أَذِنَ الرَحيلُ بِلُقيَةٍ لِوَداعِ
إِنَّ اللَيالي نَزرَةُ الإِمتاعِ
فَأَطَلتُ عَضَّ أَنامِلي أَسَفاً عَلى
زَمَنٍ خَلا مِنهُ قَصيرُ الباعِ
لَم يَنفَصِم عَن ضَمَّةٍ لِإِقامَةٍ
إِلّا إِلى تَعنيقَةٍ لَزَماعِ


柔桑采尽绿阴稀
芦箔蚕成密茧肥
聊向村家问风俗
如何勤苦尚凶饥


جاءَت مُزَينَةُ مِن عَمقٍ لِتَنصُرَهُم
اِنجي مَزينَةُ في أَستاهِكِ الفُتُلُ
فَكُلُّ شَيءٍ سِوى أَن تَذكُروا شَرَفاً
أَو تَبلُغوا حَسَباً مِن شَأنِكُم جَلَلُ
قَومٌ مَدانيسُ لا يَمشي بِعَقوَتِهِم
جارٌ وَلَيسَ لَهُم في مَوطِنٍ بَطَلُ


驻马欲分襟
清寒御沟上
前山景气佳
独往还惆怅


Um die Wahrheit sollt ihr mir nicht herumgehn
Und mit Schmeichelworten sollt ihr nicht umgehn;
Aber immer sei eure Rede, die scharfe,
Ein Saitenklang von einer Harfe. –
Pflüget ein Neues
Und säet nicht unter die Hecken
Und laßt euch vom richtigen Wege nicht schrecken.


Mir ist, ich sei emporgestürmt
über stürzende Wasserfälle.
Mir engt's die Brust, um mich getürmt
ahn ich schützende Nebelwälle.
Aus dumpfen Regionen,
aus Welten von Zwergen,
trieb's mich fort,
ob auf ragenden Bergen
ein besserer Ort
dem Freien, zu wohnen.


Po hodech však, běda, došlo na loučení.
Ještě dnes, mé děti, potěchy mi není,
vzpomenu-li na to, co se tehdy dělo:
K prsům tisknu stále dcerušky své tělo,
otvírám jí oči, dlouho do nich hledím
a zoufalá celá v komůrce s ní sedím.
Tatík vysázel jí dva tisíce věna –
celá deska jimi byla posázena –
políbila ruce, oko slzavělo,
a peníze dala na nahé si tělo.
Pak šla ještě jednou, bledla po světnici,
hosté seděli tam řadou na lavici
se schýlenou hlavou šeptaje druh druhu;
líbala jim ruce, obešla je v kruhu:
„Vzpomeňte si na mne!“ u každého vzlykla,
koukla po stěnách a jako byla zvyklá,
klekla u lavice a se pomodlila.
Potom jako vždycky za denního díla
ještě jednou všecko do ruky si vzala,
hlavou zakývala, při tom zaplakala.
V chlívě každou kravku vzala kolem krku,
svojí slípce, huse škubla pírko z brků,
vyšla na zahradu, každý stromek chytla,
s kterým vyrostla a s kterým stejně kvitla,
postála si ještě na domácím prahu
hledíc v pole, luka, tam kde v dlouhém tahu
pasáček hnal kravky. Lidé různo v poli,
stromky v řadách stály u cest po okolí,
a nad nimi ptáci sem tam přelétali.
A tu uslyšela, kterak na maštali
někdo vzlyká hlasem. Vešla, uviděla:
Bratr o zeď opřen, brada se mu chvěla,
a jak sestra jeho, on ji objal taky,
hlavičky jim sklesly, zakryly si zraky.
A já na ni zase: „Rozpomeň se, dítě,
počkej dnes, snad bude jinak na úsvitě!“
Ale dcera moje vzchopila se kvapně,
zobjímala všecky, loučila se trapně,
a již venku koně zvučně zařičeli.
Ještě já a dcera loučit jsme se měly.
„Tedy nikdy, nikdy nespatřím tě více?
Drahé dítě moje, ukaž! ukaž líce!
Tedy nikdy už! To starou hruď mou zdrtí!
Teď už budu spěchat ráda v náruč smrti,
tam tě najdu zas...“ A tu jsem omdlévala
a když procitla jsem, v nářek jsem se dala,
do vrat vyběhla a vzpjavši obě ruce
do dálky jsem vzkřikla v přeukrutné muce:
„Nechte mi tu dítě! Neodvážejte ho!“
Ale neslyšeli toho křiku mého.
Za vozem vůz jeli a za vozy davy
lidu ze vsi táhly jako pohřeb pravý.
Také hudba hrála samé smutné noty
a tím více rvala duši do tesknoty.
Tu i zvonek ve vsi cinkal žalostivě
a již vozy s dcerou zmizely mi v nivě.
„Ach pro všechny svaté!“volám, ruce spjaté.
„Vždyť to nemůže být! Rozum se mi mate!“
Běžím horem pádem ze vsi zahradami,
vidím ještě, vidím – Bože budiž s námi!
dcera nad úvozem slézá s vozu ještě,
ruce k nebi spíná jak sevřené kleště
a tu zemi líbá, v šátek béře hrudu.
Za ní chci, však síla vyšla z mojich údů,
poklesla jsem na zem a víc neviděla...


Salid a recibir la sepultura,
Acariciad la tumba y monumento,
Que morir vivo es última cordura.
La mayor parte de la Muerte, siento
Que se pasa en contentos y locura;
Y a la menor se guarda el sentimiento.


„Ezt a kerékcsikorgást, hahaha!
Kelj, Sára, kelj! hogy’ van alunni lelked?
Örülhetsz, már ki van az orgona,
Ennekutána hárman énekeltek.
Hé... hé! tán csak nem állt el a szava?
Elég tennap úgy elébb s tovább szédelgett...”
Megrázta vállon, megfogá kezét:
S torkán akadt a szusz, meg a beszéd.


Kde Dante s Vergilem, jenž bídy peklem
kdy prošli, kde jich nadšení a víra?
Svět Koriolán zdupal v hněvu vzteklém
a Gracchus stále na pranýři zmírá.


Ó, jinak mlčící borovinou
hoch do dubí pod skalou zašel
a pod listím, tam, kde hustiny jsou,
on elfa mrtvého našel.


Die Hügel hingen rings voll Tau;
Da hat die Lerche gesungen.
Da hat geboren die arme Frau –
Geboren den armen Jungen.


Dünkt dies dir Straff genug dafür,
So schaue deinen Jesum hier,
Wie schwer er deine Garten-Lüst
Im Garten auff der Erden büst,
Und wie der Safft, der dich erquickt,
Das Blut ihm auß den Augen drückt.


—¿Osas compararte a mí?
Dijo al Pedestal la fatua
    Estatua;
Yo asiento los pies en ti,
Toco el cielo desde aquí,
Y en pensándolo, vil trasto.
    Te aplasto.
—Vamos despacio, dijo él:
Tan alto, sale el juicio
    De quicio,
Y la memoria es infiel.
Dime, si cambio el nivel.
Si en mí no te sostuvieras,
    ¿Dónde fueras?


Ha! der brüderlichen Milde,
So von deiner Stirne spricht!
Solch harmonisches Gebilde
Weidete kein Auge nicht;
Wie um ihn die Aare schweben,
Wie die Lock im Fluge weht! –
Wo im ungemeßnen Leben
Lebt so süße Majestät?


Jdou k domovu moře od břehů,
jak do ráje cesta jim plyne,
a blízko již tamhle k noclehu
jim známý zas Betlém kyne.


سُبحانَ مَن خَلَقَ المَلولَ مَلولا
لا يَستَطيعُ إِلى الوَفاءِ سَبيلاَ
لَو كُنتُ أَصبِرُ ما كَتَبتُ صَحيفَةً
يَوماً إِلَيكِ وَلا بَعَثتُ رَسولا
ما كانَ ضَرَّكِ مِن تَعاهُدِ عاشِقٍ
يُهدي التَحِيَّةَ بُكرَةً وَأَصيلا


仙踪暂隐白云层
大胆雄心似五陵
几度东林风雨过
山灵常护读书灯


Scandere tunc superas auras tua robora cernam,
Pastus et hoc dulci robore mundus erit.


A kdo, čarodějko,
ze spánku tě budí?
Cizí řeč a výskot,
bodajíce v hrudi;
jen když od vás někdo
k mým se prahům vrátí,
pro důvěrný hovor
s ním nemohu spáti.


粤王旧国几翻新
满眼高车触路尘
余亦白头君渐老
山中桂树恐嗤人


Osudů vězněm věčným je člověk bez moci.
A těžce svírán k poutům od rána do noci.


Nun ist/ vnd bleibt entwendet/
Bleibt auß ohn widerkehr/
Nach wem ich abgesendet
So manch- vnd manchen zähr.
Seit jhn ohn mich versperren
Hab lan in Felsen ein/
Mir lufft vnd windt zerzerren
Die zähr vnd seufftzer mein.


一自携家湖水东
放舟时度玉花丛
因君貌得横斜影
闲却孤山月一篷


Den blutigen Lorbeer überschimmert die Palme,
Der Gott des Friedens tönet im Psalme;
Denn wie ein Thronenengel geschmückt
Hat er den Frieden geschickt.


Ritorna omai, se licita cagione
non t'impedisce a poter far contenta
chi di te contentar contenta vive.


To známe z paměti již, moje duše!


»Vater, Todes soll er sterben
Nach dem ersten Paragraphen
Deiner Satzung: – ich verlang' es!«
Und der Sultan, turbannickend,
Sprach: »Gestrenge Tochter, ja!«


Das Eis zerschmolz, das Herz ward weit
Und jubelte Frühlingslieder.
Und mit der jungen Begehrlichkeit
Kam die junge Gesundheit wieder.


Tomu, jenž vzal mé srdce do náručí,
tomu, jenž dal mi něhu ještě prudčí
a touhy vodopád, jenž celým srdcem hučí.


Este volt és kicsi uccán sétáltunk együtt.
A csillagfény ütemes zenével csobogott
keskeny kalapodra.
Lelkem rezonátora felitta a hangokat
s orkános, szent himnuszt akartam szőni
belőlük a lábad elé.
De hiányzott még a neved
s nem tudtam: hogyan szólítsalak.


Na mezi pak na pluh svůj sed’,
jenž jako slunce plál,
a do čtyř úhlů zvolal v svět:
„Já jediný jsem král!“


Jdou hustá mračna zvolna vzhůru,
je výšky rozbít nemohou.
Však co se to tam prolamuje
najednou pustou oblohou?
Tam širý dol se v mdlobě kácí,
leč v taktu jakéms divokém!
Kde zvěř je? Kde jsou všichni ptáci?
Co žene sem to útokem?


Venid mostrando ya vuestros primores
al triste corazón que os ama y llama,
pues por vos el más alto albor desama
no al menos sino al más de los mejores.


– »Vorwärts, ihr Hunde, verdient den Lohn!«
Er denkt an seinen fernen Sohn.
Der schnellste Reiter auf blachem Feld
und der Gott der Weiber – das kostet Geld! –
Die Halme fallen.


Nelle tribulazioni el dimon rio
opera più, e i' 'l so, ché vi caggio,
pensando al sommo Ben farlo selvaggio,
acciò non gusti là dond'egli uscìo.


Heu! quam clara dies atro carbone notatur,
Et quam sit sumo proxima flamma docet!
Flamma leves stipulas quasi ludens lambit & ambit,
Mox urit postes, nec cohibenda furit.
Parva metu primo volitat scintilla per'orbem,
Mox egressa solo culmina summa petit,
Mobilitate viget, viresque acquirit eundo,
Qua vento rapitur strata domusque rapit,
Undique firma ruunt subductis tecta columnis,
Ardendi finis pruna, favilla, cinis.
Quam nuper fœtis messem congessimus agris,
Ignis eheu! tristis dente rubente vorat.
Annua decollat miseri spes una coloni,
Qui nil quod comedat, quove tegatur, habet.
Quid nostris superest curis, nostroque labori?
Quod querula quærit tegmina voce, pecus.
Indictas nondum Accisas respublica sentit:
Accisæ nobis diminuuntur opes.
An sic continuo stimulatum crimine Numen,
In nos vindictæ commovet arma, faces?
An meliora licet sperare, & gratia Jovæ
Ad frugem fruges eripiendo trahit?
An nos injustos ferventis imagine flammæ,
Quæ sontes maneant flammea tela, monet.
An nos impense quærentes lucra caduca,
Quam sint terrarum lucra caduca docet?
An immorigeros talparum more morari,
In cœno, & cœlo vertere terga vetat?
Offensum mœsto placemus pectore Numen?
Exstingvat rutilas lacruma crebra faces!
Parce Deus meritos æternis urere flammis!
Radices fœdi criminis ure, seca?
Supplice placatum rogitemus pectore Numen,
Ut nocumenta rei sint documenta reis.
Da Deus, ut discam perituris posse carere,
Et duraturis posse studere doce?
Da, Deus, elatos humili contemnere fastus
Mente, tuasque probe discere posse vias.
Da, Deus, æternas ut possim evadere flammas,
Perpetuaque Poli, te Duce, Luce frui!


