أَقامَت لَدى مَرآتِها تَتَأَمَّلُ
عَلى غَفلَةٍ مِمَّن يَلومُ وَيَعذِلُ
وَبَينَ يَدَيها كُلَّما يَنبَغي لِمَن
يُصَوِّرُ أَشباحَ الوَرى وَيُمَثِّلُ
مِنَ الغيدِ تَقلي كُلَّ ذاتِ مَلاحَةٍ
كَما باتَ يَقلي صاحِبَ المنالِ مُرمِلُ
تَغارُ إِذا ما قيلَ تِلكَ مَليحَةٌ
يَطيبُ بِها لِلعاشِقينَ التَغَزُّلُ
فَتَحمَرُّ غَيظاً ثُمَّ تَحمَرِّ غَيرَةً
كَأَنَّ بِها حُمّى تَجيءُ وَتُقفِلُ
وَتُضمِرُ حِقداً لِلمُحَدِّثِ لَو دَرى
بِهِ ذَلِكَ المِسكينُ ما كادَ يَهزُلُ
أَثارَ عَلَيهِ حِقدَها غَيرَ عامِدٍ
وَحِقدُ الغَواني صارِمٌ لا يَفلُلُ
فَلَو وَجَدَتيَوماً عَلى الدَهرِ غادَةً
لَأَوشَكَ مِن غَلَوائِهِ يَتَحَوَّلُ
فَتاةٌ هِيَ الطاوُوُسُ عُجباً وَذَيلُها
وَلَم يَكُ ذَيلاً شَعرُها المُتَهَدِّلُ
سَعَت لِاِحتِكارِ الحُسنِ الحُسنِ فيها بِأَسرِهِ
وَكَم حاوَلَت حَسناءُ ما لا يُؤَمَّلُ
وَتَجهَلُ أَنَّ الحُسنَ لَيسَ بِدائِمٍ
وَإِن هُوَ إِلّا زَهرَةٌ سَوفَ تَذبُلُ
وَأَنَّ حَكيمَ القَومِ يَأنَفُ أَن يَرى
أَسيرَ طِلاءٍ بَعدَ حينٍ سَيَنصُلُ
وَكُلُّ فَتىً يَرضى بِوَجهِ مُنَمِّقٍ
مِنَ الناعِماتِ البيضِ فَهوَ مُغَفَّلُ
إِذا كانَ حُسنُ الوَجهِ يُدعى فَضيلَةً
فَإِنَّ جَمالَ النَفسِ أَسمى وَأَفضَلُ
وَلَكِنَّما أَسماءُ بِالغيدِ تَقتَدي
وَكُلُّ الغَواني فِعلُ أَسماءَ تَفعَلُ
فَلَو أَمِنَت سُخطَ الرِجالِ وَأَيقَنَت
بِسُخطِ الغَواني أَوشَكَت تَتَرَجَّلُ
قَدِ اِتَّخَذَت مَرآتَها مُرشِداً لَها
إِذا عَنَّ أَمرٌ أَو تَعَرَّضَ مُشكِلُ
وَما ثَمَّ مِن أَمرٍ عَويصٍ وَإِنَّما
ضَعيفُ النُهى في وَهمِهِ السَهلِ مُعضِلُ
تُكَتِّمُ عَمَّن يَعقِلُ الأَمرَ سِرَّها
وَلَكِنَّها تَفشيهِ ما لَيسَ يَعقِلُ
فَلَو كانَتِ المِرآةُ تَحفَظُ ظِلَّها
رَأَيتَ بِعَينَيكَ الَّذي كُنتَ تَجهَلُ
وَزادَ بِها حُبُّ التَبَرُّجِ أَنَّهُ
حَبيبٌ إِلى فِتيانِ ذا العَصرِ أَوَّلُ
أَلَمّوا بِهِ حَتّى لَقَد أَشبَهوا الدُمى
فَما فاتَهُم وَاللَهِ إِلّا التَكَحُّلُ
فَتى العَصرِ أَضحى في تَطَّريهِ حُجَّةً
تُقاتِلُنا فيها النِساءُ فَتَقتُلُ
إِذا اِبتَذَلَت حَسناءُ ثُمَّ عَذَلَتها
تَوَلَّت وَقالَت كُلُّكُم مُتَبَذِّلُ


in fra 'l mio lamentar sente chiamarsi,
credo che per me prieghi il sommo Iove,
che al mio soccorso vogli incontro farsi.


Proč nebylo síly prchnout všemu,
ruku v ruce se mnou vzdorovat –?
Život nový? – Nevěřilo se mu.
Půvab byl v tom: lhát a lhát a lhát!


Doch die lautren Triebe
froher Nächstenliebe
wuchsen in der Pflichten sichrem Hort.
Eine zarte Blume
ist die Menschlichkeit;
nicht wo wild einherstürmt die Natur,
in dem Heiligtume
milder Sitte nur
sprießt die scheue Knospe und gedeiht!


Gib uns allen, die so herzlich gern
Möchten wallen nach dem Sinn des Herrn,
Und nicht mögen selig seyn,
Als durch Jesu Blut allein,
Gib uns diesen hellen Morgenstern!


Deiner Tochter stille Asche,
Die hinweht über die Flur,
Sie flüstert von deiner Sünde
Wider Gott und die Natur.


Du, ihr Priester, o Fasch! du kleidest die Göttin als Göttin,
Nicht mit Flitterstaat, wie sich die Buhlerin schmückt;
Durch Charakter und Geist kann die nicht Herzen gewinnen;
Wenn sie das Auge denn nur listig zu täuschen versteht.
Werde nicht müde, o Fasch! der Göttin länger zu dienen,
Und an ihrem Altar' Jüngling' und Mädchen zu weihn.
Jedes Opfer verschönert ihr Herz. Sie lernen durch Töne,
Sonst der Zerstreuung geweiht, stärken der Tugend Entschluß;
Fühlen, wie lieblich es ist, dem danken, der die Natur schuf,
Denn des Trostes bedarf selten ihr Blüthenmond noch.
Aber des Sommers Gewitter und kalte Stürme des Herbstes
Sind auch ihnen nicht fern. Werden, der Nachtigall gleich,
Sie verstummen alsdann? Nein! deiner Weisen gedenkend,
(Wer mit dem Herzen sie hört, nimmer vergisset sie der,)
Hören sie minder das Rollen des Donners, das Rauschen des Sturmwinds,
Dein erhabner Psalm fürchtet vor beiden sich nicht.


Süße Ruh'! Ich kann verschnaufen
Hier im Orkus unterdessen!
Punsch mit Lethe will ich saufen,
Um die Gattin zu vergessen.«


Comme un ruban jaune étendu
Sous ta voûte de calme et d'ombre,
Petit sentier, dans le bois sombre,
Tu vas indécis et perdu.
Cerveau malade, âme ravie,
Entre la ronce et l'églantier,
Je vais comme toi dans la vie…
Où mènes-tu, petit sentier ?


Esa tarde vestida de blanco, parecía
la princesita rubia que pintan en los cuentos
Tal era su sonrisa, su porte, la armonía
graciosa de sus líneas y de sus movimientos


Horch da, ein namenloses Poltern
Im felsigten Gestein,
Als wenn auf einmal tausend Donner
In's Burgtor schlügen ein.


O lasst mich schweigen, schweigend mögt Ihr ahnen
Was mich durchwogte, flutenwild und heiß,
Als Ihr auf meines Lebens Schattenbahnen
Mit weicher Hand gestreut ein grünes Reis.


Ahi, lasso a me, ché s'io sapessi ch'io
avessi conversato co' suoi stretti
per guastare i diletti,
che porgon gli occhi belli a chi gli mira
di quella me empié del gran disio
quando sì fiso a rimirar gli stetti,
fariensi a me sospetti
e sì ripien di ragionevol ira!
Omè, ché mi martira
più che alcun'altra pena questa tema,
sì che già per vergogna il cor mi trema!


So schön ists noch hienieden!
Auch unser Herz erfuhr
Das Leben und den Frieden
Der freundlichen Natur;
Noch blüht des Himmels Schöne,
Noch mischen brüderlich
In unsers Herzens Töne
Des Frühlings Laute sich.


Rozechvěných záclon lem dál se houpal, ale tys
nepřišla už s večerem,
oči, které nad tyrkys
jemněji kdys plály, víčka
namodralá uzamkla!


لَنا بَيتٌ عَلى عُنُقِ الثُرَيّا
بَعيدُ مَذاهِبِ الأَطنابِ سامِ
تُظَلِّلُهُ الفَوارِسُ بِالعَوالي
وَتَفرِشُهُ الوَلائِدُ بِالطَعامِ


Erweg't nun die fast grause Kraft,
Die bloß allein dazu gehöret,
Den gantzen Erden-Ball, daß er geschwinder fähret,
Als eine Kugel, fort zu bringen!
Betrachtet eine Kraft, die, durch ein stetes Schwingen,
Viel tausend Cörper mit sich rafft,
Wovon verschied'ne noch viel tausendmahl so groß!
Wer kann des Wesens Macht, das alles dieses fasst,
Erschaffen hat, erhält und träget,
Allegegenwärtig führt, beweget,
Und zwar,
Daß alles sich, in stiller Majestät,
Und stets unwandelbar, in solcher Eile, dreht,
So unbegreiflich wunderbar,
In solcher Ordnung leiten kann,
Ohn' einiges Erstaunen, sehen!
Ach! wie verschwinden hier die kindischen Ideen
Von einem alten Mann,
Womit so mancher Mensch erbärmlich sich getragen,
Und, da er sich dadurch ein Götzen-Bild gemacht,
Sich um die Gottheit selbst, durch eigne Schuld, gebracht.


Nur Eines Mannes alles umfassenden,
Sich selber alles schuldigen Heldengeist,
Der vor der Spree stolzen Ufern
Glänzte, 6 konnten sie nicht verdunkeln.


Dann einmal über's and're rufst du: Wonne!
Legst drunter dich, als ob sie leucht' und wärme,
Ja, pflegst ein Blumenbeet mit ihren Stralen.


Du kämpfest nutzlos gegen jene Macht,
Die alle Worte nicht erschöpfend nennen,
Woran die Brust wir stets uns blutig rennen,
Die unsre tiefsten Schmerzen frech verlacht.


Genöthigt wendeten nunmehr
Die Deutschen die Standarten,
Und Arnulph, sinnend hin und her,
Beschloss, ein glücklich Ungefähr
Im Lager abzuwarten.


Zvoní a výská a šepce –
ó, růže, vy spanilé růže,
po vás jak stýská se lebce!


Doch die Zauberfrist zerrinnt,
Und wir schauen plötzlich wieder
Seine königliche Hoheit
In ein Ungetüm verzottelt.


Dárdaélek közt rohantam
Elfoglalt zászlóidért,
Arcom izzadt, hulla vérem,
Ínség, baj csoporttal ért;
Éltem gyakran percen állt,
De nem leltem a halált.


Onde la Morte chiama volentero
traggendo guai per lo gran dolore;
ché sente de li suoi colpi spess'ore,
quando davanti si vòl por lo vero,


I já dnes, vasal nesmělý Tvých bledých nuancí,
praporec černý najdu v truchlivém svém Kastelu,
bych smuteční dal znamení své věrné Byzanci
a vonné seno senesu ku prahům nastelu.


Alimentaci, tu platí muži
na následky lásek vyhaslých.
Na plod lásky politiků s vládou
platí národ synů užaslých.


Ó, vůně parku prozlacená září!
Ó, sladká chvíle travin na polštáři,
kdy volná hruď luk oddech ssaje z hluboka!...
Tak starobně se domky drobné tváří,
na zdích je mech a réva divoká.


Balt der jüngling kam ins gemach,
der haubtman on schamröten
den jüngeling notzwingen wolt,
in mit gwalt zu im riße;
Der jüngling wert sich, weil er mocht;
in solchen seinen nöten
zog er heraus sein scharfes schwert,
durch den haubtman es stiße.
Der jüngling balt gefangen wart,
man setzt im ein rechtstage;
ir vil stunden wider in hart
mit ser schwerer anklage
und niemant war auf seinem teil,
der im sein wort wolt sprechen;
iedoch sein herz mit manheit tet durchbrechen,
erzelt von anfang alle ding
vor gericht; zu bevesten
solchs, stelt er etlich zeugen dar,
die allen handel westen.


Divno věru, Satan ho k Bohu vrací.
Dlouhou cestou zvolna se k němu bere.
Hříchem, vášní vysílen, posléz touží
po Církvi Matce.


Bohócz-világ! megszoktalak már,
Hisz’ ennek így kell lennie.
Nem szomjazom jobb korra többé;
Nem fáj nekem már semmise.
A balga hisz csak lehetetlent;
Én hát türök, ha tűrni kell.
Nagy bölcseség veszteg maradni,
És nem törődni semmivel!


I přebíhá – vždy stejný zjev,
vždy stejná ňader tíž,
stop rudých množství roste v div
a kraj jich pln i říš.


Ještě předloni jesení
chodili s tebou jasné dni,
možná, že vrána i káně
dosud si vzpomenou na ně.


o differir codardo — a chi è disposto:
quel ch'esser dee sia tosto,


Mir bluteten die sporngeschmückten Fersen:
Fort ritt' ich, ha! in wüster Wetternacht.
Gleich den Gedanken, meinen wilddiversen,
Bäumt sich der Hengst, als ging es in die Schlacht.


Seht! der Winter ist vergangen;
Anger, Wald und Heide prangen;
Alles freuet sich darob.
Minne lehrt die Vögel singen;
Minne lehrt die Lämmer springen;
Minne sei mein Preis und Lob!


Lesnatými svahy, úvaly
kozáci dva volně klusali.
Jeden, stařík vrásčitý a sivý,
seděl vzpřímen jako horská jedle,
druhý skloněn, mladík zádumčivý,
jako ve snách kolébal se v sedle.


Se inspiró Dios en él por su benignidad,
y de hacerlo cristiano le vino voluntad.
Solicitó el bautismo, —ley de la cristiandad—
dado por ese diácono de tanta santidad.


Wie hat die zarte Lüstlin sich schamlos nun
Hoch aufgeschürzet! Triefet von Blut! auch noch
Bewundert? Nicht allein der Unzucht,
Feil auch dem Raube, des Mords Gespielin!


ti magnificherò per disianza
lunga, nell'ora taciturna e viva
come le labbra degli oranti a sera,
e t'offrirò la tenue speranza
di colui che s'affanna alla sua riva
piccola e gaia nella primavera
tediosa dal sogno che s'avvera,
e t'aprirò con le due mani il cuore
giovine e grave per il triste amore,
porto facendo a desiata nave.


era um cavalo verde só de sono
que carregava os tristes para um outro
campo de plantação devasso / puro


莫把层楼倚
楼高接远天
东风乡国路
直在白云边


Разрыдалась я во тереме родительском высоком,
С красной утренней зари
В чисто поле, в тоскованьи одиноком,
Все смотря, смотря, как в Небе, в тучках тают янтари,
Досиделася до поздней до вечерней я зари,
До сырой росы, в беде,
Стало ясно и звездисто, стало тихо так вездНе взмилилось мне о дитятке тоской себя крушить,
Гробовую я придумала тоску заговоритЧашу брачную взяла я, со свечою обручальной,
В чисто поле я пошла,
Я достала плат венчальный,
В студенце загорном, чистом, зачерпнув, воды взяла,
Призорочною чертою
Очертилась я в лесу,
Под Луною молодою
Я над свежею водою
Слово молвлю о дитяти, чтоб сберечь его красВот над чашей этой брачной,
Над водой ключа прозрачной,
Пред свечою обручальной,
Расстеливши плат венчальный,
Чисто личико я мою,
И свечу своей свечою,
Той единою, венчальной,
Чтоб не быть душе печальной,
Утираю платом белым,
Завещаю Век будь смелым,
Будь весенних дней милее,
Солнца ясного светлее,
Ненаглядный мой, любя,
Отвожу я от тебя: —
Духа страшного, седого,
Ветра, Вихоря ночного,
Домовых и водяных,
Одноглазых леших злых; —
Змея огненною знаю,
От него предохраняю,
И от Киевской от злой
Ведьмы, с Муромской сестрой; —
И от Ворона лихого,
От Кощея, и от слова
Чернокнижника — волхва,
Чьи захватисты слова; —
От русалки от моргуньи,
И от той Яги-колдуньи,
И от знахаря-слепца
Будь сохранен до концПусть в ночи и в полуночи
У тебя не меркнут очи,
Пусть в дороге и пути
Знаешь ты, куда идтБудь сокрыт от скорби страстной,
И от смерти от напрасной,
От врагов и от беды,
От огня и от воды
А как час твой смертный глянет,
Пусть твой разум воспомянет
Про того, в тебе чья кровь,
Про мою к тебе любовТы на родину вернися,
С кровным, с близким распростися,
И к сырой земле прильни,
Непробудным сном заснСлово то, что я сказала,
Живо с самого начала,
И сильнее, чем Вода,
Да пребудет навсегдКто перечить мне захочет,
Кто морочит, узорочит,
Пусть узорчанье его
Возвратится на негПусть в свои впадет узоры,
И за древние за горы
Пусть ведун напрасный тот
В Преисподнюю сойде


Svým buď, pomezní ty půdo rodná,
a kde zabrána jsi, padni zpět;
vzmuž se! žádná slza není plodná,
leda písní vypučí-li v květ.
Tajně-li však, kdož se v krvi brodí,
na porobný chystají se lov,
sáhni v nitro země, kde se rodí
kromě zlata ještě jiný kov!


