže měsíc plane,
a na sta starých, šedých věží
noc nesmírná a smutná kane.


A s hora smích zněl, hluk a cinkot číší
a dole pláč a úpění a kvil.
Kde velký duch je, který vše to slyší?
Ó strašná lodi, jaký je tvůj cíl!


天高地小水茫茫
取喻只如鸡子黄
西日既沉光倒射
天中还是水中光


Então... Senhora! abandonado e triste,
Lancei-me a sós por este mundo enorme...
Sombrio e mudo, como um velho antiste,
Ao coração debalde disse: — Dorme.
A débil flor, que às virações resiste,
Jamais resiste à tempestade informe:
O amor — é um lírio, no jardim de um peito,
E uma traição — é um temporal desfeito!...


أَميرَ المؤمِنينَ جُزيتَ خَيراً
أَرِحنا مِن قُباعِ بَني المُغيرَه
بَلَوناهُ وَلُمناهُ فَأَعيا
عَلَينا ما يُمِرُّ لَنا مَريرَه
عَلى أَنَّ الفَتى نِكحٌ أَكولٌ
وَمِسهابٌ مَذاهِبُهُ كَثيرَه
كَأَنّا حينَ جِئناهُ أَطَفنا
بِضَبعانٍ تَوَرَّطُ في حَظيرَه


Ch'io viva allegro con sì allegra faccia
disse madonna sol per mio conforto:
ch'esser non pote; e morte il peggio faccia,
ch'io al morir non sia allegro, e allegro morto.


adanmış ruhlar aranmakta


Ó, nikdy nepojmete toho pláče
a nezvíte, že vzletný duch – to ptáče,
že vůle okřídlená svobodou,
že nadšenost, že láska nesobecká,
jež plýtvá vroucností a lahodou,
vše, co jde výš než chytrost pokrytecká,
to vše, co světlem, krásou požehnáno,
vše, co jest velké, vše, co k štěstí dáno,
jak sluncem co v nás plá i hřeje dobrem,
vše, člověka co činí v srdci obrem,
to vše, čím nejsladší kdy Boží dech
v nás hlínu oživil a duši stvořil,
to, jak ten ptáček, jenž se v nebe vnořil,
že nezrozeno v týchže s vámi dnech!
Neb stvořit, co tak plno pravdy, síly,
Bůh, nejštědřejší prodchnut milostí,
sám v slastné může sváteční jen chvíli,
a nikdy vám se jsoucnost nerozední
těch vzletných, svátečných těch bytostí,
vám, Farizejci, tvorové vy všední.


Entbind mich, Jesu, meiner Sünd
Und löse mich, da ich dich bind,
So windel' ich mich zu dir ein
Und wil dir stets verbunden seyn.


ان يذكر الحسب الكريم مسلسلا
اعمامهم اخوالهم وكذا الحسب
لا يرفعون لغير غابة مجدهم
نسبا لام من عصائبهم واب
تنجر ترفل حين تنظم قومهم
وبها عقود الدر سلسلة الذهب


Wie eine Wolk in Lüfften sich aufbauet /
doch bald vergeht / eh man sich recht umschauet:
ein Nebel / Rauch / und was vergänglich mehr /
gleicht deiner Ehr.


	Sappiendo Otto che così offeso
era Luisi, con gran forza trasse
ad assediar Leon, dov'era atteso;


Habrá quién llegue a insultarme,
pero no de corazón;
habrá quién me escupa en público,
cuando a solas me besó...
A ése, le digo:
              —Compadre,
ya me pedirás perdón,
ya comerás de mi ajiaco,
ya me darás la razón,
ya me golpearás el cuero,
ya bailarás a mi voz,
ya pasearemos del brazo,
ya estarás donde yo estoy:
ya vendrás de abajo arriba,
¡que aquí el más alto soy yo!


