¿Qué es en definitiva el mar?
¿por qué seduce? ¿por qué tienta?
suele invadirnos como un dogma
y nos obliga a ser orilla
nadar es una forma de abrazarlo
de pedirle otra vez revelaciones
pero los golpes de agua no son magia
hay olas tenebrosas que anegan la osadía
y neblinas que todo lo confunden
el mar es una alianza o un sarcófago
del infinito trae mensajes ilegibles
y estampas ignoradas del abismo
transmite a veces una turbadora
tensa y elemental melancolía
el mar no se avergüenza de sus náufragos
carece totalmente de conciencia
y sin embargo atrae tienta llama
lame los territorios del suicida
y cuenta historias de final oscuro
¿qué es en definitiva el mar?
¿por qué fascina? ¿por qué tienta?
es menos que un azar / una zozobra /
un argumento contra dios / seduce
por ser tan extranjero y tan nosotros
tan hecho a la medida
de nuestra sinrazón y nuestro olvido
es probable que nunca haya respuesta
pero igual seguiremos preguntando
¿qué es por ventura el mar?
¿por qué fascina el mar? ¿qué significa
ese enigma que queda
más acá y más allá del horizonte?


— Estavam todos dormindo
Estavam todos deitados
Dormindo
Profundament
Quando eu tinha seis anos
Não pude ver o fim da festa de São João
Porque adormec
Hoje não ouço mais as vozes daquele tempo
Minha avó
Meu avô
Totônio Rodrigues
Tomásia
Rosa
Onde estão todos eles?
— Estão todos dormindo
Estão todos deitados
Dormindo
Profundament


Zimankóval terhes telek jöttek és szaladt a szán.
Majd meg nyári hőben napfény villant a dolgos kaszán.
Mákvirágok érésében jaj, de mennyit jártam én!
életemre, mely oly bús lett, jaj de mennyit vártam én.


Das Herz, das Herz, das rote Herze,
Das heiße Herz aus deiner Brust,
Ein Otternherz kennt keine Wonne,
Ein Menschenherz ist voller Lust!«
Die Raben hören auf zu rufen,
Die giftigen Schlangen zischen nicht mehr,
Jürgen der Jäger geht über die Heide,
Die große Otter lacht hinter ihm her.


Com'ei che, da rigor d'empio tiranno
Strano a soffrir dannato aspro tormento,
Ciò schiva ch'al martir vien che lo serbe,


عجباً بكرت تلوم فتى
أضناه الحب وأذهله
وتقول عسى يسلو رشاء
وله شوق وله وله


Doch erst zu früh und dann zu spät gewarnt,
Fühlt er den Flug gehemmt, fühlt sich umgarnt,
Das Wiedersehn ist froh, das Scheiden schwer,
Das Wieder-Wiedersehn beglückt noch mehr,
Und Jahre sind im Augenblick ersetzt;
Doch tückisch harrt das Lebewohl zuletzt.


Requiem æternam.


Wenn dies das Ende wäre von allen Dingen,
Ich sänge hell die Süße aller Zonen.
Ich würde gern bei alten Frauen wohnen
Und mich im Tanz der Feuerländer schwingen.


Wer hat denn das schöne Liedel erdacht?
Es habens drei Gäns übers Wasser gebracht,
Zwei graue und eine weisse;
Und wer das Liedlein nicht singen kann,
Dem wollen sie es pfeifen.


Proto k nim hledět, nemohu
bez srdce zachvění,
v té smělé kráse nevidím
jen němé kamení.


Zwei Männer nur, den Hammer in der Hand,
hemmen den Blick und starren unverwandt
in all den Glast, der Freude goldenen Sitz;
aus ihren Augen zuckt des Hasses Blitz.
– So blickt der Leu, wenn sich die Schlange regt. –
sie wissen wohl , wohin ihr Fuß sie trägt,
sie schaun ihr Ziel, so sternenlicht und weit . . .
Und um sie braut die große Einsamkeit,
die schwere Ruh. –
Vom Himmel dichtgedrängt
die schwarze Wolkenmasse niederhängt,
indes am freien Horizont verloht
sturmdunklen Blicks ein blutig Abendrot.


poi che la gloria de la nostra etade,
ch'hor tra noi siede e da purgati 'nchiostri
è celebrata per Ciprigna Dea,


晚食南山稻
堂堂愧野人
平生无可说
一个白头亲


Io ti son stato sì dritto e costante,
non partendomi mai d'alcun tuo segno,
che doveresti el mio percosso legno
condurlo al fine omai di pene tante.


Gieb, daß ich Dir nicht widerstrebe,
Wenn Dornen meinen Pfad umziehn,
Und daß ich Dir im Glauben lebe
Und nicht von dieser Erde bin.


Nicht sorglos wie die Nachtigall
Hat er sein Lied gesungen;
Es war der großen Klage Schall,
Die Menschenherz und weites All
Geheimnisvoll durchdrungen.


Má-liž národ jako vy se těpiť,
Až se mu loď spásy stroskotá?
Má ho zatknouť věčná mrákota,
Má se k smrti jedem morným přepiť?


Nem hallottam akkor Hágárról,
Csupán a vérem rítt, kacagott
S hiába jött azóta Kant, Spencer,
Mégis a régi vagyok.


هَلّا سَأَلتَ بَني عَيلانَ كُلَّهُمُ
عِندَ السِنينَ إِذا ما هَبَّتِ الريحُ
قَد حانَ قِدحُ عِيالِ الحَيِّ إِذ شَبِعوا
وَآخَرٌ لِذَوي الجِيرانِ مَمنوحُ


Ich weiß, auch du mußt fechten,
Auch du gehörst der Zeit;
So steh' zu deinen Rechten
Und führe wackern Streit!
Doch will dein Arm ermüden,
Bei mir dann kehre du ein,
Im säuselnden Waldfrieden
Sollst du gekräftigt sein.


Die Königin von edler Art,
Die Frau im Himmel droben,
Maria zart,
Die Jungfrau rein wir loben.
Die Königin im Himmel ist
Mutter des Sohnes Jesu Christ;
In Schmerzen
Trost der Herzen.


Pero tu índole sadomasoquista,
un tiburón de las cloacas suma
a la carroña del oportunista.
Y si eres infantil como la espuma,
eres absurdo Cacaseno oscuro,
si el escribir con menstruación te abruma.
Granburgués, te arrodillas junto al muro
del panteón de la Academia Sueca,
a mendigar... ¡dual amoral impuro!
Y emerge el delincuente hacia la pleca
de la carátula facinerosa,
que exhibe al sol la criadilla seca.
Astuto, ruin, tarado, voz gangosa,
saqueas a la U.R.S.S, envilecido,
con la tremenda mano estropajosa.
Flojo arribista, tonto y bien comido,
dijiste de este norme pueblo ardiente:
«Chile, país de cafres», ¡gran bandido!
Eres la negra cabeza de puente
de la horrorosa corrupción burguesa
en el filo-marxismo decadente.
Avido como pájaro de presa,
refleja tu persona a un mar de idiotas,
y es su retrato, en ti, lo que interesa.
Por eso no caminas, y rebotas
contra la parte más noble y sufriente
de tu partido, y te ladran las botas.
¡Tú, el discriminador impenitente,
burócrata y plutócrata racista
que insulta a herida, a eterna, a heroica gente!...
Es que tienes costumbres de alquimista
de fiambrería, y es que estás vendido,
todo, al gran criminal imperialista.
Es que tienes costumbres de alquimista
de fiambrería, y es que estás vendido,
todo, al gran criminal imperialista.
La baba oscura del hampón, hundido
en la maldad oblicua del plagiario,
te chorrea del corazón podrido.
Y las pelotas del «estravagario»,
juegan al campeonato del canalla
en el gran orinal «crepusculario».
Eres el «jefe» de una tal morralla,
tan desleal como todo cobarde,
y mereces escupos, no metralla.
Calumniador e infamador, tu alarde
de apropiarte de un muerto es de demente,
que se ahoga en los mares de la tarde.
Abominando del hombre valiente,
echas en cara la desgracia humana,
y, al insultar, muestras la bestia ingente.
¡Es tan abyecta tu actitud marrana
y es tan de amoral tu ejecutoria...
¡debiste ser hijo de puto y rana!...
Chillas por eso pidiendo euforia
necio-anormal de «un puntapié en el culo»,
y el ser pro-imperialista es tu victoria.
Tu condición de Judas y de Chulo,
corrompe con dinero mal habido,
y a quien explotas, lo declaras nulo.
Tu verso inmoral se ha «enriquecido»
de un mil de pederastas de prontuario:
cantas por paga, en tu rabel transido.
Estafándola, alzando su calvario,
a aquella fiel humilde «hormiguita»,
formas la roña del prostibulario.
Por tu gran colección hermafrodita
sin que falte una loca Concha sola,
la Reacción mundial te felicita.
la miendo por debajo de la cola
al ladrón del Viet Nam, al asesino,
eres el héroe de la coca-cola.
Gran comensal del Wall Street ladino
miras a Cuba como los «gusanos»,
y su martirio te importa un comino.
Tu comunismo es farsa de Casi Anos
emputacidos y escandalosos,
que vende, como reses, sus hermanos.
Ceñido de mugrientos y roñosos,
tinterillo de latifundistas,
yo te comparo a los perros tiñosos.
Defiendes, pisoteando comunistas,
a los patrones contra los peones,
y los dueños de fundo son tus pistas.
Ladroneando, eres tú flor de bribones,
y como vives de seres dudosos,
auspicias guardaespaldas maricones.
Insultador de héroes grandiosos,
como Mao Tse-tung y su Partido,
entregas sangre ajena alos golosos.
Tu «pedosita» es pacotilla, herido
de vanidad añeja de ramera,
«gozas» de «fama», pero estás vencido.
A la siniestra mafia aventurera
de la chacota en la literatura
tu camarilla le dio pedorrera.
¡Oh! mixtificador, tu sinecura
de atorrante político, «escruchante»
poético, es un tarro de basura.
Engañas a «las musas», y el cantante
de prostíbulo que hay en tus muletas,
en las ideas es un comerciante.
Sodomitas, rufianes, proxenetas,
pacotilleros y filibusteros,
te corretean entre cuchufletas.
Bohemio y metafísico, en usleros
de material confuso estás sentado,
como en grandes divanes de braseros.
De «Derecha» y de «Izquierda» te has timbrado
y oscilas de entre alones y loyolas,
manoseando para lado y lado.
Como te arrastran las sesenta bolas
de las antologías criminales,
te balanceas en las carambolas.
Un rebizno mundial de homosexuales,
monta la máquina cosmopolita
de tus negocios internacionales.
Y hasta el cura pronazi aranedita
llorando se arremanga las polleras
en honor de tu gran guata «bendita».
Yegua de arreo, riega las praderas
de la bohemia tu meada de piojo
funeral, corroído de goteras.
Los de Hernanes, el negro y el rojo,
son los sucios eunucos amarillos
de tu harem: Cardenal y Matapiojo.
Ellos te chupan de los calzoncillos
la bazofia, con lengua de lacayos:
pían sin pico, aunque son pajarillos.
Tal como dos esclavos, dos cipayos
enmascarados en su podredumbre,
sirvientes del verdugo y papagayos.
Los «capos» de la antigua servidumbre
te abandonaron por ingrato e inmundo
como a un cuchillo mordido de herrumbe.
Hoy por hoy, solo, en el hoyo del mundo
chillas y gritas, espantosamente,
lo mismo que un zapato moribundo.
Y aunque manchas tu patria, impunemente,
contrbandeando éxito por mérito,
te escupe un gran gargajo frente a frente.
Vendido a Norteamérica, el pretérito
de tus engaños al proletariado,
da vuelta la chaqueta al benemérito.
Traidor y desertor calificado,
te burlaste de los trabajadores
yendo de negociado en negociado.
Tu frenesí es corruptor de menores
intelectuales, «regolucionario»
a lo Mansilla, «Rey» de embaucadores.
«La araña negra» y «el patibulario»
te llamó Juan de Luigi, al cual echabas
en cara la ceguera... ¡oh!, mal corsario.
Telarañoso y mercantil, alabas
lo que negaste, como equilibrista,
y al Premio Nobel lo llenas de babas.
De país en país, gran arribista,
tu gonorrea literaria has ido
vendiendo como egregio pendolista.
Tu «reconciliación» de forajido
con el imperialismo, es lo más lógico:
se van de corrompido a corrompido.
Como un bruto o eunuco patológico
estás sobre las clases defecando
y a tu estiércol lo estimas antológico.
Un viejo perro muerto anda aullando
en tus quejidos de gran roña ahita
y, al vomitar, te vas desintegrando...
Toda tu obra mal robada, imita:
«Macchu-Picchu» es Ramponi, el argentino,
a quien plagiaste su «Piedra Infinita».
Tagore, Baudelaire, Vallejo, (vino
y mito), te encubren, y te aterra
haber transado tu alma de cochino.
El fosil colonial de Inglaterra
entre biblias y whiskyes y serpientes
engendró «Residencia en la Tierra».
Si hablando a gentes proletarias, mientes,
mientes cantando y llorando y, mintiendo,
mientes a delincuentes y a inocentes.
Como lo heroico no lo estás viviendo,
tú frenas la potencia de las masas
con tu veneno «poético» horrendo.
Por tus siete maletas, sobrepasas
el equipaje multimillonario,
cuando el botín repleta tus tres casas.
A alguna menopáusica de acuario,
«tu Farewell» ¡de Blomberg!, le produjo
alteraciones en su calendario.
Sabat Ercasty te dejó con pujo
sangriento, y «El Hondero Entusiasta»,
es la baraja y el moco del brujo.
Siendo un feto, te das de iconoclasta,
y a mí me has estafado desde el nombre
a esta línea de fuego, que te aplasta.
No eres un hombre pobre un pobre hombre
condecorado como a un espía
del anticomunismo, cobre a cobre.
«Punta de lanza» de la porquería
capitalista, porque no batallas,
en la agonía de la burguesía.
Ni Trujillo agregó a tantas medallas
tanta asquerosa maldad engañosa,
y «Chapitas» fue ejemplo de canallas.
El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Man kunnt ni ansehn, ahn to schruweln,
Man kunnt ni ansehn, ahn to gruweln:
Wa ok dat Gröttste rasch vergeit,
Wat Mög un Tid erschaffen deit.


谷苗深处一农夫
面黑头斑手把锄
何意使人犹识我
就田来送相公书


山中石作门
迫窄不可步
回首望藤萝
迷却来时路


To park byl romantických zákoutí
pln voliér a starých gloriettů,
kde v hustém bezu, čilimníků květu
a vrb a jiv a hlohu ve proutí
pták nejeden své křídlo vzpínal k letu.
Na stupních spřerážených bujel mech,
a fontan vyschlý byl přec plný ech,
já slyšel je před lety, slyším dnes,
ó ples!
Já žil v těch snech a žiju v těchto snech
i po letech!


