A sama sebe zapře blaženě,
by žít moh v tom jen, koho obdivuje.


Werd' ich nicht wohl der stunden gedenken/
und auch das liebe feld
ewig mit tausend wündschen beschenken/
da Du/ o zier der welt/
reitztest mit pfeilen mein schüchternes hertze/
ja es verletztest/
ewig versetztest
in leiden und pein.


Und wenn du mich so dereinst
Dort empfängst, mit holder Scheu,
Fühl' ich dich mir alt und neu,
Unentfremdet noch erkaltet.


Je před prvním květnem, jímž tepny všech rukou práce buší,
den, jímž se oslaví naděj v přerod lidských duší,
kvetoucích zelených ostrovů,
snů sebevědomých, v pevných bydlištích ruchu a práce,
kam otevřenými okny květ vniká, ne resignace
a pozdravy posílá ze světa domovu.


Ihr langes Haar vom Nacken fliegt,
Die Bäume könnten's fassen,
Doch jeder Zweig sich schüchtern schmiegt,
Sie ruhig ziehn zu lassen.


Amigos. Nadie mas. El resto es selva.
¡Humanos, libres, lentamente ociosos!
Un amor que no jura ni promete
Reunirá a unos hombres en el aire,
Con el aire salvándose. Palabras
Quieren, solo palabras y una orilla:
Esos recodos verdes frente al verde
Sereno, claro, general del río.
¡Cómo resbalaran sobre las horas
La vacación, el alma, los tesoros!


Ať před hosty nemáme hanbu, však čest!
Jich přijde dnes chumelenice,
když nevěsta pro faleš zabita jest
a ženich je se šibenice!“


已分长依露叶秋
懒陪貂尾上人头
风前不敢高嘶去
怕被虚声惹别愁


Auf mancher Wange hoffnungsmüd
Erblüht ein roter Schein,
Und manch vergessenes Liebeslied
Sucht neue Melodein. – –


Como una sierpe se enrosca
  Mas no como sierpe, no:—
  Como hoguera que consume
El lado donde está mi corazón!—


Costui era figliuol di Machidante,
il qual Pilagi si facea chiamare.
Al Patrïarca inginocchiossi avante
e salutollo, come solea fare.
Signor, dirovi bene ogni sembiante,
il perché venne nell'altro cantare,
e come Ugone trovò suo cugino.
Sempre vi guardi Dio sera e mattino.


Nach Abdera kam einst vom Strand
Des Nils ein Haufe Colonisten.
Sie setzten sich in öde Wüsten
Und schufen sie zum Weitzenland.
Das Ding gefiel den Abderiten,
Und weislich schloß der Magistrat,
Die Pflanzer sollten sich vom Staat
Ein Merkmal seiner Huld erbitten:
Das Völkchen gieng nicht lang zu Rath.
Drey Greise mit gebleichten Haaren,
Die Väter dieser Pflanzstadt waren,
Erschienen froh vor dem Senat:
Laßt uns, so flehte voll Vertrauen
Ihr Haupt, für unsrer Arbeit Lohn,
Der Göttin unsrer Nation,
Der Isis, einen Tempel bauen.
Der Archon bebt auf seinem Thron;
Sein Blick verkündigt Angst und Grauen:
Ihr guten Leute, rief er aus,
Könnt, wenn ihr wollt, ein Hurenhaus,
Nur keinen fremden Tempel bauen.


К пишущему
     массу исков
предъявляет
     машинистк— Ну, скажите,
      как не злиться?Мы,
  в ком кротость щенья,
мы
  для юмора —
        козлицы
отпущеньКак о барышне,
      о дуре —
пишут,
   нас карикатурНи кухарка-де,
      ни прачка —
ей
 ни мыть,
     ни лап не пачкатМашинисткам-де
        лафа ведь —
пианисткой
     да скрипачкой
музицируй
     на алфа́витЖизнь —
     концер        Изящно,
            тонно
стукай
   в буквы «Ремингтона»А она,
   лахудрица,
только знает —
      пудрится
да сует
   завитый локон
под начальственное ок«Ремингтон»
     и не машина,
если
  меньше он аршина?
Как тупит он,
      как он сушит —
пишущих
    машинок
        зал!
Как завод,
     грохочет в ушПочерк
   ртутью
      ест глазГде тут
   взяться
      барышням!
Барышня
    не пара ж наНас
  взяла
    сатира в плетЧто —
   боитесь темы громше?
Написали бы
      куплетик
о какой-нибудь наркомше! —
Да, товарищ, —
      я
        виновеОписать вас
     надо вновКрыльями
     копирок
        машеНаклонилась
     низко-низкПереписывает
      наши
рукописи
     машинисткПишем мы,
     что день был золот,
у ночей
    звезда во лбИм же
   кожу лишь мозолят
тысячи
   красивых букЗа спиною
     часто-часто
появляется начальств«Мне писать, мол,
        страшно надПопрошу-с
     с машинкой
            на дом…»
Знаем женщи      Трудно им воБыт рабынь
     или котяНе накрасишься —
        не примут,
а накрасься —
      сократяНе разделишь
      с ним
         уютца —
скажет
   после краха шашен:
— Ишь,
    к трудящимся суются
там…
     какие-то…
      пишмаши… —
За трудом
     шестичасовым
что им в радость,
        сонным совам?
Аж город,
    в гла́за в оба,
            сам
опять
      работой буквится, —
и цифры
    по автобусам
торчат,
   как клавиш пуговицДаже если
     и комета
пролетит
    над крышей тою —
кажется
    комета эта
только
   точкой с запятоЖить на свете
      не века,
         и
время,
   этот счетчик быстрый,
к старости
     передвигает
дней исписанных регистрБез машин
     поэтам
        тугЖизнь поэта
     однорукПишет перышком,
        не хитМашинистка,
      плюнь на ругань, —
как работнице
      и другу
на́
 тебе
   мои стихи!


1
Rígido ya, sobre su blanco lecho
descansa al fin. La trémula bujía
que baña en luz su descarnado pecho,
deja en la sombra su cabeza fría.
Su esposa, al golpe despiadado y rudo
del pesar, triste, en su aflicción le nombra;
mas él, inmóvil, permanece mudo,
con los ojos abiertos en la sombra.
Mujer... no llores más, tu pena es vana;
¿tanto alarde por qué? ¡Torna al reposo!
No solloces ni grites... que mañana
los labios besarás de un nuevo esposo.


Als nun dein fluch so häuffig aufgezehrt,
Der vor mich macht zu deinen wundern raum,
Dann ist kein end der ärgsten lästerung:
Si schreiben mir dein Ernstgerichte zu.
Si wollen mich anklagen vilen Mords,
Und sündigen so unaussprechlich hoch,
Das feur und flamm auf si dann erstlich reisst.


Schmerzlich tat sich das Kätzchen recken
Und tot die viere von sich strecken.


Ich sehne mich in dich hinein,
In dich, du hochgewünschter Schrein,
Sehn ich mich einzuschließen.
Du hast den Schatz, das Herz, in dir,
Das meine Seele für und für
An sich will ziehn und küssen.
Ach, laß mich doch zu meinem Schatz,
Du freudenreicher Herzensplatz.


Dein Jesus wird aufs neu in seinem Sohn versucht!
Las erndten Höll und Welt di reiffe Abgrundsfrucht!
Jerusalems geheim sei nun ihr ewig dorn!
Das zweiundvirtzig werd des Sechsgerichtes zorn!
Las Adam strekken A.U.S. sein güldnes Fridrichshorn.


Ranního vzduchu zlatou ve záplavu
se noří chlumy za městem, jenž vinou
se v modrou dálku. Náhle v svěží trávu,
kde zahýbá se cesta v klenbu stinnou
malého lesíka, ve zlaté světlo
jak bílých holubů se stádo slétlo.


英词妙翰两无双
彼有浯溪此北江
下视尘寰真一撮
到无难处为公降


Dummheit, erhabene Göttin,
Unsere Patronin,
Die du auf goldenem Throne,
Auf niedriger Stirne die blitzende Krone,
Stumpfsinnig erhabenes Lächeln
Auf breitem, nichtssagendem Antlitz –
Königlich sitzest:
Siehe herab mit der Milde Miene
Auf deine treuen, dir nach-
Dummenden Kinder,
Verjage aus dem Land
Die Dichter und Künstler und Denker,
Unsere Verächter,
Vernichte die Bücher, – Traumbuch und Rechenknecht,
Briefsteller und Lacherbsen verschonend,
Und wir bringen ein Eselchen dir,
Dein Lieblingstier,
Dein mildes, sanftes, ohrenaufsteigendes
Lieblingstier
Eine goldene Krippe dafür
Und ein purpurnes Laken von Disteln.


Dort ſieht man durch die Sommerzeit,
Prozeſſion und Fahnen,
Die Prediger nach Gelegenheit
Das Volk zur Buß vermahnen,
Sie, Reich und Arm, Mann, Weib und Kind,
Loben und benedeien.
Und ſo ſie beichten ihre Suͤnd,
Thut mans ihnen verzeihen.


A k cíli dojdeš přece jednou;
v tom, co se karta obrací,
Smrt chřtán ti stiskne rukou lednou.
Zda zvíš jen, – co tam krvácí?


Die Dommel reckt sich auf im Rohr
Der Moosfrosch lugt aus seinem Moor.


Als wir erhöht dein Mal in jenen Räumen,
Erhöhten, ach, wir selbst uns nebenbei,
Wie Priester, wenn sie Kön'ge salben, träumen,
Daß ihrer Huld Geschenk die Krone sei.


民屋萧条仅百家
流莺啼处柳阴斜
使台坐对南山脚
十里春流漾落花


Aber Lieb' und das Geblüte
Reisst nur von uns Dein Gemüte,
Deine Marck hat Dich besiegt,
Die von Leid' und Angst durchfahren
Blutig und mit freyen Haren
Dir zu sehr für Augen liegt.


Marné už volat nebe moc,
jak v umíráčku znění,
láska ti dala dobrou noc;
to pro tě více není.


Hoffnung wohnt bei Sterblichen hienieden,
Und bei Toten wohnt im Grabe Frieden.
Zage nicht, wie auch das Los dir falle,
Immer ist dir, was du brauchst, beschieden.


Es tritt Diana selber hin,
Mein Grab zu machen in dem Grün,
Die Göttin Flora geht,
Sich nach Violen umzuschauen,
Mein Leichstein ist erhöht,
Darein die Nimphen werden hauen:
»Hier hat den Geist dahin gegeben,
Den seine Liebste bracht ums Leben.«


A szívemet kezébe vette,
csókolta és nevetve hítt.
Labdázott véle, földre dobta -
ó szív, te vérző, gyenge szív! -
Aztán belétemette arcát
és letörölte könnyeit.


Dunque, perché dagl'altri vi distingua,
Spieghi omai vostro stil quella, che cuopre
Vana temenza in voi, virtù divine.


že tvoje slunce – dávno zapadlo!


سلا تونسا عنّي وعنها سلانيا
أنا ما بها أدري وتعلم ما بيا
سجنّا معا فازداد كل صبابة
وما غاب كل عن أخيه أوانيا
أعد لنا الحساد بالسجن خلوة
فزدنا التحاما عندها وتشاكيا
ودارت كؤوس الحب بيني وبينها
وكان بها مجرى السلافة صافيا
تنادي انتسب يا شاذلي قلت تونسي
فقالت أنا للشاذلي إذ غدا ليا
فما كان أحلاها لدنيا صبابة
وما كان أحلاه لدينا تناجيا
فتحت لها صدري وقلت تفضّلي
فقالت وهل فارقت يوما مكانيا
لحا اللّه عذالي عليها أهذه
على حبها يغدو المتيم ساليا
سأحي لها فكرا وجسما ومهجة
وها هي في قلبي وها هي هاهيا
ولم أنس تسئال الحبيبة لي وقد
تدانت لي الخضرا لتصغي جوابيا
تسائلني وهي الخيبرة ما الذي
أتيته يا هذا وهل كنت جانيا
فقلت مدحت الشيخ شعرا مشاركا
بني وطني مذ ألبسوه التهانيا
وكان سجين الحب قبلي متيما
فقالت لقد أمسيت للشيخ ثانيا
غرامكما عند الحكومة زلّةٌ
كفا ضرّتي الغيرا فقلت كفانيا


Ale Anna, byť i tajně lkala,
zpomíná si na zemřelou matku.
jež ji v poslušnosti vychovala:
a již doba určena je sňatku.
Zatím Jaroslav tam u ssutého
zámku lesního rve kvítko dané
do ramene jemu mileného
a ty verše pěje rozželané:
„Oj, ty june, proč do pláště halíš..... *


Unter Blüthen des Mays spielt' ich mit ihrer Hand;
Kos'te liebelnd mit ihr, schaute mein schwebendes
Bild im Auge des Mädchens;
Raubt' ihr bebend den ersten Kuß!


Amor, sì come qui sotto diviso.


Dann athme Trost, o Mutter! Erreichet hat,
Erreichet er die große Gebieterinn,
(Noch größer, trügest du nicht, Mutter!
Mit Katharina zugleich die Krone,)


e ch'arrivando a più perfetta etate
possa per voi, sua viva e unica luce,
tornar Grecia et Epiro in libertate.


Vous êtes despotique, invincible, éternelle,
Et vos caprices ont l’autorité du vent.
Jamais nul ne dira trop haut ni trop souvent,
Elle est belle… Car vous êtes belle, très belle…


仙居旧有祖师堂
坐落当初白塔乡
眼见菜头头落地
今人讳说吕师囊


罗浮春色自君来
万叠云山紫翠开
无限风光皆落手
袖中归去有蓬莱


逐北追奔逾涿邪
燕然片石向胡夸
何当手袖凌云笔
只按渔阳鼓韵挝


klid bez mraku znepokojivý
když sluncem vše na prach suší,
mrak čekám, den neklidný, bouřlivý,
blesk prožehnouti duší.


Fremde Kleider/ falsche Haare/
Falsche Treu/ verfälschter Wein/
Glatte Worte/ falscher Schein/
Sind anizt die beste Waare.
Wer will sich bey solchen Tagen
Mit der albern Warheit plagen?
Leug die grösten Tummel-Plätze/
Gib die Wort um gutten Kauff/
Schneid von Ost und Westen auff/
Darum strafft dich kein Gesetze!
Wiltu viel die Warheit geigen/
Wird man dir die Feigen zeigen.


A Lazar úpěl u boháče dveří,
a Hebrej slintal pod Aegypta jhem
a Helot s Pariou žil roven zvěři.


أفي حفر السويان أصبح قومنا
علينا غضابا كلهم يتجرم
سبقنا اليه يوم بويع خالد
وحفر البطاح فوق أرجائه الدم
خططنا بأطراف الرماح ركيها
وأرحالها والماء خال مسدم


Ty jsi lehké ženštiny
pravým vzorem, ale za to
z velmi jasné příčiny
mílo je ti těžké zlato.


Po prvé dnes tomu rok,
Čechů co přívaly hymnu ti zpívaly
nejsladších slok,
vítaný zázraku, zpravděné snění,
žehnaná pohádko, – osvobození!
Dnes tomu rok,
do věků radostných jásavý skok!


Doch ohne deine Kraft zu wandeln,
Heist nur in Nacht und Nebel gehn;
Die Fertigkeit, stets recht zu handeln,
Muß blos von deiner Hülf entstehn.
Die Hülf erscheinet aufs Gebeth,
Das voller Reu um Beßrung fleht.


Seht den Felsenquell,
Freudehell,
Wie ein Sternenblick;
Über Wolken
Nährten seine Jugend
Gute Geister
Zwischen Klippen im Gebüsch.


Dort, wo sich an des Mittelmeeres Wogen
Gaeta's schroffer Felsenwall erhebt,
Wo, rechts und links am Ufer hingezogen,
Der freie Blick zwo Buchten überschwebt,
Wo noch nicht in Vergeßenheit entflogen
So manch' uralte Heldensage lebt,
Wie seiner Amme hier zum Angedenken
Aeneas Grab und Namen wollte schenken:


Parfois, martyr lassé des pôles et des zones,
La mer dont le sanglot faisait mon roulis doux
Montait vers moi ses fleurs d’ombre aux ventouses jaunes
Et je restais, ainsi qu’une femme à genoux,


A když jako padlým sněhem
zbělají Tvé vlasy,
srdce mladé, mysl čilou
Ty měl po vše časy.


Prächtig dies Monument Vittorio Emmanueles in Rom: goldbronziert


子墨玄玄梅白白
以梅号墨岂其情
年来黑白无分晓
墨作梅花卖得行


»Und komm' ich denn, um Euer Glück zu stören?
Beneidend komm' ich, Euer Glück zu mehren,
Und sag': ›Es ist nicht gestern, es ist heut.‹
Mit neuer Liebe komm' ich Euch zu krönen
Und gebe Blumen, Jünglingen und Schönen,
Erfrischend sie, der Morgenröthe Kleid«.
O Malerin Aurora, weile, weile!
Den Liebenden zu ihrem schönsten Theile
Sei nie ein Gestern, sei ein ewig Heut!