Lepének a tavasz rövid,
Az év is olyan volt nekik;
Vész volt az égen, vagy szivárvány,
Virágban állt a föld, vagy sárgán:
Csak egymást látták szemeik,
Csak egymást érzék lelkeik.


鸟啼花落不知春
一榻清风乐趣真
圣代求贤今正急
肯容林下有贤人


Vom goldnen Becher rinnt der Saft der Reben,
Indem mein froher Mund dich neugebohrne grüßt,
In deine Silberwelle, die so sanft und eben
Durch Blumenbüsche schattigt fließt.


Dal ciel dato mi fu, per quel comprendo,
che, quantunque el mie stil sia inetto e grecchio,
come 'l verso mi suona entro l'orecchio,
com'esca al fuoco per disio m'accendo.


铁石平生一寸心
如何西望亦沾襟
丛林元气关公等
不说钟期莫铸金


凫鹜迎船似有情
随波故起绿粼粼
野花照水开无主
谁信春归已两旬


C’est trop fort, me dit tout le monde,
Qu’est-ce que vous nous chantez là ?
Pourquoi donc, partout à la ronde,
À la brune comme à la blonde,
Parler de la sorte ? — Ah ! voilà !


A obzor temněl se a temněl v dál,
mhy zhoustly v rovinách, kde jíkal pták,
hnis hřbitovů, puch lidských dědin
zavíval s břehů pohřbů requiem...


Zwar, daß ich véritablement
Der Themis ernster Schüler,
Das hast Du längst probablement
Gehört von Loos und Mühler.


Ist nun der schöne Schweif voll blauer Himmels-Spiegel
Und, an gefärbtem Schimmer, reich;
So prangen ebenfalls die bunten Flügel
In einer gantz besondern Zier.
Es stellt ihr glattes Grau das Reich des Wassers für,
Worauf die duncklen halben Kreise
Erhab'ne kleine krause Wellen
Natürlich scheinen vorzustellen.


Des Rohres rote Fahnen rührt der Wind
Von seines Fußes Fittich um am Strand
Der fernen Elis, da der Nacht Trabant,
Schildknappe Mond, den dunklen Pfad beginnt.


Forse novo Fetonte
Regge il carro del dì fuor d'ogni cura?
Che da l'ampio orizzonte
Manda sì grave e sì vorace arsura,
E col fervor de' suoi focosi lumi
Asciuga i fonti et assorbisce i fiumi.


»¡En mi triste padecer
Y en mi encendido querer,
Dafne bella, no sé cómo
Con tantas flechas de plomo
Puedes tan veloz correr!


Leb im einfältigen Gottmeinen!
Der Hochmut läßt oft Demut scheinen,
Wenn man sein Elend selbst anklagt,
Und wehrt sich, wenn's ein andrer sagt.


马面夜叉才稽首
牛头狱卒便擎拳
洞宾唱个陶甄理
脱壳乌龟飞上天


Auch die Alten freilich nun lassen
uns ab und zu einmal recht
und erklären nicht alles mehr
von vornherein gleich für schlecht!
Ja, in gutgelaunten Stunden
gestehen sie sogar:
daß manches, das sie bestritten,
doch ganz vernünftig war!


水光中更有天光
俯仰游人在混茫
自许纤毫无一点
那堪乘兴得潇湘


一痕隐隐介亭西
庾亮楼头未醉时
多是团团深夜看
可曾见此巧如眉


Um montão disform Taipas e pedras,
abraçadas a grossas aroeiras,
toscamente esquadriada
Folhas de janela
Pedaços de batente
Almofadados de porta
Vidraças estilhaçada
Ferragens retorcida
Abandon Silênci Desorde
Ausência, sobretud
O avanço vegetal acoberta o quadr
Carrapateiras cacheada
São-caetano com seu verde planejamento,
pendurado de frutinhas ouro-ros
Uma bucha de cordoalha enfolhada,
berrante de flores amarelas
cingindo tud
Dá guarda, perfilado, um pé de mamão-mach
No alto, instala-se, dominadora,
uma jovem gameleira, dona do futur
Cortina vulgar de decência urbana
defende a nudez dolorosa das ruínas do sobrado
— um mur
Fechad Largad
O velho sobrado colonial
de cinco sacadas,
de ferro forjado,
ced
Bem que podia ser conservado,
bem que devia ser retocado,
tão alto, tão nobre-senhoria
O sobradão dos Vieiras
cai aos pedaços,
abandonad
Parede hoj Parede amanh
Caliça, telhas e pedras
se amontoando com estrond
Famílias alarmadas se mudand
Assustados - passantes e vizinho
Aos poucos, a " fortaleza " desaband
Quem se lembra?
Quem se esquece?


Oly jó ébredni.
Álmom messzeszédül,
s a tegnapi szobát már láthatom,
ha fuldokolva - az álom vizébül -
a paplanomra nyújtom a karom.


Der Promethidenfunke, nie verdunkelt,
Der Wahrheit Blitz erhellt des Lebens Nacht;
Durch der Gedanken Sternenräume funkelt
Der Mond der Poesie in sanfter Pracht;
Und seine Strahlen, die Gefühle, gießen
Ein Zauberlicht in ihres Herzens Schacht;
Melodisch der Begeist'rung Bronne fließen;
Und nun des Abendsterns Magie entfacht,
Wenn Wünsche knospen, Hoffnungsveilchen sprießen,
Im Allerheiligsten der Seelentriebe
Den Himmelsglanz der ewigen Lampe: Liebe.


si por ciencia, divino Salomón;
si por belleza, Aurora de jazmín;
si por naturaleza, Querubín;
si Dios por pensamiento y presunción;


Dnes Kikineis není docela
tak hroznou, jak to ten Tvůj sonet praví;
skála tu leží v moři omšelá
a bílých vlnek škádlí ji roj hravý.


Fleug dann hin mit allen Leiden,
Die dir Krieg und Elend gab,
Sinke in den Strom der Zeiten,
Hin in deiner Brüder Grab;
Birg in deinen dunkeln Fluthen
Jede That, die Prüfung scheut;
Nur die Redlichen die Guten
Kröne mit Unsterblichkeit!


Chceš-li ten mocný plamen znát,
sem k boku mému sedni
a pozoruj, jak slunce plá,
čím dále ku poledni.


Jüngst ward das Gold, das edle, hart gescholten,
Die andern Erden schmähten es, und riefen:
Wir sind's, in denen Baum und Blume schliefen,
Die jegliches Geschöpf erquicken sollten;


Recke nicht wehrend den Arm mir entgegen,
du sanfter Gewaltiger! Nein, nicht zwingen
läßt sich Erlösung: un gerufen
sollst du mir die Ruhe bringen
einst ... einst?


WHEN restless — nights and grief return,
With anxious — mind and sickness worn,
His silver hairs revere.


زان طرفها الحور
زاغ نحوها البصر
يال أعين فتكت
راش سهمها النظر
القسي حواجبها
واللواحظ الوتر
والشعور مرسلة
الشعاع منتشر
والشفاه إن بسمت
الشقيق والزهر
أو هما ولا شبه
العقيق والدرر
واحمرار وجنتها
الرحيق معتصر
واعتدال قامتها
في القضيب منحصر
تنثني به غصنا
حين يجتني الثمر
ذامها ولا حرج
الجمال والصغر
إن رنت وإن خطرت
الغزال والقمر
إن شدت وإن رقصت
الهزار والوتر
نشوة الرجال وكم
بالجمال قد سكروا
نحن في الحدائق مر
فوعة لنا سرر
والكريم ذو طرب
في الهوى له وطر
عندها الفؤاد ولي
فيه بالجوى أثر
هكذا النعيم لمن
عاش هكذا العمر


come potete voi coi vostri giri
rimirar non pur queti, ma contenti?
O cor di fère tigri e di serpenti,
che vive sol de' duri miei martìri!


a falsa vista m'ai furato e tolto;
et hor ti pensi pur di consumarmi,
celandome gl'ogli per plu penarmi,
a tal ponto d'Amor so ca t'à colto.


Však druhý v sebe pohroužen
kýs divný stíhal sen,
jak v modré dívčí oko
by zahleděl se přehluboko.


A jestli na hruši jste letos špačky měli
a proč jsem vyzvídal tvůj klidný život celý
a stěží pochopit jsem nedůvtipný moh’,
když mluvím o sadu, že tvářinka ti plane,
že s rděním šeptala’s, ach, je tam krásně, pane,
ó, je tam překrásně, když čeká tam tvůj hoch...


Podél strání luk a lesů
drobné chýšky, samé kráče,
střechy – mech jen, a jak stébla
jsou ty sloupky u pavlače.


Stupida e fissa nella incerta sabbia,
coi capelli disciolti e rabuffati,
con le man giunte e con l'immote labbia,
i languidi occhi al ciel tenea levati,
come accusando il gran Motor che l'abbia
tutti inclinati nel suo danno i fati.
Immota e come attonita ste' alquanto;
poi sciolse al duol la lingua, e gli occhi al pianto.


岂独爱民兼爱客
不唯能饮又能文
白苹洲上春传语
柳使君输杨使君


Io voglio, ma io non so quel ch'io mi voglia;
e volendo mi doglio; ah duro fato,
che senza alcun dolor sempre mi doglia!


A to ptactvo jinak zpívá
za soumraku podél splavu,
vždyť tam ona k jeho srdci
sklání drahou krásnou hlavu.


Minulost, všude zemřelá, zde spánkem spjata jen,
a starou slávu zvětralou tu časy nesmyly,
věk za věkem, jak tudy šel, tu zůstal utajen.
V noc letní tichou, měsíčnou ožily na chvíli.


斧斤留得万枯株
独速槎牙立暝途
饱尽春蚕收罢茧
更殚馀力付樵苏


Wohl sauber sind die lieben Blümchen
Die drüben auf der Heide stehn,
Doch ist an euch kein Fleck, kein Krümchen,
Kein Staub, kein Federchen zu sehn.


Wer überwindt, der wird vom Baum
Des ewgen Lebens essen,
Mit seinem Haupt wird er den Raum
Der Himmelskrone messen.
Wer überwindt, den soll kein Leid
Noch Tod berührn in Ewigkeit.


Na křídlech můry noci dary nosí,
a červánků než zmizí vlečka dlouhá,
má slzu oko, leknín kapku rosy.


Polem, lánem vichřice
vesele si hvízdá,
že mne čeká brzy už
předaleká jízda.


Wie liebt' ich die schöne, heilige Nacht,
Wenn die bösen Träume nicht wären!
Unheimlicher Geister wilde Jagd
Verfolgt mich, bis ich, vom Schlaf erwacht,
Mich bade in heißen Zähren.


Hle, tam vyšel z komnat svojich předků,
sehnutý a s hlavou spopelenou,
Psammenit, král přemožený, jatý;
posadil se na schod nejdolejší,
kolem něho bdělé byly stráže.
Kambyses se díval s výše trůnu.
„Odveďte ho – kázal – na předměstí,
nechce se mi viděť zajatého!“ –
Učiněno po králově vůli.
Psammenit byl veden na předměstí;
tam si sedl u hrobu svých předků
a s ním mnozí vzácní Egypťané,
posypavší popelem své hlavy.
Mimo kráčel průvod pannen mladých
v šatech otrokyň a s nádobami
na hlavách; jich řadu vedla
lepá dcera krále Psammenita,
nádobou jak ony obtížená.
Zaplakaly panny hořkým pláčem,
kráčejíce před tváří svých otců;
králova jen dcera neplakala,
ale k nebi pozvedla svých očí.
Lkali otcové jich šedovlasí;
nelkal jenom královský jich soudruh,
ale mlčky hlavu k zemi klonil.
Šel tam tudy průvod mládenecký,
dva tisíce bez mála jich bylo,
výkvět celé staroslavné říše.
Provaz každý na krku si nesl,
ústa maje roubem uzamčena.
A v jich čele ubíral se králův
syn též jdoucí k soudu krvavému.
Rozléhal se nářek jejich otcův;
Psammenit jen mlčky hlavu klonil
ještě níže, ještě blíže k zemi.
V tom kmet jeden bělovlasé hlavy,
nedávný hosť Psammenita krále,
ostýchavě prosil ozbrojence
o dáreček z útrpného srdce.
Hořce nad tím Psammenit král zplakal,
bil se v hlavu, bolestivým hlasem
volal druha z mládí jeho jménem,
objímal ho, jasné slze roně. –
Zprávu o tom uslyšel král perský.
Poslal pro něho a dal mu vzkázať:
„Takto praví Kambyses, tvůj vladař:
Dceru svoji viděls otrokyní,
syna viděls jdoucího vstříc smrti
a to tebe k slzám nepohnulo.
Proč jsi plakal pro tam toho kmeta?“
Odvětil král starý těmi slovy:
„Synu Kyrův! domu mého zkáza
přílišnou je pro pláč mojich očí;
nad přítelem vzplakati jsem mohl.“ –


Grellgestürzt schrille Schluchten.
Tief in phosphorgrünen Schachten
Glühen stumm metallne Spiegel,
Weiß und lautlos festerstarrt.


Er lehrt mich tun und lassen,
Führt mich auf rechter Straßen,
Läßt Furcht und Angst sich stillen
Um seines Namens willen.


Gut macht Muth; wann Narribertus nur zwey Thaler bey sich hat,
Weiß er durch das Thor zu gehen keinen Raum und keinen Rath.


Schwerer schwillt und sinkt des Schläfers Atem, seine Pulse springen,
während heiß in seiner Seele Ehrfurcht und Begeistrung ringen.
Hastig will er schon den goldnen Preis der edlen Göttin bieten,
tippt ihm Hermes auf die Achsel: Höre erst noch Aphroditen!
und er stutzt, ein unterdrücktes Lachen meint er zu vernehmen,
stutzt und dreht den Kopf; doch schweigend setzt der Gott sich mit bequemen
langen Schritten, ernsthaft nickend, wieder hin auf seine Hürde.
Unmut wölkt des Schläfers Stirne; nach Athenes keuscher Würde
suchen seine Augen, aber – züchtig ist sie schon verschwunden ...
Und es nahet, schwebend, leise, hold von Locken ganz umwunden,
naht, von wehenden Geweben, naht von Jugend ganz umflossen,
bebend nahet Aphrodite, ganz von zarter Scham umgossen,
und die Lüfte scheinen schmeichelnd sich in ihr Gewand zu schmiegen,
und der Jüngling glaubt den Dichtern, daß sie einst dem Schaum entstiegen.
Aus den langen Wimpern schmachtet feucht ihr Auge ihm entgegen,
zittern bittend ihre Blicke; und ein Rieseln und ein Regen
und ein heimlich süßes Grauen sickert ihm durch Brust und Lenden;
schauen mag er nur und schauen, wie sie nun mit bangen Händen
von den Armen streift die Schleier, wie des Busens weiße Wellen
auf und nieder durch die Spalten ihrer rosigen Finger quellen.
Tiefer tauchen seine Blicke, Nacht will wogend ihn umbreiten,
durch die dünnen Hüllen ahnt er ihres Leibs Verborgenheiten;
schwerer immer ringt sein Atem, wilder, und die Schläfen glühen,
kaum vernimmt er noch die Laute, die von ihren Lippen blühen:


Milý Pepi, moje zlato,
skoro pláč mám ještě na rtu:
tatínek mi přišel na to,
když jsem četla Tvoji kartu.


In diesen Blättern hier magst du es deutlich lesen,
Was meiner Seele du, der strebenden, gewesen.


Daß bey den Spielen, die ihr saht,
Kein Jüngling auf den Schauplatz trat,
Das kann Euch Herren dort belehren,
Wie leicht wir Damen Euch entbehren.