لا أعْصِرُ الخَمْرَ بل أغْرِس العِنَبا
حَسبي ثُغُورٌ تُبيحُ الظّلْمَ والشّنَبا
إذا تُدارُ على صاحٍ سُلافَتُها
يَوْماً تَهافَتَ سُكْراً وانتَشى طرَبا
وظلّ يَهْزَجُ في أثناءِ نَشْوَتِه
حتّى كأنّ دَمَ العُنقودِ ما شرِبا
قل للنّزيفِ بِها أدْمِنْ على ثِقَةٍ
فلا جُناحَ على مَن أدْمن الضَربا
يا بُؤْسَ للصبّ شَام البَرْقَ مُبتَسما
فباتَ يُزْري بصَوْبِ المُزْن مُنْتَحبا
وفي الحَشا ما الحَشايا عنْه تُنْبِئُه
مِن لوْعة سَعّرتها فاغْتَدَتْ عَجَبا
لا أنكرُ الضّد يلقى الضّدّ مذ جمعتْ
جوانحي وجفوني الماء واللَهبا
إنّ الذين ولُوا أمْر التي ولِيَتْ
أمْري غدا سِلْمُهُم حَرْباً فَواحرَبا
أمُّوا العَقيق فعاقوا العاشِقين ولَوْ
عاجُوا على منعجٍ قضّى الهوى أرَبا
آمَتْ بَنَاتُ نَسيبي يوْم بينهِمُ
لِفَقْدها منْ فُؤادي قَيّماً حَدِبا
ساروا بِه دونَ جِسْمي كَيفَ صاحَبَهُم
ولا قوامَ لهُ إلا إِذا اصْطُحِبا
يا آلَ خَوْلَةَ لا آلُو مَضَارِبَكُم
حَوْما عَليها رَجاء الوردِ إذْ عذُبا
وإنْ حَجَبْتم عنِ الأبصارِ هَوْدجَها
فحاجب الشمس لا يخفى وإن حُجبا
ما ضرّكم لو نَفَحْتُم مِن تعلّقها
بأنْ يَسوق لَها المُهرية النُّجُبا
لَئِن بَخِلْتُم بِنزْر ليسَ يَرْزَؤُكُمْ
لَتَفْضَحُنّ بِما تأتُونَه العَربَا
أليسَ يُعْديكُم جُودُ الأميرِ عَلى
قاصٍ ودانٍ بِما يَسْتَغْرقُ الطَلبا
المُنتَضي صارِماً للهَدْي مُنْتَصراً
والمُرْتَضى قائِماً بِالحَقّ مُنْتصبا
إمامُ دينٍ ودُنيا لمّ شَمْلَهُما
مِنْ بعد ما اضْطَرَبا دهراً وما اغْتَربا
تقلّد المُلْكَ والسُّلطان مُنْهَجةً
أثْوَابُه فَثَناها غَضّةً قُشُبا
يَسمو بآبائِهِ الأنام مُفْتَخِراً
إِذا المَنابِر سَمَّتْهُمْ أباً فأبا
وإنّ يَحْيى بنَ عبد الواحدِ بنِ أبي
حَفْصٍ لأَنوَرُ من شَمسِ الضُحى نَسبا
ثَلاثَةٌ هُمْ نُجومُ الأرضِ قَد عَشَروا
وعَاشَرُوا في السّماءِ السّبْعَة الشُهُبا
مُبارَكونَ عَلى الدُنيا عَزائِمُهُم
حِزْبُ الديانَة فيما غالَ أو حَزَبا
أضحى وحيدَهُمُ في كلِّ مَعْلُوَةٍ
مَنْ ردّ من ألْفة التّوحيدِ ما ذَهَبا
مَلْكٌ تَبَحْبَحَ في عَلْياء سُؤْدَدِه
فأَحرَزَ السّلَف القُدْسِيّ وَالعَقبا
تَهْوى الكَواكِبُ لوْ أهوَت لِسُدّتِه
فَقبّلَتْ راحَةً لا تَأتَلي تَعَبا
طَعْنَاً وضَرْباً وبَذلاً كُلّ آوِنَة
ولا نَصيبَ لمَن يَستَنكِفُ النّصَبا
فمِنْ سماح إذا القطر المُلِثُّ ونَى
أوْ مِنْ مَضاء إِذا العَضْبُ الحُسامُ نَبا
لَم يَدْنُ مِن بابِهِ مُسْتَشْعِرٌ وَجَلاً
إلا دنا مِن أمانِ اللّهِ وَاقْتربا
أَعْرى الصَوارِمَ لمّا باتَ مُدَّرعا
مُفاضَة الحزْم واستَدنَى القَنا السُّلبا
وَصالَ بِالبيضِ بأساً حِينَ سالَ نَدىً
بِالصَّبرِ فاسْتفْرغ الأكياس والقِربا
الطّوْد والبَحر من حُسّادِه أبداً
إذا احْتَبى في سَريرِ المُلكِ ثُمّ حَبا
لأجلِها طاشَ هَذا مُزبِدا قَلِقاً
وقَرّ ذاك طويلَ الفِكْرِ مُكْتَئِبا
ثمّ استَبان كَمالاً فيهِ عِزُّهُما
حتَّى لَقَد رَضِيا مِن طُولِ ما غَضِبا
مُبَارَكٌ لَم تَلُحْ كالصُّبحِ غُرّتُه
إلا جَلَتْ كالظّلام الحَندس النوَبا
يُغادِر النّهْر غَصّاناً وقَد جُعِلَت
تُحيلُ شُمّ الرّواسي خيلُه كُثبا
في الجَيْشِ منهُ رَبيط الجَأشِ يُؤْمِنُه
والرّوْع يَفْصِلُ عن راياتِها العَذَبا
ما هَزّهُ المَدْحُ إلا انْثَالَ نائِلُهُ
كالجِذع ساقط لما حرَّك الرُّطبا
عُلى المُلوكِ وُقوفٌ دونَ غايَته
إنّ القُطوف إذا جارى الجَواد كَبا
وَإن أخالُوا بِدَعوى في مُجَانَسَةٍ
فمن لَهم بلُجيْن يُشبِهُ الذّهَبا
هذِي الشُهورُ شُهورُ اللّهِ واحِدَةٌ
والفَرْدُ مِنهُنّ وَصفٌ لازِمٌ رَجبا
مَوْلايَ سَحّتْ عَلى العبدِ اللهَى دِيَماً
فَبَادَرَ الحَمْد يَقْضي مِنْهُ مَا وَجَبا
إنّي أخاف وَقَد عُجلْتهَا مِنَحاً
إِذا أؤَجّل مَدْحاً أن يكونَ رِبا
سارَعتُ بالشكرِ إِفصاحاً بأن يَدي
تَأثّلَت مِن يَدَيْك المَالَ والنّشَبا
وَما توقّفتُ عَن بَيْتٍ وَقَافِيَةٍ
مُنذُ استَفدْتُ لَدَيك العِلم والأدَبا


Empfindlicher ist kein verscheiden,
als von der liebsten abzuscheiden,
dan sunst der allgemeine tod
vollendet alle pein und not,
und pfleget die seel durch das sterben,
ein neues leben zu erwerben.


Anima sconsolata, a cui ti lasso?
Ad uno spiritel senza mercede,
Senza raggio d'amor e senza fede,
Per cui fuor di sospiri ora non passo.
E dentro a' suo' begli occhi un duro sasso
Le chiude a mio dispetto, e ben s'avvede
Del mio aspro morir, e pur non crede
Ch'io per lei vada sospirando basso.
Deh, voi che siete in simigliante laccio,
Guardate alquanto il mio grave martire,
A cui Amor m'ha dato e quanto impaccio;
Ché sopra un tigre è posto il mio desire,
Ch'ha l'anima di neve e 'l cor di ghiaccio,
Sì che pietà non ha del mio languire.


Vana, porque te planta, te ve el cielo,
crecida, porque llegas a su palma,
seca, porque mis lágrimas son hielo.


Be messze van a Messze,
Be távol van a Távol,
S mint Isten, úgy világol
Az Ember, ki meghalni nem akar.


Na, kumm dat, as dat kamen schall,
kumm glatt dat, kumm dat krus –
na, Gott sin Sägen œwerall
in Dönsk, Schün, Kamer, Kaw un Stall
för di, oll Schultenhus!


Víte, já nejsem z Izraele,
ale tu moudrost pojal jsem cele,
spočítat vždycky co a jak
a nebýt při tom nezdvořák.


ev'ry eye that knew no cause to weep,
And peaceful minds were hush'd in pleasing sleep,
Two virgin nymphs, whom Love had left forlorn,
Ne'er clos'd their weeping eyes, from eve to morn:
For Strephon's absence, Daphne's tears were shed,
And Hebe mourn'd her faithful Collin dead;
Their sorrows were not to each other known,
Alike they mourn'd, and silent was their moan;
Awhile they wept, 'till one the silence broke;
Thus Hebe answer'd, and thus Daphne spoke.


冰簟银床梦不成
碧天如水夜云轻
雁声远过潇湘去
十二楼中月自明


渔曲飘秋野调清
半窗残月带潮声
不知短发能多少
一夜新添白数茎


Wenn was irgend ist geschehen,
Hört man's noch in späten Tagen;
Immer klingend wird es wehen,
Wenn die Glock ist angeschlagen.
Und so laßt von diesem Schalle
Euch erheitern, viele, viele!
Denn am Ende sind wir alle
Pilgernd Könige zum Ziele.


Sabes que é Deus?! Esse infinito e santo
    Ser que preside e rege os outros seres,
    Que os encantos e a força dos poderes
    Reúne tudo em si, num só encanto?


Zde anděl k děcku na kámen si klek,
sám chorých rysů,
zde u zídky trs bílých macešek
je bez nápisu.


春光将老杏花残
犹自惊心带泪看
记得去年今日里
布衣羸马出长安


Proti slunci rudu zdvihá,
co to zdálo se mu jen?
Odhodí ji, raděj stíhá
motýla, jenž vyplašen,


« Je prierai la vague calmée,
« De nous bercer plus mollement,
« Quand ton front, ô ma bien-aimée,
« Reposera sur ton amant.


Richt unser ganzes Leben
Allzeit nach deinem Sinn,
Und wenn wirs sollen geben
In Todes Rachen hin,
Wenns mit uns hie wird aus,
So hilf uns fröhlich sterben
Und nach dem Tod ererben
Des ewgen Lebens Haus.


O Freunde, laßt das Klagen,
Mir aber gebt Entsatz,
Und macht dem Leichenwagen
Mit euren Waffen Platz!
Bedeckt das Grab mit Rosen,
Das ich so früh gewann,
Und legt den tatenlosen
Zum tatenreichsten Mann!


Hinterm Berg,
Hinterm Berg


Hell gleißt ein Schmetterling her übern Fluß,
Ist wie ein auferstandener Frühlingsgeist,
Der Blumenseelen schnell beschwören muß.


ألَمَّ خيالٌ من أُمَيْمَةَ طارقٌ
ومن دونَ مسراه اللّوى والأبارِقُ
ألمّ بنا لم ندر كيف لِمامُهُ
وقد طالما عاقته عنّا العوائقُ
فلّلهِ ما أولَى الكرى في دُجُنَّةٍ
جَفَتْها الدّراري طُلَّعٌ وبوارقُ
نَعِمْنا به حتى كأنّ لقاءنا
وَما هو إلّا غايةُ الزُّورِ صادقُ
فما زارني في اللّيل إلّا وصبحُنا
تُسَلُّ علينا منه بِيضٌ ذَوالِقُ
فَكيفَ اِرتَضيتَ اللّيلَ واللّيلُ مُلْبِسٌ
تَضِلُّ به عنّا وعنك الحقائقُ
تُخيّل لِي قُرْباً وأنتَ بنجوةٍ
وتوهمني وصْلاً وأنت المفارقُ


Proto má vždy touha byla,
Než-li budu sníti v hrobě,
Aby každá pojistila
Jedno lidské srdce sobě.


Hab' Geduld, wirst dich verjüngen!
In der allerletzten Stund'
Sich verjüngen oft die Züge
Sterbender noch um den Mund.


Nichts behält wer allzuviel
Auff einmahl ergreiffen wil.


Deh perché non ho io l'ingegno e l'arte
di Lisippo e d'Apelle, onde potessi
il viso, che per sole al mondo elessi,
dipinger e scolpir in qualche parte,


Fern noch einer Lampe Schein,
und der Himmel schwarz verhangen – –
in den dunklen Birkenhain
bin ich einsam ausgegangen.


Ten cyt obživuje muže vznešeného,
Že se obr po věčnosti žene.
Bojovníka slávou oděného
Ani hrady nezmožené,
Ani jasnost vůdce vítězného
Z boje drtícýho nevyplaší.
Darmo hlad a mor a pouta straší,
Darmo hlubiny se otvírají,
Pověry co saně opírají,
Hrdina se pro vlast na smrt světí,
Do ohně a do propasti letí,
V proudy ječícýho vzteku skáče,
Bludy tře, a sluncem pravdy svaté
Rozvětřené potíraje dráče
Boří peleš necti jedovaté.
Ať se rozdírá hrom ukrutenství,
Mámí duchy bleskot ouskočnosti,
Ať se krupobití příkořenství
Sype s smrtí: hledě do věčnosti
V moři rozvlněných vášní bude státi,
Jako všickni národové stáli
Ve své víře neustupné skály,
Že se nesmí duše porušení báti,
Neb se dusýcými pověrami dráti
Nezmoženec jak muž k pravdy trůnu,
Aby v moudrosti a ticha lůnu
Spatřiv veškerenstva obnaženost,
Objav nezkalenou přirozenost
Pronikavým okem, hlásal světu,
Že se duše v nejkrásnějším květu
Na věčnosti jistě bude stkvíti.
Byť y mudřec hlůzou zvětřujícý
Za učení světy zblažujícý
Jako zlosyn spiatý měl jed píti,
Vyřkne: Duše nemůže se stříti;
Vždyť jí díly neklížejí,
Ani oudy netížejí,
Jakby, jsouc duch, mohla sjíti?


E questo detto, corse ad un coltello,
il qual pendea nella camera aguto,
e per lo petto si volle con ello
dar, se non fosse ch'el fu ritenuto
da Pandaro lo quale il tapinello
giovane prese, com'ebbe veduto
lui disperar nelle parole usate,
con sospiri e con lagrime versate.


Tak pomalu se dní, tak hrůzně, šeře,
oh, požehnaný, vizte, jenž se béře
všem jiným den, všem vytoužený,
ať jedním proklat, tisíci však pozdravený.


Sem tam mělčinou se brodil –
Chtíč ho vedla do hlubiny:
Vodník síť tu rychle hodil,
Z vody se valí bubliny!
Za ním musil do tmavé skrejše;
U večer jej pustil do vejše.


Und der Tanz hat schon begonnen,
Munter drehen sich die Tänzer
In des Walzers wilden Kreisen,
Und der Boden dröhnt und bebet.


In die Wohnung, wo dich, Vater! das Söhnlein nennt,
Wo es lächelnd vor dir spielt und den Mutwill übt,
Wie die Lämmer im Feld, auf
Grünem Teppiche, den zur Lust


Ein rauschend Blat vermag ein feiges Hertz zu schrecken,
Da ein gesetzter Geist sich nicht sucht zu verstecken,
Er weiß, wann Donner, Blitz und Strahl vorüber seyn,
So folget auch hernach ohnfehlbahr Sonnen-Schein.


Le savant que ce jeu suffoque,
Court et reprend haleine, et court,
Souffle et s'essouffle comme un phoque
Et finalement reste court ;


a vše to, nad čímž moudrý svět
pokrčil vážně rameny;
ó Muso intimních těch chvil,
kdy také já jsem býval šťasten –
ba málem bych už nevěřil,
že také jednou býval čas ten;
ty, s níž jsem při měsíci bloudil, –
nu, byl jsem hloupý, mladý hoch,
než přísně jeden muž mne soudil,
že lyriky jsem nechat moh’;
ó Muso, která’s na Příkopy
mě vodívala druhdy, žel,
kde daktyl, jambus pětistopý
a trochej mnohý vypučel
v mé hlavě, básněmi se zrodiv,
jež v něžné sbírce vydal jsem
svým pánům současníkům v podiv
s titulním něžným obrázkem –;
Ty, Muso, tvář dnes sobě zastři,
jak já to činím ubohý:
tak dlouho páni kritikastři
mně šlapali tu na nohy,
až po způsobu velkých pánů
mně vidělo se říci: „Dost!“
A jednou v krásném jarním ránu
svou mládeneckou domácnost
jsem opustil, dal Praze vale
i pianu, jež nade mnou,
ach, stenávalo neskonale
pod čísi rukou hanebnou.
Svým hněvem ztresci toho, Pane,
kdo takto o můj život hrál, –
já jako ptáče polekané
již prchám, letím dál a dál...


元戎授钺为防边
斥堠传烽未息烟
尽道长驱如卫霍
何人起冢象祁连


Wende! Da schied's durch Gränze sich ab; und der Gränzstein
Hub sich empor in die Wolken, unersteiglich
Dem, der ämsig allein für's Leben,
Heissen Geschäften sich weiht.


Was du jetzt gehört, soll mir verborgen sein?
Mir! einem Suliman! Nein! bei dem Allah! nein.
Sag' an!


أَبا لَهَبٍ أَبلِغ بِأَنَّ مُحَمَّداً
سَيَعلو بِما أَدّى وَإِن كُنتَ راغِما
وَإِن كُنتَ قَد كَذَّبتَهُ وَخَذَلتَهُ
وَحيداً وَطاوَعتَ الهَجينَ الضُراغِما
وَلَو كُنتَ حُرّاً في أُرومَةِ هاشِمٍ
وَفي سِرِّها مِنهُم مَنَعتَ المَظالِما
وَلَكِنَّ لِحياناً أَبوكَ وَرِثتَهُ
وَمَأوى الخَنا مِنهُم فَدَع عَنكَ هاشِما
سَمَت هاشِمٌ لِلمَكرُماتِ وَلِلعُلى
وَغودِرتَ في كَأبٍ مِنَ اللُؤمِ جاثِما


Tal già coperta di ruine e d'erba
vinta si giacque e del suo stato in forse,
quando la mano il vincitor le porse
e più adorna levolla e più superba:


S'ils entraient ! la tâche est ardue,
Quand tous les cœurs sont soulevés.
Les femmes ont la poix fondue,
Gavroche roule les pavés.
Allons, Paris, vieux camarade,
Tire la corde du beffroi,
Sois de granit…, sois barricade !
Défends-toi, Paris, défends-toi !


I see thy Garments roll'd in Blood,
Thy streaming Head, thy Hands, thy Side,
All hail, Thou Suff'ring, conquering GOD!
Now Man shall live; for GOD hath dy'd.


Teď z důli vyvřel šumný vír
a bílou pěnou kropí
své unikavé stopy
a v šíř se rozplývá.
A drobných jisker tisíce
se na povrchu honí
a každá vlna roní
tam světla zářivá.


Oder wollt ihr euch besinnen,
Dennoch uns noch was verehrn;
So kann sie uns wohl entrinnen,
Und sich, wenn sie größer, wehren;
Laßt der Schwalb die Thür aufhalten,
Wir sind Junge und nicht Alte.