Lenau šlechtic byl a šlechetník,
Svobody a práva zástupník.
Věru šlechtic byl on v duchů říši;
I jak zeman šestnácti vnuk předků
Čítá šestnáct dávné slávy svědků,
Pochovaných v pergamenu skrýši:
Takto Lenau v příštích časů hluku
Má též diplom urozenství svého,
Ale podstatnější, ale vyšší,
U nejdalších pojištěný vnuků,
Zbudou-li se chtíče soběckého,
Jestli vášni nepodlehnou nižší,
Jestli muži srdce železného
Po železných drahách chvátajíce
Ziskem nebudou se řídit více
Nežli citem srdce šlechetného,
Nežli slovem věštce nadaného.


Então a poesia pura,
de pés banhados em sangue,
sentirá que a luz da aurora
lhe circunda a fronte lour
A brisa lhe afaga os seios
num sopro de humanidad
E ela abrirá seus braços
de olhos fixos em Gomorra,
com o seu corpo de sal
suspenso acima da terra
e esta parindo à distância
o dia novo que nasc


véres szemekkel és maró fogakkal
szirinxesen kel, s tántorogva halkal
ágaskodik, s nő, nő kacagva Pán.


Tím, že zrodil se tu rada Kosek?
Či že pikle woze w gídelním
kul tu s pobočníkem křídelním
Wůdce náš tak dlauho, až to prosek?...


Vertù né deità pò contra lui;
et tu vorai ch'uno homicciol de vulgo
possa vie più che 'l mondo et più che 'l celo?


Ixions Marter-rad ist da
und Tantalus zum Durst verbannet.
der Tizius steht außgespannet
und wüntscht/ sein Ende were nah.
Dar sind die außgehölten Fässer
in Letens dunkelm Tod-gewässer.


Di bringt dat grote Loß de Jur
in't Hus, wil mi he schröppt,
du warst nu Graf un ick bliw Bur –
dat's grad, as een dat dröppt.


Ah quante ninfe per lui sospirorno!
Ma fu sì altero sempre il giovinetto,
che mai le ninfe amanti nol piegorno,
mai poté riscaldarsi il freddo petto.
Facea sovente pe' boschi soggiorno,
inculto sempre e rigido in aspetto;
e 'l volto difendea dal solar raggio,
con ghirlanda di pino o verde faggio.


Dirò d'Orlando in un medesmo tratto
Cosa non detta in prosa mai ne in rima
Che per amor venne in furore e matto
D'huom che saggio era stimato prima
Se da colei che tal quasi m'ha fatto
Che'l poco ingegno adhor adhor mi lima
Me ne sara perho tanto concesso
Che mi basti a finir quanto ho promesso


Tančila, zpívala: „Pohleďte na onu skulinu, bozi,
v ní zjeví se k radosti naší vznešená nebešťanka,
aby se potěšila pohledem na naše skvosty.“


Zwar bin ich schlechter Mensch nicht wehrt/
daß ihr/ der Schönen/ meinetwegen
ein einig Seuffzgen nur entfährt
sich mög' ein Trähnen-tröpfchen regen:
Doch wil ich schweren/ daß sie sich
mehr qwält und ängstigt/ weder ich/
Ach! möcht' ich doch nur bey ihr stehen
und ihr Betrübnis an- mit -sehen.


横槊赋诗骚将喜
赋诗退虏老兵嗔
不知阅武场中士
说剑馀情得几人


Boj se končí, hořekování zbitých,
Strach a moc a vítězujícých zpěvy
Zasýlají, hrdiny pevní! vaši
K věčnosti slávu.


In einem stillen Tale wohnet
Der Engel und ich bin sein Kind,
Ich weiß, daß er dich reich belohnet,
Drum laß uns eilen, schnell geschwind.«


شَرِبتُ مِن عَينِ الحَياةِ شَربَةً
أُمني بِها مِن خَوفِ مَوتِ الأَبَدِ
فَما ظَمِئتُ بَعدَها وَلا غَدَت
عالِقَةً في غَيرِ ساقيها يَدي
لَذا بِها الظَبيُ مِنها اِرتَوى
بِريقِهِ يَشفي جَوى القَلبِ الصَدي


A doufám tak, že nejinak
i v duši Vaší nyní je –
my mínili, že „bojujem“
ve službách „vyšší ideje“!


Ist Cana dis, da Jesus wein gemacht?
Aus der fontein, da si geschöpfft das Wasser?
Machärus, da Johannes umgebracht?
Da Jesus ward des Jüdschen Lands verlasser?
Der Jacobsbrunn, da Jesus sas,
Und von des Vatern speise as?
Das Sichar, das den Welterlöser kennet?
Der Berg, darum Samaria sich trennet?


Vampiro infame, eu sorveria em beijos
Toda a inocência que teu lábio encerra,
E tu serias no lascivo abraço
Anjo enlodado nos pauis da terr
Depoi desperta no febril delírio,
— Olhos pisados — como um vão lamento,
Tu perguntaras: — qu'é da minha c'roa?
Eu te diria: — desfolhou-a o vento!
Oh! não me chames coração de gelo!
Bem vês: traí-me no fatal segred
Se de ti fujo é que te adoro e muito,
És bela — eu moço; tens amor, eu — medo!
Outubro, 1858


Ihr Zucker-Mund muß mich erquicken!
E. und dich drücken.
Was soll ich itzo thun und üben?
E. lauter lieben.
So lange biß die Nacht verstiebet:
E. Sie dich liebet.


Ueberwunden! überwunden
Durch des Lammes Blut!
Durch der Brüder Blut!
Sie haben ihr Leben nicht geliebet
Bis in den Tod!


Von Dessen Blut vnd Schmertzen
Fließ' allzeit dieses Hauß,
Für allen vnsre Hertzen
Die sauber so Dir aus
Vnd kehr bey ihnen ein:
Dann wird es vns gelingen,
Wann wir für allen Dingen
Dein reiner Tempel seyn.


橐重驴鸣苦
村空鬼哭悲
黄华存大体
不肯问狐狸


El color primo è del suo onor geloso;
vermiglio è puoi furor contra a quei sensi
che ribello il voler fanno a ragione.


Langsam mit ihren gewaltigen Händen
Fassend die Nacht an den dunkelnden Enden
Drohend wie Schatten und böse Gedanken,
Die in brechenden Wolken schwanken.


一重仍一掩
少有外人知
杖屦归来处
斜阳隐半规


Quirinus der beginnt, was Ludewig verlachet!
Ragotzi Weg bringt ihn auch zum Ragotzer end.
Wi Drabitz ihn vor mich in dem gesicht versehen:
So hat verhöhrt er gleichfalls Drabitzs wort.
Er solt- und wolte nicht, was Gott gebot, beginnen:
Imehr er ward erhöht, imehr ging er zurükk.
Jehovah wil das Bluttbad mindern,
Das Leopold nunmehr durch Hungarn angestekkt:
Doch Ludewig der trägt darzu noch kohlen!
Das feuer gehet auf, bis es unleschbar wird.
Welch weh erfüllt mit weh so manche Millionen?


so: wie der Abglanz deiner nackten Füße,
wenn sie am Abend (weißt du noch?) hinliefen,
so: wie der Abglanz deiner nackten Füße


Geht nun hin und grabt mein Grab,
Denn ich bin des Wanderns müde,
Von der Erde scheid' ich ab,
Denn mir ruft des Himmels Friede,
Denn mir ruft die süße Ruh'
Von den Engeln droben zu.


倾尽香醪雪亦晴
东斋醉卧已三更
佳人不惯生疏客
不尽清歌宛转声


Ich besinge mit Vergnügen
Mein verlaßnes Vaterland,
Wo ich an Euterpens Hand
Den Parnaß zuerst bestiegen;
Odoacers Schloß und Brücken,
Albertinens Glanz und Pracht,
Der des Pregels breiter Rücken
Alle Länder zinsbar macht;
Und wo mit geübten Zungen
Dach und Pietsch mir vorgesungen.


si pretendiese usted que útil le sea,
mucha paja y cebada a mi albedrío,
porque aquel que no come no pelea


Der Jugend holdes Morgenroth
Verbirget, was der Tag uns droht;
Der Blume schwülen Mittag kühlt
Ein Zephyr, der am Abend spielt.


冉冉山上梅
皎皎山中月
月下摘梅花
幽香满肌骨


Niemand wär' ein Urtheil erlaubt, der den Pinsel nicht führet?
Sei's denn, verdienet ja sonst niemand solch Elend zu sehn.


Nur weil ihr pranget mit den Diademen,
Ihr Fürsten, seid ihr Herrscher dieser Zeit,
Wird man euch diese Zier vom Haupte nehmen,
So weicht die Blendung eurer Herrlichkeit.
Ein Schatten ist der Mensch, ein trüber Schemen,
Wenn ihm das Gold nicht seinen Schimmer leiht.
Ich aber will mich schwingen aus dem Dunkeln,
Der Schmuck ist mein, ein König werd ich funkeln.«


Těžká to práce,
zapomněl na všecko zcela,
v dumách se ztráce;
zapomněl na vlastní dítě,
vřelý pot řine mu s čela,
stéká mu se slzou k důli
v trhlinu dobyté žuly.


戢戢篱根紫笋长
满城桃李罢芬芳
东风虽是无情物
送谢迎繁亦更忙


na sklonku stálo juž a přádalo
kol žlutých stromů v staré zahradě
čar plný touhy, plný snivosti.
Pod šumnou lindou Olgerd spočíval
tak nehybný, jak by juž mrtvým byl.
Jak vlny traviny se čeřily
a klonily se přes něj, jak by rov
juž nad ním sklenout chtěly před časem,
a jako němá socha náhrobní
stál vedle svého pána bílý kůň
jak kamenný. Jen hřívu pozvedal
mu občas vítr... Olgerd hleděl naň
a dojat šeptal: „Ó, můj příteli,“
a slabě rukou máv’. Pak pozved’ zrak
ku nebi bledému a sinému,
kde mrak jak orel plul... a myslil si:
„Kéž v onom světě, v onom tajemném
se s touto němou tváří shledám zas!“
Vzdych’, zavřel oči, jeho myšlénky
teď určitosti jasné ztrácely,
cos jako dřímota jej schvátilo,
a zdálo se mu, že se povznáší
na bílém koni svém tam k oblakům,
a hloub a hloub do tůně nebeské,
jež víc a více zlatem planula,
a byli teď u brány ráje juž,
on Olgerd Gejštor a ten bílý kůň...
Zář nevýslovně světlá, kouzelná
vstříc proudila mu, oslnila zrak
a v paprscích těch čistých, démantných
se nesla luzná, svatá postava,
by vítala jej v lůně věčnosti,
a poznal ji, a blaho nesmírné
jej schvátilo jak řeka bezedná,
když ona, kterou v žití miloval,
se plna dobroty naň usmála,
ve velkém slitování... Zašeptal:
„Ó, královno...“ Tu náhle zbudil se,
a z Rožmitála Lev teď před ním stál
a volal rychle: „Vstaň, jde k tobě host...“
Však než se Olgerd mohl vzchopiti,
na polo teprv ze snů probuzen,
pod staré lindy přišla královna,
a nevěděl, či sen, či skutečnosť,
co udiveným zrakem vnímal teď.
Tam proti němu stála, pod stromem,
svým bílým prostým rouchem oděná
a zlatou září slunce oblitá
jak letní oblak zorou. Třímala
tu jeho knihu v bílých rukou svých
a vlídně z výše své mu hleděla
na bledou tvář, na které chvěly se
těch šumných listů stíny měnivé.
On hleděl na ni jak na z nebe zjev,
a ona světlá, luzná královna,
krok učinila blíž a pravila
svým tichým, snivým hlasem andělským:
„Já slyšela, že, pane, chorým jste,
tak chorým, že juž kloníte se v hrob,
a proto přicházím, bych zkusila,
zda možno snad vás opět uzdravit.
Vy řekl jste, že vaší sudbou jsem,
nuž, vaše sudba nyní káže vám,
své chorobě abyste odolal
co křesťan a co muž. Já kážu vám,
to strašidlo abyste zapudil.
Chci, byste, poslušen mi, dále žil.
Tak pouze dokážete oddanosť
mi svou, co pravý rytíř dámě své.
Já dovolím, byste se rytířem
mým nazýval. Můj choť to dovolí.“
A mlčela, a Olgerd zachvěl se
a sebral síly své a poklekl
a klonil hlavu v trávu hluboce,
vzal lem jejího roucha, přitiskl
jej ke rtům, „díky, díky“ šeptaje.


e o silênci


Růžové jí líbá líce,
Znej, jak láska bolívá;
Sama svá již není více,
Ponejprv slz prolívá;
Zajatá mu k nohoum padne,
O rozkoš ne, o zisk ne,
A ty oudy umou vnadné
Upírají služby své.
A tak ku veselé slavnosti lůžka
Hotoví tmavé své líbezné rúška
Noc ony tkaniny roztomilé.


Tvůj otec býval tíhou myšlenek a záhad zmořen,
když v nekonečnou propast vážné vědy sám jsa vnořen
tak často zimních za nocí bděl nad svou velkou prací.
Vždy téměř ustat musil pod jhem tichých kontemplací:
zvyk po léta číst dramata z těch žlutých, sinných tváří,
však zřídka zřel, jak harmonický smír z nich snivě září;
zkřivené viděl rty, jež nezvlnilo prosby chvění,
tu pohrdání trpký úsměv, tu rys utrpení,
tam valné epopeje lidské bídy, tiché strázně,
zde gesta vzdoru, divé zápasy, šílené bázně,
zřel pěstě častěji, než ku modlitbě spjatou ruku
a marně hledal odlesk ráje, úsměv ve souzvuku.


Mußte niederknieen,
Nicht vorm Kirchenbilde, –
Vor dem Blut im Herzen,
Das heut Nacht mich stillte;


Sál plný prudkého byl kvapíku
jak větru jarní les...
A v ní krev vřela zpěvem březnovým:
opojné drahé dnes!


Proto honem otevři mi
teplou náruč, duše má,
ve světe je tolik zimy,
umřela bych, duše má!


Mit nyersz, jó asszonyom, az olyan vitézzel,
Ki ólálkodva jár, mint a róka éjjel?
Mit nyersz, vitéz uram, oly nőben, ki néked
Rút hűségtörésen ajánlgat hűséget?


女儿港前风乍起
一声长笛倾人耳
遥见匡庐顶上云
片片吹落湖中水


Por eso, ahora...
Sólo pensando en ti
y en todos tus senderos
ansiosos de apertura,
admito:
Nada importa gastar medio día
Media noche
para llegar
hasta el hito que tienes
a dos millas de ti.


Da! plötzlichgroß ein donnernd »Ich«! erscholl –
Da: Er! – Er saß in Nacht,
Und Er – Er war die Nacht.
Der Anfang war erwacht.
Er saß im Anfangsnacht-Getreibe
Mit schwangerem Hirn und Leibe,
Um Seinen Körper rauchte Schweiß.
Ein helles Strahlen ging aus Seinem Kopf –
Und wurde dicht und hell: zum Silber-Mond-Kreis,
Aus Seinen Augen fiel ein Lichtgetropf:
Und irrte wirr im Dunkel:
Sterngefunkel.


Vyučí-li Vás Tataři,
budou z Vás moudří husaři.


V posled pozvedne své oči,
které slepy v samém smutku,
uzří hlavu nepřítele,
bledou tvář a mrtvou vskutku.


Ven poeta ancestral siéntate
sacude las sombras de tu boca
y quita de tu traje las tinieblas
ven a esta mañana
que parece durar por siempre
y apareciendo
parece ya antigua
y como eterna
ven a esta montaña
que yergue sus picos blancos
como pensamientos puros
a este río
que sale de la oscuridad
y va a la noche
atravesando el día
como un dios blanco
ven a este momento
y da a las cosas que se van un verso ahora


Wohl dir, du wohlgebohrnes Paar,
Der Höchste nimmt dein Wohlseyn wahr,
Sein Seegen geht mit dir zu Tische,
Und seine Sorgfalt denckt auf Lust,
Damit er dich und deine Brust
Durch Muscatellersaft erfrische.


Große Menge wird ihm Gott
Zur Verehrung schenken,
Darum, daß er sich mit Spott
Für uns lassen kränken,
Da er denen gleich gesetzt,
Die sehr übertreten,
Auch die, so ihn hoch verletzt,
Bei Gott selbst verbeten.