Wer stets den Tod vor Augen hat,
Dem wird die bunte Welt erblassen.
Ein trister Ehbund in der Tat,
Wo man beständig denkt ans Scheidenlassen.


Ach herzlieber Schatz, ich bitte dich noch eins,
Du wollest auch bei meiner Begräbniß seyn,
Bei meiner Begräbniß, bis ins kühle Grab,
Dieweil ich dich so treulich geliebet hab.


I noří stařec zrak i srdce vroucí
v to moře krás, v ty nebes hvězdy skvoucí,
v ten bludných vánků zvuk i pohyb mlžných vln,
v ston křepelice dumný v širém poli;
co bolelo, to dvojnásob teď bolí;
duch zmírá strachu pln.


So rief ich mit gesenkten Ohren,
allein die Musen hörten's nicht;
und, Zauber, Rauchwerk, Öl und Licht
kurz, Malz und Hopfen war verloren!
Ja freilich im ganzen Heiligen Reich
ist diesen eigensinnigen Miezen
von alten zieraffischen Cantatrizen
kein Maid of Honour an Laune gleich.
Ich möchte wie Orlando rasen,
wenn ich bedenke, wie leicht es auch
den Mädchen war, mit Einem Hauch
die schönsten Verse mir einzublasen!
Nun sitz ich, sauge wie ein Gauch
am Daumen, ziehe mich bei der Nasen,
kratz hinterm Ohr, reib an der Stirne,
und strapaziere mein Gehirne
und melkte doch eher von einem Bock
den besten Wein aus Languedoc
als einen einzigen Fingerhut
voll Witz aus meinem Occiput.


Meine Lampe flackert, lecket,
Rußt die blanke Leuchte an,
Zuckend hin und her geschrecket
Zeigt ihr Schein mir irre Bahn.


出郊征骑逐飞埃
此别惟愁春未回
寒叶夕阳投宿意
芦关门向远河开


Slunce již zapadá,
Kůň sotva dopadá
Přes hory, přes doly dech;
Utíkej kraj světa,
Bol tě přec doletá,
Střela – blesk jeho je spěch.


Potoky veselé vyběhly z ňader strání,
tančily přes pole v písni a hovoru,
budily klíčení, sílily rozkvétání
a nalévaly klas, když červencové zrání
kraj celý změnilo v života komoru.


Ó západní strano,
ty nešťastná strano,
vrať nám naše slunce,
vrať nám naše ráno.


Ein Wandrer tappt in Nacht und Dünsten;
Wonach er suchte, wußt er nicht.
Da hat verlockt mit Gaukelkünsten
Zu Sümpfen ihn ein Flackerlicht.
Er taumelte hinein und hielt den Rausch der Sinne
Für benedeite Minne.


Mint végezte nagy, malasztos életét,
Mint temették Váradon el tetemét;
Mint gyászolta három évig nemzete,
S a leány, kit eddig ülde végzete,


Vanne, canzona mia,
el sesto ciel tu passerai;
truova la mia compagnia;
per mia parte li dirai:
«Andrea, come tu sai,
per te sta Giovanni in pene
e cerca venire a tene,
m'a suo dispetto il tien Morte nel mondo».


Hiernächst vertraut ihm Riwalin mit Fleiß
Von Blanscheflur sein liebes Abenteuer.
Ja Herr, ich seh', ihr wachs't an Würd und Preis
Von Tag zu Tag, erwiedert sein Getreuer
Ihm hoch erfreut; denn solche Blume weiß
Krönt euren Namen wohl, und macht ihn theuer
Bei aller Welt; eu'r Glück und eure Wonne
Steigt herrlich auf, so wie die Morgensonne.


La çepa era buena, emprendió buen sarmiento,
Non fue como caña, que la torna el viento,
Ca luego así prendió, como de buen çimiento,
De oír vanidades non le prendíe taliento.


A ona na to nepozvednouc zrak,
„Ne! Nikdy!“ řekla a pak zmizela
za dveřmi, za kterými závory
teď hromně rachotily. Průvanem
před sochou slabé světlo vzplanulo
a shaslo pak, a v pusté zahradě
kles’ bolem zničen k zemi Gabriel. –


Er kömmt und kann sein Erbland länger
Nicht leiden sehn! O! wie viel bänger
Wirds ihm um Brust und Herz, wenn ers von ferne schaut.
Er kömmt! durch was für Ehrenbogen
Von Herzen, kömmt Er eingezogen;
Die treuer Völker Gunst mit tausend Freuden baut.
Sein großes Herz ist Kronen werth:
Bey allem, was uns wiederfährt,
Geußt seine Sorgfalt Oel in die geschlagnen Wunden.
August, der dieß bemerket hat,
Stellt Ihn erfreut an seine Statt,
Zum Troste seines Volks, das so viel Noth empfunden.


A nářek vniká v oblohu,
že rouháním to na Bohu,
na Bohu hříchem, na lidech –
a syna tíží každý vzdech – –


Es hatte der Verfluchte,
Als er zur Mitternacht
Auch diese Seele suchte,
Sie fast davon gebracht;
Nur solte das Verschlingen
Ihm dißmal mißgelingen.


Wie ein Zephyrlüftchen, sanft und leise,
Weh' der Liebe Hauch aus dir;
Lerchensang, nicht Nachtigallenweise,
Tön' aus deiner Kehle mir!


Der Spiegel deines Bluts, aus dem die Unschuld scheint,
Fliest nur darum so klar, daß er mein Leid vermehre,
Und dein geschwinder Fall giebt aller Welt die Lehre,
Wie falsch des Glückes Gunst es mit der Tugend meint.


K volbě teď se chystá sněm,
a co se děje v něm?
Na bílo a licho
náhle bylo
všecko ticho;
srdce všech se rozbouřilo.
Z plápolavých tváří
nepokoj se září;
veliké i malé hlavě,
Vejru i Pěnkavě,
Sokolu i Vráně
snilo se o slávy bráně.
Jako rozpuštěným vřelým voskem,
po cti touha vrtěla všech mozkem.
Stejné v tom okamžení
hlav proniklo myšlení:
„Což kdyby mně štěstí přálo,
a se náhodou událo,
že mne vyvolí za náměstníka?
Čas i místo vhod –
oslaven by byl můj rod.
Naděje v mé duši vzniká! –
Žel že nejsem samoten; –
tam můj sok, tam ten.
Než ni ten, ni onen toho času
nedostane mého hlasu;
hřích by byl tu zmařit chvíli,
když bych sám postoupil k cíli.“
Od prvního
až do posledního
každý pták tak rokuje,
štěstí sobě slibuje;
ve všech srdcích se to: já!
mocně ozývá.
Nicméně jsou volenci
všickni vlastenci;
blaho vlasti všechněm na rtech zní:
co však srdce žádá, nepoví.
Přelaskavě,
usmívavě
jeden na druha se dívá,
div že láskou nerozplývá.
Sladká slova „Přítelinku,
strýče, sousede, kmotřínku!“ –
ode všad si šeptají,
líbají se, zobají,
pazourky podávají:
svůj však záměr drží podtají.
V sněmu byl též chytrý ptáček,
Sedmihlásek – posměváček; –
on všech ptáků napodoboval:
začež ale pověst jistí,
že byl u všech v nenávisti;
opovržen všemi opovrhoval,
zvolit jej nikomu nenapadlo:
závist ale, cti lakota, pýcha
na konci vždy bývá licha.
Tak to v sněmu také padlo.
Aby hlasem svým
druha neobohatil,
a vladařství sám se doplíchtil,
přepodivným vnuknutím
každý v ten osudný čas
přemítá na mysli,
by dal tomu hlas,
koho zvolit druzí nepomyslí.
Posměváček volil – Střízlíčka,
ze všech nejmenšího ptáčíčka;
druzi nechtěli sice toho ptáčka,
zvolili však – Posměváčka.


Doch wenn ich nun mich ganz in dich ergoßen:
Wer weiß, ob ich dieß Bild in mir nicht miße,
Und wieder mich aus mir hinweg muß sehnen?


Tho' slow and pensive now the moments roll,
Successive months shall from our torpid soul
Hurry these scenes again; the laughing hours
Advancing swift, shall strew spontaneous flowers;
The early-peeping snowdrop, crocus mild,
And modest violet, grace the secret wild;
Pale primrose, daisy, maypole-decking sweet,
And purple hyacinth together meet:
All Nature's sweets in joyous circle move,
And wake the frozen soul again to love.


Egyszer, hogy várja, búsul és remél:
Hozzá megy a beszédes éji szél
És mond: szegény, őtet ne várd haza...
Az álnok virág téged megcsala!


SOME Seraph, lend your Heavenly Tongue,
Or Harp of Golden String,
That I may raise a lofty Song
To our Eternal King.


Hinan! hinan! auf daß ich bei euch wohne,
Vom Zug der Liebe leicht emporgeschwungen!
Ihr Heil'gen, die ihr treu mit mir gerungen,
Glaubt, liebet, hofft, und einst empfaht die Krone. –


Oye la voz serena,
la voz profunda oye
de Bach —añosa encina,
inmensurable selva, órgano él mismo y templo
de la harmonía—:
tú, sereno y profundo.
Y de Mozart el diáfano y sortílego,
y de Haydn y Franck, la cortesana
y la mística voz, inconfundibles,
tú, gustador de lo pulcro y etéreo.


Doch schwere Arbeit hat's gekostet,
Viel Reden, Tinte und Papier,
Ausdauer aber führt zum Ziele,
Das sehn wir wieder einmal hier.


明月清风夜
殊非远别时
薰衣茶宴罢
为尔细谈诗


Da kräht der Hahn. Das Mädchen schnell entwindet
Der Decke sich und wirft sich rasch ins Mieder.
Und da sie sich so seltsam wiederfindet,
So stutzt sie, blickt und schlägt die Augen nieder;
Und da sie ihm zum letztenmal verschwindet,
Im Auge bleiben ihm die schönen Glieder.
Das Posthorn tönt, er wirft sich in den Wagen
Und läßt getrost sich zu der Liebsten tragen


Mért érzem én azt oly gyakran
és egyre visszatérőn,
mindig világosabban,
hogy villamoskalauz is vagyok?


Era presso alla grotta in ch'egli stava,
quasi alla cima del giogo superno,
un'altra non minor di quella cava,
dove del gregge sua facea governo.
Tanto n'avea, che non si numerava;
e n'era egli il pastor l'estate e 'l verno.
Ai tempi suoi gli apriva e tenea chiuso,
per spasso che n'avea, più che per uso.


Las Nubes, en efecto mi Desdichas,
pues lloviendo crecer hacen los Ríos,
como mi mal, las lágrimas que lloro


nasıl ödeyeceğim senin hakkını besen


Che tu mi guardi e caccimi d'attorno
ogni malizia e rea operazione,
e con buon fine a te facci ritorno!


Hányja-veti, mi teendő légyen,
Zsuzsikáját hogy ne érje szégyen.
Ólálkodik a török tanyánál,
Mint a farkas sompolyog a nyájnál.


Jedem Ehre, jedem Preis!
Ehre jeder Handvoll Schwielen!
Ehre jedem Tropfen Schweiß,
Der in Hütten fällt und Mühlen!
Ehre jeder nassen Stirn
Hinterm Pfluge! – Doch auch dessen,
Der mit Schädel und mit Hirn
Hungernd pflügt, sei nicht vergessen!


Proč osud tvůj ti nevlídný
ze číše svojí klaté
dal píti život neklidný,
ač srdce tvé je zlaté?


Tardo non fui a quel risposta dare,
tutto attonito e pien di maraviglia,
né potei alzar le ciglia
pel raggio che nel viso era reflesso.
Poi cominciò col suo dolce parlare:
«Alza su gli occhi e in me conforto piglia,
come fè nella figlia
di Leda il buon Parìs! Seguendo appresso,
vinca ogn'altro pensier la mia bellezza
e rassicuri te com'uom costante,
che ogni passion sprezza,
che la Fortuna gli può porre avante:
però che raro un uom stolto tempesta;
anzi, quanto e più saggio, più il molesta.


El re di Scozia giù mena la sesta;
La settima governa Carlo Mano.
Or se incomincia il crido e la tempesta.
Gionto alla zuffa è il sir de Montealbano,
Sopra Baiardo, con la lancia a resta:
Tristo qualunche iscontra sopra il piano!
Qual mezo morto de lo arcion trabocca,
Qual come rana per le spalle insprocca.


Sie haben vns jtzt lang getrengt
von vnser jugend here,
Aber vns doch noch nicht gesenckt,
wiewols dran waren seere,
Sie haben vnns nicht vbermocht,
wiewol sie haben vil erdocht,
es mochte jhn nit glücken.


Štěstí, štěstí! kde se touláš,
Že se u mne nestavuješ?
Že jen okolo mne stále
Praporce své rozvinuješ?
Že jen samým darmochlebům
Hrdla medem svým prolíváš,
A co macecha se na mne
Věčně jen skrz prsty díváš?


Baña llorando el ofendido lecho
de Colatino la consorte amada,
y en la tirana fuerza disculpada,
si no la voluntad, castiga el hecho


So sprach schön Alda, die Verständige:
»Herr Ritter! nun ich hab Euch nicht verhehlt,
Was Ihr von mir erforschet und begehrt,
Nun sagt hinwider mir, so Euch gefällt,
Von wann Ihr seid und welches Eur Geschlecht!
Es steht Euch wohl der Schild, mit Banden fest,
Und jenes Schwert, das Euch zur Seite hängt,
Und jene Lanze, dran das Fähnlein weht,
Und unter Euch das apfelgraue Pferd,
Das schnell wie ein beschwingter Pfeil hinrennt.
Ihr drängtet heute mächtig unser Heer,
Vor allen andern scheinet Ihr ein Held.
Nun glaub ich wohl, wie mir's in Sinnen steht,
Daß Eure Freundin hohe Schönheit trägt.«
Roland vernahm es, und er lachte hell.
»Ja, Dame!« sprach er, »wahr ist, was Ihr sprecht,
In Christenlanden keine Gleiche lebt


Am Hochgebirge ſchmolz der Schnee;
Der Sturz von tauſend Waſſern ſchol;
Das Wieſenthal begrub ein See;
Des Landes Heerſtrom wuchs und ſchwol;
Hoch rollten die Wogen, entlang ihr Gleis,
Und rollten gewaltige Felſen Eis.


Zum freien Tausche ladet der Vater ein;
Doch schmiedet, hart und klügelnd, der blinde Mensch
Dem Tausche Zwang; der biedre Normann
Kaufte sein Brot auf verengtem Markte.


Fort weg mit dem Sinn der Griechen,
Denen Kreutz ein Thorheit ist;
O laßt uns zurück nicht kriechen,
Wenn ans Kreutz soll Jesu Christ!
Reiht euch dicht zusammen,
Wenn der Schlange Samen
Sich dem Glauben widersetzt,
Und das Schlachtschwerdt auf uns wetzt.


Dread horror seizes on her sinking heart,
A mortal chillness shudders at her breast,
Her soul shrinks fainting from death's icy dart,
The groan scarce uttered dies but half exprest,
And down she sinks in deadly swoon opprest:
But when at length, awaking from her trance,
The terrors of her fate stand all confest,
In vain she casts around her timid glance,
The rudely frowning scenes her former joys enhance.


Il a connu le grand boucher
Et, dans son contact énergique,
N'ayant pas craint de le toucher,
Il s'est taché du sang tragique.


Diß Leben ist ein Traum. Beff glaub es mir und dir.
Mir träumt/ dafern ich schlaff/ dir wachend für und für.


Und dann braust es in den Schlünden
Und dann zuckt es in den Felsen
Und dann grollt es in den Tiefen,
Dampf und Funken steigen auf.


Pressinto-te
convulsiva pulsão
que me refaz
à medida que se desfaz,
no meu ser estilhaçado,
explosões comedidas…adiadas…


Alles, alles ist verbunden,
Ein Herz nur das alles reget
In den fernsten Pulsen schläget,
Jede Kreatur beweget,
Kühn beherrschend alle Stunden.


Scherbe, tanz' auf diesem Plan,
Auf der spiegelhellen Bahn
Oft und immer öfter,
Hopp hopp hopp! immer hopp!
Hopsassa! hopsassa!
Oft und immer öfter!


Alle Lust verweht,
Alles Leid versinkt,
Und der Abend kommt,
Und das Auge winkt.


Und ich dein Bild und theures Gut,
Erkaufft durch deines Sohnes Blut,
Ich solte dich nicht preisen?
Schick das Vermögen mir nur ein,
So solst nur du mein Dancklied seyn
Auf den berühmtsten Weisen.