أكتُم حَديثَكَ عَن أَخيكَ وَلا تَكُن
أَسرارُ قَلبَكَ مِثلَ أَسرارِ اليَدِ
وَلِكُلِّ عَصرٍ حائِدٌ وَمُقَدَّمٌ
لِلحَربِ يَضرِبُ في جَبينِ الأَصيدِ
فَمَضى يَزيدٌ وَمَخلِدٌ في دَولَةٍ
وَثَنى الزَمانُ إِلى يَزيدَ وَمَزيَدِ
وَتَقارُبُ الأَسماء لَيسَ بِموجِبٍ
كَونَ التَقارُبِ في الفِعالِ الأَزيَدِ
فَالغُمرُ نافى الغَمرَ عِندَ قِياسِهِ
وَالسيدُ غَيرُ مُشابِهٍ لِلسَيِّدِ
وَتُدَيُّرُ الأَوطانِ حُبَّ وَطالَما
قُنِصَ الحَمامُ عَلى الغُصونِ المُيَّدِ
ظُلِمَ الأَنامُ فَناصَ بِيَدَكِ مُفرَداً
حَتّى تُعدُّ مِنَ الرِجالِ البُيّدِ
وَمَتّى رُزِقتَ شَجاعَةً وَبَلاغَةً
أَوطَنتَ مِن رَبعِ العُلى بِمُشَيَّدِ
فَالطَيرُ سَودَدُها الرَفيعُ وَعُزُّها
قُسِما عالى خُطَبائِها وَالصَيَّدِ
وَأذا الحِمامُ أَتى فَما يَكفيكَهُ
نَفرُ الجَبانِ وَلا حِيادُ الحُيَّدِ
وَمُقَيَّدٌ عِندَ القَضاءِ كَمُطلَقٍ
فيما يَنوبُ وَمُطلَقٌ كَمُقَيَّدِ
فَالظَبيَّةُ الغَيداءُ صَبَّحَها الرَدى
أَدماءَ تَرتَعُ في النَباتِ الأَغيَدِ
قَدَرٌ يُريكَ حَليفَ ضَعفٍ أَيِّداً
وَيَرُدُّ قِرنَ الأَيدِ ضِدَّ مُؤَيَّدِ


Dich preis' ich, der du an die Erde
Mit väterlicher Güte denkst,
Der du ihr in der Sonne leuchtest,
Und im Regen sie befeuchtest,
Sie mit kühlem Thaue tränkst:


أَحمَى علينا نَخلُكُم ذِيخَهُ
فكيف ما يحملُ في ذِيخِهِ
ولم نزل نرجوه كالمُرْتجِي
طاعة عَاتٍ قبل تَدْويخه
ثم عَلِمْنَا علمَ مُسْتَيْقِنٍ
أن الثُّريّا من شَمَارِيخه
فاستيأسَتْ من خيره أنفسٌ
عَزَاؤُها في طول تَوْبِيخِهِ


Lausch' der Äolsharfe nur!
Schmerz ist Grundton der Natur;


Si al que pregunta al mismo Dios, que a dónde
le podrá hallar, después del blanco velo,
en vuestro corazón santo responde.


Üvöltését az kösségnek Úristen
Bizon meghallgattya nagy kegyelmesen,
Mind várával elrontja ő éltében,
Mint az Basó Mátyást Murán erősségében.


Strojte jen, Čechové, zapalte hranice!
Nechť píší do temnot plápolem svým
velikou, plamennou památku z Kostnice!..
Nechť v jejich záři vždy znovu zví Řím,
všichni že ještě se nezvrhli v otroky,
dosud že umíme ctít Boží proroky,
z jakých byl Hus náš a Jeroným!


Auch der Liebe that er huldigen,
Dies bracht' ihn zumeist in Schuldigen
Und der schlimme Zeitvertreib
Ruinirt ihm Seel und Leib.


Tus tribus aborígenes,
Dominando el temor que las llevara
Al seno oscuro de tus selvas vírgenes.


z knih bláhový jsem chtěl tě vypátrat,
(v snách za bludičkou slávy šel jsem jen)
v hlubinách smavých zraků potom žen,
až vzbuzen bílým sluncem z mátoh rán


وَأَوَدُّ أَنْ أَحيا بفِكْرَةِ شاعرٍ
فأَرى الوُجُودَ يضيقُ عَنْ أَحلامي
إلاَّ إِذا قَطَّعْتُ أَسبابي مع الدُّ
نيا وعِشْتُ لوَحْدتي وظَلامي
في الغابِ في الجبلِ البعيدِ عن الورى
حيثُ الطَّبيعَةُ والجمالُ السَّامي
وأَعيشُ عِيشَةَ زاهدٍ متَنَسِّكٍ
مَا إنْ تُدَنِّسْهُ الحَيَاةُ بِذَامِ
هجرَ الجماعَةَ للجبالِ تَوَرُّعاً
عنها وعَنْ بَطْشِ الحَيَاةِ الدَّامي
تمشي حواليه الحَيَاةُ كأنَّها
الحلمُ الجميلُ خفيفَةَ الأَقدامِ
وَتَخرُّ أَمواجُ الزَّمانِ بهَيْبةٍ
قُدْسِيَّةٍ في يَمِّها المُتَرامي
فأَعيشُ في غابي حَياةً كُلُّها
للفنِّ للأحلامِ للإلهامِ
لكِنَّني لا أَستطيعُ فإنَّ لي
أُمًّا يَصُدُّ حَنَانُها أَوهامي
وصِغارُ إخوانٍ يَرَوْنَ سَلامَهُمْ
في الكَائِناتِ مُعَلَّقاً بسَلامي
فَقَدوا الأَبَ الحاني فكنتُ لضُعْفِ
هِمْ كهفاً يَصُدُّ غَوائلَ الأَيَّامِ
ويَقِيهمُ وَهجَ الحَيَاةِ ولَفْحَها
ويذودُ عنهم شَرَّةَ الآلامِ
فأَنا المُكَبَّلُ في سَلاسلَ حيَّةٍ
ضحَّيتُ مِنْ رَأَفي بها أَحلامي
وأَنا الَّذي سَكَنَ المدينَةَ مُكْرَهاً
ومشى إلى الآتي بقلبٍ دامِ
يُصغي إلى الدُّنيا السَّخيفَةِ راغماً
ويعيشُ مِثْلَ النَّاسِ بالأَوهامِ
وأَنا الَّذي يحيا بأَرضٍ قَفْرَةٍ
مَدْحُوَّةٍ للشَّكِّ والآلامِ
هَجَمَتْ بيَ الدُّنيا على أَهوالها
وخِضمِّها الرَّحْبِ العميقِ الطَّامي
من غيرِ إنذارٍ فأَحْمِلَ عُدَّتي
وأَخوضَهُ كالسَّابحِ العَوَّامِ
فتحطَّمتْ نفسي على شُطْآنِهِ
وتأَجَّجتْ في جَوِّهِ آلامي
الويلُ في الدُّنيا التي في شَرْعِها
فأْسُ الطَّعامِ كريشَةِ الرّسَّامِ


Lítě se on na nás vrhl,
My se jenom bráníme,
S divokou jak zvěří v lese
Bojovat s ním musíme –
Záhubný boj bojujeme,
Heslem naším teď je msta –
V boji proti ancikristu
Pomáhej nám ruka tvá!“


Než jsem se shýbnul, míč se ztratil,
tak rychle vždy to nebývá,
a s ním i srdce vaše schvátil
ten dlouhonosý protiva.


Alsbald sie Antwort gaben:
»Er solls ihnen bringen nun,
Sie wollten ihm mit Gaben,
Ein völlig Gnüge thun.«


Am Waldhang überm Wiesengrunde
Wie ruht sich's gut zur Mittagstunde,
Wenn nur mit sanftem Hauch der Wind
Durchs Laub der Wipfel flüsternd rinnt!


野店相逢匹马黄
画楼红烛照霓裳
虬髯自是前生貌
莫向扶馀作国王


Když se slepci zkolíbají,
ulahodí všecky hrůzy,
hromů třících nazbírají
naše ošemetné Muzy.
S všech stran z nenadání
střelme k bojování,
s Uher, Čech i s Vídně,
aby v radování
zahynuli bídně.


Ach ihr jungen Rosen, du beblümtes Gras,
Die sein Blick behauchte, seyd ihr nun so blass!
Wessen Aug' und Herz nicht rein,
Kann der euer Maler seyn?


How shall I woo thee, matchless Fair!
Thy heavenly smile how win!
Thy smile, that smooths the brow of Care,
And stills each storm within!
O wilt thou to thy favourite grove
Thine ardent votary bring,
And bless his hours, and bid them move
Serene on silent wing.


Te rompería el aire los suspiros
si callaras mi cuerpo con tu boca.
Si toda tu distancia
fuera un movimiento sobre las ganas.
Lluvia, pétalo, dulce, dulce.
Te gemirían los poros uno a uno
en el contacto oculto,
en la insuficiencia de la piel.
Sometida frente al mundo
a ver si olvidas lo que es amar
cuando el mar te desboque soplo adentro
y giman tus pulseras en desgarro.
Te abrazaría el amor,
te calaría la fuerza de los témpanos.
Cómo te buscaría. Más a prisa al vuelo.
Se te hundirían las uñas
con toda la soledad acompañada de la alfombra
cuando te contenga la lengua con mi lengua.
Te poseería en la muerte de la estrella,
como una boca de lobo,
como una sonrisa de buitre,
como una ola en la pecera.
Todo te daría en una sola luna,
frágil y resumida, te concluiría.
Te aclamaría en el amor esclavitud.
Todo, todo, todo.
Hasta que nos oculte el día
y de mi sólo queden gotas en tu memoria.


shall toil no more,
To teach the humble  to soar.


Der Weidner fabelt ihm her: Ein Riesenross
Ein hoher Ritter darauf, sprang über das Thal
Der schönen fliehenden Riesin nach!
Oben auf der Klippe liess den Fusstritt das Riesenross.


»Die Gott rächt, in Gestirnglanz, Glückselige,
In des Heils Kleid, ausduldende Märtyrer,
Zu dem Erb' in dem Lichtreich kommt freudig Ihr,
Die Gott rächt, von dem Nachtthal her!


بالله يا نديمي
كن انت خير واعي
أأنت مثل حالي
الى الولوه داعي
لاح جمال حبي
ملألأ الشعاع
وضاء متسنيراً
كالشمس في البقاع
وفاح منه نشر ال
شذا بكل قاع
معناه نصب عيني
ثناه في سماعي
اعد علي معنى
كما له المذاع
كالت له دموعي
صاع الهوى بصاع
فارقته وقلبي
مضنى من الوداع
ابكي ودمع عيني
على البطاح ساع
عسى الحظوظ تقضي
بساعة اجتماع


Die Straßen dämmern so tief verschneit,
Wie ist der Sommer so weit, so weit!
Jüngst träumte die Welt des Frühlings Traum:
Vieltausend Knospen trug jeder Baum.
Nun plötzlich all' die Keime erstickt,
Vom Frosteshauch die Blüthen geknickt!
Unnennbar traurig die Seele ist,
Der sonnigen Tage sie nicht vergißt.
Nun findet sie nirgends der Liebe Trost,
Sie ahnt: nie wieder ein West sie umkost.
Nie wieder labt sie der Blumen Duft,
Ihr bettet der Schnee die kühle Gruft,
Sterben muß sie tief-einsamen Tod –
Nie wieder grüßt sie das Morgenroth.


Wann lernt denn die Menge das Echte erkennen!
Schreibt nur recht süß und schleckericht,
dann wird man's schön und lieblich nennen:
das Wörtchen schönlich giebt's ja nicht.


Wach'auf, der HERR komt zum Gericht',
Er wird sehr prächtig lassen schauen
Sein Richterliches Angesicht,
Daß die Verdamten machet grauen.
Seht, den der Vatter lässet sitzen
Zu Seiner Rechten, der die Welt
Zu Seinen Füssen hat gestelt,
Der komt mit Donnern, Feür und Blitzen.


إن عين الوجود ليس تنامُ
فتأمل ما تظهر الأيامُ
وفم الكائنات ينطق لكن
نحن قومٌ أسماعُنا الأفهامُ
ولنا في معارج القرب حال
ولنا في ذرى الكمال مقام
والمعالي والفخر والمجد فينا
والمزايا والعز والإحتشام
وبنا تعرف المعارف حتى
يستبين الضيا ويخفى الظلام
والرجال الرجال منا وعنا
يُحفظُ النثرُ في الهدى والنظام
وإلينا مراتب الفضل تعزى
في البرايا وينسب الإكرام
كل علم نفيده ذاك علم
وكلام نقول ذاك الكلام
والذي عندنا يقين وحق
والذي عند غيرنا أوهام
وعلينا من المهيمن عين
من رعته فإنه لا يضام
وكفى المنكرين حرمانهم عن
وردنا العذب حيث زاد الأوام
وبهم حيرة وفرط اندهاش
إن رأونا وقد علاهم قتام
هذه حالهم ونحن على ما
نحن فيه لا نرعوي والسلام


Unendlicher Mittel-Punct aller Vollkommenheit,
Entzückender Schönheit Quell, Leben und Licht,
Du Fülle der ewig zufriedenen Seligkeit,
Da solche vergnügende herrliche Wercke
Der mächtigen Gnade, der liebenden Stärcke
Schon sterbliche Sinnen auf Erden empfinden;
Wer kann denn die himmlischen Freuden ergründen,
Die Göttliche Liebe dereinsten verspricht?


Komm/ Liebſter/ komm; Mein Hertze ſteht dir offen/
Was kan ich mehr auf dieſer Erden hoffen/
Als wenn dem Schluß der Himmel unterſchreibt/
Daß mir dein Hertz zum Unterpfande bleibt.


Každému do očí řekneš,
co máš na jazyku,
a děláš si nepřátele,
nemáš politiku.“


Hell versprühn im Raum die Funken
Und mit hilfloser Geberde
Hascht sie nach den wilden Funken
Und sie stürzt betäubt zur Erde.