Já horou jsem, Ty údolí mé klidné,
jsem zahradou a Ty můj růžný květ,
jsem blankytem a ty mé slunce vlídné,
jsem člověkem, a Tys můj celý svět!


إنّي إذا ما ذكرتُ ربّ
يهتزُّ شوقي إلى لقاهُ
طلبت حياتي وضاءَ قلبي
بذِكرِ ربّي جلّ ثناهُ
ما ذاقَ طعم الغرام إلّا
من عرفَ الوصلَ أو دراهُ
يا قوزَ قوم باللَه فزوا
فلم يروا في الورى سواه
قرّبهُم منهُ فاجتباهم
فنزّهوا الفِكر في عُلاهُ
ليسَ لحم للسوى التفاتٌ
كيفَ وقد شاهدوا سناهُ
أزالَ حُجبَ الغِطاء عنهُم
فاستنشقوا نفحةَ هواهُ
تجلّى بالنور والبهاء
لهُم فقالوا يا هو يا هو
فقال إنّي لكُم محبٌّ
ربٌّ كريمٌ نعمَ الإلهُ
ألملكُ ملكي والأمرُ أمري
أنتُم عيدي والجاهُ جاهُ
ألجودُ جودي والفضل فضلي
أنا الذي يرتَجى عطاهُ
أقبلُ من تابَ من عبادي
ولا أُبالي بما جناهُ
ألحبُّ حبي والقرب قربي
والعزُّ عزي فادخل حماهُ
قلبكَ متع بكأس شربي
طرفكَ نزه بما تراهُ
وانظر به نظرَة اعتبار
في أرضِ مولاكَ أو سماهُ


Před lety desíti hučela jinak ta bystřina dole.
V hvozdě se rozhučel před lety desíti jinaký vichr.
Před lety desíti bouřlivě, útočně zdvihla se vzpoura
mladého buřiče.


Dvě tmavá okna, za nimi jest ticho,
jen mřížovím ven prchá něco kouře...
Ve vnitřku? Dusno, vlhko a much plno
a kolem tma jest. V srdcích? – Bouře! –


Renunciamiento Anchura para nuestras miradas
y oración para el duelo de nuestros corazones
Es la hora propicia de las meditaciones,
de los poetas tristes y de las bienamadas


»Statt der Rosen bin ich gramesbleich,
Statt der Nachtigall so schmerzenreich,
Statt des Baums neigt meine Stirne sich,
Statt der Lilien wein' ich still um dich.«


Byl večer, a my byli v jizbě sami,
a vedle sebe při okně jsme stáli,
dva dny jsme teprve se znali,
však byli jsme již dobří známí
tak dávno svými myšlenkami.


Stell den Mittler neues Bundes
Uns in seiner Schönheit vor,
Bring die Reden seines Mundes
Mächtig vor des Sünders Ohr;
Führ' uns nach Gethsemane
In das Allerheiligste,
Wo des Richters Arm ihn schreckte
Und mit Schweiß und Blut bedeckte.


Du mit dem weißen Wälderhut
Und mit dem schwarzen Band,
O Mägdlein sittig, schön und gut,
Grüß mir das deutsche Land.


An seinem Grabe dürstet mich
nach einer neuen Menschheit, Du!
Fühlst du's wie ich?
Sag: sehnen deine Brüste sich
dieser Auferstehung zu? –


Du sitzest auf dem Thron, vor dem die Teufel zittern,
Es kann in deinem Reich sich ewiglich nichts wittern.
Und doch gibst du dich so herab
Um mich bis in das Kreuz und Grab.


Und die lieben propheten all,
Helfen erfüllen deine zahl.


Égess el! Kéjes tűzhalálra vágyom.
Szerelmed máglyáján adjam ki lelkem.
Hadd égjen a pogány, ki a halálon
Tul sem hisz másban, csak a szerelemben.


Auf seinem Thron, umgeben von Vasallen,
Vernahm die Botschaft König Geiserich.
Sein Antlitz überflog ein Wohlgefallen,
Mit wildem Lachen rief er: Sicherlich,
Die Zeit ist da, die welken Blätter fallen,
Ich werde kommen. Rom erwarte mich!
Er sprach's, und ließ sofort als Friedenszeichen
Den Boten Becher und Geschenke reichen.


Zeisig, mein Zeisig, wo willst du doch hin?
»Wo es mir wohlgefällt,
Draußen in Wald und Feld.«
Geh geh geh! nun so geh! Zeisig ade!


To Východ cizích, tyranských je dob.
Zde láska mlčí, odevzdána v hrob.


蔬畦蹑屐惬幽情
检校园丁日有程
得雨尚悭须灌溉
我来时听桔槔声


Le sépulcre géant d'étoiles se compose.
Poète, tu l'as dit, la mort n'est autre chose
Qu'un formidable azur d'astres illuminé.
O poète, toi-même as jadis deviné
Que nous, les noirs gardiens des espaces sans borne,
Nous livrions aux morts leur sérénité morne,
Et que, dans le dedans du cercueil, nous faisions
Pendre les lustres d'or des constellations.
Oui, la fosse contient tous les astres du rêve ;
Meurs et vois ! De la nuit le couvercle se lève.
Sombre éblouissement ! Les morts mystérieux
Laissent de sphère en sphère errer leurs vagues yeux,
Et dressent, effarés, leur regard taciturne '
Dans les dômes sans fond du grand palais nocturne ;
La mort, c'est l'ouverture effrayante des cieux ;
L'immense firmament, tranquille et monstrueux,
Où vibre d'astre en astre un hymne séraphique,
Emplit de ses soleils la tombe magnifique.


Ha hozzád mostohák
Szerencse és ipar;
S hű fáradásidért
Rágalmak nyelve mar:


Mi rég várok úgyis, és mi tűrhetetlen,
Hogy elérjek végre hozzád énekemben,
Hogy föllelkesítsen tündéri szépséged,
Bár azt el nem éri semmi földi ének...!


De súbito mi angustia va surgiendo
semejante a una sombra que cubriendo
fuera de negra lobreguez mi vida


Der ihn befeuchtet, rosig hängt ein Tropfen Tau
Im Rosmarin: hinfließt ein Hauch von Grabgerüchen,
Spitälern, wirr erfüllt von Fieberschrein und Flüchen.
Gebein steigt aus dem Erbbegräbnis morsch und grau.


Bestialità divina, amico Mario,
quando affatichi i muscoli ben atti
e cingi e premi, ansando, e scuoti a tratti
il torso dell'atletico avversario!


O sabiá pousou em cima da mangueira e cantou,
cantou uma semana inteir
Depois foi-se embora, nunca mais volto
A mangueira ficou triste mas toda cheia de
manga
Mangas doces, tão bonitas, a mangueira nunca
de
Deu agora de saudade, porque a mangueira
sofre
Quanta mulher sabiá!
E quanto homem mangueira!


إن قلتَ لم أقدر ولم أستطع
ادفع عني كيد شيطاني
أو قلتَ ذا صعب على همتي
فأنت في كذب وبهتان
إن الشياطين من النار هم
والماء منه كل إنسان
والماء يطفي النار والنار لا
تسطو على الماء بسلطان
ما لم يحل بينهما موصل
لبرد ماء حر نيران
وها هنا النفس غدت حائلاً
فاكسر إناء الحائل الفاني
يبقى بعيداً عنك يخشاك أن
تُطفِيَهُ شيطانُك الداني


Dicsekedjél,
Hogy csaltad szívemet,
El ólttad tüzemet,
Csak kérkedjél!
Megvetik,
Nevetik
Maskarádat,
Árnyékért szenvedni,
Bolondúl szeretni,
Senki sem véll.


Bunte Federn, leichte Flügel,
Dürft' ich in der Sonne schwingen,
Daß die Lüfte laut erklingen,
Weiß nichts mehr von Band und Zügel.
Wär ich über jene Hügel,
Ach dann wollt' ich lustig fliegen,
Alle Vögel weit besiegen.


Menvén hozzá, vigad vala
siettető szívem buzgó szerelmében,
Fáradtságát, minden gondját
reménlvén letenni szerelme ölében,
Nem félvén attól, hogy élnék távol
szeretőmtől keserves helyemben.


Oblaka orel oře jen
v záhonu rudá růže žhne,
pták svobodný a radostný,
v svém nachu kvítko bezvadné:
pramoudrost volné hodiny
víc nechce chleba dne
mamonu v smíchu pokladnám.


Blanc médaillon
Des endymions,


Du edle Braut, wol deiner Lieb' und dir;
Ich aber will jetzt wie vorweilen singen,
In was für Noth ein Cavallier
Und eine Dame sich kan bringen,
Die nicht nach der Liebe fragt,
Und nur thut, was ihr behagt.


A třeba zápas, ne však v takém víru,
bez závisti a ve šlechetném roji –
ten zápas, vedle sebe letět’ vzhůru
ku světlu slávy, prací do azuru –
snad prací ještě ve šlechetném boji,
však láskou půjdu s vámi jenom v míru!


أَحَقَّاً يا حَمامَةَ بَطْنِ وَجٍّ
بهذا النّوحِ إِنّكِ تصدُقينا
غلبتُكِ بِالبُكاءِ لأَنَّ لَيْلي
أُواصِلُهُ وإِنَّكِ تهجعينا
وإِنّي إِنْ بكيتُ بكيتُ حقّاً
وإِنَّكِ في بكائِكِ تكذِبينا
فَلَسْتِ وإِنْ بكيتِ أَشَدَّ شوقاً
ولكنّي أُسِرُّ وتُعلِنينا
فَنُوحي يا حمامةَ بطنِ وَجٍّ
فقد هَيَّجْتِ مشتاقاً حزينا


Pájaro así que en libertad se mira,
sólo a su voz y a la del aire atento,
lamenta la prisión, gime al tormento,
cuando el perdido bien preso suspira.


Da möchte sie voll Freude fühlen,
Wie ewig jung und sorgenlos
Dort im Olymp die Götter spielen,
Erhaben über Glück und Loos;
Da möchte sie nur selig preisen
Wer keiner weitern Zukunft harrt,
Da grüßte sie allein als Weisen
Das Kind der holden Gegenwart.


Nadějí znaven, znaven beznadějí,
znavený touhou, znaven resignací,
tím vším, co stále znovu se jen vrací – –
teď už bych jenom kousal nejraději,
a zvracel všechen obsah duše svojí...


Quando il re Bianciardino ebbe sì detto,
tutta la baronia, principi e regi,
rispose: — Mettasi pure in effetto. —
Di tal parlar gli davan lodo e pregi.
I' vo' far fine qui a questo detto
e nell'altro dirò e gran collegi
che feciono i baron tanto pregiati.
Dio vi riposi tutti in buoni stati.


A otec vroucně objímá své děti;
ti v přeblaženém hnutí hledí naň
a vzhůru vznášejí svých laurů sněti
a věnčí otce prosivělou skráň.


Wer ist jener, den du siehst?
Ists nicht der, der nächtlich sorgend,
täglich traurend, allzeit borgend,
arm bei großem Reichtum ist?
Mich erbarmt der armen Seelen,
die sich so in ihm muß quälen.


Sie reizen mich mit Sünden:
Was gilts, es soll einmal
Sich wieder etwas finden
Zu ihrem Zorn und Qual!
Es werden Völker kommen,
Die blind sind als ein Stein;
Die sollen meine frommen
Und liebsten Kinder sein.


Durch Sturm und Felsenriffe
Bringt schnell und sicher ihn
Auf einem Christenschiffe
Der Herr zur Heimat hin;
Bald unter deutschem Blütenschnee
Steht er am alten Ufer
Und rudert durch den See.


Vezmeme-li to kriticky,
čas mění lidi a světy.
Býval prý kdysi tragický
ten národ z operetty.
Leč historismus přežilý
přítomnou radost hatí.
Postavme třeba mohyly,
nechme však zašlé spáti!


¡Sí Congo,
Y no supongo!
África ha sido la madre
que pariera en un camastro
Al niño Congo, sin padre,
Que no desea padastro.
¡África, tierra sin frío,
madre de mi obscuridad;
cada amanecer ansío,
cada amanecer ansío,
cada amanecer ansío
tu completa libertad!


ač bez ustání plane touhou snažnou,
by všecky její taje znal a zbádal,
a nelze-li, by alespoň je hádal.


Den Himmel dann, das blaue Meer
Der Sehnsucht, grüßt er treu,
Da stammen Lied und Sänger her
Und spüren's immer neu.


So stöhnt, wie die Hindinn vom Jäger gejagt,
So klaget schön Hedchen. Fast war sie verzagt.
Da wiegt sie ihr Engel in labende Ruh'
Und lispelt im Schlummer ihr Tröstungen zu:


Vencieron a los reyes, al mundo deslumbraron,
Quisieron cual titanes los cielos escalar,
Sus hechos tan heroicos sin fin amontonando
Las cumbres de la gloria llegaron a ocupar.
En hombres valerosos trocar a los esclavos,
La horrible tiranía cambiar por libertad,
Vencer a los vetustos sayones de la España,
Triunfar de los errores, triunfar de la maldad;
Verter gota por gota la sangre generosa
Por dar a los derechos su fuerza y su valor,
En lucha sacrosanta morir uno tras otro,
Heroicos comuneros, ésa es vuestra labor.
Escrito está en los libros eternos de justicia
Que nunca los malvados por siempre triunfarán:
Detiénense las fuentes en piedras y en escombros,
Después las sobrepujan y llegan a la mar.
Horrendos aquilones destrozan los jardines,
y cubren con arenas los campos de verdor;
Mas vienen las auroras, con días los rocíos,
y vuelven a las flores su aroma y su color.
Y así como las fuentes, y así como las flores
Son todos los principios que encierran la verdad,
Encuentran los escombros, después los sobrepujan,
Los cubren las arenas, después florecerán.
Si aquellos comuneros entonces perecieron.
Si fueron engañados con negra falsedad,
Vinieron otros hombres, la lucha continuaron,
Y al fin, de los errores triunfó la libertad.
España vencedora cual hiena embravecida
En todos los parajes sus miembros esparció,
Y luego sus cenizas, al viento que de espanto
Bramaba entre las rocas, con furia le arrojó.
Y el viento con respeto las guarda en sus entrañas
Y tienen esos hombres las nubes por panteón;
y ahora aquellas nubes velando nuestro cielo
Carísimas memorias nos trae el corazón.
¿Y cuáles los laureles de glorias tan marcadas,
De penas tan horribles la recompensa, cuál?
Pasaron ya cien años y su memoria existe,
Siquiera sin tocarlas cien siglos pasarán.
Que el sol que a nuestra mente recuerda aquellos hombres
Que entonces envolviendo la muerte en su capuz
Le cuente al universo la muerte de esos héroes
Su homérica epopeya, sus páginas de luz.


Der ähnliche Klang hat oft ähnlichen Sinn,
Im Kriton ist etwas von Christus drin.


Der Priester forscht vnd fraget;
Was hast du doch gelehrt?
Wehm hat dein Wahn behaget?
Wer hat dir zugehört?
Ich hab es frey/ fangt Jesus an/
Vnd vor der Welt gesaget/
Wie ieder zeugen kan.


on iki otuz beş’te napoli garı'nda ben


Pleurons, et vous de cognac
Mettez une pièce en perce !
J'ai perdu mon Limayrac,
Je veux me vêtir d'un sac !


檐日未通孤坐暖
雪云都放九峰青
空阶夜滴闻铃响
卧学荷塘耳诵经


Nur laß hiedurch dein grosses toben
Vnd heissen Zorn sein auffgehoben,
Nim meine Schafe wieder an,
Denn das ich so geplaget werde,
Macht einig diese meine Herde
Von der ich gantz nicht lassen kan.


萧帝倾心向佛家
谩言天女坠天花
芦僧一叶横江去
回首梁园日脚斜


Vonatok dübörögve érkeznek, indulnak,
Gyárak ijedten vonítanak,
Kormos tetőket kormoz az este,
Rikkancs rikolt ívlámpák alatt,
Kocsik szaladgálnak összevissza,
Villamosok csengetnek nagy körmenetben,
Transzparensek ordítják, hogy: vak vagy,
Mellékuccákba ballagó falak
Visszalobogtatják a plakátot,
Előtted, mögötted, mindenfele - látod -
Plakátarcú emberek rohannak
És - látni - a nagy háztömbök mögött
Allelujázva-üvöltve-nyögve-káromkodva
Lihegve-hidegen-ravaszul-kapkodva
Emberlajtorján másznak magosra
Emberek
S a dühödt körutak nyakán
Kidagadnak az erek,
Hallani, hogy sikoltanak a néma hivatalnokok,
A hazatartó munkások lassú lépéseit,
Mintha öreg bölcsek lennének mindannyian,
Akiknek már semmi dolguk sincs a földön.
Hallani zsebtolvajok csuklóinak puha forgását
És odábbról csámcsogását egy parasztnak,
Aki szomszédja kaszálójából
Épp most nyúz le egy jó darabot.
Hallok mindent, aki hallgatok.
Kolduscsontokban nyöszörög a szú,
Körülszimatolnak asszonyok,
De én nagyon messziről jöttem,
Kiűlök szíves küszöböm elé
És hallgatok.