On dirait à te voir, ô marbre désolé,
Que du ciseau sculpteur des larmes ont coulé !
Tu vis, tu vis encor ! Sous ta robe insensible
Ton cœur est dévoré d'un songe indestructible.
Tu vois de tes grands yeux vides comme la nuit
Tes enfants bien-aimés que la haine poursuit.
Ô pâle Tantalide, ô mère de détresse,
Leur regard défaillant t'appelle et te caresse…
Ils meurent tour à tour, et renaissant plus beaux
Pour disparaître encor dans leurs sanglants tombeaux,
Ils lacèrent ton cœur mieux que les Euménides
Ne flagellent les morts aux demeures livides !
Oh ! Qui soulèvera le fardeau de tes jours ?
Niobé, Niobé ! Souffriras-tu toujours ?


好山当户四无邻
似是秦时采药人
千百年间天地里
不多不少一闲身


Sta rozmarů, sta nápadů, sta bludů
se proti prostotě tvé duše vzpírá,
žluč v srdce sype ti a v život nudu.


لا تَطربنّي بِأَلحان الغِناء فَلي
مَسامع شُغلت عَن كُلّ تَغريدِ
يا ربَّ صَوت مِن الآخور في غَسَق
غَطّى عَلى الناي وَالقانون وَالعودِ


In Deutschland hub die Klarheit an;
Copernik war der große Mann,
Dem Keplers Fleiß bald nachgekommen:
Bis Gerke, Scheiner, Marius,
Und Tschirnhaus, und Hevelius,
Thomas' und Leibnitz Platz genommen:
Daraus das heitre Licht entspringt,
Das itzt in aller Augen dringt.


Das deutsche Haus ward eine Bühne,
Mit vaterländ'schem Sinn erbaut.
Der Ehemann fühlt sich als Hüne
Und seine Frau als Edeltraut.


Der Berge denke gern, auch des Gesteins,
Sie waren Zeugen freundlichsten Vereins,
Zutrauen, schnell gegeben, schnell gefunden,
Beschleunigte das Glück gezählter Stunden.
Behagen schaut nicht vorwärts, nicht zurück,
Und so verewigt sich der Augenblick!


Mit Murren zogen sie wie eine Wetterwolken,
Ihre vierbeinicht Schwestern standen ungemolken,
Ohn Urlaubnehmen ward Fluchen nicht gespart.


Quando gionse 'l bel Sol, s'ascose 'l Sole,
inditio certo ch'egli cede 'l loco
a quelle luci, a quel cocente foco
che 'l verno 'nfregia i visi di vïole.


War so blond, blauäugig jene Tänzerin
Wie das Mädchen mit dem Fliederzweige
Aber ihre Wangen trugen Schminke,
Und es lagen wie geduckte Schlangen
Schwarze Ringe um die blauen Augen.


Deh, quando fia, che da sì grave inferno,
da sì dura prigion di morte e d'ira
esca libera e sciolta, e a te sen voli?


Die Sonne blinkt von der Schale Rand,
Malt zitternde Kringeln an die Wand,
Und wie den Schein er ins Auge faßt,
So spricht er für sich, indem er erblaßt:
»Du bringst es doch nicht an den Tag.«


Wie sie klingeln, die Pfaffen! Wie angelegen sie's machen,
Daß man komme, nur ja plappre, wie gestern so heut! –
Scheltet mir nicht die Pfaffen; sie kennen des Menschen Bedürfnis!
Denn wie ist er beglückt, plappert er morgen wie heut!


Za vísku se nesou
vzdechy po údolí:
„Navrať se mi, navrať,
hlavička mne bolí! –


Ai de ti, ai de ti, ai de nós!
Por detrás destas leis inexplicáveis, foges da vida
Haverá alguma ternura divina que compense isto tudo?


Zhynuli blíženci,
jak dvě kapky rosy,
jak dva útlé květy,
když je sever skosí;
mřeli, zahynuli, –
jejich těla milá
uplakaná máti
do záhonku skryla.


Und in der Trennung tief verhüllten Tagen,
Aus jenem sel'gen Kreise weit verbannt,
Wird tröstend mir noch die Erinnrung sagen:
»Du hast das Höchste, Göttlichste gekannt!«


Tož se duch tvůj lesknouť bude
Jako světlo zoře rudé,
A té záře důkazy
V životě se obrazí.


Však co jsem krásná Tě zočil, děvinko,
Příroda sličná neblaží mě více,
Toužebností můj opojen těká teď
Duch ve budoucnu!


初修降表我无名
不是随班拜舞人
谁遣附庸祈请使
要教索虏识忠臣


Slavíčkové v háji pějí
S libou zvučností;
Starých hradů zdi se rdějí
V bledé skvělosti.
Rolník trudné práce nechá,
Unaven k domovu spěchá.


Selbstliebe ist es nur, oft unter Demutschein,
Daß du an dich nur denkst bald eitel, bald mit Pein;
Willst du die reine Ruh und alles Gute schauen,
Denk stets an deinen Gott mit Liebe und Vertrauen!


quando te escavaram o ventre encontraram traços adormecidos doutros povosenigmáticos colares, pérolas corroídas, aços imutáveis, escritas duma outra idade, vestígios de insones navegaçõesda terra sobe um murmúrio de húmido coraçãoos vermes vão tecendo a recordação dos mortos para que possamos sobreviver ao estrondo da pólvora e da dinamiteas máquinas quase destruíam as torres duma cidade imaginada, submersa, inacessível, que eu suspeito ter sido construída com vento-suãomas, é o negro ouro que atravessa os teus metálicos instestinoscom ele vais refinando a morte das aves e esquecendo a vida dos peixes digo, das águas enfurecidas irromperá o desastrese por qualquer razão te esfaquearem de novo, nada mais encontrarão que pequeníssimos cadáveres de saudadeouço o resfolgar de remotos náufragolembro-me das pedras mortas dos teus pulsoso peito rasga-se-me, uma lata de óleo trabalha o sangueno céu terei sempre um pedaço de lua de açúcar, e uma estrela para iluminar o teu rosto de árabe antigo


Na hlavě má helmu,
věhlas pod helmicí,
palcát a štít s fajfkou
třímá ve pravici.


أَلا حَبَّذا أَنفاسُ ظاهِرِ جلَّق
وَقَد نَفَحَت غِبَّ الحَيا المُتَدَفِّقِ
وَباناتُ واديها وَهُنَّ رواقِصٌ
لَها طَرَبٌ تَحتَ الحَمامِ المُطَوَّقِ
إِذا شَدَت الأَطيارُ في كُلِّ بانَةٍ
تَجاوَبَتِ الأَوتارُ مِن كُلِّ جَوسَقِ
وَنَحنُ بِأَيدي الوَجد سَكرى كَأَنَّما
صَبَحنا كُؤساً مِن شَرابٍ مُرَوَّقِ


(Из Гете)
Блеснет заря, и всё в моем мечтаньи
Лишь ты одна,
Лишь ты одна, когда поток в молчаньи
Сребрит лунЯ зрю тебя, когда летит с дороги
И пыль и прах,
И с трепетом идет пришлец убогий
В глухих лесаМне слышится твой голос несравненный
И в шуме вод;
Под вечер он к дубраве оживленной
Меня зовеЯ близ тебя; как не была б ты далеко,
Ты все ж со мноВзошла лун Когда б в сей тьме глубокой
Я был с тобой!


Stará smrt je dojista
první socialista;
rovným činí s chlapem pána,
práce s mzdou jí vyrovnána,
ruší vlastnictví, též manželství jho sladké
a hned ukazuje, kterak v době krátké
vypadati bude sociální říše:
Smutno na hřbitově, mrtví leží tiše.


Ein Blümlein, wenn's die Sonne spüret,
Sich öffnet stille, sanft und froh;
Wann Gottes Gnade dich berühret,
Laß auch dein Herz bewirken so!


Až bys pospala si jak noc v jaře,
já bych přišel zase plný záře,
zlíbal bych tě, dřív než měsíc zbledne,
a čas z rána šel by na poledne.


Aus Blut und Rauch und leerem Lärm
Hebt sich im Glanz ein neuer Tag,
Und mit dem reinen Morgen kommt
Von allen Seiten bunt geschwärmt
Der schönen Vögel lichtes Volk.


L'aigle de la montagne un jour dit au soleil :
Pourquoi luire plus bas que ce sommet vermeil ?
A quoi sert d'éclairer ces prés, ces gorges sombres,
De salir tes rayons sur l'herbe dans ces ombres ?
La mousse imperceptible est indigne de toi !…
— Oiseau, dit le soleil, viens et monte avec moi !…
L'aigle, avec le rayon s'élevant dans la nue,
Vit la montagne fondre et baisser à sa vue,
Et quand il eut atteint son horizon nouveau,
A son œil confondu tout parut de niveau.
— Eh bien ! dit le soleil, tu vois, oiseau superbe,
Si pour moi la montagne est plus haute que l'herbe.
Rien n'est grand ni petit devant mes yeux géans :
La goutte d'eau me peint comme les océans ;
De tout ce qui me voit je suis l'astre et la vie,
Comme le cèdre altier l'herbe me glorifie ;
J'y chauffe la fourmi, des nuits j'y bois les pleurs,
Mon rayon s'y parfume en traînant sur les fleurs !
Et c'est ainsi que Dieu, qui seul est sa mesure,
D'un œil pour tous égal voit toute sa nature !…
Chers enfans, bénissez, si votre cœur comprend,
Cet œil qui voit l'insecte et pour qui tout est grand !


Musensöhne, statt zu plagen
Euch da drinnen mit Latein,
Habt ihr euch gut deutsch geschlagen
Draußen auf dem Wall im Frei'n!


Willst du, Vielgereister, hier dich laben;
Sauren Rahm und Brot und reife Früchte,
Nur die ganz natürlichsten Gerichte,
Kannst du reichlich an der Quelle haben.


Hei! Gold und Wein und Rausch und Macht,
Dazwischen Kampf und Blut:
Ihr Segelbrüder, taucht vor Nacht
Den Seewolf in die Flut.


Jetzt ist die Welt voll Herrlichkeit
Und voller Ruhm und Preis,
Jetzt ist die wahre güldne Zeit
Wie vor im Paradeis.
Drum lasset uns singen
Mit Jauchzen und Klingen,
Frohlocken und freuen,
Ertönen und schreien,
Gott in der Höh sei Lob und Ehr.


Auf den Strassen wimmeln Geschöpfe:
Ohne Arme, ohne Beine, ohne Herzen, ohne Köpfe.
An der Weidendammer Brücke dreht einer den Leierkasten.
Nicht rosten
Nicht rasten –
Was kann das Leben kosten?
Er hat eine hölzerne Hand,
Aus seiner offnen Brust fliesst Sand.
Neben ihm die Schickse
Glotzt starr und stier.
Er hat statt des Kopfes eine Konservenbüchse,
Und sie ist ganz aus Papier.


Darmo lidská peruť za výborem
Tímto tvorů božských poletí,
K jehož tváři mnohá století
Shromážděly krásu sličných forem;


Egy sem volt élet s észrevettem
hogy éltem csak akkor lesz élet
amikor már messze mögöttem.


E tanto dentro al tristo cor soggiorna,
che l'imagine finta al tutto strugge
con la presenzia sua la forma vera.


Všichni tu pracovali, i žebráci,
mrzáci, lupiči, přetvářek herci rvavými boxy,
renegáti úskoční, sebevědomí Faiáci,
šplhaví nadutci, od prospěchu jichž k prospěchu potácí
život se mezi paradoxy,
chudí radostí vnitřní neb pomluvou přerůstali
světnic svých obzůrek špinavý, zakouřený a malý,
o bytí, nebytí hráli...


pena, periglio, overo amara croce
divider mi potrà; quinci 'nfiammato,
cerc'un vero amatore in ogni foce,


灯下歌狂酒半醺
兴来为尔写秋云
故人湖海如相问
骨立萧然似此君


E per cui l'alma sempre vive in guai,
Né contra te rasone o ardir mi vale,
In me facendo vita e morte equale,
Sequendo chi di me non curò mai.


Těšilo tě žití,
jeho ruch a jas,
tam, kde jiný zoufal,
sílu nalezla’s.


His auburn tresses careless grew,
In ringlets round his neck,
His lovely eyes of glossy blue,
And smiling rosy cheek.


Ob du, Pabst, si gleich gesendet,
Und mit Bullen hast verblendet,
Ihn umhalset, ihn gesegnet,
Als ein Christus ihm begegnet,
Doch ist alles vor mir eitel,
Weil du todt vom fus zur scheitel
Keine todten magst beleben,
Und nur Fluch, ni Segen geben.


Az életnek hasznát csak azok aratják,
Kik magokat ebben mélyen nem avatják.
Aki e világon nem él e világnak,
Boldogtalanságát tartsa boldogságnak.
Nem célom az Isten kezeit gúnyolni,
Nemes alkotmányát rútúl ócsárolni,
Momussal nem kötök gáncsot munkájába,
Isteni hatalma tágas piacába;
De hogy a bűn már ezt Babylonná tette,
Illő s nagy okosság elfutni mellette.
Ezt becsűljük-é hát, ki nem becsűl minket,
Lábával tapodja minden érdemünket?
Ki az indúlatok rejtekit kinézi,
S adományját ahhoz szabja és intézi,
Akinek a szívét izzasztja és rázza
A nagyravágyásnak szerelme s hagymázza?
Az égig nőtt arany hegyekre vezeti,
És onnan adózó bányákra űlteti.
Minden bujaságra ingerlő dolgokkal
Bíztat, mint megannyi gyújtó kanócokkal.
Mit ád a szerencse, a világ kockája,
Annak is, akinek messze ér pálcája?
A férgek rágják ki a selymet s tafotát,
Egy sárház váltja fel a gazdag palotát.
Lássad e világnak csalárd mesterségét,
Hogy titkolja minden dolog kicsinységét.
Ennek oly múlandó minden ajándéka,
Mint a nappal látszó testeknek árnyéka.
Csak név a méltóság, nem valóságos rang,
Hogy szembe uralják az embert, csupa hang.
A bujaságot is jobbnak nem találom,
Ez is csak egy halált hozó, rövid álom.
A főldet tapodod, felnéz ábrázatod,
Az ég a te hazád, azzal azt mutatod.
Csak azért lettünk-é, hogy szenvedjünk, tűrjünk,
Itt légyünk és járjunk, ételt, italt szűrjünk?
Hát itt van a határ, többet nem reménylünk,
Az oktalan barmok sorsa közös vélünk?
De hisszük, lelkünket más, jobb élet várja,
Bár testünket a sír kebelébe zárja.
Vesszen hát magának e világi élet,
Noha ezt megvetni nem kevés ítélet.
De senki a szívét ehhez ne ragassza,
A halált vagy a más életet válassza.
Itt a példa; ez az, akinek holt teste
Magának nyugvásúl ez helyet kereste.
Ez az, akit hívok tanúbizonyságnak,
Ki e világon élt, nem élt e világnak:
És mint a vízben is látszanak csillagok,
Holott az ég bóltján függenek ők magok:
Úgy is látszott itt, de oda felhágott,
Hol az Úr készített néki boldogságot.
Életét csak annak szentelte és adta,
Aki a keresztért fiának fogadta.
Ez az igaz atya, e’ hágy örökséget
Fiainak, amely soha nem ér véget.
- - - - - - - - atyja, mely nevezet
Még ma is sokakba kedves emlékezet!
- - - - - - - - fogadta méhében,
E’ nevelte híven erőtlenségében.
Ennek gondja alatt jutott az időre,
Melyben alkalmatos volt a jegygyűrűre.
Szóllana, az áldás függ mintegy a nyelvén,
De nem szólhat, az Úr szele érdekelvén.
Végső tekintete, végső sóhajtása
Kedves magzatinak egy summás áldása.
- - - - - - - - - - - - - hív párja
- - - - - - - - asszony is megvárja.
Várja, hogy atyai áldásod vehesse,
Utólsó csókodnak lehessen részesse.
Néked elég áldás nagyérdemű férjed,
Ezt Isten különös gondjának esmérjed.
Ez a szent ház egyik megmaradt Atlássa,
Oskolánk oszlopa, oktató Pallása;
Ez a Palladium, ezzel áll fel Trója,
Míg ezáltal Isten javunkat megója.
Ezért sóhajtásink párázati mennek
Királyi székihez az erős Istennek,
Hogy a nyavalyákat tiltsa tőle messze,
És drága életét sokáig terjessze.
Utolsó áldását adja - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - társának.
Leányi hűségét néki is esmérte,
Kivánja, az egek hogy áldják meg érte.
Légyen az Úr gondja éltetek védelme,
Hogy a történettől ne légyen sérelme;
Végre pályátokat midőn elfutjátok,
Oda juthassatok, ahol van atyátok.
Már ti eltörődött tagok, nyúgodjatok.
Ti pedig, szomorú felek, vígadjatok,
Hogy jó atyátoknak teste mikor meghűlt:
Lelke a boldogok hazájába repűlt.


