O krásné časy, blahé doby,
Kdy žití zlatý kvete květ,
Kdy život prost vší trpké zloby
Jen v růžích vidí sladký svět!
O krásný čas, kdy v svatém vzletu
Duch roznícen jsa, spěje v dál,
A v světlých síních nových světů
Svůj čistý hledá ideál!
O blažen, komu v svatém míru
Dvojhvězdí spasný září svit,
Ve zhoubném koho vede víru
I bystrý um, i lásky cit.
A jak se myrta v rajském snění
Kol šumícího vine loubí,
Když o slastech a bolů máji
Tam ptačí dumy naříkají,
A stříbro luny háje vroubí:
Ten blaha cit, to blaha snění
Kolébá mládce,
Strastně i sladce
Ve snivém lásky liboznění.
Tu vešken kraj mu nebem jesti,
Jen růže vidí všudy kvést’;
Mu lásky strasť jest celé štěstí,
Mu blahem z bolu sladké věnce plést’.


Se da le guance poi cadon le rose,
fuggon le grazie, se riman la fronte
crespa e le luci oscure e lacrimose,


Včelka pilná lpí co na kvítku hojném
Mednatých žídel, tak i s rozmilenstvím
Toužně písní Tvých ssaje krásocitné
Výlevy duch můj.


Wach' auf, gib deinen Wahn den Winden zu versenken
tief in die wilde See. Die Auserwehlte, die
benimt dich durch den Gruß und dieses deiner Müh'
und will dich selbsten dir durch dieses wieder schenken.


Poi s'avviava, ch'aveva timore,
perché quivi era un gran borgo di case,
che non si lievi la gente a romore.
Dicea Margutte: - Di ciò che rimase
all'oste, un birro non are' rossore:
ch'io non istò a far mai le staia rase,
ma sempre in ogni parte dov'io fui
sono stato cortese dell'altrui. -


se extiende de las sombras el imperio,
y vibra de la Noche en el misterio
la celeste armonía de los astros


Em Pasárgada tem tudo
É outra civilização
Tem um processo seguro
De impedir a concepção
Tem telefone automático
Tem alcalóide à vontade
Tem prostitutas bonitas
Para a gente namorar


»Geiht nicks œwer Rennlichkeet!
Dat is min Läben,
dat kriggt mit'n Titt een,
dat lett sick nich gäben;


Und du, o Geitzhals! magst mit Müh entdecken,
Was uns Gebirge weislich tief verstecken;
Auf! füll in Peru, trotz sey Fluth und Winden,
Dein Schiff mit Sünden.


Tak myslil Lukan. Kynul otrokovi,
leh’ na lože tu proklínaje chvíli,
kdy Senekou představen Neronovi...
Teď za to dal si otevříti žíly.


Die Goldgrub ist ein alter Stall/
Gold/ Gottes Sohn/ das best Metall.
Lætamini in Domino,
In hoc anno aureo.


أُسَبِّحُ باسمِكَ اللهُ


Denkst du noch Montmorencys,
Wie du auf dem Esel rittest,
Und von dem hohen Sattel
Hinab in die Disteln glittest?


知得良知却是谁
自家痛痒自家知
若将痛痒从人问
痛痒何须更问为


Nur Akten waren seine Freude,
Sein einz'ger Freund der Schreibebock,
Die Geldkass' seine Augenweide,
Der Schreibfilz seiner Seele Rock.


Schön ist der Bach, wenn Zephyrs Fittig drauf
Der Bäume Blüthen weht.
Die Silberfluth, auf ihre Decke stolz,
Rauscht froh dahin, und hauchet Duft.


Ba učinil slabým navždy
svého nepřítele s věčně zaťatou pěstí,
smutného Muže,
a bázliv před jeho rozžhavenou Duší
zachechtal se teprve pln jistoty,
když podařilo se mu tenkráte
usláblou, zničenou, připoutat ji navždy,
otrockou láskou pokořit ji před tělem Ženy
a otrávit ji Prázdnotou její krásy,
když viděl ji přissát se na bílém hrdle Ženy
s Resignací pozvolného umírání
a hasnout u jejích nahých boků jako jepici
před západem slunce.


Ihr Weisen! hättet nie entzücket,
Die ihr die Schöpfung mehr, als hundert Sonnen, schmücket,
Und Ordnung herrschte nicht im Reiche der Natur,
Die niemals flüchtig springt, und stuffenweise nur
Auf ihrer güldnen Leiter steiget,
Wo sich der Mensch auf mittlern Sprossen zeiget.


Der Tod, der Raphaeln dem Erdkreis rauben wollte,
Von dem Verhängniß abgeschickt,
Stutzt, als er deßen Bild erblickt,
Unschlüßig, welchen er von beyden nehmen sollte.
Nimm jenen nicht, sprach Raphael; nimm mich!
Der ist unsterblicher als ich.


Sie ist zerstört durch Gottes hand/
Sein grimmig'r zorn hat sie verbrant.


Der blancke Sternen-Fürst macht alles helle/
Vertreibt die schwartze Fünsternüß;
Dein Aug' ist eben auch des Lichtes Quelle/
So mein Gemüth erleuchten muß;
Wann dein Auge straalt und funckelt/
Winckt und blincket her zu mir/
Wird der Deine nie verdunckelt/
Wann die Nacht gleich bricht herfür.


Mich hat die Venus mehr als Jupiter gekennt/
Die flamme kommt von mir/ so noch in Deutschland brennt.
Ach daß mein junger sohn doch nicht erfahren hätte/
Daß höher ist ein thron/ als der gemahlin bette.


Allein, wie geht es zu, Freund! der du uns ergetzt,
Daß man im Leben dich so fürchterlich geschätzt?
Und daß der Pöbel sich nicht länger kann enthalten,
In unser Klagelied sein Lästern einzuschalten?
Sein schwarzes Thun hat Schuld, daß er die Billigkeit,
Die deinen Mund belebt, so wie das Licht gescheut.
Daher entstund die Furcht, du möchtest Maal und Flecken,
Die er zu sehr geliebt, durch deinen Witz entdecken.
Dein Blick durchdrang die Nacht, darinn die Thorheit wohnt,
Die tausend Laster heckt, und gern im Dunkeln thront.
Umsonst war sie bedacht, ihr lächerlich Bemühen,
Das sie für Klugheit hält, dir gänzlich zu entziehen.
Dein allzuscharfer Sinn erforschte bald den Grund:
Und ein gesalznes Wort that oft dein Urtheil kund,
Und wußte mit Vernunft, in ungereimten Werken,
Den Tadel, der sie traf, recht sinnreich anzumerken.