Verstand / der Seelen erste Krafft /
der saug' aus deiner Weißheit Safft /
wie über-wol um uns es steh /
wann es nach deinem Willen geh.


楚兰不佩佩吴钩
带酒城头别旧游
年事已多筋力在
试将弓箭到并州


Ma come farsi udir, come uscir fuora
potrà del tristo albergo all'aria lieta,
se la man, ch'apre il ciel, non gli apre l'uscio?
O come vi starà, s'ella gliel vieta?
Qual augellin, che père entro il suo guscio,
tal ei dentro il mio petto, ove dimora,
e là, 've nacque, converrà che mora.
L'alta bontà, che il tuo valor fe' degno
di regger l'arca, onde si salva il mondo,
e del terreno e del celeste pondo,
spenga in quel cor sì saggio il giusto sdegno.
Così il commesso legno,
cui Borea assale, i venti spregi e l'onda;
e al tuo piè cada quanto il mar circonda.


Vnd wann sie nun erworben ist,
So währt es eine kurtze Frist,
Biß wir sie wiederum verschütten,
Ein Schritt, ein Wort, ein eintzig Blick
Treibt alle Freundlichkeit zurück,
Vnd da hilfft kein Genade bitten.


Siehst du, o teure Rosalinde!
Den bärt'gen Mann mit breitem Hut,
An dem die Mutter mit dem Kinde
– Madonnenurbild! – säugend ruht?
Es ragt das dunkle Haupt des Gatten,
In sich gekehrt, im braunen Schatten,
Das ihre schwimmt in Purpurglut.


Noc míjí. A jak vítr stená,
tvůj pláč mým nitrem zostra zní,
smuteční vrbo, zasazená
do dlažby čtvrti tovární.


Mal te perdonarán a ti las horas,
Las horas que limando están los días,
Los días que royendo están los años.


Desembainhando logo a fera espada,
Pão, Campar conquistou e Dandargire;
E neste mar trazendo grossa armada,
Reputação, riqueza e fama adquire.
E vendo a sua cidade sublimada,
Como um ânimo grande a mais aspire,
De Malaca Sultão se intitulava,
Que o Régio nome quase desprezava.


When thou was corn't, an' I was mellow,
We took the road ay like a Swallow:
At Brooses thou had ne'er a fellow,
For pith an' speed;
But ev'ry tail thou pay't them hollow,
Whare'er thou gaed.


Alt wohl noch nicht, doch auch nicht mehr ganz jung,
Ist man denn in der Mitte angelangt,
Beim à peu près, und hat Gelegenheit,
Vorwärts und rückwärts still sich umzusehn.


Quisiera hacerlo vivir, neutralizando mi piel,
absorbiendo agua de mi cuerpo.
Que toda descripción sucumba ante la dicha de describirlo.
Incubando mis deseos, creando un estado de letargo,
de cambio, de incubación.
Unir todo para no separarlo por un sentimiento común.


Wenn die Hühner sich auf ihren Latten
Eine Schlafbank wählen für die Nacht,
Und die Sonn' aus meinem Schatten
Einen ackerlangen Riesen macht:
Husch' ich in den Garten – deine Lieder
Gehen mit in meinem Pompadour –
Werfe lang ins Gras mich nieder,
Und vergesse Menschen und Natur.
Alle die Aurikeln, Nelk' und Rosen,
Die ich sonst – wie meine Mutter, mich –
Anzusehn und liebzukosen
Und zu warten pflegte, missen mich.
Und mein Lämmchen, das ich sonst zu füttern
Ueber kein Vergnügen je vergaß,
Blöcket an den Gartengittern
Oft umsonst nach einer Hand voll Gras.
Und mein Papchen, 1 dem ich auf der Gabel
Zucker durch des Käfichs Stäbe gab,
Wetzt umsonst den krummen Schnabel
An dem glatten Ringe schaukelnd ab.
Sollen meine Blumen nicht verwelken,
Lamm und Vogel schmachten? Komm o Mann!
Lobe Vogel, Lamm und Nelken!
Lämmchen, hüpfe! Papchen, schwatze, und ihr Blumen, blühet dann!


Werde heiter, mein Gemüthe,
Und vergiß der Angst und Pein!
Groß ist Gottes Gnad' und Güte,
Groß muß auch dein Hoffen sein.


Perdona a lui, ch'el fu d'amor diffecto,
ché tu sciai ben che a legge scripta in carte
un libero voler non è subiecto.


A znovu každý z nás, svou sudbou jak je veden,
za povinností jde, jak rozum káže mu;
a šťastni skoro jsme, že po den aspoň jeden
jsme k nebi zřeli stejnému.


Die Jungfrauen all, daß Gott sich erbarme,
Sie ahnen nimmer der Jugend Lust –
Das Elend schließt sie in seine Arme,
Der Mangel schmiegt sich an ihre Brust.


Svoboda! Volnost! – Pěkně věci samé,
kterými druhdy těšil se ten bloud.
Svoboda! Volnost! – Však to heslo klame,
když nesmíš ani s postele se hnout!
Zde k vůli rýmu francouzsky: „Ó jamais!“
si vzdych’ a cítil muka těžkých pout
a medicinu pozdvihaje ke rtům,
takovou volnost poslal ke všem čertům.


Wie oft hat dich dein vatterland,
wan du von meinen großen prinzen
in vil ferrligende provinzen
lobwürdig warest ausgesandt,
Zumal voll traurigkeit und freid
mit heil, glückwünschung, gruß geehret!
weil dein abwesenheit sein leid
und seinen nutzen auch vermehret.
Weil deines munds wolredenheit
kan an dich lieblich ohn bemühen
der helden herzen und hochheit
und die seel durch die ohren ziehen.


Jak to zpíváš, muži dobrý,
což to obé v jednom jest?
Naměřímť já mezi nimi
celý život, na mou čest!


Quivi de corpi l horrida mistura
che piene havean le gran campagne intorno
potean far vaneggiar la fedel cura
de duo compagni insino al far del giorno
se non trahea fuor d una nube oscura
a prieghi di Medor la Luna il corno
Medoro inciel divotamente fisse
verso la Luna li occhi, et così disse


Deine sanften Kinderblicke
Von der hohen edlen Stirn,
Dieses Lächeln von dem Glücke,
Kann wie damals mich verwirrn.


Wein und Liebe
Bändigt Helden;
Wein und Liebe
Macht Verträge;
Wein und Liebe
Stiftet Frieden.
Drum, o Deutſchland,
Wilſt du Frieden?
Wein und Liebe
Kan ihn ſtiften.


che se qua giù quei spiriti divini
riguardan mai, non scio como a tal cosa
ciascun più che a Ciprigna non se inclini.


Ungewißer, kurzer Daur
Ist dieß Erdeleben;
Und zur Freude, nicht zur Traur,
Uns von Gott gegeben.


Poutník lomozí však dále nedočkavě:
„Otevřete, život pro mne nemá ceny,
srdci mému zklamanému třeba změny,
starostí jsem jenom užil, trampot, trudů:
za branami smrti, tuším, šťasten budu.“
„Není klidu, štěstí za branami smrti...“
„Není?“ poutník trne. „A já čekal záři!“
Od bran smrti couvá se zklamanou tváří,
do života zpátky pozvolna se vrací:
všeho smysl hledá v usilovné práci. –


Jahrhunderte genossen wir
Der Freyheit Ruh' und Glück!
Kaum vier Jahr, ach! genosset Ihr,
Neu-Franken, Euer Glück!


Uns ist gedeckt ein grüner Tisch
In Wald und Sonnenschein,
Forelle schwimmt in Butter frisch,
Des woll'n wir fröhlich sein!
Stoß an, mein Schatz, es lebe,
Wer uns in Liebe nah,
Die Muse samt der Hebe
Hoch Juvivallera!


Friss havat zabál még s érzi
husotok, amint bevérzi.
Eltünődik, száját nyalja
s morog, de maga se hallja.


da giente acchonpagnata di valore;
erav'il di' Merchurio, e·llo·ddio Marte
per choronar mie donna a grand'onore.


Szépséges nagyasszony,
Tündére ennek a csodás kis világnak,
Ahol élünk gyönge, kicsiny hittel, kedvvel,
Birkózunk idegen, dölyfös istenekkel,
Vérrel, igazán, itt, csak Téged imádnak,
Csak Téged imádnak.
E szomorú földből, e vérittas földből,
E fáradt világból Te hoztál ki lelket,
Bátorságos szívvel csak azóta vallunk
Gyermeki szerelmet
E szomorú földnek, e vérittas földnek,
Ahol fiatalon dőlnek ki a tölgyek
S bimbóidejükben hullnak le a rózsák...
Óh, mennyi sok emlék, óh, mennyi valóság,
Szépséges nagyasszony, mennyit sírtál értünk
S mennyit mosolyogtál,
Mintha e fáradt, bús édes kis világnak
A tündére volnál,
Jóságos tündérünk,
A mi magyar vérünk, a mi tisztább vérünk.
Talán soká, egyszer az lesz ez a fajta,
Amivé ez a szent, buja föld akarta
S akarja szent, termő tavaszokkor tenni:
Fogunk mi még hinni, fogunk mi szeretni
S nótás, szent asszonyról fog szólni az ének:
Valánk egy időben bús, fáradt szegények
S jött közénk egy asszony
- Soha igazabbat, soha jobbat, szebbet! -
Óh, be nagyon kellett,
Óh, be nagyon kellett ez a csoda-asszony,
Hogy ebből a földből életet fakasszon
S magyar legyen értünk,
Szépséges nagyasszony,
Mi szent magyar vérünk, a mi tisztább vérünk:
Ha itt több lesz a vér, ha itt több lesz a hit,
Teáltalad élünk,
Ezer év mulva is Terólad mesélünk!...


Poi che piacque a Colui che tutto fece,
Ghione se dipartì da quella gente.
Via cavalcando, va pensoso e tace,
racomandandosi a Dio onnipotente.
Nell'altro canto dirò, se a Dio piace,
come Ghïon ferito sì dolente
tornò a Carlo Mano a Pampalona.
Sempre vi guardi Cristo la persona.


Nehmt den Wein, den ich euch reiche,
Meines guten Willens Zeuge;
Freunde, nehmet freundlich hin.
Wie ihn Gott und Reben gaben,
Lieben Freunde, geb' ich ihn.


Ne, to nejsou zvony,
soudce hlas to spíše;
a jak ve tmách noci
věž se tají zraku,
zdá se, že ten hlas jde
odněkud až z mraku
a že ten hlas velký
všech se dole táže:
Poctivou-li prací
zemdlely ti paže?


Da web' ich mir die Truhe
So heimlich, klar und lind,
Darin ich meine Ruhe
Und Auferstehung find'.


Quando 'l bel viso, in cui rose e vïole
fanno al più freddo verno ingiuria e scorno,
grate orecchie porgea, mirando intorno,
all'amorose mie calde parole,


Wenn die Liebe aus den Sternen
Niederblicket auf die Erde,
Und dein Liebstes Lieb begehrte,
Muß dein Liebstes sich entfernen.


Sie schläft mit Sorg, ist früh heraus,
Gibt Futter, wo sie soll, im Haus
Und speist die Dirnen, derer Hand
Zu ihren Diensten ist gewandt.


烛暗船风独梦惊
梦君频问向南行
觉来不语到明坐
一夜洞庭湖水声


بَينَ لَيلى وَسُعاد وَمُنى
حارَ إِلياس كَما حرت أَنا
غَير أَني لا أَرى مِن عَجب
أَن يَكون الاسم قَد حيرنا
تَكثر الأَسماء في شَيء إِذا
كَثُرَ المَعنى بِهِ أَو حسنا
طفلة عَن والديها نسخة
كرمت أَصلاً وَطابَت مَعدَنا
قُل لِوَجه البَدر إِن قابلَتها
جاءَكَ الحُسن اِنعِكاساً مِن هُنا
لَكن البُشرى بِلَيلى إِنَّها
أَول الأَزهار في رَوض الهَنا
أَطعم العزّاب رَبّي مثلها
رَبِّ ما ضَرك لَو أَطعَمتنا
ربِّ أطعمني غَلاماً شاعِراً
لِدَواعي الحُسن مثلي مذعنا
وَليَكُن مَجنون لَيلى وَليَكُن
طيّب القَلب ظَريفاً لَسِنا
وَليَكُن مثل أَبيه إِنَّنا
لَم نوفِّر غادة في شعرِنا


Красная Армия пана из Киева попросилЭтого мал Не иссякла панская силВыкинули пана из ВильнЭто еще не побед Не смотрите умильнВышвырнули Пилсудского из ГроднМал Мира еще не поданВышвырните всех белогвардейцев из их гнездТолько это может мир России дат


Egy könny... egy élet... mennyit ér?...
Egy pennyt ér... két pennyt ér...


Laß uns besuchen den seligen Plan,
Wo wir uns beide das erste Mal sahn:
Blumen entsprangen;
Vögelein sangen,
Daß die Gebürg' und die Thäler erklangen.


Kolem lůžka smutní stojí
jeho máje druhové,
jako kolem zvadlé růže
zdraví ještě kvítkové.


El pasto ha crecido demasiado como para arrancarlo.
En el techo de la casa vecina
se pudre una pelota de trapo
dejada allí por un niño muerto.
Entre las tablas del cerco me miran rostros
que creía olvidados,
y mi amigo espera en vano que en el río
centellee su buena estrella.
Tú, como en mis sueños, vienes atravesando las estaciones
con la lluvia de la infancia
en tus manos hechas cántaro
En el invierno nos reunirá el fuego
que encenderemos juntos.
Nuestros cuerpos harán las noches tibias
como el aliento de los bueyes,
y al despertar veré que el pan sobre la mesa
tiene un resplandor más grande que el de los planetas enemigos
cuando lo partan tus manos de adolescente.
  Pero ahora te envío una carta de lluvia
  que te lleva un jinete de lluvia
  por caminos acostumbrados a la lluvia.


Oh! - és a Haza?


öyle severekten gideceğim ki,


兰草叶虽长
一茎祗一花
花多郎所爱
努力作春华


石磴古苔青
不见圮桥履
洞口有樵人
浑疑赤松子


“Hej itt egykor e gyep felett
Sötétpiros harmat esett;
Fű, virág búsan lehajlott,
S magyar szivbül friss vért ivott.


Dívku, jež nemá žádných cností,
chtěl milovat bych láskou zpit.
A šli bychom tak, všeho prosti,
čím chtěl v nás život lidi skrýt.


Und hinter dir die Ebne niederziehn
Sah ich wie stille Gold- und Silberbäche
Die Wege deiner Niedrigkeit und Schwäche.


雨重依依舞态低
任人攀折路东西
何如渡口成林处
留得黄莺到夜啼


عَيناك وَالسِحرُ الَّذي فيهِما
صَيَّرَتاني شاعِراً ساحِرا
طَلَّمَتنِيَ الحُب وَعَلَّمتُهُ
بَدَر الدُجى وَالغُصن وَالطائِرا
أُِن غِبتِ عَن عَيني وَجُنَّ الدُجى
سَأَلتُ عَنكِ القَمَرَ الزاهِرا
وَأَطرُقُ الرَوضَةَ عِندَ الضُحى
كَيما أُناجي البُلبُلَ الشاعِرا
وَأَنشُقُ الوَردَةَ في كُمِّها
لِأَنَّ فيها أَرَجاً عاطِرا
يُذَكِّرُ الصَبُّ بِذاكَ الشَذا
هَل تَذكُرينَ العاشِقَ الذاكِرا
كَم نائِمٍ في وَكرِهِ هانِئٍ
نَبَّهتِهِ مِن وَكرِهِ باكِرا
أَصبَحَ مِثلي تائِهاً حائِراً
لَما رَآني في الرُبى حائِرا
وَراحَ يَشكو لي وَأَشكو لَهُ
بَطشَ الهَوى وَالهَجر وَالهاجِرا
وَكَوكَبٍ أَسمَعتُهُ زَفرَتي
فَباتَ مِثلِيَ ساهِياً ساهِرا
زَجَرتُ حَتّى النَومَ عَن مُقلَتي
وَلَم أُبالِ اللائِمَ الزاجِرا
يا لَيتَ أَنّي مَثَلٌ ثائِرٌ
كَيما نَقولُ المَثَلَ السائِرا


Baso, baso zvuč!
Ať tu políbení
Dívky slyšet není,
Baso, baso bruč!


Ott a szarvas, mint a pára -
Köd előtte, köd utána -
Míg az ember széjjelnézne:
Szemök elől elenyésze.


Rings ſtand das Volk; da ſprach er laut:
„Blutacker bleibt dies Land,
So lange Schwert und Scepter bleibt
In dieſes Edwards Hand.