Kazánt súroltam; vágtam sarjat;
elnyúltam rothadt szalmazsákon;
bíró elítélt; hülye csúfolt;
pincéből tódult ragyogásom.
Csókoltam lányt, aki dalolva
ropogós cipót sütött másnak.
Ruhát kaptam és könyvet adtam
a parasztnak és a munkásnak.
Egy jómódú leányt szerettem,
osztálya elragadta tőlem.
Két naponként csak egyszer ettem
és gyomorbajos lett belőlem.
Éreztem, forgó, gyulladásos
gyomor a világ is és nyálkás,
gyomorbeteg szerelmünk, elménk
s a háború csak véres hányás.
S mert savanykás csönd tölti szánkat,
szivembe rúgtam, ordítson már!
Hogyan is hagyna dolgos elmém
feledtető, de bérdaloknál.
Kínáltak pénzt nagy sok bosszúmért,
pap mondta: Fiam, szállj az úrhoz!
S tudtam, ki üres kézzel tér meg,
baltát, kapát meg köveket hoz.
Villogó szívű, győzni bíró
vagyok, kinek kell legyen kedve
igazat tenni, pártot állni,
ím, e szigorú emlékekre.
De emlékhez mi közöm nékem?
Rongy ceruzámat inkább leteszem
s köszörülöm a kasza élit,
mert földünkön az idő érik,
zajtalanul és félelmesen.


Bei seinem vollen Klange,
Ach, würde uns zu bange,
Wir stünden schmerzlich träumend,
Das Erdenwerk versäumend.


ليس حظي مِنَ الهَوَى
غيرَ عَضِّ الأَنامِل
طال حزني ولم أَفز
من حبيبي بطَائِلِ
غَضَبٌ غيرُ قاطِعٍ
ورِضاً غيْرُ وَاصِلِ
وصُدُودٌ لَهُ قَضى
بِسُرورِ العواذِل
أَتُرى هل دَرَى حَبِيبي
وإِن شئت قاتلي
أَنَّ هُوجَ الرياحِ قد
أَتْعَبَتْهَا رسَائلي


Besser läßt, das sieht doch Jeder,
Mir der grüne Schützenrock,
Auf dem Hut die Schildhahnfeder,
Stutzen auch und Alpenstock!


في زمان الجاهلية
كانت الأصنام من تمر،
وإن جاع العباد،
فلهم من جثة المعبود زاد؛
وبعصر المدنية،
صارت الأصنام تأتينا من الغرب
ولكن بثياب عربية،
تعبد الله على حرف، وتدعو للجهاد
وتسب الوثنية،
وإذا ماستفحلت، تأكل خيرات البلاد،
وتحلي بالعباد؛
رحم الله زمان الجاهلية


Rci mi, s kým zacházíš, a povím tobě,
jaký jsi ptáček, poeto.
Aj, kamaráde, co je to?
Tys na pijáka s lenochem zvyk’ sobě.


,Lidé hřeší víc, než Adam.’
„Proto za ně život skládám.“


Chi mi darà di lagrime un gran fonte,
ch'io sfoghi a pieno il mio dolor immenso,
che m'assale e trafige, quando io penso
al poco amor del mio spietato conte?


Schlingpflanzen lasse Ranken schlagen,
An morscher Wand aufklettern weit,
So blüht die Gegenwart, getragen
Auf Schultern der Vergangenheit.
Im Hofraum laß vielfarbig prangen
Der schönsten Dahlien bunte Reihn,
Wie Pagen, die geschmückt empfangen
Den edeln Herrn auf Rabenstein.


Pronto no quedará,
Piedra


Der Erde Saat ist unsre kurze Müh;
Sie sinket leicht, und frisch erstehet sie.
Wie junges Grün soll unsre Hoffnung grünen;
Bald ist es Frucht, wo Blüthen nur erschienen.