A honfitárs s a honleány
Értem rajong és lelkesül
(Talány leszek nekik, talány,
Kezükbe csak ruhám kerül!):


Ich habe gar nichts gegen die Menge;
Doch kommt sie einmal ins Gedränge,
So ruft sie, um den Teufel zu bannen,
Gewiß die Schelme, die Tyrannen.


Nichts auf der Welt ist fast verliebter,
Als Damon, der sich mir geweiht:
Doch auf der Welt ist nichts betrübter,
Als seine trockne Zärtlichkeit.
Er folgt mir, wo ich geh' und stehe,
Und kennet noch nicht meine Brust.
Ein solches Leben gleicht der Ehe:
Allein, ihm fehlt noch ihre Lust.


بِئسَ الفَوارِسُ عِندَ مُعتَرَكِ القَنا
عِدلا الحِمارِ مُحارِبٌ وَسَلولُ
خُضُعٌ إِلى الطَمَعِ القَليلِ وَرِفدُهُم
عِندَ الهِياجِ لَدى الطِعانِ قَليلُ
مَلَأَت مَعَدٌّ كُلَّ وادٍ حَولَها
وَأَبوهُمُ عَن أُمِّهِم مَشكولُ
ضَعُفَت حَوامِلُهُ فَمالَ إِلى اِستِها
في الغَيِّ إِنَّ مُحارِباً لَضَلولُ
وَاللُؤمُ حالَفَ بَيتَهُم وَفِناءَهُم
أَبَداً فَما فيما يَزولُ يَزولُ
وَإِذا تَرافَدَتِ القَبائِلُ بِالقَنا
فَمُحارِبٌ عِندَ الهِياجِ فُلولُ
مِن بَينِ مُقتَسَرٍ يُشَدُّ بِساقِهِ
قِدُّ المُزَيَّفِ جِسمُهُ مَخلولُ
فِعلَ الذَليلِ يَرومُهُ مَن رامَهُ
وَعَلى كَتائِدِهِ تُشَدُّ كُبولُ
وَلَقَد خَصَيتُ مُحارِباً بِخِصايَةٍ
وَاِبنُ المَراغَةِ عَنهُمُ مَشغولُ
كَالكَلبِ يَنبِحُ مَرَّةً عَن أَهلِهِ
وَيَهِرُّ وَهوَ عَلى الهَوانِ ذَلولُ
زَحَفَ الأَراقِمُ بِالمَجازِ لِوِردِها
كَالنَهيِ سالَ بِأَبطَحَيهِ سُيولُ
تَعدو بِهِم جُردٌ أُمِرَّ مَريرُها
كَالطَيرِ يَومَ الرَوعِ حينَ تَجولُ
مِن كُلِّ حَتٍّ يَحتَديها مِرجَمٌ
وَطَمِرَّةٌ كَالكاسِراتِ نَسولُ


偏得春怜是柳条
腰支别作一般娇
微风不动渠犹舞
刚道东风转舞腰


道人卓锡使泉飞
一派清甘满石陂
谁识灌溪真境界
也知只见沤麻池


Aus Liebespein beschwängern sich die Steine/
Es freuen sich die Hochbegrünten Haine/
Der Weinstok drükt den Rüstbaum an die Brust/
Die Sonnenblum 45 erfreuet Febus Lust/


Alas! my Son! an instant stay.
No longer shall my arm contend:
I'll not detain by force, or fraud: —
But hear the counsel of a friend.


No, bez urážky! Kdo má znát
egyptské vaše knify?
Sídlíme zkrátka v paláci
s divnými hieroglyfy.


Cuando el reloj de la cuarteada torre
   a las doce ha llegado;
cuando la luz como una ola corre
   de tejado en tejado;
cuando suda el Trabajo y cuando el Hambre
   cava su propia tumba;
mientras que del telégrafo el alambre
   electrizado zumba;
mientras el viento cálido requema
   la frente sudorosa;
mientras canta la vida su poema
   y la Muerte reposa,
golpe tras golpe, empuje tras empaje,
   en la florida pampa,
al clavarse entre el polvo tiembla y cruje
   la reluciente lampa.
Ella en la mano del Trabajo brilla:
   es la conquistadora
que saca al sol la cálida semilla,
   que el sol requema y dora;
es la conquistadora de la grave
   y eterna poesía
que se compendía en la migaja süave
   del pan de cada día.
¡Bendito sea el pan! Mas no el que sobre
   en la mesa del rico,
sino el que arranque de la tierra el pobre
   con la lampa y el pico:
no ese que arroja estúpido y ufano
   el lujo con su planta,
sino ese otro que va de mano en mano
   como una hostia santa...
Cuando el Trabajo intrépido jadea
   sudoroso y potente,
y cuando un ave en cada flor gorjea
   y un sueño en cada frente;
cuando la vida erótica palpita
   en oleadas serenas;
cuando la savia del amor se agita
   del árbol en las venas;
cuando todo rebulle y se levanta
   con ansia tumultuosa;
cuando la vida su poema canta
   y la Muerte reposa,
golpe tras golpe, empuje tras empuje,
   del osario en la pampa,
al clavarse entre el nicho, tiembla y cruje
   la reluciente lampa.
Ella que mueve y que fecunda el llano,
   en el panteón desierto
saca a veces al sol, en vez de un grano,
   la cabeza de un muerto.
Ella sabe, burlándose de todo,
   que la gloria es un mito,
y que sobre una página de lodo
   se lee lo infinito...
Ella también trabaja cuando el beso
   de las luces revienta:
sobre la lampa el sol, —de hueso en hueso—,
   relame la osamenta...
Y ella, entre el polvo del sepulcro hundida
   con golpe seco y fuerte,
es así como el brazo de la Vida
   abriendo las entrañas de la Muerte.


Za sebe hledím, co již překonáno,
a co mi cesty ještě zbývá jít,
než dojdu tam, kde v líci Krista psáno:
„Zde jenom pravý najde člověk klid!“ –


Querfeldein braust der Waldstrom wohl;
Der Bach im Wege bleiben soll.


Ueber Tag, über Tag, was ich schaff' und thu',
Blick' ich hundertmal um die Reben,
Denn mein Sinnen ist dein, und mein Denken bist du,
Grüß dich Gott, grüß dich Gott, du mein Leben!


Wo der Schatz, da ist das Hertze,
So lehrst du, der Lehrer Kertze;
Ach, mein einger Schatz allhier,
Meine Hülle, Füll' und Gabe
Bist nur du, Herr, die ich habe,
So muß ich auch seyn bey dir.