Glückseelig ist der Mensch, den ein begrüntes Feld,
Von Hochmuth und vom Geitz entfernt, beschlossen hält,
Und welcher in sich selbst kan ein Vergnügen finden,
Das er nicht nöthig hat an fremdes Glück zu binden;
Der Fürsten-Gunst zwar hoch, doch Freyheit höher, schätzt,
Und nicht des Pöbels Wahn zu seinem Richter setzt.
Wer ist der, der so leicht die herrlichsten Palläste,
Als Karten-Häuser baut? der täglich auf das beste,
Trotz seinem Fürsten, lebt? in solchen Zimmern wohnt,
Als kaum der König hat, dem selbst der Tagus frohnt?
Der sein Vermögen schon nach Millionen schätzet?
Hat diesen sein Verdienst in solchen Stand gesetzet?
O nein! das Einmahl eins hat ihn empor gebracht.
Wo findet man den Hoff, da Tugend wird geacht?
Sie wird, weil Heucheley der Fürsten Ohr bestritten,
Jetzt in des Vorgemachs Gedränge kaum gelidten.
Ein aufgeschnitnes Wams, die Tracht der alten Zeit,
Scheint nicht so lächerlich, als ietzt die Redlichkeit.
Wer ihr ergeben ist, der folgt verbothnen Lehren.
Wer Gold erbitten will, muß güldne Kälber ehren:
Du must, wenns nöthig ist bey einem wohlzustehn,
Den allerbesten Freund vertraulich hintergehn,
Der grossen Heimlichkeit bemühet seyn zu wissen,
Und dem, der dich verletzt, die Hand in Demuth küssen.
Mischt ein verschlagnes Weib sich mit in Händel ein,
So opffer alles auf, in ihrer Gunst zu seyn,
Damit du magst, durch sie, des Mannes Hertz besiegen,
Und von der Delila des Simsons Locken kriegen.
Wenn iemand würdiger, als du, der Ehren scheint,
So ist es schon genug, halt ihn für deinen Feind.
Bist du noch nicht ins Buch der Heyrath eingeschrieben,
Dann ist zu deinem Glück ein Pförtgen offen blieben.
Geh in Philemons Haus, da triffst du die gleich an,
Die mit was wichtigem dein Seuffzen lohnen kan.
Nur hüte dich, genau nach ihrem Thun zu fragen;
Der Vorwitz ist ein Werck, mit dem sich Narren plagen.
Verachte mit Vernunfft den Wahn der tummen Welt,
Wird doch der Uberfluß im Horne vorgestellt.
Ja, sprichst du, ihr Geschlecht! Ach laß den Irrthum fahren;
Sieh unsern Nachbar an in seinen alten Jahren,
Der, wenn ihn offt die Last der bittern Armuth drückt,
Mit ritterlicher Hand sein altes Strohdach flickt.
Was hilfft sein Adelstand, wenn dich die Schuldner mahnen?
Dann schützet dich kein Schild von allen sechzehn Ahnen.
Und wilst du, deinen Sohn im Hohenstifft zu sehn,
Indessen, weil du lebst, großmüthig betteln gehn?
Wenn gleich die Worte dir nicht bald, nach Wunsch, gelingen,
So wird doch dein Geschenck durch Thür und Schlösser dringen.
Dein vorgesetztes Ziel ist wohl der Mühe werth;
Denn, wenn erst deine Faust in fremden Beutel fährt,
Ist dir nichts nöthig mehr, zu stehn in festem Glücke,
Als nur ein Quentlein Witz, ein Centner loser Tücke.
Treibt das Verhängniß mich zu einem grossen Mann,
Der selten helffen will, und immer schaden kan,
Mein Gott, wie muß ich mich in Zeit und Stunden schicken,
Eh mir es wiederfährt, sein Antlitz zu erblicken.
Zum öfftern will er nicht im Schlaffe seyn gestöhrt,
Ob man von weiten gleich sein Bretspiel klappen hört: 2
Zuweilen, eh wirs uns am wenigsten vermuthen,
Schwimmt er, als wie ein Fisch, durch der Clienten Fluthen.
Wohl mir, wenn er alsdenn so lange sich verweilt,
Daß mir ein kurtzes Nein zur Antwort wird ertheilt;
Dieweil gemeiniglich es ihm also beliebet,
Daß er durchs Hinterhauß sich in die Flucht begiebet.
Wenn ich denn kalt und matt auf meine Ruh bedacht,
Ist schon was neues da, das mich verzweifeln macht,
Ich finde mich umringt von einem Bettler-Hauffen,
Ich, der ich möchte selbst vor fremde Thüren lauffen;
Die wollen, sonder Geld, und mit dem blossen Nein,
Das ich davon gebracht, nicht abgewiesen seyn.
Kaum kan ich mich hernach aufs Ruh-Bett niederlegen,
Um den verwirrten Lauff des Glückes zu erwegen,
So klopfft ein Fremder an, den ich sonst nie gekannt,
Und spricht: Er sey mit mir im sechsten Grad verwandt,
Will einen Dienst durch mich, als seinen Blutsfreund, kriegen,
Und im Proceß zugleich den Gegenpart besiegen,
Legt auch darauf getrost mehr Schrifften an den Tag,
Als mancher Cantzler kaum im Jahre lesen mag.
Schwür ich gleich, daß ich nicht in solchem Stern gebohren,
Der mich, zu andrer Schutz, auf Erden auserkohren,
Daß zwar der Wille gut, doch mein Vermögen schlecht,
So ist die Antwort da: Er schertzt mit seinem Knecht.
Begleit ich endlich ihn hinaus biß an den Wagen,
Und habe hinter mir das Thor kaum zugeschlagen;
So reitzet abermahl mich was zur Ungedult.
Ein Dieb, ein Kramer, pocht, und macht mir eine Schuld, 3
Die ich, wie selbst sein Buch und Quittung muß besagen,
Schon im verwichnen Herbst ihm richtig abgetragen.
Mach ich, so gut ich kan, mich dieser Gäste frey,
So ist doch lange nicht mein Ungemach vorbey.
Man sieht ein sichres Volck an Höfen und in Städten,
Das, wie ums Tagelohn, das Pflaster pflegt zu treten;
Das, weil es Arbeit haßt, und doch nicht stille sitzt,
Aus Vorwitz in dem Schooß des Müßigganges schwitzt.
Dergleichen Leute sind die Diebe meiner Stunden,
Es ist ihr Höflich seyn mit Ungestüm verbunden.
Da heißts: Wie geht es euch in eurer Einsamkeit?
Ich dencke: Ziemlich wohl, wenn ihr nicht bey mir seyd.
Das Wetter, nach dem Sturm, hat sich schon aufgekläret.
Ach! wünsch ich: Hätt es doch bis in die Nacht gewähret,
So drünget ihr vielleicht, wie nun, bey Sonnenschein
Mit eurem Mücken-Schwarm nicht in mein Zimmer ein.
Der eine wiederholt aus den gedruckten Lügen,
Wie starck man will die Macht des Solymans bekriegen,
Und weist, als ein Prophet, der nicht betrügen kan,
Versailles zum Quartier dem Printz von Baden an.
Ein andrer, dem das Glück nicht will nach Wunsche lachen,
Dräut, wie er bald den Hof will öd und wüste machen,
Und schwört, daß er, zum Schimpf der Grossen dieser Welt,
Den Abzug aus der Stadt nunmehro fest gestellt.
Der streichet pralend raus, wie viel in nächsten Tagen,
Ihm reiche Töchter sind zur Heyrath angetragen;
Und jener, wie sein Fürst, der ihn nicht missen kan,
Vor tausend andern ihm mit Gnaden zugethan.
Jagd, Karten, Kleider, Tantz, und hundert andre Possen,
Sind aller Unterhalt, biß daß die Zeit verflossen,
Die mir des Himmels Zorn zur Züchtigung bestimmt,
Und bis, zu meinem Trost, ein jeder Abschied nimmt.
Der mich verwundet hat, vom Jack-Zorn angetrieben,
An dem wird das Gesetz bald seinen Eifer üben;
Wie aber geht es dem für so genossen aus,
Der mir, mit Vorbedacht, fällt in mein eigen Haus,
Und da mit eitelm Tand, den er mit Worten spicket,
Aus Freundschafft, einen Dolch bis in das Hertze drücket?
Doch wer kan jeden Weg, wodurch der falsche Wahn
Die tummen Sterblichen zur Knechtschafft leiten kan,
Und alles Marter-Zeug, das wir uns selber wehlen,
Zum Vorwurff der Natur, so bald zusammen zehlen?
Wenn der geringste Lerm im nechstgelegnen Wald
Um eine stille Trifft der blöden Schaafe schallt,
Und eins erst schüchtern wird, beginnt ein gantzer Hauffen,
Durch Blatt, Gebüsch u. Strauch dem Flüchtling nachzulauffen.
So traut das kluge Thier, der Mensch, sich selbst auch nicht,
Sein eigner Tacht verglimmt, er folget fremdem Licht:
Dadurch verirrt er sich, pflegt furchtsam fort zuwallen,
Und lebet, ja noch mehr, stirbt andern zu gefallen.
Erfreue dich, mein Sinn, daß dir ein guter Geist
Den unbekanten Schatz der edlen Freyheit weist;
Ich weiß, du wirst die Schnur, sey nur bemühet, finden,
Dich aus dem Labyrinth des Pöbels loß zu winden.
Gebrauch den Lauff der Welt zu deinem Zeitvertreib!
Sieh doch das Possenspiel, wie dieser sich ein Weib,
Weils jener so gemacht, läßt aus der Fremde bringen:
Wie jener seinen Wanst läßt in ein Schnürleib zwingen,
Die Kost, die ihm sonst schmeckt, nach andern Zungen würtzt,
Und sein bequemes Hauß so fort zu Boden stürtzt;
Auf daß die gantze Stadt mag mit Verwundern schauen,
Daß er, dem Nachbar gleich, auch kan Palläste bauen.
Verwirff den Richterspruch, den die Gewohnheit fällt:
Es ist dir die Vernunfft umsonst nicht zugesellt.
Der Tod klopfft an die Thür, es wechseln alle Sachen,
Und keiner kan es doch der Welt zu Dancke machen.
Du freyes Blumenberg und Schutzwehr meiner Lust, 4
Bey dir ist mir ja nichts von allem dem bewust;
Hier aber, seh ich wohl, in Wällen und Basteyen
Ist keine Sicherheit vor solchen Rasereyen;
Und der, dem dieser Zwang und Weise nicht gefällt,
Wird, als ein Wunder-Thier, zum Schau-Spiel, aufgestellt.
Fort, Kutscher, folge mir! ich will am letzten Garten,
Der in der Vorstadt liegt, zu Fusse deiner warten. 5
Hernach so soll es frisch, in vollem Trabe, gehn,
Biß wir den spitzen Thurm in unserm Dorffe sehn.
Und solte mich auch dort die Räuber-Schaar entdecken,
So wird mich Wald und Busch vor ihrer Wuth verstecken.


Rings umher von Nacht umgeben,
Denk' ich deiner, o mein Grab!
Sonder Angst, und sonder Beben,
Schau' ich deine Kluft hinab.
Also hier, in dieser Stille,
Soll einst dies Gebein vergehn?
Hier soll dieses Geistes Hülle
Mit der Winde Hauch verwehn?


„Oučel tvůj jest sen jen holý,
Peň tvůj k zasnoubení nepřivolí,
Uvrh bys mne jistě do mezery.
Vaše sňátky řídí jiné směry:
Brzy nimi chcete rozmnožiti meze,
Brzy mají sloužit stolci za podporu,
Tam zas odstraniti válek sporu;
Mezi vás kdo stoupí z prostých, ten se sveze.“


A proto v světě tom, jenž prost už romantiky,
čar přímých ulicí jdu s hledem sklopeným
a v snění ztrácím se a vzdávám tiché díky,
když starý, vážný hrad i klášter němý zřím.


Noc byla tmavá. U sta hromů!
tak asi špatně dojdou domů.
Noc tmavá... vyruší kdo stěží
na měkkém loži po lese.
A jestli s tebou milá leží,
i tvrdší lože snese se.
Sedím tu tichý, sehnutý.
Má hlava horká, srdce buší,
a zdá se mi tak, na mou duši,
že nehýbou se minuty.
Broukám si... aby tak ušel mi čas:
Kdo spadne dolů, zláme si vaz.


Děkuji ti, že jsi mě vyňal.
Blaze mi, zatím co se smýká
po mně jarní paprsek slunce.
V starobě svojí, jak jsem šťastna!
Kéž, až’s mě poznal, faleš světa
šťastně míjíš.
Kéž je ti pobídkou každá má věta.
A teď čti již!


数亩畬田列小城
人间天上果分明
金牛逸老耽幽赏
何处逢人一寄声


toz toprak içinde şanlı


Sitzt zu des Vaters rechter hand, als Herr vom himmel, see und land.


efkârınız sığmazdı kaşık kadar yüzünüze


一瓶一锡十方游
挥麈湘南夜语投
四百好峰在何许
寄师双眼看罗浮


K svým truhlám těžce klekla – –
jeť člověk záhy stár!
Cos šustlo, až se lekla...
to holoubků byl pár.


Que um dia tombarás à sombra de um jazigo,
Bem sei, meu coração. Saudoso tombarás.
Da morte no regaço eterno, nesse abrigo
De tudo quanto é sonho, ou convulsivos ais!


Esmaltando la oscura presencia de la casa,
merodeando el silencio candente de los libros
emergieron los muslos de la mujer dormida:
dos lingotes de fiebre
desollando al invierno.
Las paredes atónitas lo comprendieron todo,
afuera los jardines gemían de impaciencia.
Luna,
hierba,
silbidos,
y vibrando nerviosos los pétalos resecos,
adustos comensales que latían y ardían
en los magros contornos de la noche minúscula.
Y dormida,
dormida,
con el brazo tajando el lecho vaporoso,
con el cabello abierto como red de tormenta,
con todas las esquinas limadas de su cuerpo.
Y dormida,
dormida,
hablaba más que el viento,
que las palabras sueltas que hoy quieren definirla,
que la música errante que aceraba sus piernas.
Afuera los jardines bullían de impaciencia.


Krok vzdalujících již jen ticho ruší,
jdou v četách hosté smějíce se domů
a usnou dřív než píseň v jejich duši,
jak ptáci v hnízdech na vrcholích stromů.


Eres hermosa como la piedra,
oh difunta;
Oh viva, oh viva, eres dichosa como la nave.
Esta orquesta que agita
mis cuidados como una negligencia,
como un elegante bendecir de buen tono,
ignora el vello de los pubis,
ignora la risa que sale del esternón como una gran batuta.
Unas olas de afrecho,
un poco de serrín en los ojos,
o si acaso en las sienes,
o acaso adornando las cabelleras;
unas faldas largas hechas de colas de cocodrilos;
unas lenguas o unas sonrisas hechas con caparazones de cangrejos.
Todo lo que está suficientemente visto
no puede sorprender a nadie.
Las damas aguardan su momento sentadas sobre una lágrima,
disimulando la humedad a fuerza de abanico insistente.
Y los caballeros abandonados de sus traseros
quieren atraer todas las miradas a la fuerza hacia sus bigotes.
Pero el vals ha llegado.
Es una playa sin ondas,
es un entrechocar de conchas, de tacones, de espumas o de dentaduras postizas.
Es todo lo revuelto que arriba.
Pechos exuberantes en bandeja en los brazos,
dulces tartas caídas sobre los hombros llorosos,
una languidez que revierte,
un beso sorprendido en el instante que se hacía «cabello de ángel»,
un dulce «sí» de cristal pintado de verde.
Un polvillo de azúcar sobre las frentes
da una blancura cándida a las palabras limadas,
y las manos se acortan más redondeadas que nunca,
mientras fruncen los vestidos hechos de esparto querido.
Las cabezas son nubes, la música es una larga goma,
las colas de plomo casi vuelan, y el estrépito
se ha convertido en los corazones en oleadas de sangre,
en un licor, si blanco, que sabe a memoria o a cita.
Adiós, adiós, esmeralda, amatista o misterio;
adiós, como una bola enorme ha llegado el instante,
el preciso momento de la desnudez cabeza abajo,
cuando los vellos van a pinchar los labios obscenos que saben.
Es el instante, el momento de decir la palabra que estalla,
el momento en que los vestidos se convertirán en aves,
las ventanas en gritos,
las luces en ¡socorro!
y ese beso que estaba (en el rincón) entre dos bocas
se convertirá en una espina
que dispensará la muerte diciendo:
Yo os amo.