„Ach, otče, otče! co zříš na té hoře?“
„Můj synu, tmavá jenom jest to noc!“
„Tak dobře, otče, ni já vidím zoře,
A s tebou stejně v noci vidím noc.“


Schlaflosigkeit ist mir gelegt
Aufs Auge, seit sie schlafen;
Nicht hat der Sturm sich hier gelegt,
Und sie ruhn dort im Hafen.


Ángel desnudo, mujer inacabable,
demonio mineral que llevó hasta mis labios
el fruto más sabroso, la delicia
ardiente de su beso.
(Volvería a nacer sólo por apresar
el fulgor encendido de aquel cuerpo).
Como un eco de diosa inmarcesible,
la memoria, como un mar de infatigables gozos,
me ha traído el fantasma de aquel beso.
Beso redondo y blanco, frontera de otro beso,
hasta hacer un anillo de sus labios
que precipite mi boca en el silencio.
Y mi palabra sea su beso redimido,
renovado más allá del límite del beso,
la promesa cumplida en la cadena
sin final de su boca en los espejos.
Que ya no habrá más besos me decía,
que ya no habrá para el amor más tiempo.


Poi, la frullana: quella che lavora
come quell'altra che disfà le vite:
lavora all'ombra, prima dell'aurora.


Da lehnten in hohen Nischen
Geschmückter Frauen viel,
Gewappnete Ritter dazwischen
Mit goldnem Saitenspiel.
Hohmächtige Gestalten,
Geschloßnen Auges, stumm,
Grabbildern gleich zu halten
Aus grauem Altertum.


Ach! immer vorwärts geht der Weg,
Indeß man rückwärts denkt,
Wohin sich Brücke nicht noch Steg
Und keine Straße lenkt.


Když jsem Tě po prvé viděl,
vzdechl jsem: Jaká je krásná!
Když jsem Tě za ruce držel,
hořela’s: makový květ!
A bývala’s kamelijí
bledou i rudou.
Však nejraději tam venku
za léta v naší zemi
šípkem jsi kvetla i zrála:
bez trní nebyla růže!
Ale ať den byl, ať noc,
slunce, měsíc a hvězdy,
vzdychal jsem: Jaká je krásná!


pro všechny semitské ty nakynuté ženy,
tu chloubu kramářů ze starých uliček...
A v bílé sednici, než zdřímnou zmalátněny,
ohnivě fiktivní je znásilňuje rek...


Eiche, deine dunkeln Zweige ragen
Stolz empor aus längst vergangnen Tagen,
Geister wandeln durch dein ästig Haus;
Sieben Menschenalter sahst du schreiten,
Und wie Harfen aus den alten Zeiten
Rauscht es durch dein Laub im Sturmgebraus.


海上峰峦今属谁
携来四百布囊垂
或嫌珠佩多遗恨
化作长髯未可知


la tua mamma che quand'eri
ammalato t'assisteva,
non mangiava, non beveva
nei tristissimi pensieri,


Mně život velmi málo dal,
mně Lásky neskyt ani,
já vždy zřel mračné západy
na místo záře ranní.


Vagy fejét szomorún lehajtva
Búsul egy hideg sztrájk-tanyán?
Mi lesz velünk és mindig így lesz,
Édesanyám?


A tmí se mořská pláň. Vjel Okba prudce do ní,
že vlny šlehaly až k hrdlu jeho koni,


Cítila, že v chvíli té
hledí na ni očí pár,
a v nich, jak jsou zakryté,
zoufanlivý blýská žár.


Und es kam, wie ich gedacht;
Um sein frühes Grab bei Nacht
Flattert die Phaläne;
Wo so oft er bei mir saß,
Bleib' ich einsam, und ins Glas
Rieselt eine Thräne.