巴湘二界缺关防
不是隅官不说详
费得琴堂数杯酒
南阳一度胜金汤


So träumt' ich manchen Sommerabend hier entlang
Am stillen Ufer, in der Brust unendlicher
Gefühle Dämmrung: und wenn nun das Abendrot
Mit leisem Zittern auf dem feuchten Spiegel schwamm,
Versucht' ich, von der Muse frühem Hauch berührt,
Was unaussprechlich war, zu sagen. Nie gelang's,
Doch selig war dies Stammeln, wie die Jugend selbst.
Ach, als ich später, schon gebräunt von Griechenlands
Glorreicher Sonne, die mich reifere Kunst gelehrt,
Hier wieder hinschritt, hatt' auch schon des Lebens Ernst
Mir vom Gemüt den Flaum gestreift: versunken war
Die goldne Frühe jenes ersten Liebesglücks,
Und beßre Lieder sang ich, aber schmerzerfüllt.
Da lernt' ich jene Tage kennen, die so schwer
Dem Jüngling lasten, wenn der frohe Blütenschmuck
Nun abgefallen, doch noch nicht die Frucht gereift,
Die Zeit des bangen Wartens und der Einsamkeit.
Bestürmt von Zweifeln rang ich damals, o wie oft,
Umsonst nach Klarheit in mir selbst! Verfehlt erschien
Mir all mein Streben, Täuschung selbst der Muse Ruf,
Der immer wieder lockend an mein Herz erging:
Und wenn ich dann, von hast'ger Arbeit tief erschöpft,
Hier Stille suchte, fand ich heiße Tränen nur,
Wie sie auf öder Klippe weint, wer scheiterte.
Doch Rettung sandte mir ein Gott. Du riefest mich,
Mein wackrer Malsburg – Segen deiner Gruft dafür! –
Gastfreundlich in dein waldumrauschtes Escheberg,
Und dort auf sonn'gen Höhn mich lüftend, losgelöst
Vom kleinen Druck des Lebens, lernt' ich mächt'ger bald
Die Flügel rühren und der eignen Kraft vertraun.


A Bajnok Hektórt csalfán leteríti Akilles
S kímélés nélkül mocskos igára köti.
Ámde Akillest is Páris nyila titkon elejti,
Igy ki csel által emészt másokat, arra bukik.
Czilley jó Hunyadit sokszor kísértve vadászta,
Hol lehetett, hírét nyelve veszélybe hozá.
Mégis az a nagy hős kikerűli Czilley mérgét,
Ez pedig, ami időn ölni akarna, kivész.
Rútúl, de méltán noha megbosszúlta halálát
A hitlen László, fennmarad híre, becse.


定王台上关中土
西望长安多白云
贾谊才高空有赋
河间博雅更无闻


Na trest vraždy vyřklo více hlasů,
Nález o ztracení hrdla zněl;
By víc nemstil nepříštího času,
Že víc život lidský vážit měl.
Kdož mu život dal prý do mocy? –
Však že mu chtí předce pomocy,
Dajíli se oba jako dobří pohnout;
Syc že nelze vtipem duchy ohnout.


Pfauen stolz die Farben drehen,
Sehen drauf die Blumen an.


Řekněte jí, až ji potkáte,
výročí že slavím popáté,


¿Qué tempestad es esta que me embiste
sólo por ver un libro enamorado?
No hay capítulo en él que no he pasado,
por mi desdicha, en esta noche triste.


A znova bušil mečem o kámen,
až jiskry pršely, a řinčel meč,
však nezlomil se, ani neztupěl,
a Roland unaven zas’ žaloval:
„Ach, meči krásný, meči svatý můj!
Ty zlatem třpytíš se a kameny,
však větší v sobě chováš bohatství!
Co svatých v rukověti ostatků!
Toť nemožné, bys patřil pohanům!“


V měsíci Junia do Bájí jela,
neb ráda šumem vln se opájela
a ráda měla pláně vody valné
a barev hru a horizonty dálné.


e ch'a' superbi ogni posanza tolle
e agli uomini di sangue pur resiste
dannando l'oper loro e 'l penser folle,


Vím, že moji pradědové
někdy vládli světem celým:
a já mám jich jazyk tajit
před cizincem, před vetřelým?
Kdo by nechtěl umřít prvé,
ó ten není z naší krve!


十二天闲总骏才
追风蹑景是龙媒
曾随六御临关塞
亲过流沙万里来


زَادُوا لَنَا بِضْعَ عَشْرٍ بَعْدَ سِتِّينا
وخَوَّلُونَا مِنَ النَّعْماءِ ماشِينا
جَادُوا لَنا بالذِي نَهْوَى فَشُكْرُكُمُ
حَقٌّ عَلَيْنا ولَكِنْ أيْنَ ذا أَيْنا
فَإنَّ مِنْ فَضْلِهِمْ نَفْسِي وَحَسْبُكَ ذَا
وإنَّ مِنْ فَضْلِهِمْ دُنيايَ والدنِّيا


Dieser Saame, der sich flösset,
Und in Schooß der Erden fällt,
Wo ihn kocht und fortwärts stösset
Der erwärm'nde Geist der Welt,
Daß er aufwärts auf der Erde
Ein besondrer Cörper werde,
Zeuget alles, was entsteht,
Wächset, bauret und vergeht.


Che di' tu più ch'io ho quaranzei anni?
Noi non te ne chieggian se non diciotto,
vero è che il manigoldo vuole i panni!


Sbor panen Kristových, jenž za Beránkem kráčí!“


Das ist so: Eine Wiese steht
Ganz öde, gras- und blumenleer,
Ganz arm und fahl, ganz abgemäht,
Doch kommt ein Duften zu ihr her,


O Schönste! – ach! ich steh' betroffen:
Das Fenster weit dem Nachtwind offen?
Die Lüfte fallen im Mondenschein
Vom Baum herab durchs Gitter ein –
Sie flüchten flüsternd wie Geisterschar
Durch dein Gemach und stoßen gar
Am Bett den bunten Baldachin
So schaurig her, so schaurig hin
Über des Auges geschlossene Glut,
Darunter die schlummernde Seele ruht,
Daß Schatten gleich Gespenstern weben
Und Wand und Boden irr beleben.
O liebe Dame, banget dir?
Warum und was nur träumst du hier?
Gewiß, du kamst von fernstem Meer,
Ein Wunder, in diesen Garten her!
Seltsam deine Blässe! Seltsam dein Kleid!
Die Locken länger als jederzeit!
Seltsam die düstere Feierlichkeit!