Lento, amargo animal
que soy, que he sido,
amargo desde el nudo de polvo y agua y viento
que en la primera generación del hombre pedía a Dios.
Amargo como esos minerales amargos
que en las noches de exacta soledad
—maldita y arruinada soledad
sin uno mismo—
trepan a la garganta
y, costras de silencio,
asfixian, matan, resucitan.
Amargo como esa voz amarga
prenatal, presubstancial, que dijo
nuestra palabra, que anduvo nuestro camino,
que murió nuestra muerte,
y que en todo momento descubrimos.
Amargo desde dentro,
desde lo que no soy,
—mi piel como mi lengua—
desde el primer viviente,
anuncio y profecía.
Lento desde hace siglos,
remoto —nada hay detrás—,
lejano, lejos, desconocido.
Lento, amargo animal
que soy, que he sido.


Kommt ihr bekanten höllen-hunde/
Die kleinen reckel ruff ich nicht/
Den krafft und würdigkeit gebricht/
Heult eyfrig aus dem tieffen schlunde/
Heult traurig durch die gantze nacht/
Biß daß der himmels-hund erwacht/
Von dem die heissen tag entspriessen.
Ich weiß/ er heult so gut als ihr/
Daß sich der bär wird fürchten müssen/
Und neben ihm der kühne stier.


Všech zemí přišli žáci,
je chloubou škol,
s ním Paříž všecko ztrácí,
ó jaký bol!


   Cuando volví a mi casa
   De tanta dicha loco,
Fue cuando comprendí muy lejos de ella
Que no hay cosa más triste que estar solo.


Psát? Ach ne! Kde zpívá moře,
z pokladů svých berouc tun,
rouhání je, ne-li hoře,
sáhnout do svých vetchých strun!


Wer nur vertraut auf Gottes Macht
In allen seinen Nöten,
Den hat kein Feind zum Fall gebracht,
Den kann kein Übel töten;
Und wo die Angst ihn überfällt,
Da wird der allerstärkste Held
An seine Seite treten.


Svítilo slunce, sníh se sypal,
on pořád chraptěl, pořád sípal
a na konec – zlá porucha –
i mužským šeptal do ucha.


Nun weint an keinem Grabe,
Für Schmerz, wer liebend glaubt,
Der Liebe süße Habe
Wird keinem nicht geraubt –
Die Sehnsucht ihm zu lindern,
Begeistert ihn die Nacht –
Von treuen Himmelskindern
Wird ihm sein Herz bewacht.


V ní myšlénka se skrývá
a hvězdným okem kývá.
ó pij z ní, pij!
Co velké, buď ti modlou,
však na prostřednost podlou
vznes hromný kyj!


O du Gott der süßen Schmerzen,
Warum, daß man dich so blind
Ueberall gemalet findt?
Ich befind' es nicht im Herzen.
Nun, du habest kein Gesicht?
Ich und niemand glaubt es nicht.


hınzır bir çocuk gibi


Ifjuságom ma-holnap oda lesz,
De ha Isten csillagomnak kedvez
A barátság és a bor és a dal
Híven kísér síromig, velem hal.


Der Feyerabend ist gemacht,
Die Arbeit schläft, der Traum erwacht,
Die Sonne führt die Pferde trincken;
Der Erdkreiß wandert zu der Ruh,
Die Nacht drückt ihm die Augen zu,
Die schon dem süßen Schlafe wincken.


Weiche Hügel hingestreckt,
Dicht mit Baum und Strauch gedeckt,
Und von Wäldern übersäumet,
Drob ein Morgenhimmel träumet.


Seu nome é muito mais que tudo isto,
êle é a densa maldade sem espelho
a falar calmamente
e a mata


An dem Missetürbalken, dem grauen, nach alter Weis'
Eingehauen und bunt prangte der heilige Kreis,


Az öltözést mint ők régen végeszték,
Egy páncélba, kuracsimba öltözék,
Két hegyös tőrét, hancsárát felköték,
Botával, paizsával felülteték.


Obava však jedna svírá
srdce moje skladatelské,
že as stěží porozumí
literáti Písni mé.


	Cercando va li disiosi venti,
il verde e' fiori e degli augelli il canto,
ed ha lasciato i mie' spirti dolenti;


Willst du den Perlentau der edlen Gottheit fangen,
So mußt du unverrückt an seiner Menschheit hangen.


Uma imóvel mulher tomou lugar na terra
No calor ela se ilumina lentamente
Profundamente como um broto e como uni fruto


Sorsok voltak az akarások
(Tán próféta vagyok én)
De elpusztultak, jöttek mások.


Dem Recht sind demantene Thronen!


Mint reggel a játszi lepke
Szép galambom olyan fürge,
Két ujjammal átfoghatom,
Ha víg tánczban megforgatom,


Amar primeiro, educar depois
Esquecer primeiro, aprender depois


Jehova, blend' ihr Aug und Sinn,
Das Sodoms Volk nichts werde inn!
Las ihre Götter vor si streiten,
Indem wir ihren Fall bereiten.


Tritt nicht, was du bei dir gesät,
In fremdem Land mit Rosseshufen;
Nicht deine eigne Majestät
In Völkern, die nach Freiheit rufen!


e Papirio Cursor, che tutto smaglia,
Curio e Fabrizio, e l'un e l'altro Cato,
e 'l gran Pompeo, che mal vide Tesaglia.


— Ira ed orgoglio a un tratto in me consunse
l'acre desìo, de' sensi miei tiranno.
Dissi: la tua follia, Duca, presunse
alle grandezze nostre fare inganno.
I corpi che natura non congiunse,
sotto ad un tetto ad abitar non hanno.
Sia perdonanza alle codarde offese,
ma tu ritorna ratto al tuo paese. —


Du echter Fürst! Vergessend nie der Würde,
Nur mild weil schwach, gemeinsam weil gemein –
Entzogst du dich ihr nicht als einer Bürde,
Sie uns erlassend, blieb sie immer dein.


Přidružil se orel bílý
K orlu francouzskému,
Vynapíná svoje síly,
Aby sloužil jemu.


江鱼群从称妻妾
塞雁联行号弟兄
但恐世间真眷属
亲疏亦是强为名


Du wachst; allein wer bürgt dafür,
Ob nie du schlafen wirst?
Ob Mut und Vaterlandsgefühl
Auf ewig bleiben wach?


Zeus waͤlzt’ im Bette ſich,
Nachdem er lang gelegen,
Wie Potentaten pflegen,
Und fluchte moͤrderlich:
„Schon trommelt’s zur Parade!
Wo bleibt die Schokolade?


Szép leánya pedig örvendett lelkébe’:
Hogy roszabb nem lett a gonosz tréfa vége;
De neheztelt egy-két pajkosabb huszárra,
Ki erővel csókot nyomott az ajkára.


Amigos para siempre, perfumes imborrables.
¿Dónde estarán mis libros, mi pluma, mi pelota?
¿Y mis primeros versos al dorso de un cuaderno?
Mañanas soleadas, doradas, memorables,
una abeja que liba, un manantial que brota
y un recuerdo florido con vocación de eterno.
   Verano. Vacaciones. Maduran los frutales;
despiertan los sentidos al sol del mediodía
y la cigüeña vuela al nido que solía.
De verdes a dorados se tiñen los trigales,
las ninfas de las fuentes juegan con los cristales
del agua y sus destellos son soles de alegría.
Las bochornosas noches, los prolongados días,
los estrellados cielos, efluvios de jarales...
Los cantos de cigarra en calurosas siestas,
los juegos de los niños detrás de una cancela;
florecen las muchachas, despiertan los amores
que surgen de las bodas, los juegos y las fiestas.
En un baúl perdidas las fotos de la abuela
de cuando en otros tiempos derramaba fulgores.
   Amarillos de otoño. El cielo ceniciento
pregona una llovizna. Una tardía rosa
en el rosal se mece y una hormiga afanosa
regresa con la carga a su oscuro aposento.
El olmo de mi calle se ha puesto amarillento
y vuelve a desnudarse en la tarde ventosa;
en un rincón se ha muerto la bella mariposa
y al amor de la lumbre se cuenta un viejo cuento.
Regresan los pastores con sus grandes rebaños;
de la bodega salen aromas de los mostos;
ocres, pardos, se han vuelto los recuerdos de antaño; —
bajan los aguaceros por senderos angostos
y Ceres se ha dormido igual que cada año
y sueña dulcemente con lejanos agostos.
   Ha llegado el invierno, la nieve lo pregona;
blanco pañuelo cubre la cúspide morada
de la lejana sierra. Se escucha la balada
que el hambriento rebaño triste lamento entona.
Aves invernadoras sus nidos abandonan
y engrosan armoniosas la innúmera bandada,
su flecha al sur apunta al fin de la jornada;
y un gris a mi cabeza le pinta una corona.
A lo lejos se escucha que un tren silbando viene,
yo estoy aquí esperando en un banco sentado
de la cuarta estación. Dispuesto, preparado,
ligero de equipaje ya nada me retiene,
ya nada obstaculiza mi último viaje
en el último tren. Es todo mi bagaje.


Tenger, tenger, hát ilyen is tudsz lenni:
Ily halottcsendes, halotthalavány?
Utolsó szentség fényes kenete,
Örök olaja csöppent rád talán?
Hogy arcodon minden ránc elsimult,
S redőtlen szfinksz lettél, szelíd talány.
Vagy álmodol, csak álmodol talán?
Látóhatárod párás peremén
Álmaid lepke-szárnyai lebegnek,
Lélekzetét is alig hallani
Nagy, mozdulatlan világ-kebelednek.
Olajos tükröd mozdulatlan síkján
Kis tarka pillangóid ellebegnek,
Már túl is vannak hetedhét-határon
S te nem eszmélhetsz rá, hogy amit láttál,
Csak lemenő nap s rőt vitorlavászon.


Was lehrt euch dieß, verlobtes Paar!
Was gilts, ihr habt es wohl verstanden?
Rufft nicht das abgelebte Jahr:
Die Zeit zum Freyen sey vorhanden!
Die Sonne brennt nicht mehr so scharf,
Drum kömmt des Menschen Leib zu Kräften,
Und wird geschickter, als er darf,
Zu Amors zärtlichen Geschäfften.


Teu coração, que tanto amou na vida,
Saturado no sangue dos singultos,
E como uma falange destemida,
Venceu dos tufos os sombrios vultos.


Joseph baut, und seinen Tempel gründet
Hohe Weisheit; Schönheit schmücket ihn;
Stärke, die mit beiden sich verbindet,
Gibt ihm Dauer, und vollendet ihn.


Sobota, myslím, byla snad.
Židovský pán bůh měl svátek,
a Židi mu šli děkovat
za všechen vezdejší statek,


Tout génie, élevant sa coupe,
Dressant sa torche, au fond des cieux,
Superbe, a passé sur la croupe
De ce monstre mystérieux.


Volúpia do vento noturno,
do vento que vem das montanhas e das ondas,
do vento que espalha no espaço o cheiro das resinas,
a exalação da maresia e do mato virgem,
das mangas maduras, das magnólias e das laranjas,
dos lírios do brejo e das praias úmida
Volúpia do vento noturno nas noites tropicais,
quando o brilho das estrelas é fixo, duro,
quando sobe da terra um hálito quente, abafado,


O novella angioletta,
Per dimostrar quegli artefici aurati,
Ha con industria eletta
I ricami del ciel qua giù traslati:
Poich'a far sì bell'opre ad altri ignote,
Chi celeste non è, giunger non pote.


Fanno hor con lunghi, hora con finti e scarsi
Colpi veder, che mastri son del giuoco:
Hor li vedi ire altieri, hor rannicchiarsi
Hora coprirsi, hora mostrarsi un poco:
Hora crescere inanzi, hora ritrarsi :
Ribatter colpi, e spesso lor dar loco
Girarsi intorno, e donde l'uno cede
L'altro haver posto immantinente il piede


Oh ye! who sooth the pangs of death
With love's own patient care,
Still, still retain this fleeting breath,
Still pour the fervent prayer: —
And ye, whose smile must greet my eye
No more, nor voice my ear,
Who breathe for me the tender sigh,
And shed the pitying tear,


Mou mysl nesvedou ty vaše hříčky básnické,
neb jsou to rýmovaná blahopřání,
jež slouží pro zábavu dětem.
Však, bratři dobří, rýmujte jen dál
a pište, seč vám stačí síly:
ve spaní, ve snech, v bdění, slovem, vždycky,
nechť v Čechách zkvete, ne-li umění, tož obchod papírnický!


Auf einmal atmet der Koloß
Mit siegesstolzer Sicherheit,
Erhaben saust das Riesenroß,
Vom Überschuß der Kraft befreit.
Fern glüht der grünen Augen Brand;
Durch finsteren Tunnel, Rauch und Ruß
Führt nach der Schönheit Sonnenland
Den Zug der Zeit sein Genius.


O Heiliger! du leihst uns schwachen Kindern
Kein irdisch Gut zu einem Eigenthum,
Und, will die Lust dein höher Recht vermindern,
So reissest du aus Huld den Abgott um.
Das theuerste, so du auf Erden giebest,
Ist solch ein Weib, als die man mir begräbt;
Nun pflanz in mir die Liebe, die du liebest,
Die Grab und Erd und Himmel überlebt!


Mein ganzes Wesen, Leib und Seel'
Ich dir hingeb' und ganz befehl';
Mein Tun und Sorgen ist getan,
Ich nehm' mich meiner selbst nicht an.


Il cavallier su ben guernita sella,
di lucide arme e di bei panni ornato,
verso il fiume venìa, da una donzella
e da un solo scudiero accompagnato.
La donna ch'avea seco era assai bella,
ma d'altiero sembiante e poco grato,
tutta d'orgoglio e di fastidio piena,
del cavallier ben degna che la mena.