— L'un des plus beaux instants, mon fils, où les humains
Puissent à l'Éternel tendre leurs faibles mains ;
L'âme s'y sent ouverte, et la prière aisée.
— Oui ; mais nous avons là les pieds dans la rosée,
Bon père ; autant vaudrait prier en plus bas lieu.
— Les monts, dit le vieillard, sont plus proches de Dieu,
Ce sont ses vrais autels, et si le saint prophète
Moïse le put voir, ce fut au plus haut faite.
— Hélas ! reprit Mardoche, un homme sur le haut
Du plus pointu des monts, serait-ce le Jung-Frau ;


Pan rada má dnes velký žal
a ve špatné je náladě,
neb jeho návrh, který dal,
byl přehlasován v poradě;
čím tedy on ve běhu žití
svou pilnou prací prospěje,
když nic, co by jen mohl chtíti,
se po vůli mu neděje!


Man sitzt da und ißt und trinkt τραύματα Φιλήσας, und so bald das Lämmlein winkt τοτ᾽ ἀκολυϑήσας.


Lauter Zank, 's ist eine Zeit des Leidens,
Alles freilich, es hat seine Zeit –
Zeit des Zankens – Hetzenszeit – des Meidens:
»Bet' und zanke« heißt's in neuster Zeit!


وَذاتِ جِسمٍ مُشبِهِ الساجورِ
وَجُؤجُؤٍ كَجُؤجُؤِ الطُنبورِ


Und träf ihn auch wirklich der Edleren Loos,
So lacht er der Neider, und handelt stets gross.
Einst führt ihn sein Engel mit liebender Hand
Durch Wonnegefilde in's bessere Land!


ölümden de korkmam, er geç ölür insaölmemek e


Wer Gott und gutes liebt / muß als zum bästen kommen /
wie bös' es sich auch zeigt / was quälen es verführt.
Im ärgsten stechen es den Stachel selbst verliert.
Das bös und Vbel selbst / muß doch den Frommen / frommen.
Mir wird das Bächlein nur / die quelle nicht / genommen.
Das ganze Weißheit-Meer von dieser Vrquell rührt /
wird / in der Wüsten auch / so bald ein Bach gespührt /
von dem das flache Feld wird fruchtbar überschwommen.
Was man mir nemen will / das hab' ich überall.
Trutz / daß der böse Geist dem Heiligen verbiete /
hell zu durchleuchten mich / mit seiner Weißheit Stral!
sein Boßheit anlast den / zu doppeln seine Güte:
Er will / durch fremde nicht mir / sondern in Person
entdecken seinen Schluß und zeigen seinen Thron.


Mdlý odraz všeho nejistý,
zřím táhnout v plucích gardisty
při vření bubnů sporém,
zbraň chladně kmitá všeliká
a nahé srdce dotýká
se těchto uniforem.


Né come in humiltà mai voglia acerba
Regnar potesse: hor la mia morte è certa
Che mal si segue ciò che a gli occhi agrada.


Kétes harczok után az az ember fő nyeresége,
Hogy szűk léte körén tűrni s felejtni tanúl.


Cisteron, das Städtchen, schlummert,
Nur im Schlosse lassen Worte
Dumpf und eilig sich vernehmen,
Und es dröhnt die Eisenpforte.


Un baron à seize quartiers,
Dont le burg, bravant les huées,
Pour ceinture a des bois entiers,
Et dort le front dans les nuées !


non me acorgeva, dico io, ahimè infelice,
esser qui in viaggio, esser qui posto in bando,
altrove esser la patria e la mia stanza.


Bieco il guatò l'adunator de' nembi
Giove, e rispose: Querimonie e lai
non mi far qui seduto al fianco mio,
fazïoso incostante, e a me fra tutti
i Celesti odïoso. E risse e zuffe
e discordie e battaglie, ecco le care
tue delizie. Trasfuso in te conosco
di tua madre Giunon l'intollerando
inflessibile spirto, a cui mal posso
pur colle dolci riparar; né certo
d'altronde io penso che il tuo danno or scenda,
che dal suo torto consigliar. Non io
vo' per questo patir che tu sostegna
più lungo duolo: mi sei figlio, e caro
la Dea tua madre a me ti partorìa.
Se malvagio, qual sei, d'altro qualunque
nume nascevi, da gran tempo avresti
sorte incorsa peggior degli Uranìdi.


Žalný z prsou vyjde hlas –
Volá děvu a sní zas.
Sotva zmizl, zas se jeví
Obraz májokrásné děvy:
Růže tváře její
Líbezně se rdějí,
Medný ret se chvěje,
Píseň lásky pěje,
Co jí srdce souží,
Po čem mocně touží
Citové horoucí; – –
Teď však se zardělá
Tváře její bělá,
Jako zoře mroucí
Oko děvy zírá;
Jižjiž poumírá,
Ještě jemu kyne
A sen opět zplyne.


Ich weiß es wohl, was mich so einsam macht.
Dies alles, das ich habe, ist ein Tand,
Nicht wert, dafür des Morgens aufzustehn.


Však nevěřím, že opravdu je sníh,
co na skráně mi soumrak žití třese,
v mém srdci stále teplý vane jih,
a keř mých zpěvů posud květy nese.


A po krátké době,
když utich povyk,
líbil se přec lidu
dobrý panovník,
zdálo se jim, že ty dlouhé uši
právě dobře ke koruně sluší,
velká věc je zvyk! –


Ja, bis dahin, wo mein entzücktes Ohr
Der Sphären Harmonie verwirret,
O Muse! fleug mir vor,
Du, deren freyer Flug oft irrt, nie sich verirret.


Höchster! laß mich / dich zu loben / deine Wunder sehen an.
überall man lesen kan /
deinen nie verglichnen Fleiß /
Ehr und Preiß.


Du weißst, wohin der Eifer reicht
Der blinden Pharisäer,
Wo man um Land und Wasser zeucht,
Und treibt das Werk nicht höher,
Als daß ein Thor den andern macht,
Ein Träumer bey dem andern wacht.


Mert, bárha Piroskát visszaadá sirja,
Ott ég a haláljegy bús képire irva:
Halovány arcára hirtelen pirossal;
Nincs már köze földdel, sem földi lakossal.
Egy az ohajtása szomorú szivének:
Eljegyzetni magát Isten jegyesének,
Vonúlni világtól egy félre-zugolyba,
Koporsója helyett néma kolostorba.


a) manhã
Ninguém aind As rosas me saúdam
e eu saúdo o silêncio
das rosa
b) ausência
Aqui ninguém
e nuven
c) ave
Asas suspensas em
instantelu
d) lua
Integralidad
Fixide
e) Narciso
A flor a água a face
a flor a água
a flo
f) primavera
Da não-espera
acontecem as
flore
g) lago
Tensão
fria
da água: paz - em - se
h) espera
As janelas aberta
A porta apenas encostad
i) vaso
mas incomunicant
j) fim
A ausência das rosa O caminho
Já sem ninguém, para o silênci


ما النِّيلُ أَصبَحَ واحداً بِمُدودِهِ
وَجرَت له ريحُ الصَّبا فَجَرى لها
عَوَّدت كِندَةَ عادةً محمودةً
فاصبر لجاهلها وَرَوِّ سِجالها


Freche Fratze,
Deine Glatze
Ist nicht alt,
Auch nicht jung,
Bloß voll Dung,
Hast du bald
Dung genung?


年来古道不堪行
尽避君厨俊杰名
莫枉锥刀鞭算手
且调金石击撞声


Ist Blut, – aber blaß,
Ein eisschaurig Naß.
Trink, trink doch, du Frecher,
Der Tod schänkt dir das!


És győznek - egyesült erővel.


tutto al contrario andrà, prima ch'io mai
odii il bel nodo, o non adori il volto
“e il nome che nel cor mi scrisse Amore”.


Balázs hát Pestre jő és szubskribál,
Az egyetembe néha föltekint,
De többször a folyosókon pipál,
A névsorolvasásra lesve kint,
Vagy benn padot faragcsál, szundikál,
S tanár urakra nem sokat legyint,
Nem, mintha tétlenségre voln’ születve,
De oly tanulmányokra semmi kedve.


na přídě stála bledá Mladost má
v dál nadšenýma hledíc zrakoma –
eh, je to dávno... Člun mi jenom zbyl...


Mauern siehst du da von Stein,
Bäche murmeln quick und rein,


Sienten la falta de su pasto hermoso
abriendo el seco suelo los ganados,
y en los espejos de la tierra, helados,
se miran sin beber, en son quejoso.


Denn kaum ist jetzt in ihres Schlosses Hallen
Mit raschem Schritt Klotilde heimgekehrt,
Da sieht man bunt das Meer von Segeln wallen,
Am Ufer wird ein freud'ger Lärm gehört;
Schon nahen sich der Burg Astolf's Vasallen,
Wo gnädig sie der Gruß des Königs ehrt.
Erloschen ist des Krieges wildes Lodern,
Der Vater schickt, die Tochter heimzufodern.


Hledal stopy dcery svojí,
cestu znal, jež v skalách skrytá
pod zemí zde přímo vedla
k velechrámu Svantovíta.


Como luna serena en el estío
A los sedientos campos da frescura;
Luce a los blancos rayos, y murmura
Bienhallado en sus márgenes el río;
Oculta al ruiseñor boscaje umbrío
Y llena el horizonte su voz pura;
Mudo al pie el viajador, muerta hermosura
Recuerda en amoroso desvarío;
Madre infeliz convierte la llorosa
Mirada, de una tumba al firmamento,
Y calma el vago albor su hondo quebranto;
Ríe el collado, allá la mar reposa;
Suena en los altos árboles el viento:
Tal para mí la magia de tu canto.


De son parasol rose en guirlandes flottaient
Des perles et des fleurs parmi ses tresses brunes,
Et deux cygnes, brillants comme deux pleines lunes,
Respectueusement de l'aile l'éventaient.


云拥青山远
风生碧树凉
悠悠高世士
矫首意何长


S nem halsz meg úgy-é? Véd idejű, szilas
Gyengébb korodban, bárha Dianna tán
Vagy Venus is hevert alattad,
Mégse hevert, tudom, ily dicsőség.


»Das grause Königsspiel will ich nun spielen
Und laden zu Gerichte meine Richter!
Es drückt das goldne Zepter euch nur Schwielen,
Doch hoch empor das seine schwingt der Dichter!


HERR, Ich hab' es nicht verdienet,
Was du guhts an Mir gethan.
Oft bin Ich mit dir versühnet,
Wenn Ich in der Sündenbahn
Mit der bösen Welt gerennet;
Doch hast du zur jeden Zeit
Mir erzeigt Barmhertzigkeit,
Wenn Ich nur die Schuld bekennet.
Weil denn Mir geschehn so wol,
Ist Mein Mund itz rühmens voll.


No hay gafas que se ajusten a su vista;
su condición, es mucho lo que dista
de Don Quijote,, su señor y amigo


Das Jungfernhonig nährt die Galle,
Die Einsamkeit gebiehrt den Tod,
Die Jungfrau schwindet vor dem Falle
Und leidet ohne Leiden Noth,
Der Rosenkranz, der Freyheit Ende,
Beschwert der Nonnen Herz und Hände.


–Giunta al fatal conspetto,
senz'altra scorta o aita,
sarai tosto rapita
da dolci sguardi in ben divin soggetto. –


云去谷能幽
云来涧初白
惟有山中人
解指云踪迹


عَلامَ صَرَمتَ حَبلَكَ مِن وَصولِ
فَدَيتُكَ وَاعتَزَزتَ عَلى ذَليلِ
وَفيمَ أَنِفتَ مِن تَعليلِ صَبٍّ
صَحيحِ الوُدِّ ذي جِسمٍ عَليلِ
فَهَلّا عُدتَني إِذ لَم تُعَوَّد
بِشَخصِكَ بِالكِتابِ أَوِ الرَسولِ
لَقَد أَعيا تَلَوُّنُكَ اِحتِيالي
وَهَل يُغني اِحتِيالٌ في مَلولِ


Dann flieht der Vogel aus den Lüften,
Wie aus dem Rhein der Salmen schon,
Und wo einst singend Lerchen schifften,
Schifft grämlich stumm Britannias Sohn.


Spousty sněhu rostly venku denně.
Maruška se dosti nadiviti
nemůže té ve přírodě změně,
démantů kde na tisíce svítí;
největší však radost působí jí,
některý-li z bájných květů těch,
které obě okénka teď kryjí,
roztaví úst jejich teplý dech
a když za něj, než-li naděje se,
jak by vyzván kouzelnými slovy
čaroděje, vyroste květ nový.


Wie itzt sein Sarg uns offenbar
Mit seinem Körper hat belogen,
So hat sein Körper uns fürwahr
Mit seinem Geiste sonst betrogen.


Však noha vázne ve loudavém kroku,
hosť náhlý, slza vystupuje v oku,
a ve prach padá, jako oni snové,
již přišli ke mně s říše myšlénkové,
když ve smutku jsem pod větvemi seděl.
Co zbude ze mne? – Kéž bych aspoň věděl,
že marným není celé moje žití,
že byl jsem k nebi paprskovou nití,
a že se stanu svitem tichým, stálým,
jejž po dni parném na luně si chválím.


Arion merkt die stille Tücke,
Er bietet ihnen all' sein Gold,
Er klagt und seufzt, daß seinem Glücke
Das Schicksal nicht wie vordem hold. –


Ó vichry, zcuchaná vy hnízda ve větvích,
vy jako básníků jste duše písní prázdné,
jež v mrazu všednosti, na trpké cestě srázné
se musí změniti v zjev pěstí zaťatých!...


百尺长松涧下摧
知君此意为谁来
霜枝半折孤根出
尚有狂风急雨催


Del monte en la ladera,
por mi mano plantado tengo un huerto,
que con la primavera
de bella flor cubierto
ya muestra en esperanza el fruto cierto.


of Heaven! who hast, in days gone by,
Moved every heart delighted every eye;
While age and youth, of high and low degree,
In sympathy were joined, beholding thee,
As in the Drama's ever changing scene,
Thou held'st thy splendid state, our tragic queen!
No barriers there thy fair domains confined,
Thy sovereign sway was o'er the human mind;
And, in the triumph of that witching hour,
Thy lofty bearing well became thy power.


Мой обожаемый поэт,
К тебе я с просьбой и с поклоном:
Пришли в письме мне твой портрет,
Что нарисован АполлоноДавно мечты твоей полет
Меня увлек волшебной силой,
Давно в груди моей живет
Твое чело, твой облик милыТвоей камене — повторять
Прося стихи — я докучаю,
А всё заветную тетрадь
Из жадных рук не выпускаПоклонник вечной красоты,
Давно смиренный пред судьбою,
Я одного прошу — чтоб ты
Во всех был видах предо мноВот почему спешу, поэт,
К тебе я с просьбой и с поклоном:
Пришли в письме мне твой портрет,
Что нарисован Аполлоно


Bey Donner, Blitz und Zittern, Furcht und Grauen
Ward das Gebot der Heiligkeit,
Auf einen Felß, in Steine eingehauen.
Hier zeiget sich der Unterscheid!
Die Liebe ward mit grossen Zärtlichkeiten,
Im Paradieß, ins Herz geprägt.
Der Schöpfer sucht uns hierdurch anzudeuten,
Den Seegen, den er drauf gelegt.
Und dieser Trieb zwingt Helden, Majestäten,
Der Weisen Schaar, ja selber die Propheten.


Und hernieder von dem Gipfel
Wallt der lange, fremde Zug;
Weiße, wogende Gewande
Flattern in des Windes Flug.
Tausend Arme heben sich
Halb zu beten, halb zu schlagen,
Und darüber rollt und blitzt
Gottes glüh'nder Donnerwagen.


Sie rudert wohl mit Arm und Bein,
Hält hoch empor ihr Kinn.
Graf Waltern pochte hoch das Herz;
Doch folgt' er seinem Sinn.


Harcolt, mindig győzve;
Végig a szerencse lett hű követője.
A diadalbabért kéveszám aratta,
S ha magát a vének gyülésén mutatta,
A legzordonabb arc kiderült, sugárza.
Ős erény, bölcs törvény volt hódító lánca,
Húsz szigetet, s Fiont, Arnhut, Folstert, Monát
Megvevén, ezekkel nagyobbítá honát.
Hűbéri kövekből állitott dicső trónt.
Legyőzött szászt, piktet, vandalt, amennyi volt,
Le a celtát, poroszt és vonagló szlávot,
Erdőkben üvöltő sok vad lakosságot.
Babonás iszonyt és runákat kiirta;
A nagy Caesarról csak “mi ketten” úgy szóla.
Szerte áradt a fény sarki forgójáról,
Pusztultak a szörnyek ő nagy haragjától.
Húsz álló éven át, ameddig uralgott,
Hatalmas ijász és felséges lovas volt.
Lábával tiporta a kiveszett hydrát;
Életét egyszerre rettegték s áldották.
Nemzete sokáig büszkén emlegette:
Azon egy telen át hogy megsemmisíte
Három skót sárkányt s két királyt Skaniában.
Hős volt, óriás volt, s lángész egymagában.


vem um Corregedor, carregado de feitos, e, chegando à barca do Inferno, com sua vara na mão, diz:


Quand ce jeune homm' rentra chez lui,
Quand ce jeune homm' rentra chez lui ;
Il entendit de tristes gammes,
Qu'un piano pleurait dans la nuit !
Gammes,
Vieilles gammes,
Ensemble, enfants, nous vous cherchâmes ;
Son mari m'a fermé sa maison,
Digue dondaine, digue dondaine,
Son mari m'a fermé sa maison,
Digue dondaine, digue dondon !