فكر بأسحم مثل السنان
سوى ما أصاب به مقتلُ
كأن مُخَّ ريقتِه في الغُطاط
به سالخ الجلد مستبدلُ


«Non t'incresca — diss'egli — alquanto stare,
tanto che tu vedrai la giusta spada
vendetta a ciaschedun e ragion fare.


quia pulvis.


Non men la Gigantessa ardita e presta
Sprona il gran Lupo e ne l'arcion si serra:
E pon la lancia a mezo il corso in resta:
E fa tremar nel suo venir la terra,
Ma pur sul prato al fiero incontro resta,
E fa tremar nel suo venir la terra,
Ma pur sul prato al fiero incontro resta,
Che sotto l'elmo il buon Ruggier l'afferra
E de l'arcion con tal furor la caccia,
Che la riporta indietro oltra sei braccia.


Velehrad svatý, Děvín v rumech leží,
lid z chýží rozehnán a zbiti kněží,
umlkl zpěv – pták s hrůzou uletoval,
pláč v nebe bil, a bůh se neslitoval!
Bůh dopustil, by Ota krvelačný
krev sedmi set Bodrců jatých prolil
a kněze na kůl narazil a skolil,
dál v Čechy vale Meziborský mračný
pluk, který pouze z lupičů byl sebral.


Und Heinrich, sieben Tage lang
Hält's ihn in Londons Mauern;
Wohl mocht' ihm jeder Stunde Gang
Wie Lauf des Jahres dauern;
Nun aber hält's ihn länger nicht,
Und schüttelnd ab all Last und Pflicht,
Fliegt er zu Lohn und Liebe.


Stál ten člověk dlouho, dlouho zamyšlen a zadumán,
nad ním visel vyčítavý, špatný, špatný Kristus Pán...


Niemand wird mehr mit dir weinen,
Und wenn erst die Lerche singt,
Sag mir, wer dir dann die kleinen,
Dir die frühen Veilchen bringt?


Na, toletz dunn rönnt dat Fahlen
as sonn Vullblot in de Bahn,
rein as hadd een gleundig Kahlen
achter ünner'n Swanz em dan.


És fölszíttak a csillagok,
önútam belémbotlott.
S hol vágyaimnak éke ég,
ott szám már áment mondott.


gönlümce bir hu diyeyim hısımım ali osman'a


Komm, gieb mir deinen Geist,
Den, welchen du verheist
Demselben auszutheilen,
Wer bey bedrängtem Heulen
Mit rechten Herzenszähren
Zu dir sich wird bekehren.


Schaw dorten schon ins wilde
Die wollgebleichte Schaar/
Sich gar ohn schutz/ vnd schilde
Verwicklet in gefahr.
Ach schonet nur der herden/
Der Hirt auch selber schrie:
Mit mir laß euch gewerden/
Sprach Er/ mich schawet hie.


Und wieder treibt es in den Tannen,
Und wieder lockt's vom blauen Zelt,
Ein Flügeldehnen, Segelspannen
Geht ungeduldig durch die Welt.


con la tristeza de los hondos duelos,
y un perfume sutil, ligero asciende
como un alma que sube hacia los cielos


E Dardinello, il giovanetto franco,
Ha le sue nave a queste altre congionte.
Il quartiero ha costui vermiglio e bianco,
Come suolea portare il padre Almonte;
E pur cotale insegna, più né manco,
Portava indosso ancora Orlando il conte.
Ma ad un di lor portarla costò cara;
Questo garzone è re de la Zumara.


Den Leib könnt Ihr beugen und brechen im Frohn,
Die Seele, die Seele, sie lächelt Euch Hohn.


Mein Liebgen wil es nicht verstehn,
Daß ich in sie verliebet bin,
Sie kan vor mir vorüber gehen,
Als hätte mein getreuer Sinn,
Der ihre Lieb und Gunst begehrt,
Sich nach der Gnüge nicht erklärt.


Evvel győztük mi meg keresztény világot,
Az mely inkább kiván fizetni harácsot,
Hogysem vitéz módon reánk vonjon kardot;
Evvel böcsültetjük mi musulmánokat.


Mindennemű szükségeket
A szorgalom beszerzi,
Rakásra gyűlt élelmeket
A gondos ész megőrzi,
Szintúgy dologho’ nyúlnak
A gyermekek, s tanúlnak.


Die Menschheit wird sich selber nicht entrinnen;
Denn ob sie scheinbar auch nach außen leiten:
Die Fäden führen doch zuletzt nach innen.


Wer Gott empfängt, verliert auch Gott. Sich Gott gantz lassen,
Kan Gott, und sonsten nichts, als weil Gott Gott ist, fassen.


TRAV'LER! who e'er thou art, that seek'st this tomb,
And view'st with pleasure the surrounding gloom,
Stay, nor to beauty's urn thy tears refuse,
But let them fall like summer's sweetest dews.
O long uninjur'd may this willow wave,
And long protect this ever honour'd grave.
For  beneath its sadly drooping shade
There rest the ashes of
If virtuous worth be heaven's peculiar care,
She does its brightest, noblest pleasures share.
Do thou, by Harriet's bright example led,
The unfrequented paths of virtue tread.
So shalt thou dauntless meet the power of death,
And so shall hope receive thy latest breath.


Zem pak zahalila v sněhy
Krásy své a vnady,
A v srdéčku místo něhy
Uhostila chlady. –


Wo sind sie doch, die schönen Zeiten,
Da mir der – – – –
Auch deinetwegen wohlgefiel,
Weil deine Blicke mich erfreuten?
Wie schön war um dein zehntes Jahr


乔木凌云积翠华
浓阴满地护琪花
瑶池石上开图画
玉宇琼楼不必夸


Já v té trávě porosené
stála v milém vytržení,
hleděla jsem k nebi v dálku,
že mu nikde – konce není.


Und der Eintracht Band,
Das mächtig umwand
Die Kräfte, es schien gelöset.
Der Luft entsinkt der Wolken Schleier
Und aus dem Abgrund steigt das Feuer,
Und zehret alles Ird'sche auf.


„Ty’s zase vraždila? Tak útlý tvor?
Jsi přece ukrutná. Pryč ode mne!
Nech být mě o samotě!“


Ptačími písněmi poset je den.
Ve všem je nějaký vnitřní tlak.
Ničemu nechci způsobit hoře.
A pozor dám také, aby můj stín
nepadl na nic jako mrak.


A duše pláče, jako vítr kvílí
po letech zniklých, po snech, které přešly,
ó, jen se smát, co stačí tobě síly,
a nežebrat jen o soucitu grešli!