Gott trinkt der Jungfraun Milch; zeugt durch dies hell und frei,
Daß wahre Jungfrauschaft sein Trank und Labsal sei.


نظامٌ هُوَ الدُّرُّ الثَّمينُ مُنَضَّدا
يسائِلُ عَمَّنْ أَمَّ للذِّكْرِ مَسْجِدَا
وَلا شَكَّ أَنَّ الذِّكْرَ في كُلِّ مَوْطِنٍ
عَلَى كُلِّ حالٍ شَرْعُهُ قَدْ تأْكّدا
بهِ جاءَتِ الأخبارُ نَصًّا وَظَاهِراً
وَجَاءَ بِهِ نَصُّ الْكِتاِ مُرَدِّدا
وَمَا جَاءَ للتَّعْلِيمِ فيما عَلِمْتُهُ
خُصُوصٌ وَلا الإطْلاقُ مِنْها مُقَيّدا
إذا لم تَكُنْ فيه تَشَوُّشُ خاطِرٍ
لِمَنْ صَارَ في مِحْرابِهِ مُتَعَبِّدا
ولا بَالِغاً حَدَّ الصُّراخِ كأنَّهُ
نِداءُ أَصَمٍّ لَيْسَ يَعْلَمُ بالنّدا
ولا كانَ مَصْحُوباً مَشُوباً بِبِدْعَةٍ
يَصِيرُ بها لَحْظُ الشّرِيعَةِ أَرْمَدا
ومَنْ قَالَ ما جازَ اجْتِماعٌ بِمَسْجِدٍ
لِذِكْرٍ فَقُلْ هاتِ الدَّليلَ المشَيّدا
فَقَدْ جاءَ عَنْ خَيْرِ الْبَرِيَّةِ فِعْلُهُ
وَسَلْ مَرْسَلاً إنْ شِئْتَ عَنْهُ ومُسْنَدا
ومَنْ قَوْلُه قَدْ صَحَّ في غَيْرِ دفتر
وقام إليه في الموطن مرشدا
وأي نزاع في هدى عن مُحَمَّدٍ
أَتَانا فدَتْ نَفْسي ومَالِي مُحَمّدا
وإنْ قَالَ وَصْفُ الْجَهْرِ أَوْجَبَ كَوْنَه اب
تداعاً فَدَعْ عَنْكَ ادّعاءً مُجَرّدا
وَقَدْ جاءَ عَنْ جَمْعٍ مِنَ الصَّحْبِ أَنَّهُ
بِقَوْلِ رَسُولِ اللهِ والْفِعْلِ شُيِّدا
وَكانَ بِهِ عِرْفانُ تَتْمِمِ فَرْصِهِ
كَذَلِكَ قالَ الحَبْرُ قَوْلاً مُجَوَّدا
وأَقْبَحُ شَيْءٍ نَهْيُ عَبْدٍ مُقَرّبٍ
أَرَادَ بِجَوْفِ اللَّيْلِ أَنْ يَتَهَجَّدا
يَقومُ إلى الْمِحْرابِ والنَّاسُ نُوَّمٌ
لِيَركَعَ للخَلاّقِ طَوْراً ويَسْجُدا
فَذَا باتِّفاقٍ للخَلائِقِ مُنْكَرٌ
وعَنْ فِعْلِهِ رَبُّ البَرِيّةِ هَدَّدا
ومَنْعُ صَلاَةِ الْعَبْدِ مِنْ غَيْرِ مُقْتَضٍ
قَبيحٌ إذَا أَمَّ الْبَرِيَّةُ مَسْجِدا
وَقَدْ كانَ خَيْرُ الرُّسْلِ إلاّ لِعاذِرٍ
يَرُوحُ إلى نَحْوِ الْمُصَلَّى عَلَى الْمَدى
وغَيْرُ مُنافٍ للجَوازِ فَضِيلَةٌ
لجَنَابِهِ عِنْدَ الْهُداةِ أُولِي الْهُدَى


Mágico hervor, que se dilata en torno,
saltar hace la nota cristalina
de la ancha copa, que el aldeano empina,
del carnaval por el feliz retorno.
Es un arado el singular adorno
único que impresiona la retina;
y allá, tras de la puerta, se adivina,
caduco, ahumado y ceniciento un horno.
Hoy es Pascua. Hoy del sol al postrer lampo,
bebe una misma copa con su amada
el labrador, por la salud del campo;
y hoy a la cena la Embriaguez asiste,
danzando al rededor de una colgada
ave sin plumas, retorcida y triste.


Achtzehnmahl flohe die Nacht vor dem kommenden Tage;
Aber noch schattigt, mit Dunkel noch voll;
Wie die Wolke, so schwer ist die Seele der Sapho 1
Wenn sie schwingen sich soll.


El, el a bizonytalanba!
Rengj, hajóm, szabad hullámon.
És ne tudjam, így rohanva,
Meddig halál, meddig álom!


Můj papoušek je z ohníčků a zlata,
jak na milenku usmívám se naň,
své zbujnosti řve v horlení má svatá,
když skládám Pánu pokory své daň.


Když nad skrání mu kadeřavou
pěst zaťal strážce surový,
hoch nezbled’ se skloněnou hlavou
a nespjal ruce s okovy,
leč hrdě vznesl skráni
a vzdorně oči zved’
a v těch jsem z nenadání
svit nové doby shléd’.


Du pflagst mit Guisgardo der lieb,
sach ich mit meinen augen;
darum so muß der falsche dieb
mir lan sein junges leben;
auch gewinest du niemer mer mein hult.«
Die frau erschrak, was ungemut,
doch stunt sie one laugen:
»vatter, wir sint doch fleisch und blut,
als wol du, und merk eben:
darum hab wir den tot gar nit verschult.
Da du mir woltest geben keinen mane,
Guisgardum ich mir auserwelte hane
in rechter lieb, darum wil ich nit werben
um dein hult oder dein genad.
mit dem mein herz gelebet hat
in freud, mit dem wil es in leit auch sterben.«


Ten slavík, jenž tká sladké věty,
skryt v přitmělý keř myrtový,
co nedořekly moje rety,
ti dopoví.


Hab ich doch nach seiner Krone nie gestrebt, und was ich bin,
War bereit ich abzutreten an den Sohn der Buhlerin!
Bloß des Klosters Zwang vermeiden wollt ich, als ich ihm entfloh:
Fern von ihm und fern von Ehrsucht war ich hier im Stillen froh!


Čert kašlal, potom do dáli
se zraky jeho upjaly:
„Oh, kněžská vděčnost! Mohl jsem
ji vlastně poznat životem!
Vy Jidášovi klnete,
a přec ho bylo v době té,
v té zahradě tam potřeba –
jej nebýt – jste dnes bez chleba!
Vy proklínáte Nerona,
a dle vašeho zákona
on nástroj v ruce boží byl,
vám svatých, světic narobil,
váš kompaňon byl jako já –
eh, marná řeč, a pamět má
je slabá už...“ Ve snětí směs


bir kahbenin kurşunu geldi gelip ciğerimi deldi


E se eles defendem a bandeira
Da terra que adorais,
Onde viram um dia a luz primeira
O mães porque chorais?!


Dein flammend Herze mich entzünd'
Mit reiner Gottesliebe,
Mich läutre, treib' und dir verbind';
Ach, daß von mir nichts bliebe!


Nun schmückt die Beiden, die pflichtbewußt
das Herz ermordet in ihrer Brust,
der funkelnde Stern. Doch wie brandender Gischt,
aus Winseln und Stöhnen und Fluchen gemischt,
umdröhnt ihre Häupter ein anderes Lied:
Pour le mérite?


Aztán láttam ott őszi képeket,
Melyeken az volt kipéldázva,
Hogy nézne ki a világ őszi frásza,
Ha az istenke köd helyett
Paradicsomszószt zúdítna a világra.


y en este monte y líquida laguna,
para decir verdad como hombre honrado,
jamás me sucedió cosa ninguna.


Sommo poeta ben può dirsi Elpino,
Mentre Tirteo ne' piè, negli occhi Omero,
E Orazio imita nell'amor del vino;
Sol di questi non ha l'arte e il pensiero.Tirteo fu zoppo, e Omero cieco, secondo molti autori.


وليلة حسبت فيها نفسي
من ظلمة كأنّني في رمس
أطول من تاريخ ملك الفرس
كأنها بعض ليالي الحبس
صادفني قبل مسا الممَسّي
ذو أيد في الظهر يحدو نحسي
كأنّما آثارُه في الحسّ
وخز الأشافي اختلفت في عرس
في ليلة ذابت بهجر الشمس
فكلّ هذا ما جنى لي ضرسي
من أكل ما لاح بغير مكس
من جورنج قد قلي ومحشي
وباقلي مطيّب وخسّ
وكامخ من نوع كل جنس
أدسّه في البندق كل دسي
لسا وفي اللس فناء النفس
ولم أقل في وقت شبعي بسّي
هذا هو الجهل وعين الوكس
ولم أجد لي مشتكى في الإنس
غير أبي بشر الطبيب القس
أحذق خلق الله بالمجس
وبالصفات في دقيق الحدس
ينطق عن تجربة ودرسِ
وحكمةٍ مسطورةٍ في طرش


بِنَفسِيَ مُستَسلِمٌ لِلرُقادِ
يُحَدِّثُني السُكرُ مِن طَرفِهِ
سَريعٌ إِلى الأَرضِ مِن حينِهِ
بَطيءٌ إِلى الكَأسِ مِن كَفِّهِ


Pourraient sans peine
T’en raconter
À la douzaine
Sans inventer ;


se o mundo não vai bem
a seus olhos, use lentes
 ou transforme o mund
ótica olho vivo
agradece a preferência


Hle, z bláta domek ulepený,
tak celý mechem zavitý
a v jabloně květ ukrytý
jak děcko do bělostné pleny.


Jdem, starý štěp, jenž bohatý měl květ
a nosil ovoce a potom pad’:
a blah, kdo nezůstana v trouchni tlet,
u krbu žití bude kohos hřát.


古戍相从已许年
中间转徙废书传
似闻南栅溪边柳
准拟君来系酒船


V té tváři stopy dávné krásy
a rysy podobné tvým zřím,
je trpko mi, že ona asi
tvým obrazem je budoucím!


Er spricht's im barschen Tone,
Und fügt kein Wort hinzu
Von doppelt großem Lohne
Und langer Sonntagsruh;
Doch hört man Keinen fluchen,
Denn durch das Weihnachtsbrot
Und durch den Osterkuchen
Vergilt er das Gebot.


„Pomôžem vám,“ se směje Eva,
k Jiřímu zleva se nachýlí,
do dírky zastrkuje mu růže –
v tom výstřel vzduchem otřásl –
od hory odrazil se hlučně,
zarachotil si ozvěnou –
za ním hned druhá zatřeskla rána,
zarachotila ozvěnou –
Jiří si po rameni sáh’ levém –
poklekl – pohledl na Evu –
ucítil v rameni palčivou bolest –
líc levou zalila mu krev –
stékala hustě – již zbarvila límec.


gençlik sevincinin pınarıdır, iç;


不分君家乐事频
画堂箫鼓日如春
蕊宫乞得双龙女
各捧明珠献主人


Steht's einem Geitzhals an auf Aelius zu schmähn,
Weil er Vergebens hofft auf was nicht kan geschehn?
Stell' ein dein nichtiges Geschwätze;
Und glaube dass die Welt, die alles woll erwegt,
Auf eine Wageschahl der Geitzhäls' 1 ihre Schätze,
So wie der Narren Hoffnung legt.


Francesco Francia war zu seiner Zeit
Italiens Stolz, gerühmt von allen Zungen
Als Aurifex und Maler weit und breit.
Zu ihm, dem Alten, ist der Ruf gedrungen
Vom jungen Römer, welcher sonder Gleichen
Sich früh gar hohen Künstlerruhm errungen.
Zwar konnt er noch zu sehen nicht erreichen
Ein Werk von ihm, doch haben sie geehret
Einander und gewechselt Freundschaftszeichen.
Ihm wird die Freude jetzt, die er begehret;
Sieh! jener schreibt: »Mein Bitten werde mir
Von meinem väterlichen Freund gewähret.
Ich käme selbst, doch andres hält mich hier;
Mein Bild für die San Giovanni Kapelle,
Die heilige Cäcilie, send ich dir.
Vertritt, mein lieber Meister, meine Stelle,
Sieh helfend nach, ob Schaden es bekommen,
Ein Riß, ein Fleck das zarte Werk entstelle;
Und hast den Pinsel du zur Hand genommen,
Verbeßre du zugleich auch liebevoll,
Wo selber meine Kunst zu kurz gekommen.
Dann stell es auf, das Bild, da wo es soll,
Mit Liebe sorgend für das beste Licht,
Und nimm entgegen meines Dankes Zoll!
Dein Raffael.« – Der Meister schnell erbricht
Die Kiste, zieht das Bild hervor und rückt
Es sich ins Licht und sieht, und glaubt es nicht.
Er steht davor erschrocken und entzückt,
Erfüllet ist, was seine Träume waren,
Er fühlt sich selbst vernichtet und beglückt.
»Heil mir! und Preis dir, Herr! der offenbaren
Du solches noch gewollt in meinen Tagen;
Nun laß in Frieden deinen Diener fahren.«
Die Jünger hörten ihn die Worte sagen,
Den letzten Laut aus seinem frommen Munde;
Nicht Antwort gab er mehr auf ihre Fragen:
Es war des alten Francias Sterbestunde.


翠麓连绵气属天
岧峣艮岳绕芝田
瑞禽可是曾迎驾
万岁山头识静鞭


Nur wenn ihr müdes Aug' von fern
Des Wegs sieht einen Wandrer kommen,
Da scheint's, als sei ein Hoffnungsstern
In ihrer finstern Nacht erglommen.
Doch wenn er dann vorübergeht,
Verfällt auf's neu sie ihrem Leide
Und banger als zuvor durchspäht
Ihr Blick auf's neu die öde Haide.


gaudeamus


By jiskřil led a hrál v něm jisker roj,
zde musí v kámen ztuhnout vody zdroj.


Geduld kommt aus dem Glauben
Und hängt an Gottes Wort;
Das läßt sie ihr nicht rauben,
Das ist ihr Heil und Hort,
Das ist ihr hoher Wall,
Da hält sie sich verborgen,
Läßt Gott den Vater sorgen
Und fürchtet keinen Fall.


Tak tedy, tak. A statků také má
as jako máků, otče Bradlečku?


My pen I here fling to the door,
And kneel, 'Ye Pow'rs, and warm implore,
' Tho' I should wander Terra o'er,
'In all her climes,
' Grant me but this, I ask no more,
'Ay rowth o' rhymes.


يا مليك الأكراد دعوةَ من
وافاك والعالمون صمٌّ سميعا
أنَّ جيش الشتاء يحتاج من
يلقاهُ درعاً من الثياب منيعا
ليس عندي فروٌ ولا لي تبنٌ
ذبتُ برداً وماتت الخيلُ جوعا


Teď po pěvci se Pravda obrátila.
Ten za hýřilem tamo kvapí sálem,
kde zočil tu, jež venku před portálem
jej činem svým a vděkem uchvátila.
Jak růže nejkrásnější v pyšném věnci
tam kněžna září mezi urozenci,
všech zrakův obdiv připínajíc k sobě.
Kdo poznal by, že šňůra perel schází
v těch nesčíslných drahokamů zdobě,
jež roje bájných světlušek jí sází
na luzná ňadra, vlasů světlý pramen,
pod ouška růžová, na sněhy ramen?


Смотрите на ГерманиКоличество работоспособных — 42% довоенного количествНациональное богатство уменьшилось с 225 миллиардов до 100 миллиардоНациональный доход уменьшился с 40 миллиардов до 1Количество бумажных денег увеличилось в 16 раУрожай с 15 миллионов тонн (тонна свыше 60 пудов) уменьшился до 5 миллионов тонА во Франции?
Государственный долг Франции увеличился в 10 раКоличество бумажных денег увеличилось в 7 ра1Ежегодный дефицит равен 5½ миллиарда1Отсюда ясно, как 2 × 2 = 4:
1гибель ждет капитал во всем мир


Tak v polosnu jsi přišla vždy kol měst a korábů a chýší
po cestách, kde srp měsíce jak smutkem zamyšlen se níží
a pouští modré pablesky vysokých stromů hustou mříží.