Doch anders ists in seliger Gegenwart,
Wenn an des Neugefundnen Blicke dein Geist sich kennt,
Wenn friedlich du vor seinem Anschaun
Wieder in goldener Wolke wandelst.


Жизни с краю,
Середкою брезгуя,
Провожаю
Дорогу железнуВека с краю
В запретные зоны
Провожаю
Кверх лбом — авионПочему же,
О люди в полете!
Я — «отстала»,
А вы — отстаете,
ОстаетесКрылом — с ног сбивая,
Вы несетесь,
А опережаю —
Я?
Февраль


¡Es posible! ¿Eres tú la de otros días?
¿El mismo serafín de mis quince años?
¡Cómo olvidé que tú también debías
Sufrir del tiempo y del dolor los daños!
Hay entre tu hermosura y mi deseo
Una distancia que medir no sé.
Tal vez ninguna en tus miradas leo,
Cuando dice infinito mi deber.
Tal vez separa una palabra sola
Desdicha cruel de dicha sin igual;
Pero en ese tal vez está el que inmola
A incierto galardón, conciencia y paz.
Mi propio aprecio para mí te escuda,
No me arriesgo a infamarme para ti...
¡Ay! ¡Rasga tú la noche de mi duda
Si no me hace la luz más infeliz!
Con una línea más tu confianza
Muerte o felicidad me puede dar:
Prefiero agonizar sin esperanza
A esperar en zozobra criminal.


¿Quién es, Gaspar ilustre, el que fallece:
tú en tu dolor o tu fatal hermano?
El no murió, porque con bulto vano
tu pálida memoria nos le ofrece:


Se sì cresiuto fosse el fançulino
che più star no potesse a la scranella
per dio li faci con quatro rotella
un chariolo d'andar per l'andavino.


A linguagem do eterno
Principia no efêmer
Em nosso mar
A intuição é pérol


Du beschämst wie Morgenröte
Jener Gipfel ernste Wand,
Und noch einmal fühlet Hatem
Frühlingshauch und Sommerbrand.


Svým smělým slovem, hnusným pérem,
ctnost tutlávají v srdci sterém;
tak otupují dobrý mrav,
a pravdu rvou jim z mladých hlav.


Aus Kannen trinket Schinkenrund,
Sein Kopf kann Wein vertragen.
Claus Aermlich, Dorchens Vater, kömmt
Recht zu gelegner Stunde,
Auf seinen Schäferstab gestämmt,
Und grüßt mit trocknem Munde
Den Pächter und Gevattersmann;
Der horcht mit schlauem Ohre,
Dankt ihm so freundlich als er kann,
Und frägt nach seiner Dore,
Und trinkts dem alten Weißkopf zu
Mit Bitte, mit Bedingen
Ihm morgen um die Mittagsruh
Sein Dorchen herzubringen.
Er wollt ihr einen Vorschlag thun,
Der werth sey anzunehmen;
Auch sollte Claus im Alter ruhn,
Und ohne Noth und Grämen
Sein Brod genießen, seinen Wein,
Das Herz damit zu laben, –
Claus Aermlich hörts und saget nein,
Ich will, ich mag nichts haben.
Behaltet euren Labetrank,
Ich trinke reines Wasser
Und bin Zeitlebens, Gott sey Dank!
Des Lasterlebens Hasser.


Zatím vše ohromím, rozštípám, přelomím;
se mnou jsi, taťko, spokojen trochu?“
„Pravdu máš, synu můj, vzduchu jsi svědomím,
vyčisť jej, vyčisť, čacký můj hochu!“


Cristo os da la pujanza de este imperio
para que la fe nuestra se adelante
por do su santo nombre es ofendido.


Quest'ultima già mai non si cancella
se non servata; e intorno di lei
sì preciso di sopra si favella:


Selma! wenn dir alsdann schnelle Vergessenheit
Deiner leichteren Tracht, wenn dir der Wange Glut,
Und des klopfenden Herzens
Ahndung sagte, daß ich es sei!


云满秋江月满台
江南风景梦中开
喜心倒极翻悲壮
一纸家书万里来


Uma aluna dizia: — Este Hemetério
Do ensino fez um verdadeiro angu,
Com que empanturra todo o magistério.


Ja, garnichts garnichts mehr war sein
von all dem schönen bunten Schein;
sogar das Schnäblein hatte ganz
verloren seinen blanken Glanz
von all den vielen Thränchen.


In das Thal, zu jener Quelle
Lockte sie Dianens Schein;
Fernher murmelte die Welle,
Leise lispelte der Hain.


Horch! von dem Schindelturm summt schwellend durch die Himmel
Zu Stadt und Dörfern rings ein feierlich Gebimmel.
Horch! zwölffach ruft vom Hof metallner Böller Knall
Und gellendes Juchhein dem fernen Wiederhall.
Unruhig fragt das Dorf, was doch der Lärm bedeutet,
Warum so rasch aufs Schloß der Adel fährt und reitet.
Freud' über Freud'! ertönt's; der Storch hat diese Nacht
Für unsers Junkers Frau ein Jünkerchen gebracht!


O rayo, cuyo efecto no entendemos,
que por dentro nos dejas abrasados,
y de fuera, sin mal, sanos nos vemos!


Gib dich zufrieden und sei stille
In dem Gotte deines Lebens;
In ihm ruht aller Freuden Fülle,
Ohn ihn mühst du dich vergebens.
Er ist dein Quell
Und deine Sonne,
Scheint täglich hell
Zu deiner Wonne.
Gib dich zufrieden!


Dürft' ich so dich rund umfangen!
Dürftest du, Geliebte, mich! –
Dürften so zusammenhangen
Unsre Lippen ewiglich! –


Ángeles surgidos de la sombr
Ángeles del fondo de las piedra
Ángeles de vidrio sonrosad
Ángeles parados en el air
Ángeles cayendo hasta mis lucha
Ángeles  con hoces de diamante
Ángeles de pie sobre la lluvi
Ángeles  de hierro transparent
Ángeles severos como águila
Ángeles  altísimos y mudo
Ángeles con alas de palom
Ángeles de las horas glaciale
Ángeles o círculos radiante
Ángeles cantando entre mis labios,


Seit einst der Prinz von Samarkand
sein Blut verspritzt zu meinen Füßen,
bin ich in ewiges Graun gebannt,
und wer mich küßt, muß elend büßen.


Fürder, immer fürder schreitend,
Kommt der Jüngling an den Fluß,
Der, sich rings in's Land verbreitend,
Alles tränkt, was trinken muß.
Aber heute möge dürsten,
Was da will, er hält sich an
Und versucht, ob er den Fürsten
Durch sein Bild nicht fesseln kann.


Sonaron las campanas de Dolores,
voz de alarma que el cielo estremecía,
y en medio de la noche surgió el día
de augusta libertad con los fulgores


I záštíplné lásky mé
se prvý jevil vzruch tu.
Já sousedce své Márince
dal nehoráznou buchtu.


Und weil ich ja nach deinem Rat
Hie soll ein wenig leiden,
So laß mich auch in deiner Gnad
Als wie ein Schäflein weiden,
Daß ich im Glauben die Geduld
Und durch Geduld die edle Huld
Nach schwerer Prob erhalte.


Dort unter jenen Bäumen,
Wo er zuerst sie sah,
Geht er in wachen Träumen,
Bis sie ihm wieder nah;
Bis sie lustwandelnd kommen,
Frau Bertha mit dem Kind,
Jolanthe zwar beklommen,
Das Herz doch frohgesinnt.


Silnicí kráčím. Kam jdu? Kamsi.
A v horské mlze vykládám si:


Ihr übliches lieblen/ o liebliches leben/
der lieblenden äugelein frölicher plitz/
macht/ daß ich verzükket herümher mus schweben/
ja/ daß ich verlüre gedanken und witz.
Das liebliche singen der zitternden zungen
hat mier das hertze durchdrungen/ bezwungen.


„Ne, já nechci déle žíti,
Himml sakra švére nót!“
Rychle běžel lichpuc vzíti,
svému žití přestřih knot!


sten a vítr, den, jenž vane,
v tobě zkvetly se zemí.
rosa modrých slzí kane
zelení a vůněmi.


Nach so viel Marterwochen
Erscheint das Jubeljahr,
Gott hat das Holz zerbrochen,
Das mir manch Creuz gebahr.
Mein Fuß verläst mit Freuden
Den Schauplaz dieser Welt,
Wo ich nebst meinem Leiden
Die Rahel vorgestellt.


Ich aber sage euch: Fürwahr, es wird nicht anders werden,
Bis ihr den Blick nicht himmelwärts erhebt vom Staub der Erden,
Bis ihr dem Geist der Liebe nicht, dem großen Überwinder,
Demütig euer Herz erschließt und werdet wie die Kinder;
Denn wo die Liebe wohnt, da hat ein ew'ger Lenz begonnen,
Da grünen alle Wälder auf, und rauschen alle Bronnen,
Ihr offenbart sich, was dem Blick der klugen Welt verborgen,
In trüber Dämmrung sieht sie schon den rosenroten Morgen,
Das Brausen wird ihr zur Musik, zum Reigen das Gewimmel,
Helljauchzend steigt ihr Lied empor auf Flügeln in den Himmel,
Sie ist ein Kind und doch ein Held mit unbesiegten Waffen,
Und weil sie noch an Wunder glaubt, so kann sie Wunder schaffen.


Doch solcher Grenze, solcher ehrnen Mauer
Höchst widerwärt'ge Pforte wird entriegelt,
Sie stehe nur mit alter Felsendauer!
Ein Wesen regt sich leicht und ungezügelt:
Aus Wolkendecke, Nebel, Regenschauer
Erhebt sie uns, mit ihr, durch sie beflügelt,
Ihr kennt sie wohl, sie schwärmt durch alle Zonen;
Ein Flügelschlag – und hinter uns Äonen!


Eilt ihr Schäfer aus den Gründen,
Eilt zu meinem Thyrsis hin,
Und, so bald ihr ihn könnt finden,
Sagt, daß ich ihm günstig bin;
Sagt, was er mir mitgenommen,
Nennt die Freyheit und mein Herz;
Sagt, er soll auch wieder kommen,
Denn man treibt damit nicht Scherz.


Hermosas hebras de ébano luciente
sobre la nieve y rosas esparcidas,
o con arte a los lados divididas,
para dejar que luzca la alta frente.
Ojos donde reside un fuego ardiente,
cejas, arcos de amor, cejas pulidas,
en mi pecho os halláis tan esculpidas
como si no estuviera ahora ausente.
Y vosotros hoyuelos producidos
de una risa entre perlas lisonjera
cuyos ecos anhelan mis oídos,
si sólo imaginados de manera
mi alma excitáis que pierdo los sentidos
¿al veros que será? ¡quién ¡ay! os viera!


con celo maternal, mimoso y blando
con que estén -¡y no hay duda!- entrelazadas,
pidiendo a Dios por mí, me están curando


Scharf nach unten, mild nach oben,
Öffentlich den Herrgott loben,
Heimlich is man kalte.
Bald 'nen Tritt, un bald 'nen Orden,
Mancher is schon so jeworden
Oberstaatsanwalte,
Hopsasa, tralala!
Oberstaatsanwalte.


Dann hätte das Kunstwerk seine Rundheit
Bewahrt und streng ästhetische Gesundheit,
Indessen jetzt Teil zwei und drei
Nichts weiter als schädliche Wucherung sei.


避世成仙岂怨秦
翠霞丹霭景长春
不因野水流花出
此地何由识晋人


Bald fällt durch kahle Reiser
Der kalte Schnee herab;
Der Wald ist öd' und traurig,
Die Erde wie ein Grab.


Was Lob heist im Latein, das hat im Deutschen Füsse;
Es kitzelt dort und jückt; hier gibt es scharffe Bisse.


V nich celý plán jest mého tajemství.
Ty, Eleazare, jsi pravý muž,
jsi jediný zde z mého příbuzenstva,
jenž cítí se mnou, vedle Akiby
a vedle Judity jsi jediný,
jenž plně cítí se mnou ve všem všady,
jenž se mnou žije – davu nevěřím.
Tři pouze znáti máte plány mé,
ty’s jedním z tří a ty mne nesklameš!


Weh! durch gift'ge Erdenlagen,
Wie die Zeit sie angeschwemmet,
Habe ich den Schacht geschlagen,
Und er ist nur schwach verdämmet.


Das Aethermeer, das nächtige,
Erglänzet in des Mondes hehrem Glanze;
Schon blicket er, der prächtige,
Durch's dunkle Laub als goldne Pomeranze.


Ich fliege im Flockengewimmel.
Ach, guter Himmel, laß das doch sein!
Ich Flugriese bin nur klein Vögelein
Gegen dich, schüttender Himmel.


A starší sestra tvá, když těkáš v budoucnosti
a sdílně otvíráš, jež mysl tvoje hostí,
vstup ve snů říš,
proč vždycky svědčí ti i ku pravdě i báji,
proč při tom v prsou vzdech a slzu v oku tají –
ty netušíš.


Jetzo nehmt euch in acht vor dem wackern Eutinischen Leuen,
Daß er mit griechischem Zahn euch nicht verwunde den Fuß.


Dostavil se teplý jarní čas,
ozývá se sadem pěvců hlas;
každý strom je květem pokryt celý,
divný chorál bzučí pilné včely;
příští sladké, zdravé ovoce
dnes už pestře stkví se na oce.


Židé mají duši zlatou,
obětují Pánu,
a tak mají pronajatou
i nebeskou bránu.


Lid z piva stár,
a proto chasa lína, –
sem nový žár,
sem jasný oheň vína!


إِذا ما جِئتُها قَد بِعتُ عِذقاً
تُعانِقُ أَو تُقَبِّلُ أَو تَفدّى
أَهَنتُ المالَ في الشَهَواتِ حَتّى
أَصارَتني أَسيَفاً عَبدَ عَبدِ
فَمَن نالَ الغِنى فَليَصطَنِعهُ
صَنيعَتَهُ وَيَجهَدَ كُلَّ جُهدِ
أُعلِمُكُم وَقَد أَردَيتُ نَفسي
فَمَن أَهدى سَبيلَ الرُشدِ بَعدي


Depois destas viravoltas,
após redondo passeio,
linda flor, eis que me voltas,
e repousas em meu seio.


满地花阴不闭门
琵琶抱恨立黄昏
妾身不似天边月
此夜此时重见君


园葵吐高红
庭蝉噪深绿
客意忽惊时
故乡新稻熟


Man sagt mir zwar, ich soll dich hassen
Vnd nicht mehr lieben wie ich pflag;
So kan ich doch nicht von dir lassen,
Ich fliehe dich auch wie ich mag.


Ó ti! kik fájdalmim tanúi valátok,
S valamint azokban híven osztozátok,
Most búm enyhülését örömmel halljátok,
Ti nemesebb szívű kevés jó barátok!