Ch'un'ora il die mi fora grande gioia
vedere lei, che m'ha in segnoria,
che meve agghiaccia e fiamma lo core.


A ticho se kouřilo z dálek, padalo s výší a příšerně slavné
dusilo kroky. Šeptem úcty třásl se hlas mé duše.
(Bylo něco mdlého ve vzduchu, jak jeho svěžest by vpila
žhavá žízeň rozžatých hromnic.)


Detto ciò, gli atti e sue parole attendi,
e come seco stia fortuna e amore;
poi l'onde piega e la risposta rendi.


Couve l'œuf étranger de l'humide sarcelle ;
Tendre mère, elle tremble, alors qu'à peine éclos,
Ses poussins chancelants s'élancent dans les flots ;
Triste, elle suit de l'œil leur troupe inattentive,
S'alarme, les admire, et reste sur la rive.


Měsíc se nad ně sklání,
je v bledou líbá tvář,
v jich těžkých snech nad nimi
bdí vlídná jeho zář.


خَلَعَ لرَبيعُ عَلى غُصونِ البانِ
حُلَلاً فَواضِلُها عَلى الكُثبانِ
وَنَمَت فُروعُ الدَوحِ حَتّى صافَحَت
كَفَلَ الكَثيبِ ذَوائِبُ الأَغصانِ
وَتَتَوَّجَت هامُ الغُصونِ وَضَرَّجَت
خَدَّ الرِياضِ شَقائِقُ النُعمانِ
وَتَنَوَّعَت بُسطُ الرِياضِ فَزَهرُها
مُتَبايِنُ الأَشكالِ وَالأَلوانِ
مِن أَبيَضٍ يَقَقٍ وَأَصفَرَ فاقِعٍ
أَو أَزرَقٍ صافٍ وَأَحمَرَ قاني
وَالظِلُّ يَسرِقُ في الخَمائِلِ خَطوَهُ
وَالغُصنُ يَخطِرُ خِطرَةَ النَشوانِ
وَكَأَنَّما الأَغصانُ سوقُ رَواقِصٍ
قَد قُيَّدَت بِسَلاسِلِ الرَيحانِ
وَالشَمسُ تَنظُرُ مِن خِلالِ فُروعِها
نَحوَ الحَدائِقِ نَظرَةَ الغَيرانِ
وَالطَلعُ في خَلَلِ الكِمامِ كَأَنَّهُ
حُلَلٌ تَفَتَّقُ عَن نُحورِ غَوانِ
وَالأَرضُ تَعجِبُ كَيفَ تَضحَك وَالحَيا
يَبكي بِدَمعٍ دائِمِ الهَمَلانِ
حَتّى إِذا اِفتَرَّت مَباسِمُ زَهرِها
وَبَكى السَحابُ بِمَدمَعٍ هَتّانِ
ظَلَّت حَدائِقُهُ تُعاتِبُ جَونَهُ
فَأَجابَ مُعتَذِراً بِغَيرِ لِسانِ
طَفَحَ السُرورُ عَلَيَّ حَتّى إِنَّهُ
مِن عِظمِ ما قَد سَرَّني أَبكاني
فَاِصرِف هُمومَكَ بِالرَبيعِ وَفَصلِهِ
إِنَّ الرَبيعَ هوَ الشَبابُ الثاني
إِنّي وَقَد صَفَتِ المِياهُ وَزُخرِفَت
جَنّاتُ مِصرَ وَأَشرَقَ الهَرمانِ
وَاِخضَرَّ واديها وَحَدَّقَ زَهرُهُ
وَالنيلُ فيهِ كَكَوثَرٍ بِجِنانِ
وَبِهِ الجَواري المُنشَآتُ كَأَنَّها
أَعلامُ بيدٍ أَو فُروعُ قِنانِ
نَهَضَت بِأَجنِحَةِ القُلوعِ كَأَنَّها
عِندَ المَسيرِ تَهُمُّ بِالطَيَرانِ
وَالماءُ يُسرِعُ في التَدَفُّقِ كُلَّما
عَجِلَت عَليهِ يَدُ النَسيمِ الواني
طَوراً كَأَسنِمَةِ القِلاصِ وَتارَةً
مُتَفَتِّلٌ كَأَكارِعِ الغِزلانِ
حَتّى إِذاكُسِرَ الحَليجُ وَقُسِّمَت
أَمواهُ لُجَّتِه عَلى الخُلجانِ
ساوى البِلادَ كَما تُساوي في النَدى
بَينَ الأَنامِ مَواهِبُ السُلطانِ
الناصِرُ المَلِكُ الَّذي في عَصرِهِ
شِكرَ الظِباءُ صَنيعَةَ السِرحانِ
مَلِكٌ إِذا اِكتَحَلَ المُلوكِ بِنورِهِ
خَرّوا لِهَيبَتِهِ إِلى الأَذقانِ
وَإِذا جَرى بَينَ الوَرى ذِكرُ اِسمِهِ
تُغنيهِ شُهرَتُهُ عَنِ اِبنِ فُلانِ
مِن مَعشَرٍ خَزَنوا الثَناءَ وَقَطَّعوا
بِغِنا النُضارِ جَوائِزَ الحُزّانِ
قَومٌ يَرَونَ المَنَّ عِندَ عَطائِهِم
شِركاً بِوَصفِ الواحِدِ المَنّانِ
الموقِدونَ تَحتَ المَراجِلِ لِلقِرى
فَضَلاتِ ما حَطَموا مِنَ المُرّانِ