Wie oft sah ich die blassen Hände nähen,
Ein Stück für mich – wie liebevoll du sorgtest.
Ich sah zum Himmel deine Augen flehen,
Ein Wunsch für mich – wie liebevoll du sorgtest.
Und an mein Bett kamst du mit leisen Zehen,
Ein Schutz für mich – wie sorgenvoll du horchtest.
Schon längst dein Grab die Winde überwehen,
Ein Gruß für mich – wie liebevoll du sorgtest.


Jazykami plamennými
Svatý duch to nemluvil,
Hrabovský, drak jedovatý,
Oheň na Srby to plil.
S drakem začal krutý zápas,
Krev se lila potokem –
Byl to boj o svatá práva,
O junáckou Srbskou zem.


Tu rána stihne muže, jíž žena milovaná
schvácena bývá. Proto vznešená Parysatis
při hodech rozkrojila vzácného ptáčka v půlky
a jednu jedla sama a druhou podávala


Es kam ein fremder Krämer in's Land,
Er wurf ihm dar ein seidnes Band:
Jezt must du mit mir in fremde Land.


万里长城坏
荒营野草秋
秣陵多士女
犹唱白符鸠


Marcela estuvo en las nieves del norte. En Oslo, una noche conoció a una mujer que canta y cuenta. Entre canción y
canción, esa mujer cuenta buenas historias, y las cuenta vichando papelitos, como quien lee la suerte de soslayo.
Esa mujer de Oslo, viste una falda inmensa, toda llena de bolsillos. De los bolsillos va sacando papelitos,uno por uno, y en cada papelito hay
una buena historia para contar, una historia de fundación y fundamento y en cada historia hay gente que quiere volver a vivir por
arte de brujería. Y así ella va resucitando a los olvidados y a los muertos: y de las profundidades de esa falda van
brotando los andares y los amares del bicho humano,que viviendo, que diciendo va.


千古堂堂一孔明
尚咨幼宰访州平
诸君应悉惓惓意
老子宁希赫赫声


Tak v štěstí přitulena k jeho boku,
teď sama tajuplně rozkvetla,
jak otvírá své taje její oku:
On sluncem je, a z temna ve hluboku
teď vplula náhle do světla.


Benché 'l buon Dafni e 'l bel Tirinto mio
Veggio, che tanto al cor malvagio cuoce,
L'un via maggiore ognor, l'altro più pio.


Vagy visszavíjja ős hazánk
Szabadságát karunk, -
Vagy érte küzdve, hű felek,
Egyért s együtt halunk.


The trembling tapers grew more pale,
While, where their languid radiance fell,
A phantom dimly seemed to glide,
And loud was heard the passing bell.


山容惨惨将为雨
云气垂垂欲傍花
莫问前村何处觅
垂萝盘石即吾家


Ó, býti tak jaro! – V boj pro Vás bych šel
se světem celým... Být jaro jako kdys! – –
A denně bych vítal a denně bych zřel
Váš rukopis – –


Dle sil svých každý v oheň dýchá
a jiskry z něho šíří dál,
ten sedí při tom hezky zticha
a myslí na svůj ideál,


Im Sarg der Ichheit liegt Er uns begraben,
Dem Starrsinn wird die Schrift zum toten Stein.
O möchte bald Sein Morgenlicht uns laben,
Verklärt wie die zuerst gesehn Ihn haben,
Und Christus neu der Welt entstanden sein. –


Was Spelunke nun sei, verlangt ihr zu wissen? Da wird ja
Fast zum Lexikon dies epigrammatische Buch.
Dunkele Häuser sind's in engen Gäßchen; zum Kaffee
Führt dich die Schöne, und sie zeigt sich geschäftig, nicht du.


Hle, jaké divné sny též někdy mívám,
když sám a sám se v mlhách procházívám! –


Rozmanitých natrhal já kvítků svou pro milenku:
Ach, želu mého! tu již vadne pomněnka milá.


Trinkt Wein! Das ist mein alter Spruch
Und wird auch stets mein neuer sein,
Kauft euch der Flasche Weisheitsbuch,
Und sollt' es noch so teuer sein!


高真元是世间人
能密枢机到上清
天地有终吾不老
环刚犹得度群生


Carl hat Verdienst und Macht, der Herr ist Tempel werth.
Er siegt in West und Ost und giebt auf Blut und Schwerd
(Was könt er Größers thun?) den Völckern Schuz und Friede.
Wer weis, wie unverhoft sein Arm in deutscher Luft
Der Musen göldne Zeit aus ihren Winckeln ruft?
Europa, mache nur der Feinde Thorheit müde!


Než však zvyk a doba
naši lásku zmohou,
umřít musím štěstím
u Tvých nohou.


Wer aber nu ſich bildet ein
du muͤſteſt in der Taht ſo ſein
wie du dich hier haſt außgegeben:
der kennet dich nicht/ noch dein Leben


Jen zřídka v lůžku hedvábném se zved’,
vad’ božský Apis, hynul v kole kněží;
nechť perník jemu nosí, rýži, med
a sladké mléko – Apis jenom leží.


Sa, sa! der Hirsch ist rund umstellt,
Und matt bis in den Tod;
Sein Schweiß, der tröpfelnd niederfällt,
Färbt schwarzen Boden roth.


Wie schnoben die Rosse in schweflichtem Duft!
Wie rollten die sausenden Tod' in der Luft!
Sie saus'ten, sie rollten den Helden vorbei.
Nach Tausenden traf ihn ein freudiges Blei.


A zbrojnoš kloní šíji svou:
„Chci s tebou z vůle boží,
líp na čakaně se Švehlou
než s Matyášem v loži!“


谁家绿展窗前叶
何物清成池上花
叹息陶斯为模写
要须随兴寄无涯


Illustre protecteur des perdrix de Mont-Rouge,
Des faucons, des auteurs, et surtout des catins ;
Vous dont l'auguste sceptre au cuir blanc, au bout rouge,
Est l'effroi des cocus et l'amour des putins,
Vous daignez vous servir de votre aimable plume
Que vous avez aimé certain suisse effronté,
Très-indiscret auteur de plus d'un gros volume,
Mais dont l'esprit encor conserve sa gaîté.
Ira, par votre grâce, à l'immortalité.


Ti, co se šklebí a nudí,
za bubeníkem jdou v šatech s jemnými proužky,
ale též rozdrbaní a chudí
z lulek svých pouští kouře lehounké kroužky.


Y en tanto que el espíritu en la muda
inmensidad del ideal explora
y busca y busca el centro de las almas,


Und Ecken starren, oh so todumschauert, –
Klippen, – ich Woge, jählings dran zerschellt,
Bis mich die Flut zerschmettert weiterwellt.
In diesem Autopfiff, der Nächte überdauert,


Tak nejsvětější člověčenstva cit
je v službách otrokáře,
v líc samu božství věčného je vryt
rys jeho zpupné tváře
a lichých kněží chórovod
se shrbenými zády
mu hymny pěje o závod,
je sloupem jeho vlády,
na každou hlavu volá zmar,
jež volněji se vztyčí,
a modlí se za jeho zdar
a žehná jeho biči.


Invaliden Poeten ist dieser Spittel gestiftet,
Gicht und Wassersucht wird hier von der Schwindsucht gepflegt.


溪头浊潦拥鱼虾
笑杀渔翁下钓差
棹取扁舟湖海去
悠悠心事寄芦花


Di quinci nasce che 'l voltar del cielo
da questo a quello i vostri stati volta,
più spesso che non muta e 'l caldo e 'l gelo;


Wie mühsam wird erworben Geld, Witz, Genade, Tittel!
Doch hüllt man sie zum letzten in einen schlechten Kittel.


La bella Rocca solo edificai
per tenervi Ruggier sicuramente
che preso fu da me: come sperai
che fussi hoggi tu preso similmente
e donne e cavallier che tu vedrai:
poi ci ho ridotti: & altra nobil gente
accio che quando a voglia sua non esca
havendo compagnia: men gli rincresca


Toldi György nagy úr volt. Sok becses marhája,
Kincse volt temérdek, s arra büszke mája,
Sok nemes vitéze, fegyveres szolgája,
Sok nyerítő méne, nagy sereg kutyája.
Látogatni jött most negyvened magával,
Renyhe sáska népnek pusztitó fajával,
És a kész haszonnak egy felét fölenni,
Más felét magának tarsolyába tenni.


Prima ne fur decapitati molti
che riusciro al paragon mal forti
hor questi dieci a buona pruova tolti
del letto et del governo hebbon cosorti
facendo lor giurar: che se piu colti
altri huomini verriano in questi porti
essi serian che spenta ogni pietade
li ponrriano ugualmente a fil de spade


Ja! ist mein Alter noch so trübe,
Gedenk' ich der, kommt aller Mut.
Die Rose heißt – erlaub' es, Liebe!
Die Rose heißt: Du bist mir gut.


Ein Kater saß auf einem Baum,
Und hörte kleine Vögel singen.
Ihr, sprach er, wär't für meinen Gaum!
Euch alle möcht' ich gern verschlingen!


Eu queria poder trocar o que conquistei por um único olhar daquela menin
Eu queria que minhas poesias a conquistasse
Eu queria que pessoas como o Renato e o Cazuza tivessem tido o que tanto cantavam, o amo
Eu queria ter conhecido o Plínio Marcos, o João Antônio, o Raul Seixas e o Chico Scienc
Eu queria estar escrevendo o que eu queria ter um di
Eu queria ter nascido num cenário do Star War
Eu queria ter conhecido a Emilia e o Viscond
Eu queria ter um poço de pesca pra mim e pros meus amigo
Eu queria ter tipo um máquina do tempo, para poupar tanto sofriment
Eu queria ter uma cabana, com gelo no teto e arvores em volt


S mentek aznap, meg sem álltak,
És elértek agg Westwoodba:
Ócska kastély, zord, uratlan,
Útait fölverte dudva;
Ablak, ajtó, puszta termek,
Ősi képek, minden ásít
Messziről már a szerelmes
Pár elébe óriásit.


妙绝吴生笔
飞扬信有神
群仙不愁思
步步出风尘


Die Deutschen Musen unsrer Linden,
Die bloß, ihr müßt es selbst gestehn,
Deswegen ihre Reyhen binden,
Damit sie diese Sprach erhöhn.
Die, wie mit Eifer ist geschehen,
Bey rühmenswürdiger Geduld
Germanien ins Herze sehen,
Die sind daran, sonst Niemand schuld.


Wollet stark mit euren lichten
Strahlen jeden Nebel teilen,
Klärend weilen
Und Verwirrung ruhig schlichten!


ahora, que amenaza cruda guerra
el impío cita y tiembla todo el suelo,
ven, o envía a los tuyos la victoria.


Bei Fodwig traf König Magnus der Pfeil
 Und blieb zitternd im Halſe ſtecken.
König Niels hieb ſich Bahn mit Schwert und Beil
 Und floh über weite Strecken.


Óh, gyáva lantom húrja, miért rebegsz?
Óh, mért nem onthatsz oly teli hangokat,
Amílyeken az égi szférák
Hármoniáznak az Isten-áldó


Křídlatý ten malý, známý,
kdys jak pralesy,
na slepou jenž bábu s námi
věčně hraje si!


Mit Trost reicht' ich ihnen die Gabe
Und war noch lange bewegt;
Da dacht' ich der Worte
Unsers großen Freundes:
Seh' ich den Pilgrim kann ich mich nie der Thränen enthalten.
O, wie beseelet uns Menschen ein falscher Begriff!


A menyasszony meddőségért eped,
Szüle nem zokog holt magzat felett,
A vén lelke örömmel eltelik,
Hogy nem kell élni már sok ideig.


不是灵源透碧虚
可容六六化龙鱼
讲经人去前湖暝
翻手为霖自有馀


Fiel die Kirchenthür nun knarrend
Hinter meinem Rücken zu,
Sprach ich furchtsam-zuversichtlich:
Jetzt allein sind Gott und du!


Sníh roztál, sám teď setbu vlaží,
a rozmělněné hrudy
teď živnou prstí sémě blaží –
kol zeleno je všudy!


Del cielo en la cerúlea lejanía
desfallece la luz Tiembla la espuma
sobre las ondas de zafir, y abruma
la chimenea gris de la alquería


da le animose tavole: una sfinge
l'attrae con vista mobile su l'onde:
ei cede, e lascia aperto a mezzo il libro
del romanziero.


Dijo a la Zorra el Mono
Con jactancioso tono:
«¿Quién mi talento excede?
Nómbrame un animal
Al cual yo no remede
Con perfección cabal».
—«Y tú, soberbia alhaja,
Responde la marraja,
Nómbrame alguna bestia
Que quiera baladí
Tomarse la molestia
De remedarte a ti».


يا عَينِ ما لَكِ لا تَبكينَ تَسكابا
إِذ رابَ دَهرٌ وَكانَ الدَهرُ رَيّابا
فَاِبكي أَخاكِ لِأَيتامٍ وَأَرمَلَةٍ
وَاِبكي أَخاكِ إِذا جاوَرتِ أَجنابا
وَاِبكي أَخاكِ لِخَيلٍ كَالقَطا عُصَباً
فَقَدنَ لَمّا ثَوى سَيباً وَأَنهابا
يَعدو بِهِ سابِحٌ نَهدٌ مَراكِلُهُ
مُجَلبَبٌ بِسَوادِ اللَيلِ جِلبابا
حَتّى يُصَبِّحَ أَقواماً يُحارِبُهُم
أَو يُسلَبوا دونَ صَفِّ القَومِ أَسلابا
هُوَ الفَتى الكامِلُ الحامي حَقيقَتَهُ
مَأوى الضَريكِ إِذا ما جاءَ مُنتابا
يَهدي الرَعيلَ إِذا ضاقَ السَبيلُ بِهِم
نَهدَ التَليلِ لِصَعبِ الأَمرِ رَكّابا
المَجدُ حُلَّتُهُ وَالجودُ عِلَّتُهُ
وَالصِدقُ حَوزَتُهُ إِن قِرنُهُ هابا
خَطّابُ مَحفِلَةٍ فَرّاجُ مَظلَمَةٍ
إِن هابَ مُعضِلَةً سَنّى لَها بابا
حَمّالُ أَلوِيَةٍ قَطّاعُ أَودِيَةٍ
شَهّادُ أَنجِيَةٍ لِلوِترِ طَلّابا
سُمُّ العُداةِ وَفَكّاكُ العُناةِ إِذا
لاقى الوَغى لَم يَكُن لِلمَوتِ هَيّابا


Et rentre enfin dans la vérité de ton cœur.


Zmlk, zanik, už se neozývá
těch našich politiků hlas!
Pryč kobylky, pryč rána divá,
jež stihala tak dlouho nás!


Jene herrlichen Geschlechter
Haben Schönstes auch gekannt,
Wählet ihrer hohen Töchter
Edel zierliches Gewand.


Podría recordarte que ya no tienes gracia.
Que tu estilo casual y que tu desenfado
resultan truculentos
cuando se tienen más de treinta años,
y que tu encantadora
sonrisa de muchacho soñoliento
—seguro de gustar— es un resto penoso,
un intento patético.
Mientras que tú me miras con tus ojos
de verdadero huérfano, y me lloras
y me prometes ya no hacerlo.
Si no fueses tan puta!
Y si yo supiese, hace ya tiempo,
que tú eres fuerte cuando yo soy débil
y que eres débil cuando me enfurezco...
De tus regresos guardo una impresión confusa
de pánico, de pena y descontento,
y la desesperanza
y la impaciencia y el resentimiento
de volver a sufrir, otra vez más,
la humillación imperdonable
de la excesiva intimidad.
A duras penas te llevaré a la cama,
como quien va al infierno
para dormir contigo.
Muriendo a cada paso de impotencia,
tropezando con muebles
a tientas, cruzaremos el piso
torpemente abrazados, vacilando
de alcohol y de sollozos reprimidos.
Oh innoble servidumbre de amar seres humanos,
y la más innoble
que es amarse a sí mismo!


Ei, wie so anders lenkt ihr Schiff die Staatskunst jetzt in schlauer Pflicht,
Am Steuer sitzt der Eigennutz, und die Devis' heißt: Gleichgewicht;
Jetzt wird auf morschem Minarett der rost'ge Halbmond klug gestützt,
Und mit der Feuerschlünde Wut des alten Erbfeinds Reich geschützt.