Tão cedo! que o vestuário
Levou do anjo solitário
Que velava seu dormir!
Que lhe beijava risonho
E essa florzinha no sonho
Toda orvalhava no abrir!


Jak dechem jediného slova
Hněv náhle mohl v plápol zjít:
Tak jediná jej může znova
Slzinka lásky uhasit.


Hle, vůkol růží zkvétá,
svit rosy plá z jich hlubiny,
a každá snítka září
jak perlami a rubíny.


Yet while at length, who scorn'd thy Might
Shall feel Thee a consuming Fire,
How sweet the Joys, the Crown how bright
Of those who to thy Love aspire!
All Creatures praise th' Eternal Name!
Ye Hosts that to his Courts belong,
Cherubic Quires, Seraphic Flames,
Awake the everlasting Song.
Thrice Holy, Thine the Kingdom is,
The Pow'r omnipotent is Thine,
And when created Nature dies
Thy never-ceasing Glories shine.


Ta doma jenom modlila se vždycky,
na stole knihu, která zhnědla, sešla,
a přemýšlela, jak ten život lidský
tak ubíhá; – že mladosti práh přešla.


山人爱竹手自种
万个直临江水边
长吟浪被秋风觉
散作宫商声满天


Wie sich fremden, die sich lieben sollten,
Selbst sich wehthun, die sich wohlthun wollten,
Und so selten nur sich zwei verstehen,
Die zusammen Eines Weges gehen.


K pomocy letí mládenec Celestýnus:
Křesťané z tupého sna se zbudili k činům.
V rychlosti lvové se sypou na poručníka,
Který stříleje blesk a drtivé hromy
S pohledu mračícýho y smělosti jiskru
Zmařiti míní; však jak proudové rostouc
Mužové duší hrůzami nezmalátní.


Diese Spröde male mir,
Wie sich Amor neben ihr
Auf ein duftend Veilchen setzt,
Wie er seine Pfeile wetzt,
Wie er ihre Brust verletzt,
Wie er schnell ihr Herz bekehrt,
Und sie schnell mich küssen lehrt:
Aber ach! das kannst du nicht! –
Ach! das kann ja Amor nicht!


Tréfás személyek előttem komoly dolgokat mondottak,
mögöttem lévő magam sem vagyok
nálamnál kissebb állít meg mindig végén a soroknak
akit ti nőnek neveztek s aki titokban is csak néha tesz nagyot
ám bocsánatos kérés kell itt, ő az aki fölénekli rejtelmeimet
s bár megfelelni nem tud senki az ő húsa az ő csontja tudja hogy minek
s bár életem ének volna, dolgok dolga, hogy ő énekel
s az én szivem az elejtett nem tehet mást minthogy fölemel
hozzáemel gyönyörűket, nagyokat, mik hiábavalók
és lehet tán összekötnek emez égi idegen adók
és ha Erzsinek is mondom több ő nekem és ha Attilának mond is kevesebb vagyok
s bár ezek itt emléksorok szivemben én magamra hagyott
kell hogy messze elhajoljak hűs kezétől - homlokom csak üszköljön tovább -
itt ez idegen papíron; de mi Bözsi álljunk, szálljunk, egy kettő odább
mert hogy még gyerekek volnánk, Attila majd verseket ir szépet és sokat,
Bözsi pedig elénekli nagyon szépen a folyóktól hallott titkokat.


Po dlouhé zimě prvý úsměv jara
mne do zahrady vlákal z rána již. –
Vše pusto ještě. Suchá tráva stará
lpí k zemi černé, – ale pohleď blíž
a nový život pučet uvidíš!


Uns weckte längst der Bräutigam
Mit wildem Jammerlaut!
Des Fürsten frecher Kuppler nahm
Ihm seine junge Braut.


Der Bote zog ohne Trauern,
Wohl über das wilde Meer,
Zu Rom fand er die Frauen,
Den Brief den gab er ihr:
Den thät sie selber lesen,
Gar heimlich und gar bald,
Sie verstund ihres Herren Wesen,
Ihr Herz ward ihr gar kalt.


Gepriesenstes von Allem, was die Sprache
Der Erdensöhne sang! Dich wählt mein Lied
Dich, Menschenherz! Für Dich besayt' ich meine
So lange nie berührte Leyer, suche
Den Goldklang, welcher Dir geziemt, du Wunder
Der Schöpfung! Kern der Menschenbrust! Du Eins
Voll Unausdenkbarkeit! Des Lebens Quelle!
Du, des Bewußtseyns Sitz! Du liebend Leben!
Du Welt der Welten! Herz! Du Innbegriff
Der Wirklichkeiten all'! Die Tief' und Höhe
Vereinigt sich in Dir! Es findet jeder
Erhabne Himmelsfürst in Dir sich selbst!
Es findet sich die Gottheit selbst in Dir!
O Menschenherz! Geheimniß! Offenbahrung!
Der Menschheit Ruhm! Du Krone des Geschlechtes,
Dem keines gleicht! Du Urkraft aller Kräfte!
Der Gottheit gleich, verborgen und gewiß!
Ein unermeßlich Reich, gedrängt von Reichen,
Die unermeßlich sind! Du unerforschtes!
Du innig Nahes, Fernes, Allbekanntes,
Das tausend Namen nicht, das zehentausend
Nicht nennen! Du, dir niemals gleiches Selbst!
Du Eins und Alles! Lied der Lieder Du!
Gesang der Sänger all', an deren Stirne
Ein Strahl des Urlichts brach, auf deren Scheitel
Die Hand des Genius, die Weyherinn
Zu ewigen Gesängen, segnend ruhte!
Wem gab der Himmel je nur Eine Sayte,
Die nicht für Dich erklang? Doch, welcher
Der Sterblichen vermißt sich je zu sagen:
»Ich sang das Menschenherz«!


Come 'l vostro terrà perpetua fronte
In questo d'uomin spazïoso parco:
Ma chi fia, cui non pieghi il grave carco,
E che tante alte doti vostre conte?


Il fallut qu’elle vît ce monstrueux ménage,
Et les gibets poussant comme des champignons,
Et le mur et le toit et l’angle des pignons
Tout dégouttants du meurtre et du sang du carnage;


Mein Käthchen fordert zum Lohne
Von mir ein Liebesgedicht.
Ich sage: Mein Käthchen verschone
Mich damit, ich kann das nicht.


abrí la puerta/amor mío
levantá/abrí la puerta
tengo el alma pegada al paladar
temblando de terror
el jabalí del monte me pisoteó
el asno salvaje me persiguió
en esta media noche del exilio
soy yo mismo una bestia


Er lauschte wieder, – und er sprang
Und rief hinein zum Hause,
Und seiner Stimme Macht verschlang
Urplötzlich das Gebrause.


Vyjí zle, své brousí zuby,
zlý to bude hon...
Zachrání tě od záhuby
loutny tón?


„Kde přestal jsem?“ děl slabým hlasem ke mně.


Zase lil jsi pro kohouta
Červené své krve proudy –
Kladl jsi na cizí oltář
Jakož oběť svoje oudy,
Mnils, že s oltáře se vzneseš
Jako fénix v nové kráse –
Že poslouží tvoje oběť
Polské ojczyzně ke spáse.


Podzimní bouře množí se děs,
žalno i hrozno je zříti,
jak oněch hradů a pevností směs
chví se a kácí a řítí.


Qué espléndida laguna es el silencio
allá en la orilla una campana espera
pero nadie se anima a hundir un remo
en el espejo de las aguas quietas


يا شارِباً مُرَّ الخُطو
بِ وَيورِدُ العَذبَ الزُلالا
كَم هَجَّرَت نُوَبٌ عَلَي
يَ فَما عَدِمتُ بِهِ ظِلالا
يَهني لِسانِيَ أَنَّهُ
وَجَدَ المَقالَ بِهِ فَقالا
وَكَذاكَ أَيضاً قَد وَجَد
تُ بِهِ المَقيلَ لَهُ فَقالا
يا بالِغاً قِمَمَ العُلا
هِمَماً وَآمالاً طِوالا
لَولاكَ كانَ الجودُ في
هَذا الزَمانِ يُرى مُحالا


Za chvilku již nedočkavě
otevírá dvéře v chýži.
Co to však?! – vstříc průvan zavál,
že je zavřít můž’ jen s tíží.


Jdeme dále; blíže Mohače
Sedne si a zapláče,
U Sigetské brány
Nechá vypadnouti Mikoláše,
A když spatří Budín ze Salaše,
Nechá kázat Kapistrány;
Chtě nás posléz vykřísiti z mdlob,
Přivede nás na tokajské víno,
Není mu však ještě líno,
Atilův jde vyhledati hrob.
A nežli se odtud do Čech vypraví,
Ve Lvově se ještě zastaví,
Potom do Brna skok po železné dráze,
Kdež nám, nežli kočí kolo namaže,
Ještě vycpaného draka ukáže –
A pak hbitě k naší milé Praze!
Tak to jiní dělají!
Ať si ale způsoby své nechají.
My se všem těm oklikám radč uhneme
A hned s věcí hlavní začneme.


Nespala, plakala,
co to udělala,
nechtěla jednu dát,
teď by jich sto dala.


Tady uděláme znamení.
Odtud až sem.
Tady s tajemným záměrem
harfy zazněly.
Tady později
zase navážem’.


onde compresi per molte ragioni
che chi vuol amassar ricchezze vere
convien che quelle del mondo abandoni,


阅尽龙宫五百函
三年不下秘魔岩
须知别有安身处
脱却如来鹘臭衫


Er schreitet mit gewaltigem Schritt
Den Riesenacker ab
Und mißt den blutigen Ernteschnitt
An Helm und Kreuz und Grab.


«Olha o nosso irmão Sol, nossa irmã Águ»
Ah! Poverello! Em mim, essa lição
Perdeu-se como vela e mar de mágoa


Célt ért a csapongó napsugár, - mellette
Hivét a könnyelmű virág elfeledte;
Sirt a hajnal, végre könyje kiszárada
S barna fátyolban járt, minő volt bánata.


E alor vedrai tornar me al dolce stile,
e non seguir duolo angoscioso amaro,
che mi sottragga a ogni soave canto.


So ist auch (doch kaum braucht's der Frage)
Piräus Ihnen wohl bekannt? ...
O der? Piräus hat Verstand;
Wir sahen uns fast alle Tage.


Danck habt jhr schöne Sternen/
Ihr gülden fräwlein rein/
Von euch daß möchte lernen/
Wo sey der liebste mein.
Treibt er die Schaaff zur waiden/
Zum grünen Erd-gemüß?
Zun wasen vnderscheiden/
Mit vielen blümlein süß?


Der Wind, der an die Mauer schlägt,
So fern, so fern dein Haar bewegt.


Básníkové! věků našich chlouby!
Vlasti Vámi kyne oslava,
Obraznosti Vaší ouprava
Opustí-li cizopanské loubí,
V národní-li smýšlení se vhloubí;
Nyní básní Vašich záplava,
Vzdychobolná mnohých soustava,
V sadech cizích vyhledává chlouby.
Vaše výtvory v německém doubí,
Místo v hájích Slávů lípových,
Rostou, co po dešti letním houby.
Našich vřelých díků si získáte,
Pakli imitací jalových
A těch vzdychotů se odříkáte.


Kvetou již růže a jasmín bílý
vůní svou rozplakal celičký kraj,
sněhovým příkrovem na keř se chýlí
vzpomínka poslední na měsíc máj.


Nunca más la he de ver.
Aguas llevará el río.
¡Aguas lleva el río Tajo!
Pero mi sed no la consuela el río.
     6
Déjame dormir esta noche
sobre tu mano. Dormir,
si pudiera. La adelfa
crece de noche,
como la pena.
     7
Envidia le tengo al viento
porque baila entre las hojas,
envidia de prisionero
que se ahoga.
Mándame un brazo de viento
con una siempreviva entre los dedos.
     8
Mi dolor tiene los ojos
castigados. Si pudiera
hablarte. Sí, si pudiera
hablar contigo río alto,
paloma fría! Qué triste
anda el aire! Dime, triste
pensamiento, qué sueño
muere a tu lado, perdido.
¡Paloma fría, río alto!
Luna de piedra entre lirios.


铸印大如斗
佩剑长拄颐
不如茅屋底
睡到日高时


Wie lang wol sollen noch begießen
die thränen mein gesicht,
eh euers trosts ich zu genießen?


Přijďte mu s úsměvem dítěte,
s křivdou a žebráka steskem, –
– a s hvězdnaté své výšiny
on dolů sražen jak bleskem!


Ohne Maß und ohne Zahl
Wütet meiner Seele Qual,
Ohne Grenzen ferner Zeit,
Währt in alle Ewigkeit!


تُهَدّدني بِهِجْرانٍ وَبُعْدٍ
مَتَى كانَ اجْتماعٌ والتِئامُ
إِذَا أَنا لا أَراكَ وأَنْتَ جَارٌ
فَسيَّانَ التَّرحُّلُ وَالمقامُ


Wak'd to the morning's pleasing care,
The Mother rose, and sought her heir;
She saw the Nurse, like one possest,
With wringing hands and sobbing breast.


Покраснела рябина,
Посинела водМесяц, всадник унылый,
Уронил поводСнова выплыл из рощи
Синим лебедем мраЧудотворные мощи
Он принес на крылаКрай ты, край мой, родимый,
Вечный пахарь и вой,
Словно Вольга под ивой,
Ты поник головоВстань, пришло исцеленье,
Навестил тебя СпаЛебединое пенье
Нежит радугу глаДня закатного жертва
Искупила весь греНовой свежестью ветра
Пахнет зреющий снеНо незримые дрожди
Все теплей и теплей…
Помяну тебя в дождик
Я, Есенин Серге


Ich folge willig, wie Du mich,
O Schicksal, wollest leiten;
Denn folgt' ich nicht, was würde ich
Als Zwang und Gram erbeuten?


Als Kohlmann hat entzündt mit kohlen,
Was du mit Kühlmann kühlst verhohlen,
So führstdu mich zum Kohlmannshauf;
Du gibst durch Kohlmann Kühlmannslauf.
Du blendest, Vater, ihre augen,
Das si mit sehen werden blind.
Was wunder, das ich stets empfind,
Was Gideon zum sig mus taugen?


竹户茅檐一径斜
清樽黄卷定生涯
溪山胜处春长在
却放朱藤一半花


Ich weiß.


V jaký boj, v jaký boj,
váš krahujcův spěje roj?


Nem visz engem, higgyed el, az kegyetlenség
Az ilyen próbára, bolond vakmerőség,
Hanem erővel huz az drága tisztesség,
Légyen, ha kell lenni, az én éltemben vég.


Tak mluvil ke mně tehdy Parrhasios.
Měl lítost jsem, že odloučit se mám
od něho, jenž byl celým žitím mým,
však přec mi cosi v duši zasvitlo,
jakoby lampu byl mi rozžal v ní –
já poznal ducha svého zálibu
i nadání své. Moje jmeno dnes


Hledali ji zemani,
jeden z druhým tárá,
u rychtára, slušeného
ba i u farára.


num peito de ferro
é um coração de ouro
é o quorum a ação do ouro
é o coro a ação do ouro
é a cor a ópio-ação do ouro
é a gorda nação DO OURO


Ein Vnschuldreiches Leben,
Das sich des Herren Zucht
Gehorsam vntergeben
Vnd jhm zu dienen sucht:
Kan ich nur den Schatz werben,
Vnd, nimmt der Tod mich hin,
Ihn lassen meinen Erben,
So hab ich gnug Gewinn.


What time Arcadia's flowret vallies fam'd,
Pelasgus, first of monarchs old, obey'd,
There wonn'd a wight, and Lycon was he nam'd,
Unaw'd by conscience, of no gods afraid,
Ne justice rul'd his heart, ne mercy sway'd.
Some held him kin to that abhorred race,
Which heaven's high towers with mad emprize assay'd;
And some his cruel lynage did ytrace
From fell Erynnis join'd in Pluto's dire embrace.


Quanta parte maggior d'almi nipoti
Coltiverà nostri felici campi!
E quanta fia che avvampi
D'industria in pace o di coraggio in guerra!
Quanta i soavi moti
Propagherà d'amore,
E desterà il languore
Del pigro Imene, che infecondo or erra
Contro all'util comun di terra in terra!