أَثَرُ الهَوادِجِ في عِراصِ البيدِ
مِثلُ الجِبالِ عَلى الجِمالِ القودِ
يَطلُعنَ مِن رَملِ الشَقيقِ لَواغِباً
زَحفَ الجَنوبِ بِعارِضٍ مَمدودِ
كَم بانَ في المُتَحَمِّلينَ عَشِيَّةً
مِن ذي لَمىً خِصرِ الرَضابِ بَرودِ
وَقَصيبِ إِسحِلَةٍ لَوِ اِنعَطَفَ الصِبا
يَوماً لَنا بِقَوامِهِ الأُملودِ
مَرّوا عَلى رَملَي زَرودَ فَهَل تَرَى
إِلصاقَةً لِحَشىً بِرَملِ زَرودِ
مُتَلَفِّتينَ مِنَ القِبابِ كَأَنَّما اِن
تَقَبوا بِأَعيُنِ رَبرَبِ وَخُدودِ
غَرَسوا الغُصونَ عَلى النَقا وَتَرَنَّحوا
مِن كُلِّ مائِلَةِ الغَدائِرِ رودِ
إِنَّ اللَآلي بَينَ أَصدافِ اللَمى
غَلَبَت مَراشِفُها عَلى مَجلودي
وَلَوَوا بِوَعدي يَومَ خَفَّ قَطينُهُم
وَمِنَ الصُدودِ اللَيُّ بِالمَوعودِ
لَم تُرضِني تِلكَ اللَيالي عَنهُمُ
بِنَوالِهِم فَأَقولَ يَوماً عودي
سِيّانِ قُربُهُمُ عَلَيَّ وَبُعدُهُم
لَولا الجَوى وَعَلاقَةُ المَعمودِ
رَبَعَت عَلى آثارِكُم نَجدِيَّةٌ
غَرّاءُ ذاتُ بَوارِقٍ وَرُعودِ
تَسقي مَعالِمَ مِنكُمُ لَولا النَوى
لَم أَرمِها بِقِلىً وَلا بِصُدودِ
وَلَعُجتُ فيها طارِحاً عَن ناظِري
ثِقلَ الدُموعِ وَثانِياً مِن جيدي
هَل تَبرُدونَ حَرارَةً مِن حائِمٍ
حَرّانَ عَن ذاكَ الغَديرِ مَذودِ
فَلَقَد تَمَعَّكَ في مَواطِئِ عيسيكُم
يَومَ الوَداعِ تَمَعُّكَ المَؤودِ
وَأَما وَذَيّاكَ الغُزَيِّلُ إِنَّهُ
عَرَضَ الزَلالَ وَحالَ دونَ وُرودي
أَغدو إِلى طَردِ الظِباءِ وَأَنثَني
وَأَنا الطَريدَةُ لِلظِباءِ الغيدِ
حَتّامَ تَعتَلِقُ البَطالَةُ مِقوَدي
وَيَعودُني لِهوى الظَعائِنِ عيدي
عُشرونَ أَردَفَها الزَمانُ بِأَربَعٍ
أَرهَفنَني وَمَنَعنَ مِن تَجريدي
أَعلَقتُ في سِربِ الخُطوبِ حَبائِلِ
وَقَدَحتُ في ظُلمِ الأُمورِ زُنودي
وَكَرَعتُ في حُلوِ الزَمانِ وَمُرِّهِ
ما شِئتُ وَاِعتَقَبَ العَواجِمُ عودي
وَفَرَعتُ رابِيَةَ العُلى مُتَمَهِّلاً
أَجري أَمامَ الطالِبِ المَجهودِ
وَخَبَطتُ في المُتَعَرِّضينَ بِقَولَةٍ
جَدّاءَ مِن بِدَعِ الزَمانِ شَرودِ
فَضَرَبتُ أَوجُهَهُم بِغَيرِ مَناصِلٍ
وَهَزَمتُ جَمعَهُمُ بِغَيرِ جُنودِ
ما ضَرَّني لَمّا فَلَلتُ غُروبَهُم
أَنّي كَثُرتُ لَهُم وَقَلَّ عَديدي
وَأَبي الَّذي حَسَدَالرِجالُ قَديمَهُ
إِنَّ المَناقِبَ آيَةُ المَحسودِ
ذو السِنِّ وَالشَرَفِ الَّذي جَمَعَت بِهِ
كَفّاهُ أَخمِطَهَ العُلى وَالجودِ
إِحدى أَخامِصِهِ رِقابُ عُداتِهِ
مِن سَيِّدِ بَلَغَ العُلى وَمَسودِ
فَالآنَ إِذ نَبَذَ المَشيبُ شَبيبَتي
نَبذَ القَذى وَأَقامَ مِن تَأويدي
وَفَرَرتُ مِن سِنِّ القُروحِ تَجارِباً
وَعَسا عَلى قَعَسِ السِنينَ عَمودي
وَلَبِستُ في الصِفَرِ العُلى مُستَبدِلاً
أَطواقَها بِتَمائِمِ المَولودِ
وَصَفَقتُ في أَيدي الخَلائِفِ راهِناً
لَهُمُ يَدي بِوَثائِقٍ وَعُقودِ
وَحَلَلتُ عِندَهُمُ مَحَلَّ المُجتَبى
وَنَزَلتُ مِنهُم مَنزِلَ المَودودِ
فَغَرَ العَدُوُّ يُريدُ ذَمَّ فَضائِلي
هَيهاتَ أُلجِمَ فوكَ بِالجُلمودِ
هَمساً فَكَم أَسكَتُّ قَبلَكَ كاشِحاً
بِمَناقِبي وَعَلَيَّ فَضلُ مَزيدِ
ما لي أُريغُ النَصفَ مِن مُتَحامِلٍ
أَو أَطلُبُ الإِجمالَ عِندَ حَسودِ
أَم كَيفَ يَرأَمُني وَليسَ بِمُنجِبي
أَتَرى الرَؤومَ تَكونُ غَيرَ وَلودِ
فَلَأَنهَضَنَّ إِلى المَعالي نَهضَةً
مِلءَ الزَمانِ تَفي بِطولِ قُعودي
إِجمَح أَمامَكَ إِن هَمَمتَ بِفَعلَةٍ
وَتَغابَ عَن عَذلٍ وَعَن تَفنيدِ
وَإِذا التَفَتَّ إِلى العَواقِبِ بَدَّلَت
قَلبَ الجَرِيِّ بِمُهجَةِ الرِعديدِ
قَد قُلتُ لِلإِبِلِ الطِلاحِ حَدَوتُها
غَلَسَ الظَلامِ بِسائِقٍ غَريدِ
مِن كُلِّ مَضطَرِبِ الزَمامِ كَأَنَّهُ
في اللَيلِ ثُمَّ بِأَرقَمٍ مَطرودِ
فَتَلَ الطَوى أَجوافَها بِظُهورِها
وَأَحَلَّ أَكلَ لُحومِها لِلبيدِ
إِن لَم تَرَي كافي الكُفاةِ فَلَم يَزَل
مِنكُنَّ مَسقِطُ ظالِعٍ أَو مودِ
بِهُداهُ يَستَضوي الوَرى وَبَهَديِهِ
قَرُبَ الطَريقُ لَهُم إِلى المَعبودِ
أُسدٌ إِذا جَرَّ القَبائِلَ خَلفَهُ
حَلَّ الطُلى بِلِوائِهِ المَعقودِ
وَمُقَصِّرٍ في الطولِ غَيرِ مُقَصِّرٍ
في الضَربِ يَقطَعُ كُلَّ حَبلِ وَريدِ
وَمُزَعزَعٍ مِثلِ الجَريرِ إِذا اِنحَنى
لِلطَعنِ شُيِّعَ بِالطِوالِ الميدِ
ما مَرَّ يَسحَبُ مِنهُ إِلّا رَدَّهُ
رَيّانَ يَقطُرُ مِن دِماءِ الصَيدِ
وَالجَيشُ يَرفَعُ عِمَّةً مِن قَسطَلٍ
فَوقَ القَنا وَيجُرُّ ذَيلَ حَديدِ
سَلَفٌ لِكُلِّ كَتيبَةٍ يَطَأُ العِدى
فيها مُفاجَأَةٌ بِغَيرِ وَعيدِ
في غِلمَةٍ حَمَلوا القَنا وَتَحَمَّلوا
أَعباءَ يَومِ المَأزِقِ المَشهودِ
قَومٌ إِذا رَكِبوا الجِيادَ تَجَلبَبوا
بِقَساطِلٍ وَتَعَمَّموا بِبُنودِ
وَإِذا سَروا كَمَنوا كُمونَ أَراقِمٍ
وَإِذا لَقوا بَرَزوا بُروزَ أُسودُ
وَإِذا هَتَفتَ بِهِم لِيَومِ كَريهَةٍ
تَدمى غَوارِبُ نَحرِها المَورودِ
كَثَروا الحَصى بِجُموعِهِم وَتَلاحَقوا
بِكَ مِن قِيامٍ في السُروجِ قُعودِ
كَم مِن عَدوٍّ قَد أَباتَ كَأَنَّما
يَطوي الضُلوعَ عَلى قَناً مَقصودِ
لِوَعيدِ مُحتَضِرِ العِدى بِحُسامِهِ
قَبلَ اِحتِمالِ ضَغائِنٍ وَحُقودِ
وَمُؤَلَّلاتٍ كَالرِماحِ تَلَمَّظَت
فيها المَنونُ تَلَمُّظَ المَزؤودِ
سودُ المَخاطِمِ يَنتَظِمنَ مَحاسِناً
بيضاً يُضِئنَ عَلى اللَيالي السودِ
كَتَفَتُّحِ النُوّارِ فَتَّقَهُ الحَيا
أَو كَالصَباحِ فَرى الدُجى بِعَمودِ
ما زالَ قَدرٌ مِن حَقيرَةِ سَيفِهِ
عَلَماً أَمامَ رِواقِهِ المَمدودِ
وَجَفانِ جودٍ كَالرَكايا تُستَقى
أَبَداً بِأَيدي نُزَّلٍ وَوُفودَ
كَم حَجَّةٍ لَكَ في النَوافِلِ نَوَّهَت
بِدُعاءِ دينِ العَدلِ وَالتَوحيدِ
وَمَجادِلٍ أَدمى جَدالُكَ قَلبَهُ
وَأَعَضَّهُ بِجَوانِبِ الصَيخودِ
وَشَفَيتَ مُمتَرِضَ الهُدى مِن مَعشَرٍ
سَدّوا مِنَ الآراءِ غَيرَ سَديدِ
قارَعتَهُم بِالقَولِ حَتّى أَذعَنوا
وَأَطَلتَ نَومَ الصارِمِ المَغمودِ
جَمرٌ بِمَسهَكَةِ الرِياحِ نَسَفتَهُ
كانَ الضَلالُ يَمُدُّهُ بِوَقودِ
في كُلِّ مُعضِلَةٍ أَضَبَّ رِتاجُها
يُلقي إِلَيكَ الدينُ بِالإِقليدِ
فَاللَهُ يَشكُرُ وَالنَبيُّ مُحَمَّدٌ
وَقَفاتِ مُبدٍ في النِضالِ مُعيدِ
رَأيٌ يُغَبُّ إِذا الرِجالُ تَلَهوَجوا
الآراءَ أَو عَجِلوا عَنِ التَسديدِ
لَو كانَ يُمكُنَني التَقَلُّبُ لَم يَكُن
إِلّا إِلَيكَ تَهائِمي وَنُجودي
وَطَوَيتُ ما بَعُدَت مَسافَةَ بَينَنا
إِنَّ البَعيدَ إِلَيكَ غَيرُ بَعيدُ
وَأَنَختُ عيسي في جَنابِكَ طارِحاً
بِفَناءِ دارِكَ أَنسُعي وَقُتودي
وَتَرَكتُ أَسوُقَها نُكوسَ عَقيرَةٍ
مُتَبَدِّلاتِ صَوارِمٍ بِقُيودِ
بَينِ وَبَينَكَ حُرمَتانِ تَلاقَتا
نَثري الَّذي بِكَ يَقتَدي وَقَصيدي
وَوَصايِلُ الأَدَبِ الَّذي تَصِلُ الفَتى
لا بِاِتِّصالِ قَبائِلٍ وَجُدودِ
قَد كُنتُ أَعقُلُ عَن سِواكَ عَقائِلي
وَأَصونُ دُرَّ قلائِدي وَعُقودي
وَأَحوكُ أَفوافَ القَريضِ فَلا أَرى
أَنّي أُدَنِّسُ بِاللِئامِ بُرودي
وَلَقَد ذَمَمتُ الناسَ قَبلَكَ كُلَّهُم
فَالآنَ طُرَّقَ لي إِلى المَحمودِ
إِن أُهدِ أَشعاري إِلَيكَ فَإِنَّهُ
كَالسَردِ أَعرِضُهُ عَلى داوودِ
لَكِنَّني أَعطَيتُ صَفوَ خَواطِري
وَسَقَيتُ ما صَبَّت عَلَيَّ رُعودي
وَسَمَحتُ بِالمَوجودِ عِندَ بَلاغَتي
إِنّي كَذاكَ أَجودُ بِالمَوجودِ


Však sotva v čepech první skřípl zvon,
v ráz věžných ptáků nastal ruch a hon,
již všemi okny vznášeli se vzhůru;
hlas samý nářek byl a samý stesk,
až dolů slétali zas jako blesk
a ve věži se ukryli a kůru.


Je večer sladký, tichý, blouznivý.


Gott – Amen! – leidend noch in jener Flamme,
Die reinigend von Schlacken mich befreit,
Gott! Amen! jauchz' ich selig dann dem Lamme
Durch aller Himmel sel'ge Ewigkeit.
Gott! Amen!


Haja barna hullám,
Mely közt a remény
Két varázsos szemnek
Csillog közepén.


Птенцы ростутъ
изъяты вонъ
изъ ихъ гробовъ,
Они ко щастью возрастаютъ,
И славятъ дни ЕКАТЕРИНЫ,
Ихъ лютую отвергшу участь,
Гласятъ они:
О боже дай
Ей долгій векь!


Hoch aus Thüringer Tannen
Saust ein Sang:
»Zeiten verrannen,
Ewig währt lang.


Však římský občan nezdvihl se po něm,
neb peníz pad v dál několika kroků.


La vi primero en sueños —con esa imprecisión
compacta que poseen las figuras
veloces que aparecen en los sueños.
Luego la imaginé, ya exacta, en la vigilia:
con su altura, y sus metros cuadrados de tiniebla,
como un borrón oscuro en el que habría
de entrar alguna vez palpando sombras.
Pronto intuí que en ella había un cadáver.
De manera que entré en la habitación,
y estaba allí:
la rigidez de un rostro inexpresivo,
esculpido en el acto por la muerte
con un cincel de hielo.
Barajé mis hipótesis. Pensé en móviles
raros.
Llegué a dar nombre incluso al asesino.
Ahora estoy en la negra habitación.
La vi primero en sueños, y luego en la vigilia.
Ya no salgo de ella.
Sea invierno o verano,
la negra habitación es siempre cálida.
Las visiones allí son muy cambiantes,
todo es contradictorio y fugitivo,
pero es la habitación que veo en sueños,
y puedo describir su actividad:
en ella hay
un asesino desganado
que cada noche apuñala un mismo cuerpo,
y ambos tienen el gesto de quien no entiende nada,
y el rostro de un payaso ensangrentado,
y ese rostro es el mío.


Der letzte Winter brachte große Not,
Und manche arme Witwe frierend bot
Ihr armes Geld dem Mann für wenig Holz –
Er gab's nicht her in seinem Bauernstolz.


问卓诸公半虎狼
魏旗四指不留藏
老瞒淯水如先死
不必炎刘果后亡


Und ihre Mädchen, vom gleichen Jahr,
Meist jünger sogar,
Lassen sich gern scheinbar lenken
Und empfinden wunderbar:
Er gibt uns gar nichts zu denken.


Staří Řeci nechali prý pokladů tu hromadu,
já jich nikdy nehledal, že neberu a nekradu.


Non dilettava a Tisbe il gran dimoro;
colà dond'era uscì, e disse: «Forse
quella bestia è pasciuta, e già non loro


Lasso, queste è 'l ristoro de' miei danni
e 'l pieno guidardon de' miei martiri?
questa è la fede dopo tanti inganni?


7.
RUffe mich mit Nahmen/
Du biſt Ja und Amen/
Held in Jſrael.
Hebe mich mit Fluͤgeln
Nach den Weyrauchs-Huͤgeln/
Rette Leib und Seel.
Wenn die Welt
Jn nichts zerfaͤllt/
So wirſt du mir alles werden/
Dort bey Jacobs Heerden.


Wer thäte dich erschröcken?
Sag an/ was dir geschehn?
Ich schwör bey deinem stecken/
Bei dir wil trewlich stehn.
Bei dir ich wil verbleiben/
Sag an wers dir gethan?
Vnd solt man mich entleiben/
Von dir nit wil ich lan.


Je učený, je opatrný, svatý?


بَقَّيتُ وَفرِي وَانحَرَفتُ عَنِ العُلَى
وَلَقِيتُ أضيَافِي بِوَجهِ عَبُوسِ
إن لَم أَشُنَّ عَلَى ابنِ هِندٍ غَارَةً
لَم تَخلُ يَوماً مِن نِهَابِ نُفُوسِ
خَيلاً كأَمثَالِ السَّعالِي شُزَّباً
تَعدُو بِبِيضٍ في الكَرِيهَةِ شُوسِ
حَمِيَ الحَدِيدُ عَلَيهِمُ فَكَأنَّهُ
وَمَضَانُ بَرقٍ أَو شُعاعُ شُمُوسِ


Posvátný svůj hlahol neseš
tichým krajem, údolinou,
ve bílé jej chýše třeseš,
jež se kolem tebe vinou.


- Ai, meu Deus do Cé O que foi isso?
- Não sei, mas para mim foi bom demai
Foi bom para você?
- Se fo
Senti uma coisa estranh
- Como o que?
Como se estivess no PARAÍS
- Pode crê!


Kdo se vždy a všudy chlubí,
sám si dobrou pověst hubí.
O bližním za to měj, dobrý že jest,
dokud se nestvrdí opáčná zvěst;


viajera de corazón de pájaro negro
tuya es la soledad a medianoche
tuyos los animales sabios que pueblan tu sueño
en espera de la palabra antigua
tuyo el amor y su sonido a viento roto


Und ich warf dich von mir ...


七尺岩藤握便行
旧山归去几多程
相逢忽问迢迢意
应发春雷动地声


Les flamboyantes Pierreries
Qui parent les glaives des rois
Et les mors de leurs palefrois,
Brillent dans les rouges tueries.