Man zieht gemeiniglich doch eine schöne Seele
Dem schönsten Körper vor.


So hängt auch deine Treu von Gold und Hoheit ab?
Unseliges Geschlecht! Weh' dem, der dir vertrauet!
Ja, Großmuth nennest du, was Wankelmuth nur ist,
Der Seele stolzer Wunsch geht nach Attilas Throne,
Und seines Namens Ruhm giebt dich so leicht ihm hin,
Wirst du, wer dich befreit, auf einem Thron noch denken,
Wenn goldener Hoheit Rausch die Seele dir bethört?


Dilatando, señor, de día en día,
este tiempo me ha vendido caro,
al crecido deseo acude avaro
el premio que tu vista prometía.


Gottes Gnad, Huld und Erbarmen
Bleibt den Frommen immer fest.
Wohl dem, der die Not der Armen
Sich zu Herzen gehen läßt
Und mit Liebe Gutes tut;
Den wird Gott, das höchste Gut,
Gnädiglich in seinen Armen
Als ein liebster Vater wärmen.


Wohl flammte im Herzen mir fort und fort
Für Lilia die glühendste Liebe,
Doch folgt' ich als einstiger Deutscher trotzdem
Meinem Kenntniß verlangenden Triebe.


Stumme Zungen, taube Ohren,
Die des Wohllauts Zauber fliehn,
Wachen auf zu Harmonie'n,
Wenn sie Liebe neu geboren.
Memnons Säule, von Auroren
Angeschienen leis' und fern,
Haucht so aus dem starren Kern
Ihre Sehnsucht aus in Liedern,
Und der Mutter Gruß erwiedern
Nur in Tönen mag sie gern.


Posto ch'ebbe alle liti e alle contese
termine il re pagan, lasciò la mensa;
indi nel letto per dormir si stese
fin al partir de l'aria scura e densa:
ma de la notte, a sospirar l'offese
più de la donna ch'a dormir, dispensa.
Quindi parte all'uscir del nuovo raggio,
e far disegna in nave il suo viaggio.


C'était le meilleur des fardeaux,
L'enfant Amour, poëme en prose,
Qu'il portait sur son large dos
Et qui montrait sa bouche rose.


Počne se zpěv, počnou zvuky na kytary:
„Nezpívám zde smrtonosné zbroje,
A jak život nimi zajde v zmary;
Chválím děvy, any šetří mílka boje;
Naše živobytí nám tak milé
Rychle plyne: proč bychom mu pošetile
Uprchnouti daly v péčích bez radosti?
Jaké blahé doby v světě bez milosti?“


So bald die Nacht
dem Tag' ein Ende macht/
muß ich denn Abschied nehmen/
denn fängt sich an mein Weh und Grämen.


Ja, das fehlte nur noch zu der Entwicklung der Sache,
Daß als Krämer sich nun Kr ** er nach Frankreich begibt!


Tintas de conchaperla desde el cielo
fórmanle fondo a la disuelta bruma,
en que la ardiente fantasía espuma
paisajes locos con febril desvelo.
Una barca al impulso de su anhelo
entreabre el mar con sutileza suma;
y rasga rapidísima la espuma,
como rasgando de una novia el velo.
La tarde enlobreguece la ribera;
y el astro rey, antes de hundirse a solas
del horizonte tras la azúrea raya,
con un último lampo reverbera
en las arqueadas lenguas de las olas
y en los tendidos peces en la playa...


Aiué, senhor José,
para quê fazer assim!?


Můj první pohled je k tobě,
co ty všemu říkáš jen:
nejspíš tvůj rozkvět mi udá
předzvěst na krásný den.


Ja, alter Freund, wir haben unsre Schwäre
Meist hinten. Und voll Seelenruh
Drückt sie ein andrer auf. Es rinnt die Zähre
Und fremde Leute sehen zu.


Und war ich je glücklich, so war es die Zeit
In der weltverlassenen Einsamkeit.
So dachte ich mir das Paradies,
Und war kein Engel, der aus uns wies
Mit feurigem Schwert. Und so rann die Zeit,
Und wir wünschten nichts mehr, und der Tod schien weit.


Come al partir del sol si fa maggiore
l'ombra, onde nasce poi vana paura;
e come all'apparir del suo splendore
vien meno l'ombra, e 'l timido assicura:
così senza Ruggier sento timore;
se Ruggier veggo, in me timor non dura.
Deh torna a me, Ruggier, deh torna prima
che 'l timor la speranza in tutto opprima!


Most föld a párnám, végtelen az ágyam
És selyemágyban nem pihentem így.


Áll a hajsza, vége-hossza
Nincs vetélgő hetyke dicsnek:
„Magyar a magyar” Zsigmondnak,
„Szerb a szerb” Lazárevicsnek;
„Ámbár - mond ez - udvaromnál
Van egy apród, csak parányi:
Az magyar lesz!... Erdély szülte,
Neve Janko Szibinyáni.


始观丹诀信希夷
盖得阴阳造化机
子自母生能致主
精神合后更知微


Mint majd ha lelkünk Léthe vizébe néz,
Minden földi tehert róla lehullva lát,
S újjászületve, nyílt karokkal
Elysion rokon árnyihoz leng:


E isso é voar?
Nã


Aber, welch ein neuer Aufzug!
Welch ein Glantz zertheilt die Wolcken!
Sieh hinauf, des Himmels Thor
Oeffnet seine goldne Flügel,
Und die Kinder jenes Lichtes
Steigen mit begläntzten Schwingen
In den nahen Hain herab.


Bandi jár a Dunaparton,
Mély sóhajtás csak szava,
És tünődik, küzd magával,
Szomorún néz tétova,
Zúg a szél, a Duna habzik,
Bandi szíve szintúgy zajlik;
Menne, menne, - nincs hova.


Nein. Der bemühet sich umsunst,
sein herz vernüget zu befinden
(er sei gleich wie er wöll voll kunst)
der sich selbs nicht kan überwinden
und der sein freud und sein vernügen
will außerhalb sich selbs erkriegen.


Harmonie ist aller Welten Jugend;
Dem berauschten Weisheitsforscher heißt
Harmonie des Menschen hehrer Geist,
Harmonie dem Samier die Tugend.


An der Straße stehn wie Schemen,
stehn erloschen die Laternen.
Soll ich's mir als Zeichen nehmen?
Ja! als Zeichen von den Sternen!


Così l'eroe tu miri
Da te partirsi: e di te stessa in bando,
Vedova afflitta errando
E di querele empiendo e di sospiri
I fori ed i teatri
E le vie già sì belle e i ponti e gli atrj


年年时节近天申
喜气欢声逐日新
请祝圣人如一口
定知德寿万年春


Nem is nők többé, férfiak,
álmos, sebesült katonák,
fejükön fekete sisak,
a szenvedés, a vassisak.
Mind egyformák ők: az anyák.
S ha lenne egy találkozás,
leülnének a földre ők,
a föld anyái szeliden.
S azt mondanák: igen, igen.
Bólongnának: igen, igen,
vádolnának: igen, igen.


Jesukind, du Licht der Blinden
Mache mich doch einmal blind
Daß ich dir, wie mir dies Kind,
Auf dem Pfad mich mög' verbinden
Wo du mich auch hin willst führen
Denn mein armes eignes Licht
Kann auch selbst beim Licht noch nicht
Dich das wahre Licht recht spüren
O wie töricht, töricht ist
Der nicht in allem ohne Ausnahm'
Folget dir zu jeder Frist.


鱼盐蛮蜑托为生
狭路逢人便弄兵
见说官曹巡逻急
卖刀买犊也归耕


„To kletba má, já narodil se pozdě;
teď život můj, to studna v pustém hvozdě,
kam zvadlé listí, pohrdání padá,
v níž pouze mračen zhlížejí se stáda,
když bouřný vítr v noci dál je žene.
A přece rovněž v mojí roztoužené
a vroucí duši vzplálo stejné světlo
jak v tvojí, Kriste! V mysli mojí zkvětlo
tvé učení, leč také pozdě zase;
můj mohutný hlas zaniká v tvém hlase,
a proto jen, že tys do pouště světa
jal první volati se. Budiž kleta,
má matko, žes mne pozdě porodila!
Jak Ježíš duše má též zápasila
a divy stejné jak on konat mohu.
Mám odvahy jak on dít „Otče!“ k bohu.
Já řeknu srpu „Jdi!“ a on luh zkosí,
mně vozy samy žatvy snopy nosí;
já hoře pravím: „Rozstoupni se!“, rázem
se otevře, já projdu; hvězdu na zem
já svolám, kterou chci, a v její kráse
když pokochám se, řeknu: „Zpátky zase!“
a ona jde. Všech lidí splním sliby
a touhy vše, a přec mi něco chybí.
Jen kdybych věděl co; mám také ženu,
již miluju jak Ježíš Magdalenu;
je rovněž spanilá, má vlasy rudé
a sluje Helena, dceř bohů, bude
nového rodu nesmrtelných matka.
Prs její plný jest, pleť její sladká
a vásu ambry též rozbíjí denně
mi nad hlavou. Já: „Zdrávas“ říkám změně,
„tys prabytosti věčně novým tvarem!“
Chci být jak Ježíš! Nesmrtnosti cárem
svou zastřít nahotu mi nepostačí.
Však nemám něco. – Co jen? – to mne tlačí
jak těžký balvan.“ Tak děl Šimon k sobě,


Ma perché di lassù la vaga luna
Scender non vide ad onorar il mondo
In più bel corpo mai più nobil'alma.


Da stieß Herr Kunze ängstlich am Arm den Nebenmann:
»Stoßt schnell, um Gotteswillen, die Gläser zum Vivat an,
Damit es übertäube dieß Teufelspsalmodein,
Denn hört Herr Max solch Glöcklein, gleich treibt's ihn hinterdrein.«


Breve urna los sella como huesos,
Al fin, de malograda criatura,
Pero versos los honran inmortales,
Que vivirán en el sepulcro impresos,
Siendo la piedra Felixmena dura,
Daliso el escultor, cincel sus males.


Frásemi když nás a zvuky jalovými
Chtějí konejšiti, uspati,
Jarým pravdou duchem, slovy hromovými
Blouznění to znejme přervati.
Ve svém vlastním svými pány chceme býti,
Ne za podnož hrdé zvůle jiných žíti!
Marným choutkám cizopanským zasmějme se –
Nedejme se!


Amor wil indessen
Seiner nicht vergessen,
Nimmt der Zeiten war,
Er, das Vngehewer,
Legt zu seinem Fewer
Fleissig immerdar,
Dann wird alles liechte loh
Wie die Flamm' im dürren Stroh,
Dann entstehn erst Heyraht-Schlüsse
Vnd viel Küsse.


Gleich wie sein hauß der vogel bawt,
die Schwalb auch auff jr nest vertrawt,
da sie jr eyer legen,
Also tracht ich auch gantz vnd gar,
Herr Zebaoth, nach deim Altar
vnd wart auff deinen Segen.
Wol deiner lieben Christen schar,
die dir vertrawt
vnd auff dich bawt!
die preißt vnd lobt dich jmmerdar.


Warum sollt ich nicht werden bleich,
Ich trag alle Tag groß Herzeleid,
Allein schöns Lieb um dich,
Daß du mich verkiesen willt,
Das reuet mich.


Na loži v mdlobě leží žena bledá.
Dech trhavý ji časem ňadra zvedá
a slabý sten se z úst jí ozve chvíli,
toť žena matka – obraz lidské síly.


Das Kaufmannsvolk erstaunte nicht geringer,
Da sie den klugen Knaben spielen sahn.
Er rührt im Brette die behenden Finger,
Des Gegners Listen können ihn nicht fahn,
Er dringt mit starkem Thurm und schlauem Springer
Vor allen mit der Königin hinan.
Dazwischen flogen von der Schachspiel-Kunde
Die fremden Wörtlein zierlich ihm vom Munde.


Folg' ich dem Strom festfeiernden, bunten Volks
Zur heil'gen Anhöh'? Ueber die Felsmau'r ragt
Der Säulen dor'sche Majestät, von
Kränzen geschmückt der gewalt'ge Tempel.


玉颜一去黄金殿
香骨终埋白草原
千载游魂归不得
至今青冢尚含冤


Pojdiž v lásky náruč,
nenechám tě tady,
umřelo by dítě
jako tatík – hlady!


Und diser wilde satirus
des pilgram sich erbarmet
und fürt in in sein hütlein balt
zu herbergen die nachte.
Der pilgram blies in seine hent,
bis er zum teil erwarmet,
des sich der wilt verwundert ser,
des blasen het er achte.
Bracht im darnach ein kopf von golt
mit siedig heißem weine,
darmit er auch erwarmen solt
das ingedirme seine.
der pilgram nupfet balt darvon,
des weines hitz er fület;
er blies darein, auf das er würt gekület.
der satirus auch das ersach
und sprach zu im: »ich merke,
das deine zung und munt vermag
widerwertige werke.


El alma se enajena en su hermosura
y amor y fe y honor en su delirio
en ceñirla inmortal cifran su gloria


De gloire et de los,
Et leur vertigos,
Guerriers tant égaux


挂镜台西挂玉龙
半山飞雪舞天风
寒云直上三千尺
人道高欢避暑宫


Dies ist das Panier, das ich mir erwähle
Von ganzem Herzen mit ganzer Seele:


L'alérion aux bonds sublimes,
Qui se cabre, immense, indompté,
Plein du hennissement des cimes,
Dans la bleue immortalité.


Hned slabě zní to pouhým echem,
jak v slunný den a veselý
by větrem teplým, jara dechem,
jen z dálky lesy šuměly.


Insensible how much they shine,
As ah! how much I grieve;
I greedy gaze, you sleep supine,
Nor know the wounds you give.


Ben lo so io, ch'in te ogni mia noia
lasciai, e femmi d'allegrezza pieno
colui ch'è sire e re d'ogni mia gloria.


Wie Ast und Busch:
So Wittenberg und Dusch.
Wie Ries' und Zwerg
So Dusch und Wittenberg.


— Tu se' perduto se non ti provedi, —
disse da Mecche il forte Sansonetto,
— perché cogli altri tapini tu credi
in quel malvagio e falso Macometto.
In fé di verità, Isolier, vedi
che Gesù Cristo è pur signor perfetto.
Renditi a lui: Carlo perdoneratti
ed in Cristianità signor faratti. —


Ach Mutter nein, er stinkt!


A vidí lesy tmít se a vidí lesy kvést,
v dne záři žhavé dřímat a dýchat k svitu hvězd,
par závoj, stromů chvění, let ptáků, listu pád,
a tiché kroky zvěře, kdy všecko šlo už spat.


修罗身量等须弥
入藕丝孔逃追北
补陀岩下不战人
八万魔军皆解甲


Právě tak ves vypadala, bude tomu třicet let,
poprvé když zavítal sem, tenkrát mladý muž – teď kmet.


回仙画像留东壁
薜荔团𪢮拱尺馀
昔日丹青今是否
断编何处觅全书


Krev ustydla mi v žilách, plamenem
v ně srdce šlehlo v náhlém zanícení,
že skráně žárem chvěly se i mrazem
tak divokým, jak ledu s ohněm vření.


Y se volverá triste, negro, oscuro
y amargado, se hundirá en el lodo
como estuvo antaño, se romperá, se morirá
y... con el tiempo resurgirá de sus cenizas
cual Ave Fénix una y mil veces más.
Y a otra persona conoceré
que el hueco que tu dejaste
lo complete otra vez
y mi corazón reparará
y regresará la luz, el día, regresarán
las estrellas, esos largos paseos
bajo un cielo estrellado, sentir
esa mano caliente junto a mi mano,
pero eso, ya llegará.
Cuando ese día llegue, volveré,
regresaré de nuevo, reiré y
disfrutaré de nuevo de esta vida.
Pero, hasta que ese día llegue,
solo espero, cual Ave Fénix que
mi corazón, de sus cenizas, renazca
de nuevo.


Ein jeder Tropfen Blutes ein rosenrothes Lied,
Das, aus dem eignen quellend, in alle Herzen zieht,
So opfern wir das Leben für unser Aller Noth,
Wir singen und wir sterben den schönen Liedertod.