إِن أَخرَسَت فِلَذُ العَقيرِ كِلابَهُم
دَعَوُا الضُيوفَ بِأَلسُنِ النيرانِ
أُسدٌ رَوَت يَومَ الهِياجِ أَكُفُّهُم
بِدَمِ الأُسودِ ثَعالِبَ الخِرصانِ
قَصَفوا القَنا في صَدرِ كُلِّ مُدَرَّعٍ
وَالبيضَ في الأَبدانِ وَالأَبدانِ
قَد عَزَّ دينُ مُحَمَّدٍ بِسَمِيِّهِ
وَسَما بِنُصرَتِهِ عَلى الأَديانِ
مَلِكٌ تَعَبَّدَتِ المُلوكُ لِأَمرِهِ
وَكَذاكَ دَولَةُ كُلِّ رَبِّ قِرانِ
وافى وَقَد عادَ السَماحُ وَأَهلُهُ
رِمَماً فَكانَ لَهُ المَسيحَ الثاني
فَالطَيرُ تَلجَأُ بِالحُصونِ لِأَنَّها
بِنَداهُ لَم تَأمَن مِنَ الطَوفانِ
لا عَيبَ في نُعماهُ إِلّا أَنَّها
يَسلو الغَريبُ بِها عَنِ الأَوطانِ
شاهَدتُهُ فَشَهِدتُ لُقمانَ الحِجى
وَنَظَرتُ كِسرى العَدلِ في الإيوانِ
وَرَأَيتُ مِنهُ سَماحَةً وَفَصاحَةً
أَعدى بِفَيضِهِما يَدي وَلِساني
يا ذا الَّذي شَغَلَ الزَمانَ بِنَفسِهِ
فَأَصَمَّ سَمعَ طَوارِقِ الحِدثانِ
لَو يَكتَبُ اِسمُكَ بِالصَوارِمِ وَالقَنا
أَغنى عَنِ التَضرابِ وَالتَطعانِ
وَكَتيبَةٌ ضَرَبَ العَجاجُ رِواقَها
مِن فَوقِ أَعمِدَةِ القَنا المُرّانِ
نَسَجَ الغُبارُ عَلى الجِيادِ مَدارِعاً
مَوصولَةً بِمَدارِعِ الفُرسانِ
وَدَمٌ بِأَذيالِ الدُروعِ كَأَنَّهُ
حَولَ الغَديرِ شَقائِقُ النُعمانِ
حَتّى إِذا اِستَعَرَ الوَغى وَتَتَبَّعَت
بيضُ الصِفاحِ مَكامِنَ الأَضغانِ
فَعَلَت دُروعُكَ عِندَها بِسُيوفِهِم
فِعلَ السَرابِ بِمُهجَةِ الظَمآنِ
وَبَرَزتَ تَلفِظُكَ الصُفوفُ إِلَيهِم
لَفظَ الزَنادِ سَواطِعَ النيرانِ
بَأَقَبَّ يَعصي الكَفَّ ثُمَّ يُطيعُهُ
فَتَراهُ بَينَ تَسَرُّعٍ وَتَوانِ
قَد أَكسَبَتهُ رِياضَةً سُوّاسُهُ
فَتَكادُ تَركُضُهُ بِغَيرِ عِنانِ
كَالصَقرِ في الطَيَرانِ وَالطاووسِ في ال
خَطَرانِ وَالخَطّافِ في الرَوغانِ
يَرنو إِلى حُبُكِ السَماءِ تَوَهُّماً
أَنَّ المَجَرَّةَ حَلبَةُ المَيدانِ
لَو قيلَ عُج نَحوَ السَماءِ مُبادِراً
وَطِئَت يَداهُ دَوابِرَ الدَبَرانِ
أَو قيلَ جُز فَوقَ الصِراطِ مُسارِعاً
لَمَشى عَليهِ مِشيَةَ السَرَطانِ
وَفَلَلتَ حَدَّ جُموعِهِم بِصَوارِمٍ
كَكَراكَ نافِرَةٍ عَنِ الأَجفانِ
ضَلَّت فَظَنَّت في مُقارِعَةِ العِدى
أَنَّ الغُمودَ مَعاقِدُ التيجانِ
صَيَّرتَ هاماتِ الكُماةِ صَوامِعاً
وَكَواسِرَ العِقبانِ كَالرَهبانِ
يا ذا الَّذي خَطَبَ المَديحَ سَماحُهُ
فَنَداهُ قَبلَ نِدايَ قَد لَبّاني
أَقصَيتَني بِالجودِ ثُمَّ دَعَوتَني
فَنَداكَ أَبعَدَني وَإِن أَدناني
ضاعَفتَ بِرَّكَ لي وَلو لَم تولِني
إِلّا القُبولَ عَطِيَّةً لَكَفاني
فَنَأَيتُ عَنكَ وَلَستُ أَوَّلَ حازِمٍ
خافَ النِزولَ بِمَهبِطِ الطوفانِ
عِلمي بِصَرفِ الدَهرِ أَخلى مَعهَدي
مِنّي وَصَرَّفَ في البِلادِ عِناني
وَلَرُبَّما طَلَبَ الحَريصُ زِيادَةً
فَغَدَت مُؤَدِّيَةً إِلى النُقصانِ
فَلَئِن رَحَلتُ فَقَد تَرَكتُ بَدائِعاً
غَصَبَت فُصولَ الحُكمِ مِن لُقمانِ
وَخَريدَةً هِيَ في الجَمالِ فَريدَةٌ
فَهِيَ الغَريبَةُ وَهيَ في الأَوطانِ
مُعتادَةً تَهَبُ الحَليلَ صَداقَها
فَخراً عَلى الأَكفاءِ وَالأَقرانِ
لا عَيبَ فيها وَهوَ شاهِدُ حُسنِها
إِلّا تَبَرَّجَها بِكُلِّ مَكانِ
قَلَّت وَإِن حَلَّت صَنائِعَ لَفظِها
لَكُم وَإِن نَطَقَت بِسِحرِ بَيانِ
فَجَميلُ صُنعِكُمُ أَجَلُّ صَنائِعاً
وَبَديعُ فَضلِكُمُ أَدَقُّ مَعانِ