Nicht schlaue Füchse, wilde Stiere,
Nicht Menschen allzugleiche Thiere,
Nicht Mährchen, wie Aesop erfand,
Sind meines Dichtens Gegenstand;
Die Karten will ich jetzt beleben,
Und ihnen Witz und Denken geben.
Ihr Spötter, eh' ihr den verlacht,
Der todte Karten redend macht,
So lernt, wie das, was ich erfinde,
Sich auf Natur und Wahrheit gründe.
Was macht, daß Chloris sinnt und schließt,
Und daß Silvander artig ist?
Die Karten müssen sie beleben,
Und ihnen Witz und Denken geben:
Wenn sie nun Andern das verleihn,
So kann es wohl ihr eigen seyn.


Schertzen, lachen, tantzen, spielen,
Heist der Damen Zeitvertreib:
Nimmt ein jeder Theil daran,
Der in ihren bunten Reihen
Hertz und Geist will mit erfreuen,
Sieht man ihn vor artig an.
Doch wenn einer in dem Spiel
Immer oben schwimmen will,
So muß man ihm sodann bald zu verstehen geben,
Er wisse nicht zu leben.


病中心境两俱降
犹忆江湖白鸟双
一夜雨声鸣纸瓦
听成飞雪打船窗


Csak folyj folyj édes vérem folyj, amíg te folysz addig élek
míg csorognak ezek a versek, e vérfakó dalok.
Ha egyszer vérem és kinom megalszik mint az Acheron,
tudja meg akkor a világ hogy a lelkem halott.


Mein Liebgen sol so seyn:
Von Wollenweichen Händen,
Von wohlgefasten Lenden,
Von unbefleckten Armen,
Da möcht ich gern erwarmen,
So soll mein Liebgen seyn.


О ты, которого клеврет твой верный Павел
В искусстве ёрников в младенчестве наставил;
О ты, к которому день всякий Валерьян
На ваньке приезжал ярыгой, глуп и пьян;
Которому служил лакеем из лакеев
Шут, алырь, женолаз, великий Теличеев,
Приветствую тебя и твой триумвират:
И кто сказать бы смел, что чёрт тебе не брат?


Antro o caverna o qualsivoglia speco
che te raccoglia, Silvia mia dilecta,
può dir che ogni delizia abita seco;


Chraň ho před pokorou, kterouž mysl
V mrákotách unývá truchlosti,
Protože se rozum zmalátněný
Obává i děsí jasnosti:
Před horlivostí, jež v divém pudu
Jiné zdání těžce viníc z bludu,
Raděj’ celý svět by zničila,
Než by povolně se smířila!


Springet er vom Lager auf,
Das von Veilchen und Levkojen
Ihm die Erde wachsen ließ;
Rüstig nimmt er Pfeil und Bogen!


Per far del merto tuo degni i suoi doni,
che potea il buon signor, se non donarte
del già vinto nemico arme e prigioni?


Já bych pak nedbal juž o celý svět,
tak jako ona tam na svojí skále,
já bych jen miloval, toužil a kvet’,
snící a blažený zpíval jen stále!


Is this the way to please the Men of Taste,
The Interrupter cries, this old Bombast?
I'm sick of  and in as great a Fright,
When some dull Pedant wou'd her Wars recite,
As was soft  when compell'd to Fight.


凭阑两客怨斜曛
此日同吟只欠君
江阁虽高犹不见
几重山水几重云


Csattog és vijjog fészkem fölött,
Zuhog le tüzes nyelve:
Repülni akar, reggelre kelve.


Der Jüngling sieht ein lockend Weib
An ihm vorübergleiten,
Um deren üppig schlanken Leib
Sich Licht und Dunkel streiten.


Ed or col destro piè gli avince il manco,
ed or col mento l'omero gli preme;
or, perché 'l fiato pur gli venga manco
lo stringe a' fianchi con le forze estreme.
Orlando a lui col core ardito e franco,
l'arte accoppiando e la gran possa insieme,
il collo calca sì pesante e greve
che 'l tuo pondo, o Tifeo, forse è più leve.


Habló el Señor, y el tenebroso Oriente
rasgó triunfal la prística alborada
La tierra, como virgen desposada,
con cendales de luz cubrió su frente


Tornate a dietro, o pigliate altra via,
se non volete rimaner qui morti:
né in amar né in seguir la donna mia
si creda alcun, che compagnia comporti. -
Disse Orlando al Circasso: - Che potria
più dir costui, s'ambi ci avesse scorti
per le più vili e timide puttane
che da conocchie mai traesser lane? -


三月园亭花正开
主人游宦不曾回
醉中看画依稀是
也当寻芳一度来


Dnes štědrý večer mrazivý a tmavý,
do oken vítr bije divoce;
manželé mladí, stále usměvaví
jak šťastné děti tulí k sobě hlavy
a slaví spolu první Vánoce.


Všelijaké panstvo bydlí
v teple pod zákona křídly.
Psát a kreslit, milí strejci,
to je tanec mezi vejci.


Das Ordenskleid, den Teppich und den Rosenkranz,


لمّا اِعتَنقنا ليلةَ الرّمل
ومُضاجِعِي ما بيننا نَصْلِي
قالت أما ترضى ضجيعك مِنْ
جسمي الرّطيب ومِعْصَمي الطَّفْلِ
ألّا اِحتَملتَ فراقَ نصلك ذا
في هذهِ الظّلماء مِن أجلي
اِنظرْ إِلى ضيق العناقِ بنا
تنظرْ إلى عقدٍ بلا حَلِّ
لا بيننا يجري العُقارُ ولا
فضلٌ به لمَدبَّةِ النَّمْلِ
فأَجَبتُها إنّي أَخافُ إذا
فطنوا بنا أهلوكِ أوْ أهلي
عدّيهِ مثلَ تميمةٍ نصبتْ
كي لا نُصابَ بأعينٍ نُجْلِ
إنّي أخاف العارَ يلصق بِي
يوماً ولا أَخشى من القتلِ


El Shannon no me mira,
en Limerick la luz se ha vuelto ausente,
pero sé que respira
cuando inclino mi frente,
que calla mucho más de lo que miente.
Sabes que éste es tu río
ahora que brillas en las avenidas.
Vente junto a mi frío,
que sé de despedidas,
también de alguna muerte y de más vidas.
Pero no me hagas caso,
que aprendí a estar contigo en lejanía,
en cualquier cielo raso
y con mucha alegría
siento a esa madre tuya toda mía.
La vida nos estruja,
luego nos acaricia con cariño,
nos quiere, la muy bruja,
nos toma con un guiño
mientras nos desampara como al niño.
Al niño que te habita,
al niño Frank y al niño de mil nombres,
agua maldibendita
para que nos asombres
con historias de madres e hijoshombres.
La ceniza germina,
fructifica del barro y la pobreza
porque nada termina.
Con mugrienta belleza
la vida nos golpea la cabeza.
Lo dijo un contraguapo,
adonis ceniciento y estevado,
hizo fulgor de harapo,
él no era alicortado,
nos inundó de polvo enamorado.
El Shannon me suscita
que la mortalidad nos eterniza,
que el polvo resucita
mientras Dios se desliza.
¡Cuánta ceniza, Frank, cuánta ceniza!


Inseln auch, komm! schmücken das Meer: Es streckt sich
Ischia turmgleich, Procida langgedehnt aus,
Kap Misen ragt mitten im Abendlicht als
Nackende Felsbrust,


Nun laß dich nieder, flüchtige Taube,
du Unruhvolle, halte Rast!
In meines Gartens dunklem Laube
erscheinst du wie ein seltener Gast.
Hier tönen keine Vogellieder,
kein Rosenflor erblüht für mich –
verstoßne Taube, laß dich nieder,
an meinem Busen berg' ich dich!


Tiszta élet színe alatt, ím, mint élnek,
Fajtalan tobzódók Istentől nem félnek,
Az szent házasságot tartják nagy véteknek,
S tiltják, példát adnak
Ők az hallgatóknak,
S nincs tilalma ennek.


Los dioses nos robaron el tesoro
de esas almas de niños que se abrían
a la vida y al bien, cantando en coro...
Allí fue... la mañana era de oro,
Septiembre estaba en flor... ¡y ellos morían!
      II
Como renuevos cuyos aliños
un viento helado marchita en flor,
así cayeron los héroes niños
ante las balas del invasor.
No fue su muerte conjunción febea
ni puesta melancólica de Diana.
sino eclipse de Vésper, que recrea
los cielos con su luz, y parpadea
y cede ante el fulgor de la mañana.
Morir cuando la tumba nos reclama,
cuando la dicha suspirando quedo,
"¡Adiós!", murmura, y se extinguió la llama
de la fe, y aunque todo dice.. "¡Ama!",
responde el corazón: "¡Si ya no puedo...!";
cuando sólo escuchamos donde quiera
del tedio el gran monologar eterno,
y en vano desparrama Primavera
su florido caudal en la pradera,
porque dentro llevamos el Invierno,
bien está... más partir en pleno día,
cuando el sol glorifica la jornada,
cuando todo en el pecho ama y confía,
y la Vida, Julieta enamorada,
nos dice: "¡No te vayas todavía!";
y forma la ilusión mundos de encaje,
y los troncos de savia están henchidos
y las frondas perfuman los boscajes,
y los nidos salpican los frondajes,
y las aves arrullan en los nidos,
es cruel.... mas, entonces, ¿por qué ahora
muestra galas el Bosque y luce aliños?
¿Por qué canta el clarín con voz sonora?
¿Por qué nadie está triste, nadie llora
delante del recuerdo de esos niños?
Porque más que la vida, bien pequeño;
porque más que la gloria, que es un sueño;
porque más que el amor, vale, de fijo,
la divina oblación, y en una losa
este bello epitafio: "Aquí reposa;
dio su sangre a la Patria: ¡Era un buen hijo!"
      III
Como renuevos cuyos aliños
un viento helado marchita en flor,
así cayeron los héroes niños
ante las balas del invasor.
Descansa, Juventud, ya sin anhelo,
serena como un dios, bajo las flores
de que es pródigo siempre nuestro suelo;
descansa bajo el palio de tu cielo
y el santo pabellón de tres colores.
Descansa, y que liricen tus hazañas
las voces del terral en los palmares,
y las voces del céfiro en las cañas,
las voces del pinar en las montañas
y la voz de las ondas en los mares.
Descansa, y que tu ejemplo persevere,
que el amor al derecho siempre avive;
y que en tanto que el pueblo que te quiere
murmura en tu sepulcro: "¡Así se muere!",
la fama cante en él: "¡Así se vive!".
      IV
Como renuevos cuyos aliños
un viento helado marchita en flor,
así cayeron los héroes niños
ante las balas del invasor.
Señor, en cuanto a ti, dos veces bravo,
que aquí defiendes el hollado suelo
tras haber defendido el suelo esclavo,
y hoy en el sitio dormirás al cabo
donde el águila azteca posó el vuelo;
Señor, en cuanto a ti, que noble y fuerte,
llegaste del perdón al heroísmo,
perdonando en tu triunfo a quien la muerte
dio a tu padre infeliz, y de esta suerte
venciéndote dos veces a ti mismo:
¡ven, únete a esos niños como hermano
mayor, pues que su gloria fue tu gloria,
y llévalos contigo de la mano
hacia el solio de Jove soberano
y a las puertas de bronce de la Historia!


Schöne Wiege meiner Leiden,
Schönes Grabmal meiner Ruh',
Schöne Stadt, wir müssen scheiden –
Lebe wohl! ruf ich dir zu.


Tam zabloudila z klece pohozené
a kolem stropu oblétala v kruh,
i byla podoby té vyvolené,
tě spanilé, již mívá Svatý Duch.


N'arde il marito, e de l'amore al foco
ben de la gelosia s'agguaglia il gelo.
Si va in guisa avanzando a poco a poco
nel tormentoso petto il folle zelo
che da ogn'uom la nasconde, e in chiuso loco
vorria celarla ai tanti occhi del cielo.
Ella, saggia ed umil, di ciò che piace
al suo signor fa suo diletto e pace.


 — Salute a Bécero,
viva il droghiere!
Bellino, in maschera
di cavaliere!


Einst zum Pontifex erkoren, nun entsetzt durch Kaiserwort,
Barg er, unversöhnlich grollend, wie ein wunder Aar sich dort.


Die Stürme heulten auf mich zu;
Die Donner wollten mich erschrecken;
Ich aber ließ, in frommer Ruh,
Mich einen Lorbeerbaum bedecken.


Na hrobě tom každý kvítek vadne.


Nota che ogni piantamento
Vole avere tal cunçamento
Che aqua no intri in la fossa
La quale insire fuora non possa
Che cotal caxo ò çià veçudo
Che 'l piantamento s'è perduto.


Erhör uns, lieber Herre Gott!


De nocturno, horroroso pesadelo
Fui na mente sombria atormentado;
Inda palpito, da visão lembrado,
Esfria o sangue, irriça-se o cabelo:


Bei jeder Welle, die brandet
Schäumend an Ufers Rand,
Denkt sie, er strandet, er strandet, er strandet,
Er kehret mir nimmer zum Land.


Die Frau ergrif den Plaul. Hum usw.
Und schlug den Mann aufs Maul. Ha usw.


Je tiefer du dich wirst ins Sterben einergeben,
Je höher wirst du auch geführt ins wahre Leben;
Aus Finsternis kommt Licht, aus Kreuz und Leiden Freud',
Der hat das eine nicht, wer noch das andre scheut.


Holtnak tartá László úrfit
Rózsa s minden atyafi;
Megkönnyezé derék vejét
Még maga is Gyulafy.
Sőt Tihanyban requiem is
Tartatott már érette.
Ott volt Varjas és deákja,
A két ördög, - s nevette.


Der prächtigen Trompeten Klang
Ist schön, doch fürchterlich:
Ganz leise tönet dein Gesang,
Und reizend nur für mich.


لا تُعَطِّل تَصَبُّحاً لِحَبيبِ
مِن صَبوحٍ وَحُثَّ سُكرَ قَريبِ
وَإِذا ما جَلَوتَها فَهَنيئاً
لَكُما لا بُليتُما بِرَقيبِ
بادِرا بِالوِصالِ تَعويقَ دَهرٍ
لَم يَزَل مُجرِماً كَثيرَ الذُنوبِ
الطَريقَ الطَريقَ يا كُلَّ عَيني
إِنَّ عَيني تُريدُ وَجهَ الحَبيبِ


These mould'ring walls, with ivy crown'd,
That charm  with their solemn scene,
These flow'rs that bloom spontaneous round,
Provoke his mirth, or raise his spleen.


Die Pfiffe pfiffen wie ein Mann;
empfingen ihren Sold sodann.
(Ein Schusterjungenpfiff sogar
bot Wasmann sich als Bravo dar.)


Sprach's und durch den neu sich öffnenden Abgrund
Fuhr er nieder mit Getös. Doch also
Redete drauf zum Dschinn die Fei Maimune:
»Unser Streit ist aus. Ich unterwerfe
Mich dem Urteil Gasbans, welches keinem
Sieg erteilt. Du aber, dunkler Danhasch,
Auf und trag im Flug die schlafende Jungfrau
Heim gen Indien! Eh' der Tag im Osten
Wieder dämmert, muß die Fahrt vollbracht sein.«


modré auto silnicí se hnalo,
leží, rozdrceno o jabloň.
jabloň kvete, jaro zavolalo.
bere. dává. pokorně se skloň.


Elébem jön, szemével mondja,
Elfut tőlem s zendítve mondja:
Simogassál meg, édes uram.
Bosszús tüzeddel verj meg, Uram!


Doch zur Ferne sieh, nach deinem
Armen, schönen Vaterland,
Und du lernst im Grab das Weinen,
Das du lebend nie gekannt.


Konečně. Hle, proužka bílá rudne,
skvrna jakás skalila ji šerem.
Temný bod, jenž víc a více roste
mravenčí jak hnízdo v tisícerém
hemžení a pouti klamné, bludné.
Jsou-li kýžení ti, drazí hosté,
kdož to odváží se pověděť?
Bod se šíří. Slunce právě teď
mohutný proud paprskův tam metá,
a již propuká dav v slova rychloletá:
„To jsou naši hoši, to jsou oni!“
A již hudba zvučnou vzduchem zvoní,
v nově volá chasa uvítanou.
A teď družně dva se k sobě blíží
davy lidské myšlenek a citů;
radostného slunka při zásvitu
oko v dálku ostřeji pohlíží;
hle, již sem tam čapka promodrává,
šátek kyne rukou zdvižený,
od hlavy se odděluje hlava
a kazajka bílá od kabátu,
ba i výskot zazněl kýžený.
A ta sladká pověsť o návratu
již se stává skutkem dokona.
Blaze radosti, když čistým kape
do srdečka proudem, blaze jí;
ubohá však touha v naději,
zklamáním když srdce zastoná
a srdečko krutou nohou šlape...


Zwölf Uhr: heilige Nacht. Wie ein Gesumme
Von Bienen klingt das Läuten der hundert Glocken
In meine Gartenstille aus Florenz herauf.
Nun knien im ungeheuren Dome dort
Die Betenden, und unter der Kuppel hebt
Die ringgeschmückte Hand der Erzbischof
Zum Weihnachtssegen. Gloria in excelsis!
Und Pax vobiscum!
Te laudamus,
Domine!