Anbetbars Wunderwerck! will denn das Leben sterben?
verseucht die Lebensquell? verlischt das Ewig Liecht?
hat Saffts und Kraffts Vrsprung / kein Safft und Krafft mehr nicht?
will Ertz-Erhaltungs-Stärck / selbselbsten hie verderben?
das Ewig Leben wir von Christus Sterben erben.
Die äusserst' Eusserung der Gottheits-Krafft geschicht /
die jetzt im Höllen-Reich Zerstörungs-Werk verricht.
Der unsterbliche kan unsterblichkeit erwerben
im Tod; der hat sich mit dem Leben selbst verschlungen.
Aus Jesu End / erfolgt mein Glücks-Vnendlichkeit.
Es hat die selbste Stärck durch Schwachheit überrungen
die stärcksten Menschen-Feind. Der / so des Tods befreyt /
wolt sterben / daß dadurch das Sterblich' Ewig lebet.
Die Vrständ-Geister er der Erd im Grab einwebet.


Mädchen, komm, wir wollen knieen,
Zwar hast du mir schon verziehen;
Aber bet mit mir auch heut,
Daß uns Jesus auch verzeiht.


mit solcher Treflichkeit in euren dreien Leibern,
daß Orpheus sich befragt bei allen klugen Weibern,
ob seiner Harfen Klang in euch verwandelt sei?


Das war in seiner Jugend,
Doch als er älter war,
Bekam er die Untugend
Der Trunksucht schauderbar.


V rovnováhu harmonicky
jediná snad srovná v tichu,
čím jsme vzlétli ve přepychu
nad výš, kam ples vzlétá lidský.


رَأَيتُكِ يُدنيني إِلَيكِ تَباعُدي
فَباعَدتُ نَفسي لِاِلتِماسِ التَقَرُّبِ
لَتَركي لَكُم وَالوُدُّ فيهِ بَقِيَّةٌ
أُؤَمِّلُها وَالحَبلُ لَم يَتَقَضَّبِ
أَحَبُّ لِنَفسي مِن فِراقٍ عَلى قِلاً
وَقَد فاتَني مِن وُدِّكُم كُلُّ مَطلَبِ


Však minul čas, – a národ ve své síle
se kochal v krásném, velkém, vlastním díle,
jež sám si stvořil ve své Praze zlaté;
chrám Thaliin tam nad Vltavou zpěvnou
byl důkazem a zárukou nám pevnou,
že neumřelo slovo živé, vzňaté,
jež český herec rozsil z nadšení,
když národ slavil svoje vzkříšení!


Et si l’on garde le silence,
Tu dois t’en aller, c’est plus sûr ;
Mais avant ton aile s’élance
Et tu t’appliques sur son mur.


ama söylemem


Quanto più ha il mio cor quel che disia,
quanto più è benigno il mio signore,
tanto s'accende più la voglia mia,
ché 'l mio ben più mi piace a tutte l'ore:
cresce la doglia mia, crescendo amore,
né può già mai per tempo venir meno.


... Ha százszor ejtem csüggedő karom,
vágni a vágyak százszor újra üznek,
mert én tudom, hogy ottbent lenni kell
napfény-aranynak,
holdfény-ezüstnek.


A par terrò che mi gradisca o sdegni
il finto sguardo, ond'il mio mal nudriva,
e tanto il fuggirò, quanto il bramai.


Herr, aller Weisheit Quell und Grund,
Dir ist all mein Vermögen kund,
Wo du nicht hilfst und deine Gunst,
Ist all mein Tun und Werk umsunst.


Du Amme mußt das Mädchen strafen;
Ich leide sie, das sag ich dir,
Nicht in dem Bette mehr bey mir.
Nur immer seh ich hin nach ihr,
Und kann dafür nicht schlafen!


Dein Heil ist feil. Nu was? Umb Liebe beut es Gott,
Mensch übe dich daran, biß in den bittern Tod.