Wie lieb' ich doch dich
So herzinniglich!
Dein funkelndes Aeuglein
Blickt immer auf mich.


Pojď, synu můj, tu nezapomeň chvíli,
kdy zjevil se ti člověk v Římanu.
Jest vzácnější, než lze si pomyslit,
ji drahokamem ve své srdce vlož
a ostříhej pro všecky příští časy!
Ó jak to vzácné býti člověkem
a vzácnější, se jednou k tomu znát!


Das weiße Häuschen, das ich flimmern ſehe,
Wie liegt’s abſeits in Sonn’ und Sonntagsruh.
Der Roſenſtrauch am Dach ſchwillt im Gewehe,
Als wär’s der Kamm von einem Kakadu.
Heut Nachmittag, wenn ich ſpazieren gehe,
Kehr’ dort ich ein zu einem Rendezvous.
Wir ſind allein. Doch ja daß nichts geſchehe,
Spielt Mütterchen dann mit uns Blindekuh.


Pauvres gens, — qui nous enivrons
D'entendre une horrible Victoire
Mugir avec les noirs clairons,
Ce serait notre seule gloire !


君家先子号名臣
况复遗思渤海滨
此日相逢重相惜
知君不忝旧儒绅


Gestern ist nicht heute mehr: Es ist weg, es ist dahin.
Es verspührt, empfindet, fühlet, sieht und höret unser Sinn
Nichts von seiner Gegenwart. Gestern ist, wie ein Geschrey,
Das im Augenblick verschwindet, auch verschwunden und vorbey.
Alles gestrige Vergnügen, Lachen, Fröhlichkeit und Schertz
Ist nunmehr ein leeres Nichts. Aber auch ein bittrer Schmertz,
Der uns gestern drückt' und fraß, der uns Marck uns Bein durchwühlet,
Hat mit gestern aufgehört, und wird heute nicht gefühlet.
Eines Reichen fröhlichs Gestern ist mit allem seinen Prangen,
Und des Armen elend Gestern auch mit aller Noth vergangen.
Beydes bringt besondern Trost. Denn die kurtze Daur der Freuden
Tröstet alle, die nicht glücklich: Und, die Pein und Schmertzen leiden,
Werden ungemein gestärckt, wenn sie dieses überlegen,
Und die unleugbare Wahrheit dieser Lehre wohl erwegen:


Wenn Du noch wärst am Leben,
Dann lohnte sich's fürwahr –
Doch da Du nicht am Leben,
So lohnt sich's nimmerdar.


Großer Gott, in dem ich schwebe,
Menschenfreund, vor dem ich lebe,
Höchstes Gut und Herr allein,
Ich bet' an dein Nahesein.


Jati, velmi málo jen z nich
Vyvázlo. Tu vítězstvím svým
Pyšen, Petr ze Šternberka
Vyzvati dal naše, aby
Poddali se. Ale tito,
Rychle kamennou se hrází
Ohradivše, dodrželi,
Až moc naše hlavní řeku
Přeplavila. Aj tu zašla
Panu Petru ze Šternberka
Všechna chuť, největším kvapem
Prch’ on. My však na bojišti,
Krví zbroceném, rozbili
Stany, slyšeli mši svatou,
A pobožně pochovali
Padlé. Na to hnuli jsme se
Zase ku předu, již posly
Vedeni Vašimi, přešli
V noci pak u Jilového
Sázavu, a jsme teď tady
U Vás, milí bratři!““ „„„Teda


画里濡毫不敢浓
囱间欲肖碧玲珑
两竿稍上无多叶
何事风波满太空


Ha, fort! Hinaus aus dieser Stadt,
Wo selbst das Laster Barden hat!
Hinweg, hinweg von diesen Mauern
Wo Tugend, Unschuld, Redlichkeit
In Staub getreten trauern
Und weinen; wie man heimlich spricht:
Denn selber sah ich sie dort nicht.
Schnell floh dieß Otternest mein Fuß.
Mich jagten Jammer und Verdruß,
Daß Gilbrich mein Gefährt
Von dannen nicht mit mir geflohen:
Denn Troz den Bitten, Troz dem Drohen,
Blieb er, und hieß nun Flavius;
Und ward ein schimmernder Krieger
Um Sold und um Gewinn,
Und schwelgt in Üppigkeiten
Die knechtischen Tage dahin!
O streut dem Knaben Rosen!
O komm, ihm liebzukosen,
Du West, doch schone des jungfräulichen Gesichts! –
Und so zerdampf' er in sein Nichts!
Er fliehe seines Landes Sitte;
Er fliehe seines Vaters Hütte;
Doch ist er nicht der Rach' entflohn;
Ist Hermans Bruder nicht und ist nicht Siegmars Sohn;
Er ist nur Flavius. –


Ať co kněz tvůj štěpoval,
Rozvíjí se dál a dál,
By náš národ nezhynul,
Ale k slávě tvé slynul,
Pane, spasiž nás!


He spake, and strait the fragments, mouldy scraps,
Reliques of rapine, monuments of theft,
High in their sight uprearing, rous'd their rage.
Now thirst of dire revenge, now lust of fame
Burns emulous, and fires each Patriot breast;
Each meditates to Mouse unheard of fate,
And ev'ry brain is hamm'ring on a TRAP.


Voi far fiorir potete eternamente
il colle ch'amo; voi farlo, lodando,
novo Parnaso a la futura gente.


Ještě hloub, ještě dál ženu se divoce,
očima hltám tmu vábivou široce,
líbeznou vůni, tajemství plíseň,
ruka se rozvírá, dál, dál,
jedinou touhou jsem plápolal,
dolů! v šílený let!
V nicotu smět!
A nikde konec; nikde hlína lidí svítící,
tma, tma milosrdná, něžná, hřející!
Hrůza! Je světlo za stěnou tou?
A stěna se zbortí? Dále! Hou!
Ještě hloub! Ještě dál! Až dolů!


Zříš domy – zavřené a zadumané,
až divný stesk tě náhle pojme do svých pout,
ty chápeš, bolesti duch že tu vane,
že lidský žal a trud si zvolily ten kout.