Alzó la cabeza y vido
a su Zaida a la ventana,
tan bizarra y tan hermosa
que al sol quita su luz clara.
Zaida se huelga de ver
a quien ha entregado el alma,
tan turbada, y tan alegre,
y cuanto alegre turbada,
porque su grande desdicha
le dio nombre de casada,
aunque no por eso piensa
olvidar a quien bien ama.
El moro se regocija,
y con dolor de su alma,
por no tener más lugar,
que el puesto no se le daba,
por ser el moro celoso
de quien es esposa Zaida,
y en gozo, contento y pena
le envió aquestas palabras:
«—¡Oh más hermosa y más bella
que la aurora aljofarada,
mora de los ojos míos,
que otra beldad no te iguala!
Dime, ¿fáltate salud
después que el verme te falta?
Mas según la muestra has dado
amor es el que te falta,
pues mira, diosa cruel
lo que me cuestas del alma,
y cuántas noches dormí
debajo de tus ventanas;
y mira que dos mil veces
recreándome en tus faldas,
decías: «—El firme amor
sólo entre los dos se halla»,
pues que por mí no ha quedado,
que cumplo por mi desgracia
lo que prometo una vez,
cúmplelo también, ingrata.
No pido más que te acuerdes,
mira mi humilde demanda,
pues en pensar sólo en ti
me ocupo tarde y mañana—».
Su prolijo razonar
creo el moro no acabara,
si no faltara la lengua
que estaba medio trabada.
La mora tiene la suya
de tal suerte, que no acaba
de acabar de abrir la gloria
al moro con la palabra,
vertiendo de entrambos ojos
perlas con que le aplacaba,
al moro sus quejas tristes
dijo la discreta Zaida:
«—Zaide mío, a Alá prometo
de cumplirte la palabra
que es jamás no te olvidar,
pues no olvida quien bien ama;
pero yo no me aseguro
ni estoy de mí confiada,
que suele a cuerpo presente
ser la vigilia doblada,
y más tú que lisonjeas,
que ya lo tienes por gala,
de ser como aquí lo has dicho,
no habiendo en mí bueno nada.
Sé muy bien lo que te debo
y plugiese a Alá quedara
hecho mi cuerpo pedazos
antes que yo me casara,
que no hay rato de contento
en mí, ni un punto se aparta
este mi moro enemigo
de mi lado y de mi cama,
y no me deja salir,
ni asomarme a la ventana,
ni hablar con mis amigas
ni hallarme en fiestas o zambras—».
No pudo escuchalla más
el moro, y así se aparta
hechos los ojos dos fuentes
de lágrimas que derrama.
Zaida, no menos que él,
se quita de la ventana,
y aunque apartaron los cuerpos
juntas quedaron las almas.


Teď k smíchu něco... – Zase nové tváře zříš:
ten smíchem koulí se... a ten zas sebou šije...
ten stáhne tvář, a pohrdlivě hledí spíš. –


Dass den Verlass'nen er zu dem Verlass'nen bringt.


Und als die Schneider nach Hause wollen,
Da haben sie keinen Bock,
Da reiten ihrer neunzig,
Neun mal neun und neunzig
Auf einem Haselstock.


Falten trage ich und rauhe Runzeln,
Und mein Schädel ist mit Moos gestopft.
Bei der Kerze abendrotem Funzeln
Denk ich lächelnd an mein Beet Rapunzeln,
Über dem der Juniregen tropft.


蜀锦团𪢮照眼明
游蜂乍见亦须惊
君知此种来何处
花萼楼中五弟兄


Folyj el, o folyj, patak, és kit partod bokra lehullat,
Vidd a rózsalevélt gyors vizeidben alá:
Ah így folytanak el jobb napjai életidőmnek,
S a szerelem, mint a rózsalevelke, letűnt.


هاج لقلبي الشوق وجد طرقه
وشفه ذكر حبيب أرقه
تألق الخالق في قدرته
فأبلغ القدرة لما خلقه
فهو أجل أن يقال إنه
من نطفة أو مضغة أو علقه


Eine ganz Teint und Taille war,
Aschblond das schlicht gescheitelte Haar,
Blendende Zähne, feines Kinn,
Typus einer Engländerin,
Aber solcher, die palankin-überdacht
Weit draußen ihre Tage verbracht,
In Hongkong oder Singapor
(Ihr Diener Malaie halb, halb Mohr),
Und neben ihr plaudert ein junger Lord
Von Lachsfang im Stavanger-Fjord,
Alles albionmäßig abgestempelt,
Die Beinkleider unten umgekrempelt.


Sláva národu Srbskému,
Jenž se proti Hrabovskému
Slavně bránil hned v začátcích,
V strašných svatodušních svátcích;
Kletba Maďaronovi,
Hrabovskému zrádcovi!


Moriré como el pájaro: cantando,
penetrado de pluma y entereza,
sobre la duradera claridad de las cosas.
Cantando ha de cogerme el hoyo blando,
tendida el alma, vuelta la cabeza
hacia las hermosuras más hermosas.
Una mujer que es una estepa sola
habitada de aceros y criaturas,
sube de espuma y atraviesa de ola
por este municipio de hermosuras.
Dan ganas de besar los pies y la sonrisa
a esta herida española,
y aquel gesto que lleva de nación enlutada,
y aquella tierra que de pronto pisa
como si contuviera la tierra en la pisada.
Fuego la enciende, fuego la alimenta:
fuego que crece, quema y apasiona
desde el almendro en flor de su osamenta.
A sus pies, la ceniza más helada se encona.
Vasca de generosos yacimientos:
encina, piedra, vida, hierba noble,
naciste para dar dirección a los vientos,
naciste para ser esposa de algún roble.
Sólo los montes pueden sostenerte
grabada estás en tronco sensitivo,
esculpida en el sol de los viñedos.
El minero descubre por oírte y por verte
las sordas galerías del mineral cautivo,
y a través de la tierra les lleva hasta tus dedos.
Tus dedos y tus uñas fulgen como carbones,
amenazando fuego hasta a los astros
porque en mitad de la palabra pones
una sangre que deja fósforo entre sus rastros.
Claman tus brazos que hacen hasta espuma
al chocar contra el viento:
se desbordan tu pecho y tus arterias
porque tanta maleza se consuma,
porque tanto tormento,
porque tantas miserias.
Los herreros te cantan al son de la herrería,
Pasionaria el pastor escribe en la cayada
y el pescador a besos te dibuja en las velas.
Oscuro el mediodía,
la mujer redimida y agrandada,
naufragadas y heridas las gacelas
se reconocen al fulgor que envía
tu voz incandescente, manantial de candelas.
Quemando con el fuego de la cal abrasada,
hablando con la boca de los pozos mineros,
mujer, España, madre en infinito,
eres capaz de producir luceros,
eres capaz de arder de un solo grito.
Pierden maldad y sombra tigres y carceleros.
Por tu voz habla España la de las cordilleras,
la de los brazos pobres y explotados,
crecen los héroes llenos de palmeras
y mueren saludándote pilotos y soldados.
Oyéndore batir como cubierta
de meridianos, yunques y cigarras,
el varón español sale a su puerta
a sufrir recorriendo llanuras de guitarras.
Ardiendo quedarás enardecida
sobre el arco nublado del olvido,
sobre el tiempo que teme sobrepasar tu vida
y toca como un ciego, bajo un puente
de ceño envejecido,
un violín lastimado e impotente.
Tu cincelada fuerza lucirá eternamente,
fogosamente plena de destellos.
Y aquel que de la cárcel fue mordido
terminará su llanto en tus cabellos.


Mám básně, romány, mám dramata dvě
a miluji jich měkké hrdiny –
však běda – v srdci mém ni v mojí hlavě
místečka není pro dar hodiny.


Wohl abgestuft und abgemessen
Ward jeder seines Lohnes froh,
Der Gnadenstrahl hat nichts vergessen
Und schien ins kleinste Schreibbüro.


O, je-li někdo, kdo je vyšší lidí,
on jemu vymkne se.
A je-li někdo, kdo náš osud řídí,
jho jeho setřese!


أَنكَرَت هِندٌ مَشيبي وَوَلَّت
بِدُموعٍ في الرِداءِ تَحومُ
فَاِعذُري يا هِندُ شَيبي بِهَمّي
إِنَّ شَيبَ الرَأسِ نورُ الهُمومُ


骐骥徐行不离群
却行江北访斯文
潘何子弟能传业
当奉遗书与使君


Und hart am staubigen Straßenrain
schafft tief gebückt ein Mütterlein;
schon manche brennende Stunde lang
sirrt und surrt der Sichelklang – –
Die Halme fallen.


سؤالٌ تُمتحنُ به روحٌ مصقولة بالغدر
وجسدٌ ينفذ من سم الإبرة
ودمٌ تائه في الأوردة


Almächtiger und starker Gott,
Du herlicher Herr Zebaoth,
Dem Himmel, Erde, Meer und Gluht
Zu Dienste stehn mit freien Muht':


Creio vê-la inda formosa,
Nos cabelos uma rosa,
De leve a janela abri
Tão bela, meu Deus, tão bela!
Por que amei tanto, donzela,
Se devias me trair ?


Všecko mužstvo zdravé,
k padesátníkům,
dostaví se zítra –“
Trr-trr-trum-trum-trum!


Sie ist es, die auf dieser Welt
Erde und Mensch zusammenhält.


Jich myšlenky v leb jedné vtěsnám hlavy
a v jedno srdce jejich utrpení
a v jednu duši jejich čin i snění,
jí rámě tyrannie nezadáví.“


Licito fusse a me por giù l'incarco
di queste abandonate e fragil membra
per veder il tesoro e la mia speme,
ché ancor, lasso, ov'io guardo mi rimembra
tanto l'effige sua che l'alma al varco
trascorre spesso per trovarsi insieme!
Anzi, perché si teme
di perder questo poco che ci avanza,
perduta è la speranza,
consiglio, ingegno, appoggio ed intelletto.
Dunque perché sospetto
di por giù queste fronde sanza frutto,
poco lasciando, per posseder tutto?


ward Erz bischof von Sevilla
Spaniens großer Judenhasser,
Spaniens erster Judenwürger:
Don Alvaro de Niebla.


Weil du doch alles beschriebst, so beschreib uns zu gutem Beschlusse
Auch die Maschine noch, Freund, die dich so fertig bedient.


Jako k svatostánku každý zírá,
kde se nápis „Našim dětem“ skví.
To jich láska, naděje a víra.


De mí mismo se burla mi cuidado,
viéndome a tal estado reducido;
pero, pues no me habéis favorecido,
¿por qué disculpo lo que habéis causado?


Wie die Ros in deinem Haare,
Mädchen, bist du bald verblüht;
Schönes Mädchen, o bewahre
Vor dem Welken dein Gemüt!


Timbre de amor, con el cual combate,
cativa e prende toda gente humana;
del ánimo gentil derrero mate,
e de las más fermosas soberana.


Valet muß ich dir geben,
Du alte Lindenstadt;
Schon glüht an deinen Reben
Wie Purpur Blatt um Blatt;
Schon stiebt es von den Wipfeln,
Und dunkler treibt der See,
Und auf der Berge Gipfeln
Erglänzt der erste Schnee.


Du wahrer Armenvater fromm,
Du Geber guter Gaben, komm,
Komm, Licht der Herzen, komm herein,
Leit mich in alle Wahrheit ein!


Now let us leave this Earth, and lift our Eye
To the large Convex of yon' Azure Sky:
Behold it like an ample Curtain spread,
Now streak'd and glowing with the Morning Red;
Anon at Noon in flaming Yellow bright,
And chusing Sable for the peaceful Night.
Ask Reason now, whence Light and Shade were giv'n,
And whence this great Variety of Heav'n:
Reason our Guide, what can She more reply,
Than that the Sun illuminates the Sky;
Than that Night rises from his absent Ray,
And his returning Lustre kindles Day?


¡La visteis! dulce y serena
    su faz retrata su calma
    y aunque de visiones llena
    aún está virgen su alma.
    Tiene la piel suave y pura
    cual las hojas de las lilas,
    ensueños de honda ternura
    rebosan en sus pupilas.
    Pequeño y la forma arqueada
    el pie nervioso y breve
    y pálida y hoyuelada
    la blanca mano de nieve.
    La mirada traviesa
    con lumbre vívida brilla
    bajo de la blonda espesa
    de la española mantilla.
    Y al meditar en sus besos
    perdiéndose en sus miradas
    se sueñan locos excesos
    de frescas carnes rosada[s].
    Su alegre estancia risueña
    medio-templo, medio-nido,
    conversa al alma que sueña
    con un lenguaje escondido.
    Hacia sus grandes ventanas
    que velan leves cortinas
    tienden las oscuras ramas
    las madreselvas vecinas.
    De noche mis pensamientos
    allí van —ruido importuno
    en las alas de los vientos
    con los rayos de la luna.
    Y al penetrar, a la mesa
    vuelan —do lee o delira—
    o hacia el Cristo al cual le reza,
    o al espejo do se mira.
    ¡Y cual una visión vana
    que evaporándose crece
    se salen por la ventana
    cuando la aurora amanece!
         IX
    ¡Bajad a la pobre niña,
    bajadla con mano trémula,
    y con cuidadoso esmero
    entre la fosa ponedla
    y arrojad sobre su tumba
    frías puñadas de tierra!
    Aún sobre sus labios rojos
    la sonrisa postrimera,
    tan joven y tan hermosa
    y descansa helada, yerta,
    y está marchito el tesoro
    de su dulce adolescencia!
    Bajad a la pobre niña,
    ¡bajadla con mano trémula
    y con cuidadoso esmero
    entre la fosa ponedla
    y arrojad sobre su tumba
    frías puñadas de tierra!
    Cavad ahora otra fosa,
    cavadla con mano trémula,
    de la sonrïente niña
    del triste sepulcro cerca,
    para que lejos del mundo
    su sueño postrero duerman
    mis recuerdos de cariño
    y mis memorias más tiernas.
    Bajadlos desde mi älma
    bajadlos con mano trémula
    y arrojad sobre su fosa
    frías puñadas de tierra!...
         X
A Natalia Tanco A.
    ¿Has visto, cuando amanece
    los velos conque la escarcha
    los vidrios de los balcones
    cubre en la noche callada?
    Deja que el rayo primero
    de la luz de la mañana
    los hiera, y verás entonces
    formarse figuras vagas
    en la superficie fría
    helechos de formas raras,
    paisajes de sol y niebla
    de perspectivas lejanas
    por donde van los ensueños
    a la tierra de las hadas
    y al fin un caos confuso
    de luz y gotas de agua
    de ramazones inciertas
    y perpectivas lejanas
    que al deshacerse semeja[n]
    el vago esbozo de un alma.
    Las neblinas que el espíritu
    llenan en horas amargas,
    como a los rayos del sol
    de los cristales la escarcha
    si las hiere tu sonrisa
    se vuelven visiones blancas.
         XI
    Cabe el remanso sombrío
    del arroyo transparente
    palpita y tiembla de frío
    y la copia la corriente.
    El tronco del árbol viejo
    y las verdeoscuras frondas,
    como en veneciano espejo
    se retratan en las ondas,
    suelto el cabello abundoso
    sobre el hombro alabastrino
    su cuerpo esbelto y airoso
    vela sólo el blanco lino.
    ¡Un rayo de sol!... El tul
    de las nieblas rompe el día
    ¡aguas, yerbas, cielo azul
    todo respira alegría!
    ¡Llegó el momento! El cendal
    que la cubre deja huir
    del arroyo en el cristal
    el cuerpo va a sumergir.
    ¿Mas por qué vuelve asustada
    los ojos y busca llena
    de afán?... Una carcajada
    aún en los aires resuena,
    es que al ir al escondido
    arroyo donde se baña
    despertó a un silfo dormido
    en una tela de araña.