...., k Vašim dveřím
dobrý duch mne vedl sám;
na ten příchod nahodilý
rád a často vzpomínám.
Sblížily se duše naše,
soucit spolu cítily,
do temnoty hvězdičkami
na vzájem si svítily!


万水千山霁色新
临风一苇捷于神
羊裘滩下休停棹
闻说狂奴解笑人


Vor den Menschen will ich preisen
Dich und deine Seligkeit,
Mit den Hymnen, mit den Weisen
Aus der glaubenvollen Zeit.


晓来对雪看唐诗
自暖茅柴酒一卮
绝胜五陵贵公子
销金帐下饮羔儿


炉锤锻炼不遗力
造化穷锼无遁情
每对时人思杜老
不知能事属先生


Im Tale Bauden winken,
Zum Dorfe traut gereiht.
Er aber muß versinken
In Einsamkeit.


Ma dov'io vado o stia, questo servire
da me non parte, ma veggio sovente
essa formata mi si vien mostrando.


Však zatím tajní zjistili
nejšťastnějšího vskutku –
(ti lidé vidí, toť se ví,
vždy všem až do žaludku!).


Esgrímete.
Toro en la primavera más toro que otras veces,
en España más toro, toro, que en otras partes.
Más cálido que nunca, más volcánico, toro,
que irradias, que iluminas al fuego, yérguete.
Desencadénate.
Desencadena el raudo corazón que te orienta
por las plazas de España, sobre su astral arena.
A desollarte vivo vienen lobos y águilas
que han envidiado siempre tu hermosura de pueblo.
Yérguete.
No te van a castrar: no dejarás que llegue
hasta tus atributos de varón abundante
esa mano felina que pretende arrancártelos
de cuajo, impunemente: pataléalos, toro.
Víbrate.
No te van a absorber la sangre de riqueza,
no te arrebatarán los ojos minerales.
La piel donde recoge resplandor el lucero
no arrancarán del toro de torrencial mercurio.
Revuélvete.
Es como si quisieran arrancar la piel al sol,
al torrente la espuma con uña y picotazo.
No te van a castrar, poder tan masculino
que fecundas la piedra; no te van a castrar.
Truénate.
No retrocede el toro: no da un paso hacia atrás
si no es para escarbar sangre y furia en la arena,
unir todas sus fuerzas, y desde las pezuñas
abalanzarse luego con decisión de rayo.
Abalánzate.
Gran toro que en el bronce y en la piedra has mamado,
y en el granito fiero paciste la fiereza:
revuélvete en el alma de todos los que han visto
la luz primera en esta península ultrajada.
Revuélvete.
Partido en dos pedazos, este toro de siglos,
este toro que dentro de nosotros habita:
partido en dos mitades, con una mataría
y con la otra mitad moriría luchando.
Atorbellínate.
De la airada cabeza que fortalece el mundo,
del cuello como un bloque de titanes en marcha,
brotará la victoria como un ancho bramido
que hará sangrar al mármol y sonar a la arena.
Sálvate.
Despierta, toro: esgrime, desencadena, víbrate.
Levanta, toro: truena, toro, abalánzate.
Atorbellínate, toro: revuélvete.
Sálvate, denso toro de emoción y de España.
Sálvate.
Toro en la primavera más toro que otras veces,
en España más toro, toro, que en otras partes.
Más cálido que nunca, más volcánico, toro,
que irradias, que iluminas al fuego, yérguete.
Desencadénate.
Desencadena el raudo corazón que te orienta
por las plazas de España, sobre su astral arena.
A desollarte vivo vienen lobos y águilas
que han envidiado siempre tu hermosura de pueblo.
Yérguete.
No te van a castrar: no dejarás que llegue
hasta tus atributos de varón abundante
esa mano felina que pretende arrancártelos
de cuajo, impunemente: pataléalos, toro.
Víbrate.
No te van a absorber la sangre de riqueza,
no te arrebatarán los ojos minerales.
La piel donde recoge resplandor el lucero
no arrancarán del toro de torrencial mercurio.
Revuélvete.
Es como si quisieran arrancar la piel al sol,
al torrente la espuma con uña y picotazo.
No te van a castrar, poder tan masculino
que fecundas la piedra; no te van a castrar.
Truénate.
No retrocede el toro: no da un paso hacia atrás
si no es para escarbar sangre y furia en la arena,
unir todas sus fuerzas, y desde las pezuñas
abalanzarse luego con decisión de rayo.
Abalánzate.
Gran toro que en el bronce y en la piedra has mamado,
y en el granito fiero paciste la fiereza:
revuélvete en el alma de todos los que han visto
la luz primera en esta península ultrajada.
Revuélvete.
Partido en dos pedazos, este toro de siglos,
este toro que dentro de nosotros habita:
partido en dos mitades, con una mataría
y con la otra mitad moriría luchando.
Atorbellínate.
De la airada cabeza que fortalece el mundo,
del cuello como un bloque de titanes en marcha,
brotará la victoria como un ancho bramido
que hará sangrar al mármol y sonar a la arena.
Sálvate.
Despierta, toro: esgrime, desencadena, víbrate.
Levanta, toro: truena, toro, abalánzate.
Atorbellínate, toro: revuélvete.
Sálvate, denso toro de emoción y de España.
Sálvate.


Tais os imigos bandos com violência,
E pertinácia dura se ofendiam,
Feroz o assalto, fera a resistência:
Uns, e outros ganhar terra porfiam.
Nesta porfia, nesta competência,
Que pó, e fumo em nuvens confundiam,
Heroicas maravilhas se fizeram,
Que entre a confusão mesma se esconderam.


Zlaté do vln kleslo,
v náruč růží plnou,
zmizelo, jen růže
nebem jdou a vlnou.


v létě, víš to už, se básník zase vrací,
básník hovoří ke stínům lesklých skal
o všem, co tu bez kořisti miloval,
co pochoval, i o tom, co se ztrácí..


يا قَومُ إِنّي مُرَزّا
وَكُلُّ حُرٍّ مُرَزّا
خَرجٌ كَثيرٌ وَدَخلٌ
نَزرٌ فَلِم لا أُعَزّى
فَالحَرجُ لا يَتَناهى
وَالدَخلُ لا يَتَجَزّا


Doch eh' ich, um den Kranz mir zu erstreben,
Um heimzukehren mit dem gold'nen Vließe,
Von meinem Selbst herunter dingen ließe,
Und Lüge brächte in mein innres Leben.


A v klidu stejně jako v pohybu
jsme zřídly žáru;
noc horkou činíme až do všech záhybů
a plnou varu.


Nežli neděle však přišla milým,
ještě třikrát umluvili si to,
kde se k šťastným setkat mají chvílím.
A když přišla, setkali se skryto,
tam kde lesík na zelené stráni,
tam kde větev javorovou sklání
anděl s nebe mezi dvoje milé,
když se tady sejdou na neděli,
aby na se vespol neviděli,
když se rdí a líbou v sladké chvíle.


Alisa assim, caro Amigo,
Meu velho, engelhado couro;
Manda às Parcas, que o meu fio,
Já que é curto, seja de ouro.


»Urfehde schwört! ansonst ich
Euch in den Brummturm setz'«,
Sprach Heilbronns Bürgermeister
Zum Berlichinger Götz.


Und dann, o komm – oh flieh! denn dann:
wir hatten Schooß in Schooß geruht:
von einer gelben Blüte rann,
du sahst es nicht,
im bleichen Licht
ein Tropfen Blut – Dein Tropfen Blut.


Je pevnost stará. Bastionů zeď
podzimní slunce slézá zimomřivé.
Zdí zubatých to pouze mrtvá šeď,
kam ticho hází vlny zádumčivé.


Melissa tornò tutti in suo paese
con obligo da mai non esser sciolto
prima di tutti l altri, il Duca Inglese
fù per lei ritornato in human volto
e così fè perche Ruggier cortese
la n havea di buon cor pregata molto
e lasciato l havea l annello anchora
che sì a lui, per fuggir, stato util fora


Als ich volführt der fünffzehnreise schatten,
Das da der Tag, der mir erst Böhmen gab:
So ward mir auch di Grostinctur verwissert
Unmittelbar, di mein Verstand vor fand.
Dis Vorspil ist ein Vorspil grosser sachen:
Es bitet an, Paris, mir deine Krone.


Der Gast auch ohn hochzeitlich Kleydt/
Wird von der Hochzeit abgescheydt/
Es sey lieb oder leyd.
Ohn Kleyd muß er zur Höllen zu/
Schaw was der Glaub ohn Liebe thu.


Běda tobě, nešlechetné plémě,
Běda odrodilcům svaté země!
Psáno stojí: Čtenou ohnivou:
Vychoval a povýšil jsem syny,
A však oni pohrdali mnou!
Vy, jenž z lože hříchů vstáváte,
Od hanby se k hanbě touláte,
Klaníce se neřestem a břichu,
Hrdla napájíte vínem hříchů;
Vy jen nesete té těžké viny,
Že teď dci Sionská opuštěna
Jako stánek na vinici stojí –
Vy, jen vy, jež przní hříchu pěna,
Ježto mléko věčné zkázy kojí!
Ano, svatý zákon Páně ruší
Tato chasa zlopověstná, pustá;
Pročež vězte, peklo že svou duši
Dokořán již na vás rozšířilo,
Otvírajíc bez konce svá ústa,
By vás všechny, všechny pohltilo!


En el mundo que circunda a la escalera
hay un ruido de movimientos, pero ella
es sólo una escalera.


Dein Kind, dein Weib, dein Liebchen,
Und deine Magd, und dein!
Mein teurer Herr, mein Gebieter,
Du Vielgeliebter mein!


Et, comme dans une peinture
Où se lamente le génie,
Toutes les voix de la nature
Pleureraient dans ma symphonie.


So may nor Spleen, nor Envy blast thy name,
Nor voice profane thy patriot acts deride;
Still may'st thou stand the first in honest fame,
Unstung by Folly, Vanity, or Pride.


Je ticho... poslouchám, jak smutek ke mně vane.
Po stěnách přitmělá se vrstva stínů chvěje
a v záři nažloutlé, na stropě mříže tane
bizarně táhlý stín... klid soumraku se leje...


Umsonst, daß an deiner Seite ich durch die Sturmnacht fuhr,
Umsonst, daß dein Feueratem mich durchdrang?
Ein Zeichen fleh' ich, gieb mir ein Zeichen, Gottheit!
Hin gesunken bin ich in's morgenjunge Gras,
Und die Hände falten sich zu wildem Beten ...
Da – plötzlich rauscht's über mir:
Zwei Raben flattern auf,
Kreisen langsam mir über dem Haupt und verschwinden
Weit in's Blau.
Da sink' ich in die Kniee, und all mein Trotz
Schmilzt hin in heißen Dankesthränen.
Dann richt' ich mich auf und leuchtenden Auges
Steig' ich hinab zu den Menschen, meinen Brüdern ...


庭阶曾不插盐枝
数被邻宫叹妾痴
不是妾心慵望幸
君王同辇有蛾眉


Les fleurs de leurs paillettes blanches
Brodent le bord vert du chemin ;
Un vent léger courbe les branches
Du chèvrefeuille et du jasmin ;


Z krve naší, slz a znoje
staví se dnes modlám chrámy;
jeden blesk a slovo Tvoje,
– a Ty budeš dlít v nich s námi!


A skrčen, utlačený před radlicí běd
jsi vzdor svůj v srdci hřál a tak jsi šel.
Mzdu jídals do krve zdrásaných otroků,
co cizích rozkazy ti bubnovali do kroku,
co jiní ssáli mízu tvou a květ,
tvé ovoce sčesali zrající,
tys pro svůj rod padavky shnilé sbírat směl
a na jich hody při suchém zřít krajíci.


Wo die Reben dort glühen, dort braust der Rhein,
Der Wüt'rich geborgen sich meinte,
Da naht es schnell mit Gewitterschein
Und wirft sich mit rüst'gen Armen hinein
Und springt ans Ufer der Feinde.
Und wenn ihr die schwarzen Schwimmer fragt:
Das ist Lützows wilde, verwegene Jagd.


Ey was! nit beben nur / ich solte ganz zerspringen;
den Mittel-punct mein Herz mitleidigst schütten aus.
Erschütt-und Zittern soll ich vor den starken Braus
der Seuffzer Winde / die sich aus den Hölen schwingen.
Der Stürme Schwerd mir soll durch Herz und Nieren dringen.
Die Berg verbergen auch der Wunder-Schmerzen Strauß /
und in die innerst Klufft das höchste Adler-Hauß:
dieweil der Tod jetzt kam / das Leben umzubringen.
Das Wort / durch daß ich ward / der Athem / der mich schuff /
mein Seel' und Quelle / stirbt: und ich solt nicht erschrecken /
und zeigen Schmerz und Leid? durch Beben / ich ausruff /
daß Gott liebt / leidt und stirbt / auf mir / in allen Ecken.
Mensch / der du auch bist Erd' / erbeb auch und erschrick!
denk / was das Leben tödt / sind deine Sünden-Tück.


Willkommen, Israel, nach zweiundsibtzig uhrn,
Zum grossem wunderwerk der zweiundsibtzig Völker!
Brüder, Willkommen vom Davids-geblütte!
Von dem samen, der vom Herrn gesegnet!
Lauter genädige Jahre Jehovens
Werden di Predigten eures gesalbten!
Alle di Könige sehen Jehoven,
Welcher verherrlicht Jerusalem wider!
Empfangt den neuen nahm, der ewiglich verbleibt!
Werdt, Israeliter, werdt durch Christ Jesuelitter.


一丛新竹迸龙鳞
微雨仍惊玉菌新
乞得维摩香积饭
午斋先供两闲人


Hör ich solchen Lärm verführen
Lauter so vernünftge Leut,
Soll mich gleich der Donner rühren,
Sterb ich nicht aus purer Freud!
Holla, wackere Gesellen,
Schlagt Gesang an, Hollahoh!
Wenn die Töne hoch anschwellen,
Fühlt sich Jeder lebensfroh.


Es lasten die Gebirge
Auf mir so schwer, wie Blei,
Ich wollt', ich wäre weit von hier,
In meerbespülter Bai,
Ich gäbe für eine Muschelbank
Die ganze Bergesreih',
Und gäbe den ganzen Vogelsang
Für einer Möwe Schrei.


Combien ce lieu m'a plu ! non pas que j'eusse encore
Vu le ciel y briller sous un soleil pâli ;
L'amour qui dans mon âme enfin venait d'éclore


„Vece: Proč mám nosit zbroje smrtonosné?
Nevřu na vraždy a na krve prolití;
Vítězství jest proti mužům nehonosné!
Nám jest uloženo šetřit živobytí,
O život jen blahé vésti péče,
Zdáliti se půtek, v nichž krev drahá teče.
Ukrutnice! spouštíte se dráhy pravé,
Připatříte k zvěři líté – dravé.“


Ossa spogliate da la madre antica,
picciol sepulcro or vi richiude e serra;
dov'è lo spirto che vi resse in terra
pur dianzi, a cui virtù fu tanto amica?


Pflück' heute dieses Blatt,
Und jene Blume morgen,
Und bist du ihrer satt,
Dann wirf' sie ohne Sorgen
Hinweg, so hat man dich
Ja weise auch belehret –
Ein Thor nur fraget sich,
Ob er ein Herz verheeret!


Ya que amaste al primero, ama al segundo,
pues pudo el uno y otro en su manera,
aquel honrar del Tajo la ribera,
este del Betis, y los dos el mundo


Aztán egyesülten zúgva megindulnak
Porfelhője között széles országutnak,
Melyen át fegyverek ezere csillámlik,
Midőn tetejökben nap sugara játszik.