يا صورةَ الحُسْنِ الَّتي طَلَعَتْ
بالشمسِ في خُوطٍ من البانِ
ما بالُ بلقيسيّ حُسْنِكِ لا
يَحْنو على وَجْدي السُّلَيماني
لمّا وجدتُ هَواكِ خامَرَني
أيقنتُ أنّ هواك روحاني
لا تنكري داءً نحلتُ به
فبِسُقْم طرْفِك سُقْم جثماني
يا كيْفَ أكْتُمُ حبّ فاتكةٍ
يبديه إسراري وإعلاني
إنْسيّةٌ ذكرى محبّتها
جنيّةٌ بالشّوقِ تَغْشاني
ولقد يخامرُني بها شَغَفٌ
لا يُفْتَدَى منه بسلواني
يا من يجازيني بسيّئةٍ
أكذا يكون جزاءُ إحساني
وأبي هواكِ وما حلفتُ به
إلّا وكانَ الصّدقُ من شاني
لا طابَ لي طِيبُ الحياة ولا
خَطَرَ الكرى بضميرِ أجفاني
حتى أرى والوَصْلُ يجمعنا
إنسانَ عينك نُصْبَ إنساني


并蒂随宜好
连心著意红
只堪惊老眼
持此与谁同


U tebe jen co hvězda
u hvězdy letem prodlí –
a v propast-li se skácí,
ó, modli se zaň, modli!


Però, là dove Iona si sommerse
trovandosi, l'Astratto, quel che feo
al santo Senno in sacrificio offerse.


Těch planých stromů prosté koruny
nad slunce září naivně tak žasly.
A lítostivě na se hledíce
vzájemným studem třásly se a třásly.


V tom sále při vlnění párů tančících
já seznámil se s ní. Vlas měla havranní
a malá ústa přísně sevřená
a ironicky rozžhavené oko,
výsměvné poněkud a dráždící..
Podlouhlý ovál subtilní té tváře
jak mramorový, truchlivý tak byl
a bylo potřebí doň život vlíti...


S šlechtičnami srdce, ducha
co v svém žití nezakusil,
snad mu podávala sama,
pouhá hmota, jíž však zmládla
obraznost už k vzletu hluchá?
Snad se bránil – ale musil?
Kde jest klíč jen pro to drama? –
Či snad pouze sprostě kradla?


Der hielt bey seinem Volk zuförderst an der Spitzen/
Im dikken Pulverdampf/ Karthaunen Creutzweiß blitzen/
Der Kugelregen fält/ Stein/ Eisen/ Hagel/ Bley/
Nimt gantze Glieder weg/ reist Roß und Mann entzwey.
Es würbeln üm und üm die Trommeln/ Pfeiffen/ Flöten/
Es tönt das Trarara der Lermenden Trompeten.
Der abgeführte Feind der hatte sich geschwenkt/
Die Truppen stunden da/ die Ordnung war gemengt.
Ein harter Bissen Bley wird unverhofft geschikket/
(O du verfluchte Hand/ die du hast abgedrükket
Des Satans Mordpistol) das Königliche Blut
Sank auf den Rasen hin/ im minsten nicht der Muht.
Der Fall/ der Leibesfall hat erst sein Lob erhoben/
Die Freyheit richt ihm auf bepalmte Siegesbogen.
Die Welt/ die Teutsche Welt ererbet seinen Ruhm/
Sein Heer die Dapferkeit/ der Helden Eigenthum
Kron Schweden seinen Leib. – – –


Oft Nachts, wenn alle Pulse heißer kochen,
Naht mir ein Geist und flüstert voll Verhöhnung:
Titanen nur sind nicht zu unterjochen.


Ó jak jsi chvátal tehdy, dobrý koni,
jak já jsem tehdy pospíchal! –
Však marno vše – už statek nikdo nedohoní,
teď, koníku, jen klusej dál!