Jedno jen tvrdit
můžeme jistě:
že s výsměchem děsným
strhá ty žlábky, ty stružky, ty rýhy
učenců moudrých
a prostodušných.


暮雨复朝烟
送君江水边
故人如问讯
道我忆临川


Sie gab, voll Milde,
Es wieder los,
Bis aufs Gefilde
Der Spätthau floß.


Když dala jste mi jej, ten svadlý nyní květ,
– to bylo tenkráte, když jsme se rozcházeli –
já ruku jsem Vám stisk’, a nesl si ho v svět,
a při tom jsem v ten květ svůj mladý věk skryl celý.


Mein Inn'res sei dein Paradies,
Das deinen Einfluß stets genieß'
Und dir zu Ehren grüne,
Das monatlich dir Früchte bring',
Drin ich dir schöne Lieder sing',
Dich bei mir hab', dir diene!
Da ruht Sich's gut.
Blumen, Blätter, Sommerwetter
Bald vergehen;
Himmlisch Schön bleibt ewig stehen.


A naposledy skoro bezduchý
šel v baziliky přítmí tišivé
a chtěl tam vznésti velkou modlitbu
před Spasitelem, jehož miloval
tak nevýslovně, jako andělé...
Však také zde... Jak věčné prokletí
se mramorové sloupy týčily
a zlatý oltář jak by propad se
a všecko kol ho těžce dusilo,
jak klenba chrámu naň by padala,
jak šílenství by vešlo v duši mu,
jak moře kdyby v něm se rozlilo,
jak věčná poušť by kolem zela jen.


Roßmarin und frische Myrten
Schmückt den großen Völcker-Hirten!


Hoch stand ich, neben mir der Linden Kamm,
Tief unter mir Gezweige, Ast und Stamm;
Im Laube summte der Phalänen Reigen,
Die Feuerfliege sah ich glimmend steigen,
Und Blüten taumelten wie halb entschlafen;
Mir war, als treibe hier ein Herz zum Hafen,
Ein Herz, das übervoll von Glück und Leid
Und Bildern seliger Vergangenheit.


В угрюмой, далекой пещере,
В заклятой молчаньем стране
Лежит уже много столетий
Поэт в зачарованном снНе тлеет прекрасное тело,
Не ржавеют арфа и меч,
И ткани расшитой одежды
С холодных не падают плеС тех пор, как прикрыли поэта
Тенета волшебного сна,
Подпала зароку молчанья
Отвергшая песни странИ доступа нет к той пещерТуда и высокий орел,
Хоть зорки крылатые очи,
А все же пути не нашеОдной только деве доступно
Из всех, кто рожден на земле,
В святую проникнуть пещеру,
Витать в очарованной мгле,
Склоняться к холодному телу,
Целуя немые уста,
Но дева та — муза поэта,
Зажженная в небе мечтОна и меня посещала
Порою в ночной тишине,
И быль о заклятом поэте
Шептала доверчиво мнНе раз прерывался слезами
Ее простодушный рассказ,
И вещее слово расслышать
Мешали мне слезы не раПокинуть меня торопилась, —
Опять бы с поэтом побыть,
Глядеть на спокойные руки,
Дыханием арфу будитПрощаясь со мною, тревожно
Она вопрошала меня:
— Ты знаешь ли, скоро ли вспыхнет
Заря незакатного дня?
— Ах, если бы с росною розой
Могла я сегодня принесть
Печалью плененному другу
Зарей осиянную весть!
— Он знает: сменяются годы,
Столетия пыльно бегут,
А люди блуждают во мраке,
И дня беззакатного жду— Дождутся ль? Светло торжествуя,
Проснется ли милый поэт?
Иль к вечно-цветущему раю
Пути вожделенного нет?


Als Saul alldorten 1
Erlegen schier
An allen Orten
Auffsuchte seine Thier/
Hast du durch den Propheten ihn
Geleitet hin/
Wo er in wenig Stunden
Die Maulthier hat gefunden.


Schenke mir den Stein der Weisen«,
Sowie Nureddin dies ruft,
Schwingt der Geist in weiten Kreisen
Sich mit Zürnen in die Luft.


Huyo a la soledad y va conmigo
oculto el mal, y nada me recrea;
en la ciudad en lágrimas me anego;


Ogni dì ne domanda a più di cento,
né alcun le ne sa mai render ragioni.
D'alloggiamento va in alloggiamento,
cercandone e trabacche e padiglioni:
e lo può far; che senza impedimento
passa tra cavallieri e tra pedoni,
mercé all'annel che fuor d'ogni uman uso
la fa sparir quando l'è in bocca chiuso.


Chudobičky – květy lásky,
kdo jim šlape po hlavě,
tomu sypou v cestu pustou
skromný výkvět lásky své.


Also sang er, daß die Wellen
Und das Ufer an der See
Galathee, o Galathee,
Sämtlich muste widerschellen,
Biß die Abendröthe kam
Und die Nacht den Tag weg nahm.


Non sono harene tante in le salse onde
Né tante alte speranze di begli occhi
Sento hor converse in doloroso pianto,
Quanti pensieri lacrimando a morte
Spinge el mio cor che mi solean dar vita
E quanti amari giorni fammi una hora.
El mio già dolce tempo d'hora in hora
Mi s'apresenta con sì turbide onde
Chio non ho porto al scampo di mia vita;
Quanti cari piacer già nei vagi occhi
N'ebbi d'amor tante infallibil morte
Sento hora piene de infelice pianto.
Vivo mi sento al suspirare e al pianto,
Sempre pensando al giorno extremo e a l'hora
Che seco aduce mille acerbe morte,
Poi che dal dolce loco e placide onde
Ove madonna posa e volge gli occhi
Sento privarmi, e seco la mia vita.
O lieti giorni, o mia felice vita,
Già di dolci desir, hor d'amar pianto
Facti infelici e scuri e i mie' tristi occhi,
Perché aspettate il punto e l'ultima hora
Che m'allontani dal terreno e l'onde
Che qua dan vita, altrove pianto e morte?
Non vi accorgete insieme, Amore e morte,
Quanta guerra vi fan de altrui vita
Che spende di dolceza infinite onde,
A tutto el mondo gratia, a voi sol pianto,
Porgendo tal che mille volte l'hora
Tremo del fin che vede el core e gli occhi?
Ah! senza il core e senza propri occhi
Anderà il corpo, ma non senza morte,
Costei seguendo, ove gli mena ognhora
E il dolce nome suo che mi diè vita
Sempre chiamando, ver farò tal pianto
Che fermarà a pietà l'horribel onde.
Lagrimose onde spargeran questi occhi
Fin ch'el suo pianto finirà per morte
O fin ch'io la rivegia in vita un'hora.


يقولونَ مالَك لاتَقتني
مَن المالِ ذُخْراً يُفيدُ الغِنى
فقْلتُ وأفحمْتُهُم في الجوابِ
لئلا أخافَ ولا أحزَنا
كَفاني غِنىً أنَّني مُقْتَنٍ
منَ العلمِ أشرفَ ما يُقتنى


– Neb oba v jednom – rozhodoval třetí,
– jak Xenokrates – – Ano, Xenokrates! –


لَقَد بانَ لِلغاوي مَفاخِرُ أَصبَحَت
عَلى الناسِ مِنّي كَالنَهارِ مُبينُها
لَنا المَوقِفانِ وَالحَطيمُ وَزَمزَمٌ
وَمِنّا عَلى هَذا الأَنامِ أَمينُها
أَرى اللُؤمَ مَعلوطاً بِأَعناقِ طَيِّئٍ
يَعودُ عَلَيهِ كَهلُها وَجَنينُها


A v chrámech, hřbitovech pod tíhou mramorů
tlí mrtví; nápisy jsou plny jejich chvály –
co jmena jejich jdou po světa prostoru
a žijí v národech, jež sotva jmenem znali.


Und ein schöner Schmetterling
Kam geflogen, setzte sich
Still daneben, sagte: Dich,
Kleine Raupe, wird nun bald
Die allmächtige Gewalt,
Die dort oben strahlt, erheben,
Und noch schöner an Gestalt,
Als du starbest, wirst du leben!
Toter! ich will Achtung geben,
Wie du zu dem zweiten Leben
Wirst hervor gehn!
Plötzlich warf
Sie die Schal' ab, ließ sie liegen,
Und der schöne Schmetterling
Sah den neuen Engel fliegen,
Wenn ich ihn so nennen darf.


Slova vlastní uvaž přísně,
pro bližního jiné vážky měj,
laskavě mu ve všem shovívej,
tak se zbavíš mnohé tísně.


Sie horchen auf des Waldes Ruhe unten
Wie in den Wurzeln blau der Schlummer schwillt
Und auf der Erde schweres Atmen drunten,
Das langsam ihre großen Höhlen füllt.


Мелькали мимо снежные поляны,
Нас увозил на запад sleeping-car,
В тот край войны, где бой, где труд, где раны,
Где каждый час — пальба, все дни — пожаА мы, склонясь на мягкие диваны,
В беседах изливали сердца жар,
Судили мы поэта вещий дар
И полководцев роковые планы, —
То Пушкин, Достоевский, Лев Толстой
Вставали в нашей речи чередой,
То выводы новейшие науки…
А там, вдали, пальба гремела вновь,
На белый снег лилась потоком кровь
И люди корчились в предсмертной муке…


Ja, morgen feiert sie
Ihren werten Entsprießungstag –


Abnormální je dnes opět všecko,
čemu nerozumí doktor nebo švec.
Svaté Normy buďtež požehnány,
stane se pak světcem každý pitomec!


Neblahopřeji k přešlým letům,
neb stane se, že kdo žil dlouho,
přežije to, co míval rád.


Jdou noci a dny. Již úhory schnou,
a lučina jedna je kytka.
Po dešti májovém pojednou
jak skočila žitka!


Bloudíme tajemstvím země, ptáme se věcí mlčenlivých
na jaro, které nepřichází, na květy, které se nerozvijí;
vždy s jedním pozdravem větrům, jež do věků budoucích vanou,
vždy s jednou myšlenkou nedomyšlenou, písní nedozpívanou,
přísahou vázaní svědkové mysterií.


Und sobald ich pflanzen will,
Pocht das Herz mir, daß ich's merke,
Und ein frommes Sprüchlein still
Muß ich beten zu dem Werke:


سلبت عقلي بأحداقٍ وأقداح
يا ساجيَ الطرف أو يا ساقيَ الرَّاح
سكران من قهوة الساقي ومقلته
فاترك ملامك في السكْرين يا صاحي
واطرح بعيشك أثقالَ الملام فما
حملت وزْري ولا كلفت إصلاحي
دعني إذا صح نجمي في هوى قمري
ببيت ماليَ أنشي بيت أفراحي
بجوهر الكأس يجلو لي بها عرضاً
ظبيٌ يفدَّى بأشباحٍ وأرواح
وفارسيّ من الأتراك تكملتي
في نحو خدّيه قد صحت بإيضاح
يردي الفوارس منه ملتقى رشاءٍ
باللحظ والقدّ سياف ورماح
قلبي أبو طالبٍ منه الوصال فما
ينفكّ من نار شجو وسط ضحضاح
يا مثريَ الخدّ بالمحمر من ذهبٍ
دارِك ضرورة محتاجٍ ومجتاح
يا فاضحي في الهوى خط بعارضه
لقد نسخت على عشقي بفضّاح
ما أنس لا أنس لقيانا وقد غفلت
عينُ الهوى عن قريرِ العين طماح
قابلت شعرك بعد الوجه ملتفتاً
فأنعمَ الله إمسائي وإصباحي
حيث الرضى في جبين الصب مكتئب
أيام لم يمح أسطار الصبى ماح
وحامل الكأس تحت الدجن يعملها
كأنه مدلجٌ يمشي بمصباح
والغيم دان لكأس الراح يمزجها
يكاد يمسكه من قام بالراح
والآن كاسي دموعي والتذكر إنْ
أعي التذكر تشدو شدو مفصاح
يا عنبرَ الخال في ريحان سالفه
هل بابُ عيشيَ مسرورٌ بمفتاح
وهل إلى أرض مصر زورةٌ لشجٍ
بسائل من دموع الشوق ملحاح
وهل أباكِرُ بحرَ النيل منشرحاً
فأشرب الحلوَ من أكواب ملاح
وأشتكي النأيَ في باب العلاءِ إلى
نعم المليّ بأنجائي وإنجاحي
ذاك الذي قال شعري أي ممتدح
تدعو وقالت علاه أي مداح
أما زمان عليّ مع شذا كلمي
فقد تجانس نفاع بنفاح
أغرّ طامي بحور الفضل ناسبها
بغائص في بحور الشعر سباح
من آل يحيى كتاب الفضل متصل
فيهم بكفٍّ قويّ العزم طماح
أنأى البرية عن آمال ملتمح
تلك المعالي وأدناهم لممتاح
قام الكفاة له طوعاً ولو قعدوا
قامت عليهم نواحيهم بأنواح
ذو الرأي والقلم الهادي فواصف ذا
وذاك ما بين منصور وسفاح
مدبر الملك في سرِّ وفي علن
ومحكم الأمر من خاف ومن ضاحي
ومتبع البرّ للعافي بتهنئةٍ
وسائق الهلك للعادي بإسجاح
فيا لها من يدٍ بالجود فائضةٍ
وزَندِ رأيِ لداجي الرأي قداح
لا عيب فيه سوى علياء مخجلة
بمعرب البرّ نطق اللاّحن اللاحي
وسحر لفظ بأدنى ما ينمقه
عقاد ألسنة نفاث أرواح
وبذل جاهٍ ومالٍ مع توفرهِ
أربى وزاد فقلنا بذل مزّاح
نجل الخلائف نبه عندها عمراً
وافخر بكل عمير البيت جحجاح
المترِعين جفاناً كل داجية
والمفزعين جفوناً عند إصباح
والفاتحينَ بأقلام لهم وطناً
ممالكاً لم يحلها عزم فتاح
فإنْ حموا بيضةَ الإسلام إنهمُ
من سادةٍ في صميم العرب أمحاح
أو كلموا بمواضيهم وألسنهم
فإنهم أهل إبلاغ وإفصاح
أحييتهم يا ابن يحيى فابقَ مستبقاً
للفضل ذا غرر فيه وأوضاح
فرعاً تلافي العلى أصلاً لقد سجعت
سواجعُ الحمد فيكم بين أدْواح
يا من له القلم المنهلُّ بارقه
بوابلٍ في الوغى والسلم سحَّاح
يا ذا البلاغة أسلاكاً على حلل
فالفضل ما بين وشّاء ووشَّاح
لا غرْ وإن نشأت منشأ الرياض وفي
يمناك كلّ نمير الوَدق دلاّح
إني لأشهد منها غير ما شهدت
أفكار كل حسير الفكر لمّاح
فليت شعريَ توفي حقها مدحاً
وليت شعري متى بالقرب أرباحي
طال اطّراحي وإبعادي فهل سبب
لممسكٍ بشباك اللغو طرّاح
يا سيداً سرّ حسادي عليه فقد
تمكنوا من قصيّ الغوث ملتاح
قد كنت أروي لهم عن جابر زمناً
عنكم وها أنا أرويها لجرَّاح
وليتني عارفاً ذنبي فأجعله
باب التقاضي لسهل العفو مرْتاح
إن كنت أعرف ذنباً أستحقّ به
فراق عطفك لا فارقت أتراحي
فالعفو منك لقد سد الصدود على
ذهني مذاهب ينحو مثلها الناحي
أرويتَ أرض نبات لو عنيتَ به
كنتَ المحيّا بزهرٍ منه نفّاح
من غير سمعك يدري ما أرجعه
في الخصب من مستطاب الحمد صداح
بباهر البرّ جدّد يا عليّ قوى
شعرٍ تجدْ خيرَ عمارٍ لأمداح
وليهنك العام ساعي العامِ منشرحاً
بمجمل اليمن لم يحتج لشراح
عام حلفنا بمسطور الثلاث به
بأنه عامُ إقبال وأفراح
للملتجي لك فيه سعدُ أخبيةٍ
من الأذى ولباغي البعد ذبّاح