بالابرق الفرد اطلال قديمات
لآل هند عفتهن الغمامات
وَملعب لعبتهوج الرياحبه
كَأَنَّهم فيه ما ظلوا وَلا باتوا
تنكر العلم الغربيّ من أضم
وأَقفرت بعد بين الركب رامات
تَشتهم جَمع الاحزان في كَبدي
فالهم مجتمع وَالركب أَشتات
فان أَنستَ غيابات الفؤاد بهم
فهم أَحباب قَلبي يا غيابات
فَيا حَمامات وادى البان شجوك في
ظل الاراك شجاني يا حَمامات
وَيا أَثيلات نجد ما لعبت ضحى
الا لعبتبِقَلبي يا أَثيلات
تهيج لوعة قَلبي المستهام اذا
هبت بنشر الصبا النهدي هبات
فَكَيفَ حال بعيد الدار مغترب
له إِلى الشام حنات وأنات
يهدى التَحيَّة من نيابَتي برع
الى نَبي عَطاياه جَزيلات
محمد سيد الخلق الَّذي امتلأت
من نوره الارض وَالسبع السَموات
اسرى به اللَه من ارض الحجاز إِلى
ان قبلت نعله الحجب الرَفيعات
أَدناه من قاب قوس حين كلمه
بالغَيب من بعد ما قالَ التَحيات
وَزاده منه تَشريفا وَشفعه
في الخلق لا عدمت منه الشَفاعات
فالبدر وَالبحر وَالقطر الملث حيا
وَالفَضل وَالفخر فيه وَالكَرامات
تاللَه ما اِرتَفَعَت للدين مرتبة
لولا مراتبه الشم المنيعات
أَحيا الزَمان فأيام الزَمان به
يَومان في اللَه انعام وَغارات
وَفل شوكة أَهل الشرك مرتضيا
لِلَّه ربا فَما العزى وَما اللات
فالخَيل تصهل والارماح شاحرة
وَالبيض وَالبيض مسراها العجاجات
ما اِستمطرته ثغور المشركين حيا
الا سقتها القنا وَالمشرفيات
مني السَلام عَلى القَبر الَّذي اعكفت
فيه العلى واِنتَهَت فيه النهايات
وَجاد طيبة مرفض يَلوح به
زهر الرياض وَتخضر البشامات
أَرض سمت بِرَسول اللَه اشرف من
تشرفت فيه آباء وامات
مَتى أَرى النور من أَرجاء قبته
مَتىتباشرني منه البشارات
فان ولهت الى قبر ابن آمنة
فهوَ الَّذي خقت فيه الرسالات
ذاكَ الحَبيب الَّذي تَرجو عواطفه
وَبره الخلق أَحياء وَأَموات
البدر شق له وَالغيم ظلله
وَالجذع حن وَسبحن الحصيات
وَشاة حابر يوم الجيش معجزة
نعم النَبي وَنعم الجيش وَالشاة
وكان في الشمس نورا لَيسَ يشخصه
ظل بذلك حاءَتنا الروايات
له فجار وَتَعظيم ومرتبة
وَمعجزات كَثيرات وآيات
مَولاي مَولاي فرج كل معظمة
عني فَقَد اثقلت ظَهري الخطيآت
وَعد عَلى بما عودتني كرما
فَكم حرت لي بخير منك عادات
وامنع حماي وهب لي منك مكرمة
يا من مواهه خير وَخيرات
واعطف عَلى وخذ يا سَيدي بيدي
اذا دهتني الملمات المهمات
فقد وقفت بباب الجود معتذرا
وَالعَفو متسع وَالعذر أَبيات
وقل غدا أَنتَ من أَهل اليَمين اذا
زخرفن للداخلين الخلد جنات
وان مدحتك بالتَقصير معترفا
فمدحك الوحي وَالسبع القرآت
قل لا يخف بعدَها عَبد الرَحيم ومن
يَليه أَهل وَصحب أَو قرابات
صَلى عليك الهى يا محمد ما
لاحَت لنورك من بدر عَلامات
والآل وَالصَحب والازواج كلهم
فهملِسادات اهل الفضل سادات


Juno antwort: auf ert
tet ich neulich verwilgen
gemahelschaft der lilgen,
das unfrid würt gestilt,
die doch nie glauben hilt;
drumb möchts noch also gen,
baß mögst du understen
mit gelt der feintschaft schmerz,
das weicht des menschen herz
und milderts ganz und gar.


A Bakonyban hűs patak foly,
Kis halom virít partján;
S a kis halmon andalg egy szűz
Oly szelid, oly halovány.


Der Ganzheit, Allheit, Einheit
Der Allgemeinheit
Gelehrter Weisheit,
Des Wissens Freiheit,
Gehört dies königliche Haus!
So leg' ich euch die goldnen Worte aus:
UNIVERSITATI LITTERARIAE.


独屋芝草香
蘅门落松子
轻舟泛芙蓉
明月在秋水


清钟静室破寂历
灏气空山生泬寥
长林风送涧水急
聒枕宛似春江潮


Seitdem auch weiß ich, wem ich bin gesendet;
Dem der da steht, wo ich nicht durfte weilen.
Kein Licht hab' ich was leuchtet oder blendet,
Nur eine Stimme! die da treibt zu eilen,
O eile! eile! nur die Schritte wende!
Und ob kein Schimmer durch die Wolke bricht,
So denk »Er herrscht im Dunkel wie im Licht.«
Und falte nur im Finstern deine Hände!


Ach, lide Husův, vstavší z hrobu,
svých předků vyslyš vzkaz
a zanech bídných hmoty robů
a vrať se, vrať se zas!
A ku Kristu se shlukni zase
a z prachu výš nes zrak
a v nové slávě, v nové kráse
se zaskví český znak.


Auf glatten Fluten schwamm der Abendstern,
Ein grünlich Gold umdämmerte die Fluren:
Die Türme Lübecks spiegelten sich fern,
Und leise zog der Nachen, drin wir fuhren.


Deinem armen Jesusleben
Will ich gänzlich mich ergeben,
Ich umfass' dein Kreuz und Schmach;
Nein, ich will mich selbst nicht achten,
Sollt' auch Leib und Seel' verschmachten,
Dir, dem Lamme, folg' ich nach.


迢迢越裳国
万里献珍禽
不睹周王化
谁知姬旦心


Dann bricht, gleich wie die Sonn, herein
Voll ewger Herrlichkeiten
Der Selgen liebster Glanz und Schein,
Ders Mahl tut zubereiten.
Ich sage, Jesus kommt nunmehr,
Die heilgen Hochzeitleute
Mit höchster Gunst und höchster Her
Hinein zu führn als Bräute.


夜卧不成梦
凄凉谁见亲
起行明月下
凉影伴愁人


Noha volna néköm csak mast jó borom,
Fejem bátorodnék, hangos lenne szóm,
Köz bortúl megszorul, rozsdás én torkom,
Kiből utálatos én horutásom.


En attendant, sur cette terre,
Nous errons, troupeau désuni,
Portant en nous ce grand mystère :
¼il borné, regard infini.


Dein anschlag ist zu frech, zu schwach dein widerstand,
o torecht stolzer feind. Die warheit dir zu sagen
muß dises helden lieb und dein leid dir behagen,
weil seine gnad dein trost, wie sein zorn deine schand.
Mit weisheit, mut und macht sein wertes haupt, herz, hand
gezieret, krieg und ruh, sig und gnad zugleich tragen;
mit ihm ist nur ein werk zu sigen und zu schlagen
nichts kan unmüglich sein für sein schwert und verstand.
So soll nu billich sich das reich mit Brissach neigen
mit wahrer huld und bit: O du der tugend sohn
nem uns (glückselig) auf, dieweil wir nu dein eigen!
Du bist ja unser herr, wie der höchst dein patron,
und da ist, da muß sich, wa du dich wilt, erzeigen,
der welt wohn, des rechts thron, des reichs und Teutschlands kron.


不管家居四壁空
琢成佳句有神工
谪仙会有金銮召
莫道诗人命不通


Ich sollte mit ihm ziehen,
Allein voll Ungeduld
Kann ich es nicht erwarten,
Bis frei ich meiner Schuld.


سادتي جاز فضلكم آمالي
أجدير شاني بأدنى إحتفال
أي جمعٍ يحيط بي من حصيفا
ت الغواني ومن سراة الرجال
كان هذا الثغر الجميل ملاذي
وبأهليه كان بدء إتصالي
قر فيه من اضطراب قراري
وتبينت في الحياة مجالي
كيف أنسى نضارتي ونعيمي
في غدياته وفي الآصال
في فؤادي شكر لكم لا يؤدي
حقه بالمحبرات الطوال
أنس أحبابي الأولي أو حشوني
هو عندي أشهى من الإبلال
أي شيء أنا الذي نال هذا ال
عطف منكم ما صحتي ما اعتلالي
ما يرجى من مشهدي أو مغيبي
ومكاني إلا من الطيف خالي
عندي الحائلان دون رفيق ال
قدر من قلة ومن إقلال
لا لعمري إني كثير باخوا
ني وما موسر له رأسمالي
يلعب الدهر بي وألعب بالده
ر ولا بدع لي إذا لم أبال
أن يكونوا على الزمان عتادي
فبعيد المنى قريب المنال
من كأصحابي الثقاة ويكفي
كرماً أن يكرموا أمثالي
نوهوا بي فصرت رب القوافي
جعلوني من صالح الأبدال
منحوني إصغاءهم وقصارى ال
قول فخراً تأييد أهل الفعال
ليس فضلى ما يقدرون ولكن
هو مما لهم من الأفضال
بهم عدت بالثناء حقيقا
بل خليقاً بالعجب والإجلال
زعموا أنني أبر ضعافا
وسوى السعي ليس لي من نوال
فاغفروا لي ذنبي فقد زاد منكم
نصرائي من زاد فيهم عيالي
أتعدون هذهه حسنات
لي فتاللَه مال قارون مالي
أيها الرافعون شأني في نظ
مٍ منيرٍ بأبرع الأقوال
لو أطاعتني الصفا لما أك
بر فيكم من النهى والخصال
لبعثت المخلدات إليكم
وهي منكم وادعى إنهالي
يا خطيب النادي أيوفي ثنائي
منه للمعربس الحلال
يا صفي عباسٍ والعجب العا
جب في صوغك ابتسام اللآلي
أيها الطاهر السريرة والسي
رة والقائل البديع المقال
يا خليلي صناجة الشعر والحا
فظ فيما أجد عهد الوالي
لكم اللَه رفقةً لم يشيحوا
عن ضعيف وشمسه في الزوال
عدت لا أرهب المغارب أن كا
نت نهاياتها بهذا الجمال
لتدم مصر وليدم صاحب العر
ش المفدى ذخر البلاد الغالي
وليحقق بصادق العون من أم
مته رأيه الشريف العالي
يا دعاة النادي ويا من أجابوا
فإذا صفوة البلاد حيالي
اعذروا ضعف طائرٍ يتغنى
بتراجيع من بقايا الليالي


La dulce boca que a gustar convida
Un humor entre perlas distilado,
Y a no invidiar aquel licor sagrado
Que a Júpiter ministra el garzón de Ida,
Amantes, no toquéis, si queréis vida;
Porque entre un labio y otro colorado
Amor está, de su veneno armado,
Cual entre flor y flor sierpe escondida.
No os engañen las rosas que a la Aurora
Diréis que, aljofaradas y olorosas
Se le cayeron del purpúreo seno;
Manzanas son de Tántalo, y no rosas,
Que pronto huyen del que incitan hora
Y sólo del Amor queda el veneno.


Schreiend ras't am Rand der rothen Gluten
Jedes Weib, zerrauft die Locken, wäscht
Die zerpochte Brust mit Thränenfluten,
Deren Guß den Brand der Qual nicht löscht.
Fest am Boden haftend, bläßer, stummer,
Fürchterlicher sitzt der Männer Kreiß.
Gram belastet, schwer wie Sterbeschlummer,
Ihrer Glieder starres Eis.


“Signora! arrivederla!” Gridò di lungi, ai venti:
di lungi ebbero i denti un balenìo di perla.


Kehr um, verirrtes Schaf, zeuch Saft verdorrter Ast,
Du kannst wohl komm'n und ziehn, weil du den Trieb noch hast.


Weg, mein Herz, mit den Gedanken,
Als ob du verstoßen wärst;
Bleib in Gottes Wort und Schranken,
Da du anders reden hörst.
Bist du bös und ungerecht,
Ei, so ist Gott fromm und schlecht;
Hast du Zorn und Tod verdienet,
Sinke nicht! Gott ist versühnet.


qu'este manjar tudo gasta,
porque é fogo gastador,
que com seu divino ardor
tudo abras
()


江南莲叶舟
江北莲花屿
尽日双鸳鸯
无人自来去


S örül vele a szűz, Dalma szép leánya -
De ti lánykák! most ne menjetek hozzája:
Nincsen az életnek több ily pillantása,
Rövid; de századnál drágább birhatása.


8. Doch dieweil ich mehr begehren/
Mehr von hertzen wuͤndſchen kan/
Als mein gluͤcke will gewaͤhren/
Seh ich meinen unſtern an/
Ach es koͤmmt mir nicht ſo gut/
Jch bin nicht wie milch und blut.


Leises Gefühl
Lispelt es der Seele des Edlern.
Dem Denker strahlt es die Fackel: Vernunft,
Dem Gläubigen die Sonn': Offenbarung.


Na jaře to bylo; já kytaru ladě
K oslavení své milé,
Chodím sobě ráno po zahradě;
Všecko vůkol v plném květu hrálo,
Medem oplývali květové,
Lupeny jsou kryly krásy perlové,
A na modrém nebi slunce plálo;
Vše tu plno šťávy a plno bujarosti,
Jakoby se to kochalo v nesmrtelnosti.
Ve růžovém tu květu jabloň stála.
„Přisahal bych vám, vy bujní květové,
Že jsem ve zahradě rájové,
Kdyby se tu má Evička pod ní smála!“
Zvolám; ach, a na ni mysle stále,
Kráčím po zahradě dál a dále!
Slunce výše na nebesa vyletě,
Jaksi divně v uzardění plálo;
Blízko plotu – aj! tu pěkně stálo
Houští bezové ve bílém rozkvětě!
Tuť pojednou se mi jako zdálo,
Že mi oči, krásou podnapilé,
Čarovná zavírá dřímota;
Tušení mne jakés opojuje milé,
Jakás touha.... „Okusím to!”
Řku, a položím se pod bezem tímto.
„Bože! jak mi jest..? jak milo – tě..“
Šepci, libostí se rajskou koje;
Aj, a v okamžení tomto duše moje
V jiném se nachází životě.


La palabra y la idea... Hay un abismo
entre ambas cosas, orador sublime.
Si es que supiste amar, di: cuando amaste,
¿no es verdad, no es verdad que enmudeciste?
Cuando has aborrecido, ¿no has guardado
silencioso la hiel de tus rencores
en lo más hondo y escondido y negro
que hallar puede en sí un hombre?
Un beso, una mirada,
suavísimo lenguaje de los cielos;
un puñal afilado, un golpe aleve,
expresivo lenguaje del infierno.
Mas la palabra en vano
cuando el odio o el amor llenan la vida,
al convulsivo labio balbuciente
se agolpa y precipita.
¡Qué ha de decir! Desventurada y muda,
de tan hondos, tan íntimos secretos,
la lengua humana, torpe, no traduce
el velado misterio.
Palpita el corazón enfermo y triste,
languidece el espíritu, he aquí todo;
después se rompe el frágil
vaso, y la esencia elévase a lo ignoto.


Drum traf uns des Gesezes Fluch
Und schröckte mit dem Joche.
Die Zeit des alten Testaments
War eine Marterwoche,
In der der eußerliche Zwang
Den Saamen Jacobs drückte
Und niemand in das Heiligste
Der wahren Gnade blickte.


Как влюбленность старо, как любовь забываемо-ново:
Утро в карточный домик, смеясь, превращает наш храО, мучительный стыд за вечернее лишнее слово!
О, тоска по утрам!
Утонула в заре голубая, как месяц, трирема,
О прощании с нею пусть лучше не пишет перо!
Утро в жалкий пустырь превращает наш сад из Эдема…
Как влюбленность — старо!
Только ночью душе посылаются знаки оттуда,
Оттого все ночное, как книгу от всех береги!
Никому не шепни, просыпаясь, про нежное чудо:
Свет и чудо — враги!
Твой восторженный бред, светом розовых люстр золоченый,
Будет утром смешо Пусть его не услышит рассвет!
Будет утром — мудрец, будет утром — холодный ученый
Тот, кто ночью — поэКак могла я, лишь ночью живя и дыша, как могла я
Лучший вечер отдать на терзанье январскому дню?
Только утро виню я, прошедшему вздох посылая,
Только утро виню!


Tebe by si ňáký kníže vzal,
aniž na tvůj nízký rod by dbal,
kdybys právě tolik spanilostí
oplývala jako nehezkostí.


Gedicht und Traum ist mir zu schlecht;
Du bist und gibst die Wahrheit recht,
Die Aug' und Herz und all's vergnüget.
Dein Wort und was dein Mund verspricht,
Ist Wahrheit und fehlt nimmer nicht;
Du bist kein Menschenkind, das lüget.
Viel tausend haben's drauf gewagt;
Auch mir, auch mir ist's zugesagt.
Halleluja! Halleluja!


V dvacátém roce bez všech orací
v komisi zemské zdvihl muž ten témě:
mělť referentskou kvalifikaci
pro zdravotnictví celé české země.


És elhoztam én a madarat is, hisz te akartad
Egyszerűen akarok szólni, hisz te akartad
Mindent, amit megérintettem, odaadok a kezeidbe,
Mindent elmondok, amit előtted elhallgattak.