Y nunca dices ya, más tarde, luego...
Tú estás siempre presente en el abstracto
infinito de la acción desnuda,
en un tiempo que brota de tu espacio.
Y son todos tus verbos lentitudes,
un sereno pasar sin sobresaltos,
descompuesto el resorte de la prisa,
sin conocer la hamaca del descanso,
movimiento uniforme que ni aviva
ni retardá tu ritmo acompasado.
Y ni la espuela azuza tus ijares
ni el freno te reprime de tus labios.
Péndulo indiferente de la inercia
que no saca de quicio los reclamos
del desorden, que brincan locamente
por las montañas rusas del espasmo.
Pero nunca te paras un momento:
en tu lenguaje es imposible el alto.
Y en el riel de tus verbos, de puntillas
tus pasiones isócronas marchando,
cronometras tus días, tus impulsos,
tus mitos, tu prisión y tu marasmo.
Hasta que el sueño a que tu fin camina
se haga libre al sol, vuelo dorado.


Il giovan che placò l'ombre infernali,
E 'l vecchio che onorò gli antichi eroi
Non avrian note al gran soggetto eguali.


Der fromme Vater wird sein Kind
In seine Arme fassen
Und, die gerecht und gläubig sind,
Nicht stets in Unruh lassen.
Drum, lieben Leut,
Hofft allezeit
Auf den, der völlig labet;
Dem schüttet aus,
Was ihr im Haus
Und auf dem Herzen habet.


O nel bel sen con quanta gloria assiso,
candido can, che la mia fé pareggia,
le lusinghe d'Amor gode, e vagheggia
le meraviglie del celeste viso.


Kedvesem egy föl-fölcsillanó
mosolyát kutatom
későn virágzó fagyalbokrok alján
s a világ végét rettegem.


Egy kápolna romban ott áll,
Régi fényét visszakapja.
Zendül a kar, kész az oltár,
Díszruhában elhunyt papja.


Et che peggio oramai potrai tu farme,
Se non darme la morte che io disio,
Da poi ch'io te conobbi et notte et giorni?


Deine Flamme sei die Stunde,
Deine Wiege der Moment –
Sei mit jener Macht im Bunde,
Die kein Recht von gestern kennt!
Wisse, Schuld wird ungeheuer,
Die ihr Konto nie zerreißt –
Laß es lohen! Gib's dem Feuer!
Sei der Zeuger, sei der Geist!


Hadd maradjak (melletted, ha)
Kebleden nem, (közeledben.)


春空淡白照银纱
一径幽寻避月华
记得画桥南畔去
绿杨阴下是他家


Toť definice!! – Z těch tvých idealů, zdá se,
ti pro můj chrámek nezbylo ni špetky!
Ba, pravdu dím! – Jsou bezcenné již cetky
teď u divadla čest a dobré jméno!
Ach, bohužel! Přec hodlám s duší čistou


Cize jak zkalené zraky,
oken zří do mlhy řad;
z dávných dob zjev zkamenělý
utkvěl tam hrad.


Nuže, čeští jinochové!
zavažme se vlasti své!
bděme nad ní jako lvové,
puďme od ní všecko zlé!
Obětujme králi, vlasti
jmění, pohodlí, i krev,
buďme jedno: muži v strasti,
v boji neustupný lev!


Staunend schaun wir auf und nieder,
Hin und her und immer wieder.


Doch wüntsch' ich daß der Amor dich
mit Pfeilen rühre kräfftiglich
und daß/ um den du mich verlassen/
der/ wie du mich/ dich möge hassen.


Bez biče a bez otěží
práší přes vrchy a klestím běží...
Při mýtině na číhané
pytlák skrčen v mlází stane.
Kdo to za ním? Hajný v stopě svěží.
Palba! – Oba v krvi leží.
„Za všecky to!“ – „„Pse!““ – „Byl's na nás chrt!“
Další při rve paní Smrt.


瘴江昏雾连天合
欲作家书更断肠
今日病身悲状候
岂能埋骨向炎荒


Il évoque, effaré, livide, anéanti,
Tous ses prédécesseurs, que les clypeati
Et l'histoire, témoin qu'on trouve toujours là,
Fait sortir de l'égout le dieu Caracalla


Und ob sie ewig auch sich mehren,
Sie wollen alle zu dir hin,
Sie wissen wohl, wem sie gehören,
Und daß ich nur ihr Pfleger bin.
Du wirst die Kleinen nicht betrüben,
Wird auch der Raum dir bald zu voll,
Die Mutter soll
Ja ihre eignen Kinder lieben.


WHILE at the helm of state you ride,
Our nation's envy and its pride;
While foreign courts with wonder gaze,
And justly all your counsels praise,
Which, in contempt of faction's force,
Steer, tho' oppos'd, a steady course,
Wou'd you not wonder, Sir, to view
Your bard a greater man than you?
And yet the sequel proves it true.


questa è beltà non come rosa o fiore,
che colta langue, ma in eterno dura;
seguite lei, che vi farà beati.


O dreymal seliges Volk das ohne Stürme des Unglücks
Das Meer des Lebens durchschifft, dem einsahm in Gründen die Tage
Wie sanfte Weste verpfliegen! Laß andre, dem wimmelnden Pöbel
Der Bäum und Dächer ersteigt zur Schau, in Siegswägen gleissen
Von Elephanten gezogen; Laß sie der Wellen Gebürge
Mit Wolken von Seegeln bedecken, und Japan in Westen versetzen,
Der ist ein Günstling des Himmels, den, fern von Foltern der Laster
Die Ruh an Quellen umschlingt. Auf ihn blickt immer die Sonne
Von oben lieblich herab, ihm braust kein Unglück in Wogen
Er seufzt nicht thörichte Wünsche, ihn macht die Höhe nicht schwindelnd,
Die Arbeit würzt ihm die Kost, sein Blut ist leicht wie der Ether
Sein Schlaf verfliegt mit der Dämmrung, ein Morgenlüftchen verweht ihn.


tú, que puedes hacer la muerte vida,
¿por qué me tienes vivo en esta muerte?
¿por qué me tienes muerto en esta vida?


Však nyní i ty jsi se změnila, i já jsem se změnil, i časy,
teď vídám tě s tváří vrásčitou a tu a tam stříbrné vlasy,
a rysy tvé, celý obličej tvůj dobrý a vlídný a sladký
mi splývá teď stále víc a víc jen s drahými tahy mé matky.


Selber kann ich diesen Kampf nicht wagen,
Deine Gnaden hab' ich all' verloren,
Wenn du mich verläßt, ich darf nicht klagen,
Hab' ich doch die Finsternis erkoren,
Hoffart, Ehrgeiz, dieser Erde Freuden;
O mein Jesu, ziehe mich zurück!
Ach, was hab' ich denn um sie zu meiden,
Als zu dir den angsterfüllten Blick!


A zase slyším: „Pojď – nu pojď již!
Víc nehleď světa na mumraj:
vždyť přelítl jsi světa koncem
a dosud neznáš blahých kraj.“


Tu aresti pur de me qualche mercede!
Sì ch'io me penso che bandita fuora
te son dil pecto, e che altra ve dimora:
felice chi è de un tanto bene herede!


Vuelvo atrás la mirada entristecida,
y se le antoja al alma dolorida
hoy, el postigo aquel, un nicho abierto


Aki nem tud dinnyehéjból
Vas szeget faragni,
Hegyre futni lába nélkűl,
Szembekötve látni;


On salon longh on mii tutt d'or massizz,
on bell trono in del mezz de diamant,
con sù madamm Luzzina in guard'infant,
diademma, toppè, scuffion de pizz.


Sage doch Keiner, er habe Italien gesehn,
Rühme sich Keiner, ihm sei das Höchste vertraut,
Wähne doch Niemand, das Geheimniß der Kunst geahndet zu haben,
Der dich nicht, Parma, und deinen Dom besucht.


Was ich lese, seh ich stehen,
Was ich höre, wird ein Bild,
Was ich spreche, wird geschehen,
Was ich wünsche, wird erfüllt.


Však dítě – nesmrtelnou rdí se lahodou
a uhranulo pěvce – jenž se s udušeným křikem
potácel za hrozícím – rozprasknutým víkem!


Ihn ruft der sprechende Canzler,
Und der einstimmige Mund
Der Senatoren. Ihn fodert
Dein Herz stillseufzend zurück.


Der Oder-Strom erfrewet seyn,
Die Spree und Ruhr imgleichen,
Für allen wird der edle Rhein
In Freuden keinem weichen.
Was? hör' ich nicht der Music Schall
Fern von der grünen Brücken
Sich mengen in den Doner-Knall
Aus allen groben Stücken?


مرَّتْ بخدَّيْ شقيقٍ
بنا فقلتُ مبادرْ
مرُّ الشقائقِ هذا
قالتْ وشقُّ المرائرْ


قُلتُ وَقد قيلَ بَدا شِعرُهُ
بِمِثلِ ذاكَ الشِعرِ لا يُشعَرُ
هَل زَغَبُ الحُسنِ لَهُ ضائِرٌ
ذا القَمرُ التمُّ بِهِ يَقمُرُ


So mag des rechten Lebens Born
Denn in uns übergehen:
Drum sei gesegnet Wein und Korn,
Wenn wir Dich blühen sehen .


أَوصاكَ رَبُّكَ بِالتُّقى
وَأُولوا النّهى أَوصوا مَعَه
فَاِجعَل لِنُسكِكَ طولَ عم
رِكَ مَسجِداً أَو صَومَعَه


Však z tmy, jak kdysi před léty, před námi paprskem ses mihl,
sám trochu nedůvěřivý hrst nadějí jsi rozházel
jak časný březen kolem nás, a když nás jarní vichr zdvihl
na bedrech k tanci rychlému, svým duchem jsi nás provázel.


Alles nimmt er freundlich an,
Was ihm wird zu Ehrn getan.
Drum ihm auch gar wohl behaget,
Was ihr Kinder lallt und saget.


In: TORQUATO NET Os últimos dias de paupéria: do lado de dentr Or Ana Maria  de Araújo Duarte e Waly Salomã e re e au São Paulo:  Limonad, 1982


Ott nem ismertük
(Gyí, gyí, csoda-ló)
Gondját a Pénznek,
Ott nem ismertük.


Und doch die Beute, die es tief verachtet,
Aus festen Banden grausam nicht entließ –
Bis es zuletzt, da ich nicht mehr getrachtet,
Befreit zu werden, plötzlich mich verstieß ...


На лес насунулися тучи,
Морозит — трудно продохнутНи зги не видно, вихрь колючий
Сугробом переносит путО, как он путнику несносен!
Но вот надежда — огонек
Блеснул звездою из-за сосен:
Приют знакомый недалеСтучусь с уверенностью давней…
Знакомый голос за стеной;
Как прежде, луч, скользя меж ставней,
Ложится яркой полосо«О, выйди! Это я!» Напрасно!Я слышу голос, вижу свет, —
Всё так безжизненно, бесстрастно:
Ответа нет, привета нет!
Давно ль сюда рвался так жадно
Я с одинокого пути?Здесь умирать так безотрадно,
И сил нет далее брести!


bu meret mapusluk bu ince hastalık


جَاءَ الأَصِيلُ بِمَنْظَرٍ رَقْرَاقِ
يَقْضِي عَلَى الْعُشَّاقِ بِالأَشْوَاقِ
لَمْ يَبْتَسِمْ عَنْ عَسْجَدٍ فَوْقَ الرُّبَى
حَتَّى بَكَى بِدَمٍ عَلَى الأَوْرَاقِ


Poslední když uhas’ žlutý plamen,
bílé kosti když jen z kupy čněly
popele a zářícího uhlí,
vzhledla Olga vzhůru ku blankytu,
v kterém dým se rozplýval a hynul,
zavolala velkým, slavným hlasem:


Když Donatello takto domluvil,
vtisk’ na ústa mu mistr polibek,
pak vnořil zrak svůj ve zrak jinocha
a odpověděl s jemným úsměvem:


Und die Sonne blickt durch der Zweige Grün
Und malt auf den glänzenden Matten
Der Bäume gigantische Schatten;
Und zwei Wanderer sieht er die Straße ziehn,
Will eilenden Laufes vorüberfliehn,
Da hört er die Worte sie sagen:
»Jetzt wird er ans Kreuz geschlagen.«


Mi a büszke rózsa, s a halvány liliom?
Százszor több kellem van szerényke arcodon!
Mit ér a rezeda s istenfa illatja!
A koszorut szivem ah csak neked adja!


Du gabst ihn mir – du hast ihn mir genommen,
Du ew'ger Gott, der unser Schicksal lenkt,
Mit ihm ward mir das höchste Glück geschenkt
Und nun ist mir das tiefste Leid gekommen.


Dir, Ferdinand , dem Prinzen, der dem Blute
Des Erdengottes Friederich entfloß,
Dem Gott ins Herz mit seines Vaters Muthe
Der Mutter Zärtlichkeit aus goldner Schale goß;


Však sotva den že odpočal,
zlý ruch mu ruší klid;
co děje se, že v nádvořích
se hradní kupí lid?


Jak liliový sen šla žitím,
a byla krásná, jako květ,
zrak její slunný ve svém cítím
ač mrtva je již třicet let...


Das Spiel, der Wein, und Phillilette,
Beschaefftigten Lysandern um die Wette;
Doch, als die Hoell ihm ins Gedaechtniß fiel,
Floh er den Wein, das Maedchen, und das Spiel.
Er beichtete, der Priester sprach ihn loß
Von aller Schuld, und nannte sie: nicht groß.
Denn Herr Lysander war kein armer Sünder;
Itzt schreckt die Höll ihn minder als vorher,
Itzt mischt er schon die Charten viel geschwinder,
Und küsst und trinkt noch mehr.


На рѣкахъ въ странѣ противной,
Представляя въ мысляхъ градъ,
Гдѣ я жилъ съ своей любимой
Вспоминая мысльми взглядПлачу ненавидя тихія погоды,
Что не тотъ здѣсь городъ и нетѣ зрю воды,
Что мой духъ хладили
И мнѣ сладки былГдѣ вы дѣлися дражайшія дни?
Естьлижъ я мѣста драгія позабуду васъ когда,
Пусть въ тотъ часъ отъ своей любимой забвенъ буду навсегдВаши и тропинки будутъ въ мысляхъ тверды
О случай какъ ты сталъ немилосердыУжъ и мѣстъ лишили,
Гдѣ мы съ нею жили,
Пусть бы я тамъ воздыхалъ объ неТыжъ мой свѣтъ гдѣ ни пребываешь, вспомни, вспомни обо мнѣ,
И взгляни чрезъ лѣса и горы къ сей печальной сторонѣ:
Вдохни и молви мнѣ, живи въ надеждѣ,
Я тебя люблю, какъ я любила преждВспомни жизнь любезну
И разлуку слезну
И заплачь, еще, когда я мил


Und will das Leben
Im freyen Thal
Sich auch schon heben
Zum Sonnenstrahl;
Ich muß vorüber
Mit wildem Sinn
Und blicke lieber
Zum Winter hin.


Dann wird kein Thron mehr goldig gleissen,
Vom Pfaffenhimmel überdacht,
Denn jene Welt, die uns verheissen
Ist lächelnd dann ins Licht erwacht.
Dann hört die Hoffnung auf zu bluten,
Die Liebe weint vor lauter Lust
Und jauchzend sinken alle Guten
Sich Bruderbrust an Bruderbrust!


Vše drahokamy infulí stkvoucích
dětem dal ku hře
a bosé nohy zbodané cestou
v ranách se zardívají.


»Herr! Herr!« erschallt des Knechtes Ruf,
»Ein Nagel ging Euch los vom Huf;
Und schlagt Ihr nicht den Nagel ein,
So wird der Huf verloren sein.« –
»Ei! Nagel hin und Nagel her!
Der Huf hat ja der Nägel mehr
Und hält noch ohngefähr.«


Za dědinou dvorec,
kolem potok kvapí,
jelší svoje rámě
v jeho vodě ztápí.


Aus der blassen Dämmerung
Fuhren deine Silberblicke
Wie zwei Speere. Im Genicke
Fühlt ich ihren Eisensprung.


Weich- und weiblich-sein geziemt
einer Jungfer und den weibern;
aber der sich mänlich rühmt/
mus nicht kleben an den leibern/
die nach ehr und ruhm nicht gehn/
und im schwachen folke stehn.


容州诗句在褒城
几度经过眼暂明
今日重看满衫泪
可怜名字已前生


JESU! to Thee I bow,
Sav'd to the Utmost now.
O the Depth of Love Divine!
Who thy Wisdom's Stores can tell?
Knowledge infinite is Thine,
All thy Ways Unsearchable!


百花丛里结幽亭
万草青青照独惺
墙外谁知有世事
人间休说太玄经


露下清秋韵正哀
斗场元在画堂开
眼前军国成何事
且博红妆一笑来


诸君送我帝城东
立马传杯犯朔风
莫叹柳枯难折赠
春光都在酒波中