Wozu, wozu mir sein
Sollte der Fuß, der leichte, flinke mein,
Soll nicht damit im Tanze geflogen sein? –


O Nachtigall dein edler Schall, bringt uns sehr große Freud,
Dein Stimm durchstreift all Berg und Thal, zur schönen Sommerzeit,
Wenn du fängst an zu zücken, die Vöglein schweigen still,
Es läßt sich keiner blicken, keiner mehr singen will.


Ihr aber erschwinget der Sinnen Geflügel/
Herr Claj postieret mit flüchtigem Zügel
Himmelan/ höret die obere Lufft
Euch schon als einen Poëten zurufft.


Mirándote en lectura sugerente,
llegué al epílogo de mis quimeras;
tus ojos de palomas mensajeras
volvían de los astros, dulcemente...
Tenía que decirte las postreras
palabras, y callé espantosamente;
tenía que llorar mis primaveras,
y sonreí, feroz... indiferente...
La luna, que también calla su pena,
me comprendió como una hermana buena...
Ni una inquietud, ni un ademán, ni un modo;
un beso helado... una palabra helada.
Un beso, una palabra, eso fue todo:
¡todo pasó sin que pasase nada!...


彭泽有琴尝无弦
大令旧物惟青毡
我亦四壁对默坐
中有一床供昼眠


Bestraffe mich mit keinem tadel /
Daß deinen schooß mein hertze lieb gewinnt;
Denn der magnet forscht mit der nadel /
Biß er den mittel-punct ergründt.
Ein schäfgen weidt in thal und auen /
Wo schatten ist;
Mein hertze will das deine schauen;
Drum such ich es / da / wo du offen bist.


Od města střech až tam, kde oblohy
se klenba modrá k zemi kruhem táhla,
kraj otvíral se, lad a rolí pruhy,
jak pestré v dáli rozložené stuhy
se vlnily, nad nimi zlatí ptáci,
jak modlitby, jež lid za pluhem v práci
ku Pánu šepce, v modrý věnec lesů
obzorem vzpjatý mísily se v plesu.
Zde kostel s vískou s kuřátky jak slípka
se v dáli míhá, v samotě tam chata
neb řeky hlať, jak stříbrostkvoucí šipka
zelení luhů blýská. – Nad vším deštěm zlata
vzduch čistý hrá a veleby tká přízi.


Jenem Herrn von Allen,
Den das Leid nur reizte,
Will die Lust gefallen.


Sucht wieder Gott der Welt einzuverleiben!
Das Heilige gelingt so selten schön,
Das Schöne nur wird ewig heilig bleiben.


Ein Deutscher, trotz brauner Locken,
Der Falte inmitten der Stirn,
Dem trüben und bleichen Antlitz,
Und meinem so glühenden Hirn.


Der ist gerecht, der sich nicht einen Blick verweilt,
Und als ein Pfeil zu Gott durch Zeit und Leben eilt.


Longo dolor, che fai de l'ora uno anno,
del giorno fai più lustri e tempo eterno,
come hai de la mia etade il fior batuto!


Chtěl bych býti zvoník starý,
do snění se zabera,
bydlit blízko šedé fary
nebo ve zdích kláštera.


يا أُمَّةً أَودَت بِها الأَحلامُ
وَهَوَت بِباذِخِ مَجدِها الأَوهامُ
تَهفو إِلى نَزَواتِ كُلِّ مُضَلِّلٍ
حَجَبَ الهُدى عَن ناظِرَيهِ ظَلامُ
يَرمي بِها أَجوازَ كُلِّ مَضَلَّةٍ
غَبراءَ يُحمَدُ عِندَها الإِحجامُ
هَذا السَبيلُ إِلى الحَياةِ وَهَذِهِ
سُنَنُ الهُدى لَو ترشدُ الأَفهامُ
يا قَومِ هَل نَسَفَ الجِبالَ تَوَهُّمٌ
وَأَخافَ آسادَ العَرينِ كَلامُ
يا قَومِ هَل أَحيا الشُعوبَ تَعَلُّلٌ
وَحَمى البِلادَ تَفَرُّقٌ وَخِصامُ
يا قَومِ هَل تَشأى السَوابِقَ ظُلَّعٌ
وَيَفوتُ شَأوَ المُدلِجينَ نِيامُ
يا قَومِ هَل تَهدي الأَكُفَّ سَواعِدٌ
تَهفو المَناكِبُ فَوقَها وَالهامُ
إيهٍ بَني مِصرٍ أَما وَعَظتكُمُ
ما تَصنَعُ الأَحداثُ وَالأَيّامُ
إيهٍ فَقَد طَمَتِ الخُطوبُ وَهالَنا
مِنها رُكامٌ يَعتَليهِ رُكامُ
إيهٍ فَقَد أَشقى النُفوسَ جِماحُها
وَأَضَلَّها التَمويهُ وَالإيهامُ
خُلُقٌ يَهُبُّ الشَرُّ مِنهُ وَتَرتَمي
فِتَنٌ تَروعُ الآمِنينَ جِسامُ
سوسوا أُمورَكُمُ سِياسَةَ حازِمٍ
فَلَعَلَّ مُعوَجَّ الأُمورِ يُقامُ
أَسَفي عَلى المُتَباغِضينَ وَقَد رَأَوا
أَنَّ الفَلاحَ تَوَدُّدٌ وَوِئامُ
شَرَعوا العَداوَةَ بَينَهُم لَم يوصِهِم
دينُ المَسيحِ بِها وَلا الإِسلامُ
عَوَتِ الثَعالِبُ أَمسَ حَولَ عِرينِهِم
وَاليَومَ يَزَأَرُ حَولَهُ الضِرغامُ
جَثموا بِمُستَنِّ الهَوانِ وَما دَرَوا
أَنَّ الحَياةَ تَدافُعٌ وَزِحامُ


Wer doch durch des Festes Hallen
Wallet mit dem Kranz im Haar?
Ach, die Beste ist's von allen,
Sie, die uns die Liebste war.


Mně symbolem byl toho lidu svého,
jenž, těžce nemocen, se bodře díval na svět
s úsměvem, kterým září dobrá duše,
očima modrýma, jimž podobné jen zřídka
jsem viděl u některých malých dětí
a dvakrát, třikrát v pěkné dívčí tváři.


إِنَّ في الأَسرِ لَصَبّاً
دَمعُهُ في الخَدِّ صَبُّ
هُوَ في الرومِ مُقيمٌ
وَلَهُ في الشامِ قَلبُ
مُستَجِدّاً لَم يُصادِف
عِوَضاً مِمَّن يُحِبُّ


Na noite escreve um seu Cantar de Amigo
O plantador de naus a haver,
E ouve um silêncio múrmuro consigo:
É o rumor dos pinhais que, como um trigo
De Império, ondulam sem se poder ve
Arroio, esse cantar, jovem e puro,
Busca o oceano por achar;
E a fala dos pinhais, marulho obscuro,
É o som presente desse mar futuro,
É a voz da terra ansiando pelo ma


Konečně dostal jsem se šťastně k mostu
jakési dráhy. Pod ním bude sucho,
tam chvíli počkám, chráněn před bouří
a lijákem... Leč jaké překvapení,
když pod mostem jsem uzřel státi dívku
v bělostných šatech, kterou asi též
zavála bouře sem, jak bílý květ
rozkvetlé třešně... Z prvu nepoznal jsem,


Bětolinko boubelatá,
Darmo se mne vzdaluješ;
Darmo ústka růžovatá
Zlíbati mi zbraňuješ:
Známť já čarovati,
Dívky skrocovati;
Děvče, já ti udělám!


Spatzen schrein und Nachtigallen,
Nelke glüht und Distel sticht,
Rose schön durch Nesseln bricht,
Besser noch hat mir gefallen
Liebchens spielendes Augenlicht;
Aber fehlte auch nur eins von allen,
's wär eben der närrische Frühling nicht.


Wird sie viel Kinder kriegen
Darff sie in Wochen liegen
Nur vierzehn Tage lang,
Die übrigen vier Wochen
Da muß sie wieder kochen
Und wär sie sterbens-kranck.


kde na hocha si v lukách hrám a houští,
jenž do vln Labe lodičky své spouští.


Pak, hochu můj, tě budou štvát
z očistce do pekla,
že ztvrdne ti i dlaň i hruď –
by víc ti nezměkla.
Pak – pak se budeš ohlížet,
kdo zvlažil by ti sprahlý ret.


Wer auf dieses Wunder achtet,
Wenn der Seelen rege Kraft
Durch das Aug' ein Aug' betrachtet;
Wird fast aus sich selbst gerafft,
Weil er mit Erstaunen siehet,
Wie sich die Natur bemühet,
Und so unschätzbaren Schatz
Schliesst in solchen kleinen Platz.


Blaue Tauben
Trinken nachts den eisigen Schweiß,
Der von Elis' kristallener Stirne rinnt.


Sie lieben sich wie Brüder
Ohn' alle Heuchelei.
Sie handeln deutsch und bieder
Und sind dem Fürsten treu.
Ihr Leben schonen sie
Für Gott und Wahrheit nie.
So herzig wie die Schwaben
Gibt's halt nichts weit und breit.


Psyche, voll heilger Liebsbegier,
Voll feuriger Verlangen,
Ihrs Herzens Schatz und Seelenzier,
Den Bräutgam, zu empfangen,
Lief hin und wieder auf die Straßen
Und sucht ihn emsig ohne Maßen.


quel tanto al Redentor caro Giovanni,
per cui il sermone tra i fratelli uscìo,
che non dovea per morte finir gli anni;
sì che fu causa che 'l figliuol di Dio
a Pietro disse: - Perché pur t'affanni,
s'io vo' che così aspetti il venir mio? -
Ben che non disse: egli non de' morire,
si vede pur che così vòlse dire.


Hostýne!
Bývals již posvátný slavským pohanům,
Posvátný jsi také slavským křesťanům,
Obětním oltářem posud je tvůj chlum.


Kukorít a kakas hajnal hasadtára.
Ki teremne talpon, hogyha nem Borbála?
Borbála kisasszony, gazdaság tengelye,
Tővel-heggyel állna minden ő nélküle.


Purpurn brachen Mund und Lüge
In verfallner Kammer kühl;
Scheint noch Lachen, golden Spiel,
Einer Glocke letzte Züge.


La ragion si prepara c'ha sospetto,
la voglia si dibatte a disavanzi,
ma nella essecuzion consiste il tutto.


梧竹风来玉枕凉
月高偏爱占华堂
休言境界亲曾有
画出如闻夜气香


夜静还未眠
蛩吟遽难歇
无那一片心
说向云间月


Těchto hebounkých již se strun ruko má nedotýkej,
Kdežto hrdin chrabrých o činech sem dosti se napěl!
Smrtníků blažené ni nemá znít více o lásce
Má lyra; prozpěvovat chci bohů o milosti Olympských.
Tvého libozpěvná Erato1) hlasu přej mi ku písni! –
Však struny míti musím! Takových kdež sobě nakoupím,
Ze dřeva ješto dutin by vydávaly zvuk mi nebeský?
Jestli mi přívětivý Hekatos1) lyru sám nepotáhne,
Známo je vám o vaší se radosti, že slušně neozve
Nesmrtní bohové! Pomocí ať přispěje pěvci!


sì che o morta non vegga tanto danno,
o viva e sciolta non lo stimi molto,
allor che gli occhi altro mirar sapranno.


永嘉人事尽归空
逸少遗居蔓草中
至今池水涵馀墨
犹共诸泉色不同


富贵功名一梦中
孤坟还记旧英雄
楚歌不尽凄凉意
散作白杨山下风


Nejprve – ó jak to víří v hlavě! –
otec zhynul v rozkacené vřavě,
pak mé dítě, prvosenka jará,
naposledy matička má stará –
a vlny bouří dál.


Když moře usmívá se
ve slunka jase, kráse
a blankytu jest obrazem –
čím je nám domov, co nám zem?
My pějem jenom píseň svou:
Houpahou! Houpahou!


Kde dlí ušlechtilá tato kráska,
Blaží města, hrady, dědiny;
Jméno její mláď i šediny
Okouzluje líbezná co hláska.


Doch ach, schon mit der Morgensonne
Verengt der Abschied mir das Herz:
In deinen Küssen welche Wonne!
In deinem Auge welcher Schmerz!
Ich ging, du standst und sahst zur Erden,
Und sahst mir nach mit nassem Blick:
Und doch, welch Glück, geliebt zu werden!
Und lieben, Götter, welch ein Glück!


Toute ta figure — des pieds
Cambrés vers toutes les étreintes
Aux traits crépis, aux mèches teintes,
Par nos longs baisers épiés —


Man hatte schulweis den Homer gelesen
Und hieß gebildet, weil man da geweint;
Der Polen Not war leiblich wahres Wesen,
Die kein Äon mit Abendrot bescheint.


– A vždyť to není ani onen nevděk
a přepočty mé v citech srdcí lidských,
co shrocuje mě! Jiného to cosi
a vím a cítím, že to ve mně sedí,
v mém těle celém, mozku, duši, krvi.
Jak chronometr jsem, v němž pero prasklo,
je tupost bezradná v něm, hluché ticho.
Můj oheň, ten můj velký svatý oheň,
už strávil všecky schopnosti a síly,
už perutě i duše mojí zasah
a potravy víc nenaleznuv – zhasl.
Teď přicházejí – chtějí abdikaci –
a ve mně není síly „Ne!“ jim zahřmět.
Mí maršalové – tchán můj – a ti králi. –
Před roky deseti bych byl máv rukou
a byl bych rozhodil je po Evropě,
jak syn můj rozhazuje hračky svoje.
Jak kartami bych zamíchal byl jimi
a žádný necekl by... Zrazen sebou
a Osudem já pad – a nelze povstat...
Můj svatý oheň vyhas. – Podepíšem...


Mé celé srdce patří tobě,
jen tobě, kterou kryje země.
Jak je to možné, že tlíš v hrobě,
když plnou silou žiješ ve mně?


Estas lágrimas tristes, una a una,
bien las debo al valor extraordinario
Conque escondiste en alto olvido a Mario,
que mandando nació desde la cuna.


Sotva vkročí mistr s dary v sednici –
Buch, bác! znov se tluče na okenici.
Stane mistr, vyhlédne ven skulinou.
Před kovárnou stojí hejtman s družinou.


Klein-Dummdeifi, junges Ding!
Du und ich! – Die Zeit verwandelt.


Své milé zhlídl jsem okolo stolu
důvěrně hovořiti spolu,
jak když s nimi jsem byl,
běda však, bylo jich míň.


Nach ungeheurer Nacht
Die Morgenröht erwacht/
Erfreut die gantze Welt/
Die von der Nacht gequält/
Vertreibt des Hertzens Traur;
Nach Donner/ Blitz und Schaur
Laßt sehen sich alsdann
Der Regenbogen/ trostreich jedermann.


江光湖色渺西东
犀甲牙船几战攻
回首封疆归一统
玉箫吹月过垂虹


K nemožnostem ať se netře smělost;
světlo slunce jestiť příjemné,
ale zraky tomu rozemne,
kdo chce patřit přímo v jeho skvělost.


O sag' mir! hast du je empfunden
Wie seltsam es das Herz beschleicht,
Wenn uns in seinen Sterbestunden
Der Lenz noch eine Gabe reicht? –


Na oslavu svátku Tvého
ze srdce Ti upřímného
hlučné ,,Na zdar!“ provolávám,
k tomu hubičku Ti dávám,
abych tudy jako řek’,
že’s můj dobrý dědoušek.


Jde slavný chorovod
s písněmi, hrami;
zhynuly na zemi
krutost a klamy. –
Máj lidstva směje se
v bělostných květech
a v svěží rose
pod hvězdami.


V obzoru půlnočním hor valných obrysy modré,
pásmem rozvinuté tam v šíré dáli malebným,
oknem zrovna mojím k sobě blíže mi kývaly dlouho
zříceninou četnou, jež báje mi šeptala předků,
vábily mocně slibem krás rodné přírody hojných.
Přítel nad to Hynek tam na dvoře v úvalu horském
písařoval, v dopisech vzletných kraj tento vynášel,
zval mě do hor, na potulky v lesích a k rozmluvě družné.


Ihres kleinen Dörfchens Ulmenschatten
Am gekrümmten Schmerlenbache hatten
Mit dem vollen goldnen Apfelbaum,
Höhern Reitz für sie, als alle Gaben
Aus den Hesperiden-Gärten haben,
Waren mehr ihr als Golkonda's Traum.


CREO EN UN + ALLÁ
DONDE SE CUMPLEN TODOS LOS IDEALES
AMISTAD
IGUALDAD
FRATERNIDAD
EXCEPCIÓN HECHA DE LA LIBERTAD
ÉSA NO SE CONSIGUE EN NINGUNA PARTE
SOMOS ESCLAVOS X NATURALEZA