Arenal de Sevilla,
   Torre del Oro.
Azulejo a la orilla
   del río moro.
Azulejo bermejo,
   sol de la tarde.
No mientas, azulejo,
   que soy cobarde.
Guadalquivir tan verde
   de aceite antiguo.
Si el barquero me pierde
   yo me santiguo.
La puente no la paso,
   no la atravieso.
Envuelto en oro y raso
   no se hace eso.
Ay, río de Triana,
   muerto entre luces,
no embarca la chalana
   los andaluces.
Ay, río de Sevilla,
   quién te cruzase
sin que mi zapatilla
   se me mojase.
Zapatilla escotada
   para el estribo.
Media rosa estirada
   y alamar vivo.
Tabaco y oro. Faja
   salmón. Montera.
Tirilla verde baja
   por la chorrera.
Capote de paseo.
   Seda amarilla.
Prieta para el toreo
   la taleguilla.
La verónica cruje.
   Suenan caireles.
Que nadie la dibuje.
   Fuera pinceles.
Banderillas al quiebro.
   Cose el mihura
el arco que le enhebro
   con la cintura.
Torneados en rueda,
   tres naturales.
Y una hélice de seda
   con arrabales.
Me perfilo. La espada.
   Los dedos mojo.
Abanico y mirada.
   Clavel y antojo.
En hombros por tu orilla,
   Torre del Oro.
En tu azulejo brilla
   sangre de toro.
Si salgo en la Maestranza,
   te bordo un manto,
Virgen de la Esperanza,
   de Viernes Santo.
Adiós, torero nuevo,
   Triana y Sevilla,
que a Sanlúcar me llevo
   tu seguidilla.


Tak jim ušla chvíle milá;
půlnoc dávno uplynula,
když se společnost ta čilá
konečně přec jednou hnula.


Des lianes feront guirlandes
Entre les palmiers sur nos fronts,
Et tu verras des fleurs si grandes
Qu'ensemble nous y dormirons.


Je tak jak rakev úzká.
Smutní hosté,
hlídáte ji a tím smutek roste,
za nás proste!


Die ihr gehört – frei hab' ich sie verkündigt!
Ob jedem recht: – schiert ein Poet sich drum?
Seit Priams Tagen, weiß er, wird gesündigt
In Ilium und außer Ilium!
Er beugt sein Knie dem Helden Bonaparte
Und hört mit Zürnen d'Enghiens Todesschrei:
Der Dichter steht auf einer höhern Warte,
Als auf den Zinnen der Partei.


Namen jetzt nicht bekanter, als andere Namen sind,
Fliegen wie Adler empor!
Die Mutter, die Braut trocknen die bebende Thräne schnell,
Denn des Todten Verdienst entweihten Thränen!


Agnes mit den goldnen Locken
War des Greises Trost und Stab.
Sanft wie Tauben, weiß wie Schwäne,
Küßte sie des Vaters Thräne
Von den grauen Wimpern ab.


كَثيرٌ مِنَ العُذّالِ ما يَترِكونَني
لَعَمرُكِ ما في العاذِلينَ كَئيبُ
يَقولونَ لَو خالَفتَ قَلبَكَ لَاِرعَوى
فَقُلتُ وَهَل لِلعاشِقينَ قُلوبُ


Мое одиночество полно безнадежности,
Не может быть выхода душе из негТомлюсь ожиданием несбыточной нежности,
Люблю подсознательно — не знаю когЗову несмолкаемо далекую — близкую,
Быть может — телесную, быть может — мечтИ в непогодь темную по лесу я рыскаю,
Свою невозможную ловя на летНо что ж безнадежного в моем одиночестве?
Зачем промелькнувшая осталась чужой?
Есть правда печальная в старинном пророчестве:
«По душам тоскующий захлестнут душой»


Und wenn ich Tor bin, so laß es mich sein!
ich bin es ja doch nur für mich allein!
und nennst du es Dummheit und Narretei,
selbst wenn du recht hättst, was wär viel dabei!?


千章乔木挺苍苍
都入天家作栋梁
惟有老身无用处
岁寒岩壑饱冰霜


Spřádám vlákna kruhovitě
v hebké sítě
nejraději na večer,
když se okny vkrádá šer.


Io nacqui a debellar tre mali estremi:
tirannide, sofismi, ipocrisia;
ond'or m'accorgo con quanta armonia
Possanza, Senno, Amor m'insegnò Temi.


Da griff ich zum Stab, und ich eilte fort,
Die Brust voller Kummer und Ärger.
Zu Herrn Soherr nach Bingen floh ich; dort trinkt
Man vorzüglichen Scharlachberger.


bu kan mıdır kızılcık mıdır mum gibi veremlile


Treffe, Herr, die Kapuziner,
Wie du Pharaon getroffen,
Der uns nachgesetzt, als wir
Wohlbepackt davongeloffen.


Ich singe, Spröde zu besiegen,
Doch keine mir zum Ehgemahl;
So macht nur Amor mir Vergnügen,
So macht mir Hymen keine Quaal.


Ať ctí jej, slaví nebo jemu lají,
ať milují jej nebo zapírají,
naň všichni myslit stejně musí časem,
nad jeho dílem zadumat se v taji,
jej slyší, jak k nim tichým mluví hlasem.


de grave espanto herido,
los rayos de su vista no sostiene
el Moro descreído;
por valiente se tiene
cualquier que para huir ánimo tiene.
Huye, si puedes tanto;
huye, mas por demás, que no hay huida;
bebe dolor y llanto
por la mesma medida
con que ya España fue de ti medida.
Como león hambriento,
sigue, teñida en sangre espada y mano,
de más sangre sediento,
al Moro que huye en vano;
de muertos queda lleno el monte, el llano.
¡Oh gloria, oh gran prez nuestra,
escudo fiel, oh celestial guerrero!
vencido ya se muestra
el Africano fiero
por ti, tan orgulloso de primero;
por ti del vituperio,
por ti de la afrentosa servidumbre
y triste cautiverio
libres, en clara lumbre
y de la gloria estamos en la cumbre.
Siempre venció tu espada,
o fuese de tu mano poderosa,
o fuese meneada
de aquella generosa,
que sigue tu milicia religiosa.
[Las enemigas haces
no sufren de tu nombre el apellido;
con sólo aquesto haces
que el Español oído
sea, y de un polo a otro tan temido.]
De tu virtud divina
la fama, que resuena en toda parte,
siquiera sea vecina,
siquiera más se aparte,
a la gente conduce a visitarte.
El áspero camino
vence con devoción, y al fin te adora
el Franco, el peregrino
que Libia descolora,
el que en Poniente, el que en Levante mora.


Publicado no livro Em Nome da Vida (1981)
In: FÉLIX, Moacy Antologia poétic Rio de Janeiro:  Olympio, 199 23


Mit fremden Kohlen; denn mein Sonnenfeuer
Ist todt! – O, flöh' ich Dich,
Daß tief in Wüstenei'n, wo keine Leyer
Bezaubert, ich noch fühlte mich!


Dói viver, nada sou que valha se
Tardo-me porque penso e tudo ru
Tento saber, porque tentar é se
Longe de isto ser tudo, tudo flu
Mágoa que, indiferente, faz vive
Névoa que, diferente, em tudo influ
O exílio nada do que foi sequer
Ilude, fixa, dá, faz ou possu
Assim, nocturna, a áreas indecisas,
O prelúdio perdido traz à mente
O que das ilhas mortas foi só brisas,


Ich bin dein Kind:
Viel Mittel sind
Bey dir, mich zuerhalten.
Herr! wie du wilt:
Hierauf stäts zielt
Mein Sinn. Dich lass ich walten.


«Шестнадцать только лет!» — с улыбкою холодной
Твердили часто мне друзья: —
«И в эти-то года такой тоской бесплодной
Звучит элегия твоя!
О, нет! Напрасно, вняв ребяческим мечтаньям,
О них рассказывал ты нам;
Не верим мы твоим непризнанным страданьям,
Твоим проплаканным ночаВзгляни на нас: толпой беспечно горделивой
Идем мы с жребием своим,
И жребий наш течет так мирно, так счастливо,
Что мы иного не хотиНа чувство каждое мы смотрим безразлично,
А если и грустим порой,
Смотри, как наша грусть спокойна и прилична,
Как вся проникнута собой!
Пускай же говорят, что теплого участья
В нас горе ближних не найдет,
Что наша цель мелка, что грубо наше счастье,
Что нами двигает расчет;
Давно прошла пора, когда не для забавы
Таких бы слушали речей:
Теперь иной уж век, теперь иные нравы,
Иные страсти у людеА ты? Ты жить, как мы, не хочешь, не умеешь,
И, полон гордой суеты,
Еще, как неба дар, возносишь и лелеешь
Свои безумные мечты…
Поэт, беги ты их, как гибельной заразы,-
Их судит строгая молва,
И все они, поверь, одни пустые фразы
И заученные слова!»
Не для судей моих в ответ на суд жестокий,
Но для тебя, былых годов
Мой друг единственный, печальный и далекий,
Я сердце высказать готоТы понял скорбь души, заглохшей на чужбине,
Но сам нередко говорил,
Что должен я беречь и прятать, как святыню,
Ее невысказанный пыТы музу скромную, не зная оправданья,
Так откровенно презирал…
О, я тебе скажу, как часто в час страданья
Ее, изменницу, я звал!
Я расскажу тебе, как я в тоске нежданной,
Ища желаниям предел,
Однажды полюбил… такой любовью странной,
Что долго верить ей не смеБог весть, избыток чувств рвался ли неотвязно
Излиться вдруг на ком-нибудь,
Воображение ль кипело силой праздной,
Дышала ль чувственностью грудь,-
Но только знаю я, что в жизни одинокой
То были лучшие года,
Что я так пламенно, правдиво и глубоко
Любить не буду никогдИ что ж? Неузнанны, осмеяны, разбиты,
К ногам вседневной суеты
Попадали кругом, внезапной тьмой покрыты,
Мои горячие мечтВо тьме глухих ночей, глотая молча слезы
(А слез, как счастия, я ждал!),
Проклятьями корил я девственные грезы
И понапрасну проклинал…
Порой на будущность надежда золотая
Еще светлела впереди,
Но скоро и она погасла, умирая,
В моей измученной груди…
Тому уж год прошел, то было ночью темноРаз, помню, выбившись из сил,
Покинув шумный пир, по площади огромной
Я торопливо проходиБог знает, отчего тогда толпы веселой
Мне жизнь казалась далека,
И на сердце моем, как камня гнет тяжелый,
Лежала черная тоскЯ помню, мокрый снег мне хлопьями нещадно
Летел в лицо; над головой
Холодный ветер выл; пучиной безотрадной
Висело небо надо мноЯ подошел к Неве… Из-за свинцовой дали
Она глядела все темней,
И волны в полосах багровых колебали
Зловещий отблеск фонареЯ задрожал… И вдруг, отчаяньем томимый,
С последним ропотом любви
На мысль ужасную напал… О, мимо, мимо,
Воспоминания мои!
Но образы иные
Меня преследуют порой:
То детства мирного виденья золотые
Встают нежданно предо мной,
И через длинный ряд тоски, забот, сомненья
Опять мне слышатся в тиши
И игры шумные, и тихие моленья,
И смех неопытной душТо снова новичком себя я вижу в школе…
Мой громкий смех замолк давно;
Я жадно рвусь душой к родным полям и к воле,
Мне все так дико и темнИ тут-то в первый раз, небесного напева
Кидая звуки по земле,
Явилась мне она, божественная дева,
С сияньем музы на челМогучей красотой она не поражала,
Не обнажала скромных плеч,
Но сладость тихую мне в душу проливала
Ее замедленная речС тех пор везде со мной: в трудах, в часы досуга,
В мечте обманчивого сна,
С словами нежными заботливого друга,
Как тень, носилася она;
Дрожащий звук струны, шумящий в поле колос,
Весь трепет жизни в ней кипел;
С рыданием любви ее сливался голос
И песни жалобные пеНо, утомленная моей борьбой печальной,
Моих усилий не ценя,
Уже давно, давно с усмешкою печальной
Она покинула меня;
И для меня с тех пор весь мир исчез, объятый
Какой-то страшной пустотой,
И сердце сражено последнею утратой,
Забилось прежнею тоскоВчера еще в толпе, один, ища свободы,
Я, незамеченный, бродил
И тихо вспоминал все прожитые годы,
Все, что я в сердце схорони«Семнадцать только лет! — твердил я, изнывая
, —
А сколько горечи, и зла,
И бесполезных мук мне эта жизнь пустая
Уже с собою принесла!»
Я чувствовал, как рос во мне порыв мятежный,
Как желчь кипела все сильней,
Как мне противен был и говор неизбежный,
И шум затверженных речей…
И вдруг передо мной, небесного напева
Кидая звуки по земле,
Явилася она, божественная дева,
С сияньем музы на челКак я затрепетал, проникнут чудным взором,
Как разом сердце расцвело!
Но строгой важностью и пламенным укором
Дышало милое чел«Когда взволнован ты,- она мне говорила,-
Когда с тяжелою тоской
Тебя влечет к добру неведомая сила,
Тогда зови меня и пой!
Я в голос твой пролью живые звуки рая,
И пусть не слушают его,
Но с ним твоя печаль, как пыль, исчезнет злая
От дуновенья моего!
Но в час, когда томим ты мыслью беспокойной,
Меня, посланницу любви,
Для желчных выходок, для злобы недостойной
И не тревожь, и не зови!»
Скажи ж, о муза, мне: святому обещанью
Теперь ты будешь ли верней?
По-прежнему ль к борьбе, к труду и упованью
Пойдешь ты спутницей моей?
И много ли годов, тая остаток силы,
С тобой мне об руку идти,
И доведешь ли ты скитальца до могилы
Или покинешь на пути?
А может быть, на стон едва воскресшей груди
Ты безответно замолчишь,
Ты сердце скорбное обманешь, точно люди,
И точно радость — улетишь?Быть может, и теперь, как смерть неумолима,
Затем явилась ты сюда,
Чтобы в последний раз блеснуть неотразимо
И чтоб погибнуть навсегда?
15 ноября 1857


Wenn eine Frau in uns Begierden weckt
Und diese Frau hat schon ihr Herz vergeben,
Dann (Arme vorwärts streckt!)
Dann ist es ratsam, daß man sich versteckt.
Denn später (langsam auf den Fersen heben!)
Denn später wird uns ein Gefühl umschweben,
Das von Familiensinn und guten Eltern zeugt.
(Arme – beugt!)
Denn was die Frau an einem Manne reizt,
(Hüften fest – Beine spreizt! – Grundstellung)
Ist Ehrbarkeit. Nur die hat wahren Wert,
Auch auf die Dauer (Ganze Abteilung, kehrt!).
Das ist von beiden Teilen der begehrtste,
Von dem man sagt: (Rumpfbeuge) Das ist der allerwertste.


Pojata hnusem, nechce v lásce chovat,
co v hluku davů vždy se vrací znova.
Pojata hnusem, nechce opakovat
opakovaná tisícletí slova. –


Saranvi Santo Spirto e Santa Croce,
Santa Maria Novella e quel del Duomo,
che schiacceranno la malescia noce.


Végre a trombiták bús harsogására
A fegyveres rendek űlnek paripára;
Rettentő lármával, zörgéssel rohannak,
Hol a vér mezei már kiszabva vannak.
Amerre csak dühös ármadájok szaladt,
Reng a megréműlt főld dübögések alatt.
Az ágyúk megterhelt méhe nagyot dördűl,
Belőle a halál egy bombin kigördűl:
Utána az apró halálok repűlnek,
Melyeket a puska-golyóbisok szűlnek.
A halálos füst a levegőt nyargalja;
Felmászván, a magos felhők hasát nyalja.


Lieb ist allen das Wirken und Streben.
Selbst der zweifelnde Lästerschrei,
Denn die Foltern, die ihn umgeben,
Wirken allein auf sein Geschrei,
Wenn er alles, was lebet, fürchtet,
Fürchtet er sich nur vor sich selbst,
Und der ärmste der ganzen Schöpfung
Lebt im Goldgebirg – und er – –


Ach liebster mein von Ehren/
Mir schier es wird zuviel;
Wirst bald nit widerkehren/
Geb ich verlohren Spiel.
Ohn leben ich noch lebe/
Bin todt ohn Todt zugleich/
Todt Lebend immer strebe/
Wo nur ich dich beschleich.


Není stezky, sluje, háje, skály,
Není trávy v celém okolí,
Jenžby rosy mé již nepoznaly;


Car cette vallée
Est sombre pour nous ;
Notre âme exilée
Y rampe à genoux ;
On coupe nos ailes,
Dans ce lieu d’effroi ;
Je pleure après elles,
Et l’on rit de moi !