Co jen, srdce, poutá tě k vodní pláni?
Co tě táhne k modravým dálkám výše?
Hudba tiché jeseně proč tak jemně
na dnu tvém zpívá?


Ach Gott/ ein schweres Jahr ist wieder nun zum Ende/
Daß Hauß und Hoff noch steht/ daß Haab und Gutt noch währt/
Von keiner grimmen Macht des Feuers auffgezehrt/
Ist einig und allein das Wunder deiner Hände.
Wir sehn mit Zittern zu/ daß unsrer Andacht Flammen
In kalten Hertzen lau/ und fast erstorben seyn.
Wolt uns dein strenges Recht zur Straffe laden ein/
So wäre/ was man hat/ vorlängst geschmeltzt zusammen.
Wir hätten selbst an Leib und Seele brennen sollen/
Doch deine Gütt ohn End' ist grösser als die Schuld.
Du trägest noch diß Jahr nach Vaters-Art Geduld/
Und siehest/ ob wir uns auff Warnung bessern wollen.
Du läst der Flammen Glantz uns in die Augen scheinen/
Dadurch zu zünden an der Andacht todte Glutt/
Du weisest/ wie du uns kanst rauben Haab und Gutt/
Wie langer Jahre Schweiß ein Abend macht beweinen.
Du lehrest uns dadurch das Irrdische verachten/
Und von der Welt getrennt nach Himmels-Schätzen stehn/
Diß Vorbild zeiget uns/ wie alles soll vergehn/
Und der Verdammten Schaar in stetem Feuer schmachten.
Doch wenn der strenge Brand sich will zu weit erstrecken/
So schickest du das Heer der treuen Wächter aus/
Bewahrest unsern Hof/ versicherst unser Hauß/
Und läst uns um und um mit deinem Schutze decken.
Ein Regen voller Glutt/ getrieben von dem Winde/
Macht einen lichten Tag aus dunckel-trüber Nacht/
Es wird das Trockne doch von Hitze warm gemacht/
Man sieht mit Furchten zu/ wie bald es sich entzünde.
Durch Frevel frecher Hand wird uns zur Brunst gebettet/
Und unser eigen Hauß soll unser Holtz-Stoß seyn/
Du aber siehst/ o Herr/ mit Vaters-Augen drein/
Wir werden unverdient durch deine Gunst gerettet/
Der Wind verändert sich/ die Funcken müssen sterben/
Man wird zur rechten Zeit der stillen Glutt gewahr/
Dämpfft in der Kohle noch die blühende Gefahr/
So kan dein starcker Arm befreyen vom Verderben.
Herr/ laß uns dir darvor von Hertzen Danck erweisen/
Und auch diß neue Jahr in deinem Schutze seyn/
Wend alles Ubel ab/ führ allen Seegen ein/
Biß wir dich dermahleinst ohn Ende können preisen.


Jön, közelg már a királynő, haját tépi kétfelé.


Pues huir no podemos,
desde aquí sus desdichas escuchemos;
sepamos lo que dice.


去路何词见六亲
手中刀尺不如人
可怜池阁秋风夜
愁绿娇红一遍新


Javor šeptá nad bařinou:
„– pan hrabě už honí jinou,
co jsi to jen udělala,
že jsi se mu chytit dala!
Rodného ty máš-li bratka,
pomsta za tě bude sladká.
Máš-li sestru, buď jí radou,
ať nezhubí duši mladou –“
Bubliny jak plaskly v tůni:
„– Máš-li matku, zaplač u ní.“


Nur im Osten kann es tagen,
Und es tagte wunderbar,
Und im Osten ward geschlagen
Frankreichs sieggewohnte Schaar.


Bruder! schleichen bang und trübe
Deine Tage? beugt der Liebe
Folterpein das Männerherz?
Stürzt im heißen Durst nach Ehre
Dir um Mitternacht die Zähre?
Bruder, segne deinen Schmerz!


ألا انهض وشمِّر أيها الشرق للحرب
وقبِّل غِرار السيف واسل هوى الكتب
ولا تغتر أن قيل عصر تمدُّن
فإن الذي قالوه من أكذب الكذب
ألست تراهم بين مصر وتونس
أباحُوا حِمى الإسلام بالقتل والنهب
وما يُخذ الطليان بالذنب وحدهم
ولكن جميع الغَرب يؤخذ بالذنب
فإني أرى الطليان منهم بمنزل
يُعدّ وهم يُغرونه منزل الكلب
فلولاهم لم يَنقُضِ العهد ناقض
ولا ضاع حقّ في طرابُلُس الغرب
بلاد غدت في الحرب تندب أهلها
فتبكي وتستبكي بني الترك والعُرب
قد اغتالها الطليان وهي بمضجع
من الأمن لم يُقضِض برعب على الجنب
فما انتهبت إلاّ لصرخة مِدفع
وما نهضت إلاّ إلى موقف صعب
فأمست وأفواه المدافع دونها
تمُجّ عليها النار كالوابل السكب
صواعق من سُحب الدخان تدُكّها
وتنسفها نسف الزلازل للهضب
غدت ترتمي فيها عشيّاً وبُكرة
فلا يابساً أبقت ولم تُبق من رطب
وما أن شكا من عضّة الحرب أهلها
ولكنهم شاكونْ من غصَة الجدب
فما خفقت عند الهياج قلوبهم
ولا أخذت أعصابهم رجفة الرُعب
ولكن جرت نُكب الرياح بأرضهم
فجرَّت عليها كلكل الحِجج الشهب
يعزّ علينا أهل برقة أنكم
تدور عليكم بالدمار رَحى الحرب
وأنا إذا ما تستغيثون لم نجد
إليكم على بُعد المسافة من درب
وقد علم الأعداء أن سيوفنا
تململ في الأغماد شوقاً إلى الضرب
ولكن هو البحر الذي حال بيننا
فلم نستطع زحفاً على الضُمَّر القُب
ولولاه فاجأنا العدوّ بفيلق
يبين ضحاً من هَوله مطلع الشهب
فيا بحر فاجمد أو فغُر إن جيشنا
عليك غدا كالبحر يَزخَر بالعتب
ويا سحب هلاَ تنزلين فتحملي
إلى الحرب جيشنا ينشر النقع كالسحب
ويا ريح قد ضِقنا فهل لك طاقة
بحمل منايانا إلى المعرك الرحب
إلى خير أرض داسها شرّ معشر
بأرجلهم قُطّعن من أجرل جُرب
أما والعلا يا أرض برقة إننا
لنشرَق من جرَاك بالبارد العذب
نراك على بُعد تُسامين ذِلةً
فيحزُننا أن لم نكن منك بالقُرب
وما نحن إلاّ الليث شُدَّت قيوده
وأُلقي حياً شبله في فم الذئب
يرى الشبل مأكولاً فيزأر مُوثَقاً
ويضرب كفَّيه على الأرض للوثب
فلا يستطيع الوثب إلاّ تمطِّياً
وزَأراً وانشابَ المخالب بالترب
ويا أهل بنغازي سلام فقد قضت
صوارمكم حق المّواطن في الذَب
حميتم حمى الأوطان بالموت دونها
وذاك بما فيكم لهنّ من الحبّ
ومن مبلغ عنا السَنوسيّ أنه
يمدّ لهذا الصدع منه يدَ الرَأب
فإنا لنرجو أن يقود إلى الوغى
طلائع من خيل ومن إبل نُجْب
فيَحمي بلاد المسلمين من العدى
وينهض كشافاً لهم غُمّة الخطب
فإن حشا الإسلام أصبح دامياً
إلى الله يَشكو قلبه شدة الكرب
فقم أيها الشيخ السنوسي مُدرِكاً
جنود بني عثمان في الجبل الغربي
وكن أنت بين الجُند قطب رحى الوغى
وهل من رحى إلاّ تدور على قُطب
ويا معشر الطليان قُبّحت معشراً
ولا كنت يا شعب المخانيث من شعب
تركت وراء البحر مَزحف جيشنا
وأججت ناراً في طرابلس الغرب
أتحسب هاتيك الديار وقد خَلَت
من الجند تخلو من ضراغمة غُلْب
فما هي إلاّ أرض أكرام معشر
من العُرب لم تنبت سوى البطل الندب
سترجع عنها بالفضيحة ناكصاً
وتَذكرك الأيام باللعن والسَبّ
مشيتم إلينا معجَبين بجمعكم
تظنون حرب المسلمين من اللعب
فلما حللتم أرضنا ذقتم الردى
بأسيافنا حتى صحوتم من العُجب
سنُلبسكم ثوب المهالك ضافياً
ونحملكم منها على مَركب صعب
ونستَمطِر الأهوال حتى نُخيضكم
بسيل دم فوق البسيطة منصّب
وما دعوة البابا لكم مستجابة
فقد أغضبت طغواكم غَيرة الرَبّ
أجل إنكم أغضبتم الله فاتقُوا
وإن رضِيَت تلك الحكومات في الغرب
أيا زعماء الغرب هل من دلالة
لديكم على غير الخديعة والكذب
تقولون إن العصر عصر تمدُّن
أمن ذلكم قتل النفوس بلا ذنب
ألم تُبصروا القَتْلى تمجّ دماءها
على الأرض والجرحى يئنون في الحرب
أفي الحق أم في العلم أن لا يسوءكم
ويُخجلكم شنّ الإغارة للغصب
وهل أغْلَفَت هذي العلومُ قلوبكم
بأغْطِية قُدّت من الحجر الصُلب
كذبتم فإن العصر عصر مطامع
تُقَدّ لها الأوداج بالصارم العضب
فلا تُغضبوا الإسلام إن سيوفه
مواضٍ كما قد كُنّ في سالف الحُقب


Wie groß, Hinz? – als 'n Straußenei.


 Disconoscenza ben mi par che sia,
la conoscenza che nonn-à fermezze,
che si rimuta per ogni volere;


Speicheltrieffender mund,


Jen jizvy zbudou někdy palčivé,
že člověk mimovolně bolem vzlykne
při obnovené ráně strašlivé,
kdy surová se ruka rány tykne –
či náhodou-li látky škodlivé
tam vniknou: – člověk ovšem bolem vzkřikne.
A kdy to nejvíc bolí – víte-li? –
Kdy v ránu sáhne přítel příteli!


A Jonás la ballena le tragó;
y pues los cuatrocientos, por él di,
Jonás y la ballena trague yo.


Ztad do Čech zpět chce nésti snad,
co já chtěl vyplenit?
Aj, lotře, má-liž v kořenech
tím morem brat mi hnít?


Mein Auge du! – Wie war ich doch so blind
an Herz und Sinn, eh' Du dich mir gesellt,
und wie durchströmt mich jetzt so licht, so lind
verklärt der Abglanz dieser ganzen Welt!


»Floh es auch flüchtig –«


No vaya a la era.


»Wat een meent un wat een seggt,
Nahwer, sünd twee Saken;
Ji hewwt got wat för Juch bröcht,
brukt nich mihr to raken!«


Wandelnd durch die weiße Nacht,
Schaut ich mir vorübergleiten
Eine weibliche Gestalt,
Die dem Mondenlicht vergleichbar.


Als alle Welt vermeint, das Davids haus sei aus,
So bricht ans licht sein Erb, den Gott geheim verdekket:
Nathans weissagen erwachet dem David,
Geistlich, leiblich in dem Sohne Christi!
Jesus, mein Vater, mein König, mein Kröner,
Lis auch von David leiblich stammen,
Menschliche Rutten und Proben bewährten
Dise zehn Jahre vorm Saulisiren.
Nun kommet Jesus selbst im ernststurm zu der hülf!
Er rufft zum Erstling mir auch Davids unterthane.


Za jeseně prostřed nivy
jara květ – ó, jaké divy,
milý Bože, dít se mohou!


迢迢透长源
滔滔流昼夜
几曾瞑目听
应悟安行者


Svou každý cestou jdeme dál...
Dnes v sadě na lávce jsem zřel,
jak Lásky stín tam krvácel,
a Času stín se děsně smál.


Drum will ich froh und fröhlich sein
Und guten Mut mir fassen,
Ich will in allem Kreuz und Pein
Mich auf sein Wort verlassen.
Er wird mir nach dieser betrübeten Zeit
In seinem ewigen Maien
Schon wieder ersetzen das wenige Leid
Und unaufhörlich erfreuen.