أَيُّها العاتِبُ المُكَثِّرُ فيها
بَعضَ لَومي فَما بَلَغتَ مُناكا
لَم يَكُن مِن عِتابِنا بِسَبيلٍ
فَتَرى أَنَّ ما عَنانا عَناكا
عِندَ غَيري فَاِبغِ النَقيصَةَ فيها
إِنَّ رَأيِي لا يَستَقيدُ لِذاكا


Und machte ein gestreng Gesicht,
Und sagte weise Lehr.
Sie spielten fort, als ob da nicht
Mann, Lehr, noch Lehnstuhl wär.


Je stár, leč jeho krev a sval
přec nezmohla ta leta:
kdo mladého se obra bál,
má dosud strach i z kmeta.


bana i̇slam derler


Es war im Mai, die Luft war rein;
Doch konnt' ich mich nicht freuen.
Ich nahm den Stab und ging allein,
Die Sorgen zu zerstreuen,
Auf einen Hügel, um zu sehn
Die liebe Sonne untergehn.


Vnitřek můj i hluk je světa tišší,
Země s kouzly svými usnula,
Ba i láska láskou minula,
Jako sluncem hasne hvězda nižší:


So sei nun, Seele, deine
und traue dem alleine,
der dich geschaffen hat!
Es gehe wie es gehe,
dein Vater in der Höhe
weiß allen Sachen Rat.


Her Titus Livius der tut uns sagen:
als Furius Camillus het geschlagen
ein herlager vor Valisce der stat,
wan er sie da bezwingen selt
in der Römer gewalde.
In der stat war ein schulmeister geeret,
der aller reichsten burgers kint er leret,
die er ausfürt an einem abent spat,
sam er mit in spazieren welt,
kam ins herlager balde,
Und sprach: »Camille, nem die bürgers kinder!
darmit magstu die starken stat bezwingen;
ir veter geben dir die stat dest linder,
das sie ir sün aus der gefenknus bringen;
das hab ich dir zu gut geton.«
darmit begert er seinen lon;
sein herz in treu was kalde.


辇道阴森万柳齐
水晶帘幕动晴霓
六龙行处金蜩合
冉冉红云阆苑西


Wo ist mein eigner Schatten hin,
Den ich rings um mir sah?
Verzogen ist er ohn' Gewinn,
Und war mir doch so nah!


Nun ihr abgezehrten Glieder,
Leget euch zur Ruhe nieder;
Schlaft in eurer Mutter Schooß.
Leget in dem kühlen Grabe
Alle euer Elend abe.
Hier werd ihr der Banden loß.
Und wenn dich der Ruf der Engel
Heist von Todten auferstehn,
Werden wir uns ohne Mängel,
Schön verkläret wieder sehn.


E seguito con si efficaci prieghi
E con parlar si humano e si benigno,
Che non puo farRuggier che non si pieghi
Che ne di ferro ha il cor ne di macigno,
E vede quando la risposta nieghi
Che fara discortese atto e maligno,
Risponde, ma due volte o tre, s'incocca
Prima il parlar, ch'uscir voglia di bocca


Und also trifft es richtig ein:
Das Uebel muß die Quelle seyn
Daraus oft unser Wohl, und unsre Ruh entstehet.
Ein grosser Geist belacht den Grimm,
Und weis daß bey dem Ungestüm
Sein Name, Ruf und Ruhm, so leicht nicht untergehet.


	ché spesso avvien che v'entra dentro cera
o terra o simil altra sporcheria,
che inanzi ch'ella n'esca un si dispera.


Gott zürnet nie mit uns, wir dichtens ihm nur an;
Unmöglich ist es ihm, daß er je zürnen kann.


Ich bat um ihren Segen,
Ich flehte: »Lichter Geist,
O möchtest du doch pflegen
Die junge Saat zumeist.


Co cizák vzal, zpět chrabrý čin dá záhy!


bütün insanları kardeş biliyorum,


Pues Dios me hizo caballero andante,
hoy desfacer un tuerto determino
que face a una doncella un malandrino,
jayán desaforado y cruel gigante