هَذا الصَباح قَد اِبتَسَم
فَأَزاحَ تَعبيس الظُلم
وَاِفتَرَ ثَغر الأُقحوا
نة مِن بُكا طَرف الديم
وَالرَعد يُملي وَالسَحا
ب إِذا تَفهَمهُ اِنسَجَم
وَالبَرق يَكتُبهُ عَلى
طُرس الغَمام بِلا قَلَم
فَكَأَنَّهُ بِدُموع أَجفاني
يُذهّب ما رقم
ما لِلهُموم وَلِلأَلم
إِلّا المُدامة وَالنَغَم
فَاِشرَب وَدَع شَكوى صُرو
ف الدَهر أَنصف أَو ظلم
مَشمولة قَد رَققت
أَجزاءُها أَيدي القَدَم
لَم يَدرِ مَن قَد كانَ عا
صَرها وَلا باني أَرَم
قَد روقت مِن قَبل أَن
يَبدو الوُجود مِن العَدَم
وَاِمزج مَدامك إِنَّما المَمزوج
شُرب مَن اِحتَشَم
أَني سَامزج صَرفَها
مِن دَمع أَجفاني بِدَم
مِن مُنصِفي مِن ظالم
لِي وَهُوَ خَصمي وَالحُكم
ما أَن رَآني باكياً
مِن حُبِهِ إِلّا اِبتَسَم
دَنفَ اللَحاظ صَحيحُها
أَغرى بِمدنفِهِ السقم
أَبَداً يَزيد إِلَيهِ شَو
ق القَلب واصل أَو صَرم
ما نِلت مِن كَلفي بِهِ
إِلّا التَعني وَالتُهَم
لا وَالمَحبة ما مَشَت
في رَيبة مني قَدَم
ما زالَ لي أَبَداً رَقيب
مِن عَفاف أَو كَرَم
يا راقِداً اللَيل التَما
م فَدَتكَ عَينٌ لَم تَنَم
حَرَّمت نَومي وَاِستَبحت
لِيَ المَنون وَلا جرم
وَمَنَعت طَيفَك أَن يَزو
ر فَلَو هَجَعت لَما أَلَم
كَيفَ السَبيل إَلى خَيا
لك وَهُوَ صَيد في حَرَم
حَكَم الغَرام بِما قَضَي
ت وَلَم يَجرُ فيما حَكَم


A jak boso tady stálo,
běží dítě, nelení,
spěchá polo naho dále
přes trní a kamení.


Murió Gracián: oriente fue de enojos;
vive Lanier: ocaso es de gemidos;
Gracián cuanto hay que oír dio a los oídos,
Lanier cuanto hay que ver copia a los ojos


Каждый день поминайте молитвой умильной
Тех, кто молится нынче на ратных полях,
Там, где Смерть веселится поживой обильной,
Блуждая с косой в руках;
Где рассвет, проступая, скользит меж развалин,
Эхо вторит раскатам мортир без числа;
Где блуждающий ветер, угрюм и печален,
Ласкает в траве тела;
Где валы, баррикады, окопы, редуты
Перерезали ниву, прорезали лес;
Где германский пропеллер считает минуты,
Грозя с голубых небес;
И где фейерверк ночью, безмерен, невидан,
Одевает просторы в стоцветный наряд, —
На полях, где лежит, беспощадно раскидан,
Стальной и свинцовый град!
Долю ратников вашим уютом измерьте,
Вашей негой домашней, при свете, в тепле…
Поминайте в салонах, в театре, в концерте, —
Кто ныне в снегах и мгле!
Поминайте ушедших молитвой умильной,
Всех, кто должен молиться на ратных полях,
Там, где Смерть веселится поживой обильной,
С тяжелой косой в руках!


Unschuld! Einfalt! Hirten waren
Ersterkohrne – – – Auf sich schloß
Gottes Himmel, Engelschaaren
Schwebten, Licht sich rings ergoß.


Valamikor nyugodtabb voltál:
jött ami jött, te nem siettél!
Mi lenne ha kávéd helyett
bölcs tejet innál, s lefeküdnél


溪上茆庐山上田
苍松翠竹复森然
老农自得生涯乐
闲共行人说往年


Pověz mně drahé dítě mé,
jaký to květ ti v ňadrech vzrůstá;
čarovných vůní vábný dech
dýchají z nich tvá lepá ústa.
Života květ to z ráje snad,
od jehož bůh nás vyhnal vnad.


Their conversation need I tell?
Or who spoke most, or which spoke well?
Or how it ran of various things,
Of Queens and grottos, wars and Kings,
Of fortune-tellers, or the fashion,
Of marriage, or predestination —?
In short, they settled all the nation.


Will einer im Leben um sich schauen,
Dergleichen wird man ihm viel vertrauen.


金雁欹斜记昔年
轻笼慢撚最堪怜
四条弦索无端绝
一夕春风也飒然


Este amor em meadas e triciclos
que nunca se divide, confluindo
e torna noite, este sapato findo
e o firmamento, silencioso cicl
Este amor em meadas, infinit
Em meadas de orvalho, desavindo,
em meadas e quedas, rugas, trincos
e rusgas, trinos, pios e sóis contrito
Este amor me retece e configur
Tem pressa de crescer, fogo calad
Apenas queima, quando não se apur
Parece interminável, quando tomb
E só se apura, quando despertad
Dissolvido me solve em clara ond


Ihres Willens frommer Träger war ein edler Königssohn,
Und der Neffe deines Toten sitzt auf seines Vaters Thron!


Der Du die Todes-Thore sprengtest,
Und Dich durch Sünd und Hölle drängtest,
Ertrotze durch Dein Siegs-Gericht
Die Seelen von dem Bösewicht.


Dal vodám s hor se řítit, lesům hřmít,
dal čerstvým větrem lidským bolestem
se rozhořeti v činy.


Мне ли славить тихой лирой
Ту, которая порфирой
Скоро весь обнимет свет?
Лишь безумец зажигает
Свечку там, где Феб сияеБедный чижик не дерзает
Петь гремящей Зевса славы:
Он любовь одну поет;
С нею в рощице живеБлеск Российския державы
Очи бренные слепит:
Там на первом в свете троне,
В лучезарнейшей короне
Мать отечества сидит,
Правит царств земных судьбами,
Правит миром и сердцами,
Скиптром счастие дарит,
Взором бури укрощает,
Словом милость изливает
И улыбкой всё живиЧто богине наши оды?
Что Великой песнь моя?
Ей певцы — ее народы,
Похвала — дела ея;
Им дивяся, умолкаю
И хвалить позабыва


潭深净如练
宛然鱼自见
独怜蓑笠翁
错下银钩线


Běda, Kainův hlas! Ach, nemám síly
k útěku... sem stul se tiše, tíš’,
veta po mně, hlásek vyzradí-li,
blesku náhlý zážeh naši skrýš!


Da stand sie funkelnd in der Sonne, – winkte, –
hoch in der Rechten weithingleißend blinkte
die goldne Frucht ... Und jauchzend ihr entgegen
aus allen Thoren brausende Scharen quollen,
auf allen Straßen Jubelgrüße schollen,
in jedem Aug' ein Glanz, als hätt' ein Regen
von Glück geweckt die Blüten jeder Seele.
Mitkeucht' ich vorn im Schwarm. Aus heißer Kehle
durströchelnd, niederstürzt' ich in den Sand,
umklammerte des Weibes Prachtgewand:
»Gieb!« fleht' ich ächzend – »Gieb uns, gieb uns!« ächzten
die Abertausende, die mit mir lechzten.


A vedle dívčí dokvetlo již tělo,
jež pro rodinu čest a srdce mělo.


花上轻留一捻红
阿环无语对春风
金舆欲度沉香月
犹在霓裳半醉中


Que libres y tranquilos
  se mezclan en el viento
La tímida violeta
  y el pálido azahar,
Teniendo en vuestras almas
  las flores del talento,
Ningunas son más propias
  ni dignas de su altar.


Pur se ritruova anchor su la rivera
la dove lelmo gli casco nel onde
poi che la donna ritrovar non spera
per haver lelmo: ch el fiume gli asconde
in quella parte onde caduto gli era
discende ne lestreme humide sponde
ma quello era si fitto ne la sabbia
che molto havra da far prima che lhabbia


Боится, говорятъ, левъ пѣсни пѣтуха;
Она противна львову слуху,
Ушамъ ево лиха;
Не любитъ левъ музыки сей и духСудьба когда то принесла
Въ глаза ко льву осла:
Что встреча та худа, оселъ мой то смѣкаетъ;
И утекаетъ;
Однако бы уйти отъ смерти не успѣлъ,
И злой бы рокъ ему конечно приключился,
Когда бы въ близости пѣтухъ не прилучился,
И пѣсни не запѣлЛевъ страхомъ закипѣлъ,
Смутился,
И отъ осла назадъ поворотился;
Помнилося ослу, что страшный левъ
Отъ храбрости ево трухнулъ, и испугался;
И пролилъ мой оселъ на льва ословый гнѣвъ:
Догнать и изловить льва сильно домогался:
Насѣлъ
На льва оселъ,
И на зубахъ у льва висѣл


Der Aertzte Fleiß und Raht war aus,
Es hieß mit ihr: Beschick dein Hauß,
Der Tod rafft jetz und dich von hinnen,
Erbebte sie aus Kleinmuht? nein,
Sie gab gedultig sich darein
Starck an des wahren Glaubens Sinnen.


O
que me assusta
é esta imensidão
dentro de mim a espraiar-se
este saber-me só
sem outra alma ao alcance
do grito


غادة حطّم الفؤاد بكاها
ليت شعري ما بالها ما دهاها
قد حباها اللَه الجمال ولكن
لم يصنه يا ليته ما حباها
وقفت حول ذلك الشاطيء
الرملي ليلا تبثّه شكواها
واستحال الإعوال فيها أنينا
حين جفّت من فرطه مقلتاها
تلطم الصدر تارة وتشق
الجيب أخرى حتى إذا أعياها
سامرت أنجم السماء وناجت
بسكون الدجى الهلال أخاها
ملأ اليأس قلبها يا لحزني
والآسى شفّ روحها وبراها
وتنادي والناس لاهون عنها
يا إلهي هلا أجبت نداها
لا قريب حنا عليها ولا
خل شفيق بحزنها واساها
فتح الليل صدره لثريا
وبكى الموج رحمة لصباها
أدهاها من الهوى ما دهاني
فقلاها حبيبها واجتواها
أم رماها كما رماني زماني
بعواديه ليته ما رماها
فحداني إلى الفتاة شعور
لاقت الروح منه ما أضناها
فحثثت الخطى إليها بجنح
الليل والناس نوّم لأراها
فإذا بي أمام عذراء تحكي
الورس من فرط حزنها وجنتاها
فدعتني إلى الدنوّ إليها
بعد لأي واغرورقت عيناها
حيث شاهدت هيكلا من عظام
حطّمته الأقدار ما أقساها
نظرة قطّعت نياط فؤادي
إن تسلني يا صاح عن عقباها
جرّعتها الأيّام صابا مريرا
وسقتني فكيف لا أرعاها
ونسى قلبي الحزين أساه
بعد ما شاطر الفتاة أساها
كفكفت دمعها وكفكفت دمعي
وسألت العذراء عما دهاها
فشكت ظلم أمها وأبيها
قاتل اللَه أمها وأباها
حمّلاها ويلاه عبئا ثقيلا
رزحت تحته فلم حمّلاها
أرغماها على الزواج بشيخ
ذي ثراء من أجل ذا أرغماها
حدّدا موعد الزفاف فجاءت
تندب الحظ حين خاب رجاها
وجه ذاك الشيخ المجعد ألقى
الرعب في قلبها وأطفا سناها
أمن العدل أن تزفّ ثريّا
لعجوز فأين أين فتاها
فمن الظلم أن تشاطره العي
ش وقد كان مصدرا لشقاها
ومن الظلم أن تساق إلى من
صوته لا تطيقه أذناها
ومن الغبن أن تلامس خدّاً
ذا غضون كخده خدّاها
ومن الغبن أن يداعب في كفّ
نحيل ككفّه نهداها
ومن الغبن أن تقبل ثغرا
خاويا مثل ثغره شفتاها
ومن الغبن أن ترفّ على فودي
عجوز كحامد خصلتاها
ومن الغبن أن يطوّق جيدا
معرقا مثل جيده ساعداها
هل رأيتم ورقاء هامت بنسر
وسمعتم بوكره نجواها
أو رأيتم غزالة عشقت يا
قوم ذئبا وطوّقته يداها
هيّا الشيخ يا إلهي نعشا
من حنايا ضلوعه لصباها
ثم راح العجوز ينسج أكفان
ثريا من لحية أرخاها
ومن أحضانه أعدّ لها قب
راً وهذا ما اختاره أبواها
ربّ رحماك بالفتاة ورفقا
فكفاها ما حمّلاها كفاها
أنهك الذلّ جسمها وهي في مق
تبل العمر لم تحقّق مناها
خسرت خالدا رفيق صباها
وعلى نبذ خالد أكرهاها
عاهدته على الزواج فلم تهو
سواه وما أحبّ سواها
هي لولاه لم يلذّ بها العيش وما
عاش خالد لولاها
خالد ذلك الفتى الطيب القل
ب النبيل الشعور لا ينساها
كيف ينسى تلك الفتاة التي كم
أعربت عن إخلاصها ووفاها
كيف ينسى تلك الفتاة التي لم
ير في هذه الدنيا إلّاها
كيف ينسى تلك التي ودّعته
ببكاها وأودعته حشاها
كيف ينسى تلك التي يذرف الدم
ع إذا ما مرّت به ذكراها
كيف ينسى تلك التي كم وكم ضاهى
بإخلاصها العظيم وباهى
كيف ينسى تلك التي تترامى
بين أحضانه وتشكو هواها
كيف ينسى تلك التي كم وكم بل
كم وروّى غليله من لماها
هيَ بالأمس غادةٌ ذات دلّ
يملأ النفس غبطة مرآها
هي بالأمس وردةٌ تنعش الأرواح
بل يسكر القلوب شذاها
هي بالأمس دمية تبعث الإيمان
بالقلب جلّ من سوّاها
وهي اليوم هيكل من عظام
قاتل اللَه أمّها وآباها
طلع الفجر وافترقنا ولم أد
ر أتسطيع حملها قدماها
أرغمتني على التخلف عنها
إي وربّي وخلّفتني وراها
بأبي غادة تسير الهوينا
حول ذاك الشاطي تجرّ رداها
وبأمّي عذراء حطّمت الأوصاب
في ميعة الشباب قواها
وبروحي هيفاء تهتزّ لا تيها
ولكن من فرط ما قد عراها
تتخطّى الصخور حتى إذا ما
خار عزم الفتاة ألقت عصاها
وقفت حول ذلك الصخر كالتمثال
فاهتزّ هزّة من بكاها
ظمئت روحها ولم تر كأسا
غير كاس الردى تبلّ صداها
سكنت روحها إلى خاطر مرّ
بها رغم أنّه أدماها
ثمّ صاحت لبّيك والبحر ساجٍ
ليت شعري من الذي ناداها
أدعاها الردى فلبّت نداه
أم دعته يا ليته ما دعاها
رفعت وجهها ونادت إلهي
قد دعتك العذراء فاقبل دعاها
رأت العيش في جوارك أمنا
فاجعل الخلد يا إلهي قراها
حست الكاس وهي صاب مرير
لا تلمها فكم محبّ حساها
إيه يا مذبح الهوى ها هي الرو
ح فخذها من بائس أهداها
ووداعا يا سؤل قلبي وداعا
من فتاة لم ترو منك ظماها
من فتاة فدتك بالروح فاحفظ
عهدها وانتظر فسوف تراها
أرسلت نظرة إلى البحر لم يعرف
سوى البحر ويحه مغزاها
أعقبتها بصرخة ردّد الأفق
وقد خيّم السكون صداها
نكثَت شعرها فراح نسيم
الفجر يلهو به ويلثم فاها
حملته إلى رفيق صباها
قبلاً لو سمعت موسيقاها
حجبت وجهها بكلتا يديها
لا عن الموت حينما وافاها
بل عن الشمس أختها إذ أطلّت
لو رأت وجهها هوت من سماها
فتح البحر والشوطيء باك
لثريّا أحضانه فاحتواها
يا ثريا قضوا عليك فواها
يا ثريا على شبابك واها
أعف يا ربّ عن ثريّا فهذا
ما جنوه لا ما جنته يداها
قتلوها أب وأمّ وزوج
آه لو مات هؤلاء فداها
ربّ رحماك بالحبيب إذا ما
عاد والشوق شفّه للقاها
كم فتاة ربّ اسعدها
الحسن وهذي جمالها أشقاها


Trompeter und die blasen,
Mein Schatz, nun laß das Weinen sein;
Vier Jahre gehn vorüber,
Dann bin ich wieder dein.


宗祊颠覆力难支
独抱瑶琴只自悲
一曲清歌欲流涕
故都回首黍离离