A velký smutek doby své
Ty’s ovšem cítil s všemi,
hlod nejistoty, jež nás rve,
balvanem tíží k zemi;
chuť k povzletu, již mdloba dusí:
a vědomí, že ležet musí
tak s mdlými perutěmi –
a proti tomu, síly vzor,
Jsi vztyčil svojich reků vzdor.


	a' scarafaggi tu verrai in ira,
ma con le pulci tu farai istento;
però con le farfalle usa dolcezza.


Tali, o Signora, forme e fantasimi
a voi d'intorno cantando volano
dal vago liuto: a la lira
io li do di Roma imperiante,


烟锁池塘柳
钟沈台榭灯
灯心红缕密
柳眼绿波澄


Куда девались вы с своим закатом ясным,
Дни бодрой старости моей!
При вас ни жалобой, ни ропотом напрасным
Я не оплакивал утраты юных днеНет, бремя поздних лет на мне не тяготело,
Еще я полной жизнью жил;
Ни ум не увядал, ни сердце не старело,
Еще любил я всё, что прежде я любиНе чужды были мне налеты вдохновенья,
Труд мысли, светлые мечты,
И впечатлительность, и жертвоприношенья
Души, познавшей власть и прелесть красотКак ветр порывистый ломает дуб маститый,
Так и меня сломил недуВсе радости земли внезапной тьмой покрыты
Во мне, и всё кругом опустошилось вдруС днем каждым жизни путь темней и безнадежней,
Порвались струны бытия:
Страдающая тень, обломок жизни прежней,
Себя, живой мертвец, переживаю Из жизни уцелеть могли одни мученья,
Их острый яд к груди прироИ спрашиваю я: где ж благость провиденья?
И нет ответа мне на скорбный мой вопро


Allá se las haya.


V zlomených stéblech mrtvě studí
pokora v taktu těžkých kroků,
na smrt zlé vášně hledí chudí,
bibličtí lidé chudí.


Er zog vor seine Veste und nahm mit Sturm sie ein,
Warf gier'ge Feuerbrände mit eigner Hand hinein,
Den Vater der Geliebten erstach der wilde Freier, –
Doch sie entfloh ins Kloster und nahm den Nonnenschleier.


To Roháč hledal Alše; chtěl mu cosi říci,
však neměl k tomu srdce; chvíli hleděl –
co myslil si však, přece nepověděl,
brž odvrátiv se utřel slzu v líci –
on, který bez bázně se smrti smával,
zde nemoh’ potlačiti citů nával.
Neb viděl nebezpečí. Ba on tuší,
že svazek ten se záhy na vždy zruší.
I odešel jak přišel opět tiše,
že duchům zdál se náležeti spíše.


北来南去路漫漫
持赠淇园玉一竿
相看莫比闲花草
要阅冰霜到岁寒


Солнце нижет лучами в отвес,
И дрожат испарений струи
У окраины ярких небес;
Распахни мне объятья твои,
Густолистый, развесистый лес!
Чтоб в лицо и в горячую грудь
Хлынул вздох твой студеной волной,
Чтоб и мне было сладко вздохнуть;
Дай устами и взором прильнуть
У корней мне к воде ключевой!
Чтоб и я в этом море исчез,
Потонул в той душистой тени,
Что раскинул твой пышный навес;
Распахни мне объятья твои,
Густолистый, развесистый лес!


Stupeň po stupni se člověk vyvinuje,
Anděl pravdy kyne jemu k dobrému,
Láska k bližním blaha zárodky v něm snuje,
Eden se otvírá duchu bodrému. –
Silna vývinem, nadějí, pravdou, láskou,
I šlechetná bytost Tvá se oblažuj;
Unikajíc zlobě mocnou cností páskou
Své otčině k zdaru dlouho v zdraví stůj!


Plavec stojí u kormidla,
nechť mu vlna ve tvář stříká,
nechť naň zeje černá tůň;


买得梅坡与众看
折花教折莫催残
虬枝裹藓能炊玉
留与梅坡伴岁寒


Dein Eigensinn der ists, ich müst es gar nich wissen.
Nu nimm das Waßer raus, geh nicht ungeßen fort.


hnus a hanba, úsměv dětí
budou zjevny u paměti
na slávu neb na prokletí.


—Nada puedes hacer, amigo fiel,
para evitar el golpe
traidor y ponzoñoso del destino,
sin saberlo, nací para este instante.
Alguna antigua culpa de mis padres
debo pagar con el dolor que agota
sin brindar el descanso de la muerte.
—Puedo curarte con la bella música
que Dios mismo ha compuesto,
anotada en el libro de los árboles,
los rosales y prados, en las marmóreas fuentes
que ofrecen el descanso al peregrino
cuando cumple su viaje.
Puedo llenar de plumas
la sala abandonada
por cuantos acudían diariamente
a beber tu belleza de una copa,
a aspirar tu virtud en un arpegio.
—Lo pondré todo, amigo,
en las manos de Dios, el gran poeta
que escribe con las risas y las lágrimas
de todo el universo,
porque aguardar la curación es vana
esperanza de incrédulos
si su voz no la otorga.
Pide en mi nombre a los amigos
que beben a la luz de las estrellas
que derramen sus copas
por amor de la llama que se apaga.
—Habías nacido libre y venturosa,
llena de magia y fuerza,
tu canto atravesaba los ríos y desiertos
y encendía la noche con luciérnagas,
pero todo el saber y la ventura
se doblegan humildes
ante esa inmensidad que nos deslumbra
casi hasta aniquilarnos.
Mira, te han preparado
el diván más mullido,
magnolias y jazmines lo rodean,
los pebeteros calman con su aroma
el llanto más amargo.
Duerme ahora, descansa,
y olvida la traición que en tu costado anida.
Yo cantaré a la luna esas canciones
que una vez aprendimos de un poeta
ebrio y errante, solitario y pobre.
Tal vez ella lo llame
y él conozca el consuelo para ti.
—Me refugio en el sueño más amable,
preludio del Encuentro,
dí adiós a los amigos,
que algún día cercano
entonen mis canciones
y pueda revivir, cuando sus copas
se alcen hacia el Cielo.


e chi a grande opra nel nemico stuolo
mosse la mano indarno, e poscia l'arse,
sí seco irato che non sentí il duolo;


Seht ihr den Held,
Der uns bei Landshut regierte?
Der uns bei Kunnersdorf führte? –
Brüder ins Feld!


Slečny, v selky přestrojeny,
jistě bez újmy svých vnad,
dovádivě rozjařeny,
vmísily se v služek řad.


On jako děti vodí vás,
všude, pomalu, v spěchu:
když měkce jdete, nevíte,
kdo cestu ustlal vám v mechu.


že vybírají z tebe sůl,
že sítě noří v rybnou důl,


Poi con mille sospir congiunsi il petto
colla leggiadra ninfa e in terra giacqui,
per impir l'alto e disïato affetto.


A vítr tichý nářek vedl,
zakvílel, vzdechl, zaplakal.
Ze tmy se těžký smutek zvedl
a v náruč svou mne přilákal.


胸中泉石真成癖
纸上云烟总是诗
分我渔舟三四个
故山归去弄涟漪


Reis de Espanha a vossa honraram,
E eu espero o mesmo dele;
Fizeram-vos ricos homens,
O mesmo me fará ele;


大学西铭迤𨓦摊
从前只假半年闲
谁家绣得鸯鸳谱
不惜金针度世间


Neplač, neplač, má panenko,
Že mne mečem opásali;
Zrodilyť nás české matky,
Bychom pro vlast bojovali.


Toť přece city pro vrchnost jsou chvalné!


	et avremo un corteo
di mosche intorno e senz'altra campana
la notte e 'l dì sonaremo a mattana.


Was hab ich, leider! ohne Frucht
an diesem Abend nicht versucht,
um, meiner Fürstin zu Preis und Ehren,
in dieser Gratulantenzeit
die dreimal drei Kastalische Dören
zu einem Liede zu beschwören?
Und weil die Musen sonder Streit
zur guten Geisterschar gehören,
die man (wie Doctor Obereit
und andre weise Männer lehren)
durch Anziehn nur gewinnen kann,
griff ich das Werk mit Räuchern an;
goß Storax und Borax, Musk und Mazis,
und Jusquiam und Aloës
und sieben andre Species
die Avicenna, Psellus und Razis
uns vorgeschrieben, auf Kohlenglut
in vollem Glauben und festem Mut,
die vorbesagten Kastalischen Feen
leibhaftig, alle drei zumal,
vor meinem Pult erscheinen zu sehen.
Der Rauch stieg, wie zu Alpenhöhen
ein Nebel aus einem engen Tal,
in Wolken hoch zum Sternensaal
empor – Allein, bei allen Busen
der großen Diana zu Ephesus!
wer, mir zum bittersten Verdruß,
nicht kam – das waren meine Musen.


Lova hátán így szól Elek:
«Szerelmem, kis kölykemet
Add még egyszer az ölembe, -
Hadd éréntse szívemet!»
S felvevé, s úgy megszorítá
Kis fiát a pólyában,
Hogy rítt az és szinte megfúlt
Atyja tüzes csókjában.


O repouso rompido aos pedaços
Tu a experimentá-la nos
Cabelos na água a subir-lhe
Aos olhos


Du hast den Seneca und Plato wohl gelesen;
Allein du kennest nicht der Welt verkehrtes Wesen.
Menalcas, glaub', es steckt viel Weisheit im Betrug,
Viel Wissenschaft in den Gebehrden.
Du hast Verstand, doch nicht Geschicklichkeit genug,
Auch von den Narren selbst für klug geschätzt zu werden.


东风吹雨湿西湖
未许苏堤酒剩酤
试向花翁问花讯
不知花似去年无


Gesund und frohes Mutes,
Genießen wir des Gutes,
Das uns der große Vater schenkt.
O preist ihn, Brüder, preiset,
Den Vater, der uns speiset,
Und mit des Weines Freude tränkt!


¡Ah! ¡Te he visto! Detrás de la enramada
estabas con Cloé bien escondido,
y de tus besos conocí el sonido
en su fresca mejilla sonrosada


Heut sprang einer von den Jungen
Grade so ans Herz mir her,
Wie mein Mädchen sonst gesprungen,
Ach, und nun nicht springet mehr;
Ich woll' ihn zu mir heben,
Die Arme fühlt' ich beben,
Er war zu groß und schwer.


孤窗念常静
境远自消愁
几研足清对
忘言意亦幽


Sedla ráno
na trh s nůší.
Jak se sluší,
narovnáno
všechno zboží v samý lad.
V chvíli ranní
přišly paní,
děti, služky,
jí ty hrušky,
jabka, švestky kupovat.


Y corrientes por el cada cual trata,
las escuche el Antípoda remoto,
y el culto seno de sus minas roto
oro al Darro le presta, al Genil plata.


Darum heiß zum Himmel auf
Fleh' ich im Gebete:
Nie, o nie errette mich
Aus dem Sündenpfuhle!


uslu bir çocuk gibidir


Bald bist du hier, bald bist du dort
Und nirgends recht am rechten Ort;
Laß all dein Hier und Dort verschwinden,
Nur hier kannst du dein' Heimat finden!


Oč smutněj a žalněj se dívaly nyní
lesy i zrcadla blat,
rolemi čerstvě rozoranými
oč příšerněj soumrak se klad,
sotva řeč mateřská hudbou jemnou
kouzelně, sladce si pohrála se mnou,
oč rabštěj zřel na brata brat.
V sedmimílových rychlíku krocích
jak úzká naše je zem!
Na bledém líčku, na vratkých bocích
poznáš, že pod vítězem
staletí chroptěla, šílená mukou,
kdy z jeho železných, drsných rukou
smrtící vylétne meč.
Jiným plod života brunátněl zralý,
tys šeptala: Nebýt či být?
Jiní kol vlídného krbu se hřáli,
tys v rumišti měla svůj byt.
Matko, zře bídu tvou i tvých dětí,
já děsil se chvíle, kdy se rtů mi sletí:
„Radš zemřít nežli tak žít!“


Tím věc vyřízena. Darmo jednatelem
dokazováno, že směšně vedou sobě;
nikdo ve chvíli tu v shromáždění celém
nestál při něm, každý zdvihal ruce obě
pro klasický návrh nejmladšího člena.
Aby pak snad chuti nedostali k hádce,
povstal předseda a oznamoval krátce,
památná že tato schůze ukončena;
potom obrátiv se k shromáždění zády
muž ten, před chvílí jenž tak byl rozechvělý,
pevným hlasem jako generál teď velí
hostinskému: „Fotr, přinesou nám špády!“


¡Ay sol! ¡Ay luna, luna!
Un minuto después.
Sesenta flores grises
enredaban sus pies.
Mira cómo se mece
una vez y otra vez,
virgen de flor y rama,
en el aire de ayer.


A nebe chechtem
a krásu vztekem
a šera pěstí
rozlámu – běs.


Jestli i tam roky místo mají,
Ach, snad ještě mnoho tisíců
Smutných písní zpívati mi dají.


Wie wichtig sind sie, Völker Theresien!
Für euch die Stunden, welche die Frömmeste
Der Herrscherinnen in Allvaters
Täglicher, langer Verehrung hinbringt!


此生万事有期程
多取抛饶竟不曾
谁遣夜来南馆里
千花预借上元灯


Wie im hellen Sonnenblicke
Sich ein Farbenteppich webt,
Wie auf ihrer bunten Brücke
Iris durch den Himmel schwebt,


anzi non attendata, perché sotto
alberi e tetti l'ha sparsa la pioggia
a dieci, a venti, a quattro, a sette, ad otto;
chi più distante e chi più presso alloggia.
Ognuno dorme travagliato e rotto:
chi steso in terra, e chi alla man s'appoggia.
Dormono; e il conte uccider ne può assai:
né però stringe Durindana mai.


Weilst du vielleicht in meiner Nähe
Und schaust mit mir dasselbe Licht,
Und fühlst dasselbe bittre Wehe,
Das mein verzagend Herz umflicht?


Slyš! jaké že to ozvaly se tony?
To tichou nocí fujarky zní pláč;
zní jako duše zoufající stony,
že smutně vrčí i ten Dunčo rváč,
že chlapci kolem vatry červené
najednou jak by byli z kamene,
a báča zapomenul vatrál v uhlí,
hle! nad svým kotlem sedí jako stuhlý.
Oj, taký čarodějný zvuk a tklivý
juž věru neuslyší jaktěživi!