Así que en los pañales del pecado
fui, como todos, luego al punto envuelto
y con la obligación de eterna pena,
con tanta fuerza y tan estrecho atado,
que no pudiera de ella verme suelto
en virtud propia ni en virtud ajena,
sino de aquella (llena
de piedad tan fuerte)
bondad, que con su muerte a nuestra muerte
mató, y gloriosamente hubo deshecho,
rompiendo el amoroso y sacro pecho,
de donde mana soberana fuente
de gracia y de salud a toda gente.
En esto plugo a la bondad inmensa
darme otro ser más alto que tenía,
bañándome en el agua consagrada;
quedó con esto limpia de la ofensa,
graciosísima y bella el alma mía,
de mil bienes y dones adornada;
en fin, cual desposada
con el Rey de la gloria,
¡oh, cuán dulce y suavísima memoria!,
allí la recibió por cara Esposa,
y allí le prometió de no amar cosa
fuera de él o por él, mientras viviese.
¡Oh, si, de hoy más siquiera, lo cumpliese!
Crecí después y fui en edad entrando;
llegué a la discreción, con que debiera
entregarme a quien tanto me había dado,
y, en vez de esto la lealtad quebrando,
que en el bautismo sacro prometiera
y con mi propio nombre había firmado,
aún no hubo bien llegado
el deleite vicioso
del cruel enemigo venenoso,
cuando con todo di en un punto al traste.
¿Hay corazón tan duro en sí, que baste
a no romperse dentro en nuestro seno,
de pena el mío, de lástima el ajeno?
Más que la tierra queda tenebrosa,
cuando su claro rostro el sol ausenta
y a bañar lleva al mar su carro de oro;
más estéril, más seca y pedregosa,
que cuando largo tiempo está sedienta,
quedó mi alma sin aquel tesoro,
por quien yo plaño y lloro,
y hay que llorar contino,
pues que quedé sin luz del Sol divino,
y sin aquel rocío soberano,
que obraba en ella el celestial verano;
ciega, disforme, torpe y a la hora
hecha una vil esclava de señora.
¡Oh, Padre inmenso, que inmovible estando
das a las cosas movimiento y vida,
y las gobiernas tan süavemente!,
¿qué amor detuvo tu justicia, cuando
mi alma tan ingrata y atrevida,
dejando a ti, del bien eterno fuente,
con ansia tan ardiente
en aguas detenidas
de cisternas corruptas y podridas,
se echó de pechos ante tu presencia?
¡Oh, divina y altísima clemencia,
que no me despeñases al momento
en el largo profundo del tormento!
Sufrióme entonces tu piedad divina
y sacóme de aquel hediondo cieno,
do, sin sentir aún el hedor, estaba
con falsa paz el ánima mezquina,
juzgando por tan rico y tan sereno
el miserable estado que gozaba,
que sólo deseaba
perpetuo aquel contento;
pero sopló a deshora un manso viento
del Espíritu eterno, y, enviando
un aire dulce al alma, fue llevando
la espesa niebla que la luz cubría,
dándole un claro y muy sereno día.
Vio luego de su estado la vileza,
en que, guardando inmundos animales,
de su tan vil manjar aún no se hartara;
vio el fruto del deleite y de torpeza
ser confusión, y penas tan mortales;
temió la recta y no doblada vara,
y la severa cara
de aquel juez sempiterno;
la muerte, juicio, gloria, fuego, infierno,
cada cual acudiendo por su parte,
la cercan con tal fuerza y de tal arte,
que, quedando confuso y temeroso,
temblando estaba sin hallar reposo.
Ya que, en mí vuelto, sosegué algún tanto,
en lágrimas bañando el pecho y suelo,
y con suspiros abrasando el viento:
«Padre piadoso, dije, Padre santo,
benigno Padre, Padre de consuelo,
perdonad, Padre, aqueste atrevimiento;
a vos vengo, aunque siento,
de mí mismo corrido,
que no merezco ser de vos oído;
mas mirad las heridas que me han hecho
mis pecados, cuán roto y cuán deshecho
me tienen, y cuán pobre y miserable,
ciego, leproso, enfermo, lamentable.
Mostrad vuestras entrañas amorosas
en recebirme agora y perdonarme,
pues es, benigno Dios, tan propio vuestro
tener piedad de todas vuestras cosas;
y si os place, Señor, de castigarme,
no me entreguéis al enemigo nuestro;
a diestro y a siniestro
tomad vos la venganza,
herid en mí con fuego, azote y lanza;
cortad, quemad, romped; sin duelo alguno
atormentad mis miembros de uno a uno,
con que, después de aqueste tal castigo,
volváis a ser mi Dios, mi buen amigo».
Apenas hube dicho aquesto, cuando
con los brazos abiertos me levanta
y me otorga su amor, su gracia y vida,
y a mis males y llagas aplicando
la medicina soberana y santa,
a tal enfermedad constituida,
me deja sin herida,
de todo punto sano,
pero con las heridas del tirano
hábito, que iba ya en naturaleza
volviéndose, y con una tal flaqueza,
que, aunque sané del mal y su accidente,
diez años ha que soy convaleciente.


"Ciudad triste, ayer reina de la mar"


Eine Blüte abgefallen! –
Ach, die lieblichste von allen,
Unsre Hannah fiel,
Hin ist Lust und Spiel.


囊裹真香谁见窃
鲛绡滴泪染成红
殷勤遗下轻绡意
好与情郎怀袖中


Don Diego, sur la table abondamment servie,
Songe, accoudé, muet, le front contre le poing,
Pleurant sa flétrissure et l'honneur de sa vie.


Ein herzblutroter Streif im Nord
wie Völkerzorn, wie Haß und Mord,
wie letzte Lebensröte –
Dumpf gärt und grollt's im Flutenschoß;
ein Schrei der Qual, der Lust bricht los;


Právě tisíc tři sto dvadcet sedem
Roků počítal svět křesťanský,
Když dán onen zákon tyranský
Nakvašený nelidskosti jedem:


Du hast erkämpft ein schönes Vaterland!
Was neigst du sinnend, Greis, dein Haupt zur Hand?
Ob deines Herzens stillen Rosen nicht
Wohl auch die heim'sche Nachtigall gebricht?


Ben prego che 'l mie prego in te s'accenda,
sì come fé quel di Centurïone,
tal che la persa grazia mi si renda.


 sayo de hierro acá yo estoy vistiendo,
cota de acero, arnés, yelmo luciente,
que un claro espejo al sol voy pareciendo.
 Mientras andáis allá lascivamente
con flores de azahar, con agua clara
los pulsos refrescando, ojos y frente,
 yo de honroso sudor cubro mi cara
y de sangre enemiga el brazo tiño
cuando con más furor muerte dispara.
 Mientras que a cada cual con su desiño
urdiendo andáis allá mil trampantojos,
manchada el alma más que piel de armiño,
 yo voy acá y allá, puestos los ojos
en muerte dar al que tener se gloria
del ibero valor ricos despojos.
 Mientras andáis allá con la memoria
llena de las blanduras de Cupido,
publicando de vos llorosa historia,
 yo voy aca de furia combatido,
de aspereza y desdén, lleno de gana
que Ludovico al fin quede vencido.
 Mientras cual nuevo sol por la mañana
todo compuesto andáis ventaneando
en haca, sin parar, lucia y galana,
 yo voy sobre un jinete acá saltando
el andén, el barranco, el foso, el lodo,
al cercano enemigo amenazando.
 Mientras andáis allá metido todo
en conocer la dama, o linda o fea,
buscando introducción por diestro modo,
 yo reconozco el sitio y la trinchea
deste profano a Dios vil enemigo,
sin que la muerte al ojo estorbo sea.


Kapry tučné, outlé štiky
Rybář chytá do sytí:
Staré selské prognostyky
Nechtí prý juž platiti!


Immár Erdélségben régen híre vala,
Királ hadnagyinak, Fráter Györgynek vala,
Ez hír hallva barát gondba esött vala,
Az királ erejét mert keveselli vala.


Doch laß dich das nur nicht verdrießen
Und singe zu!
Ein Lenz muß auch im Winter sprießen,
Den wirkest du.
O Himmelskehl' im Zeitenfroste,
Du bist gegeben uns zum Troste;
Sing' nur, und ob es dir die Seele koste,
In jede Seele Sehnsucht, Schmerz und Ruh'.


A když starý král umíral,
tu dal jim odkazem
svůj z hermelínu starý plášť
a několik děr v něm.


Er ward bekannt in allen Landen
Wo nur was Großes je geschah,
Und ganze Regimenter standen
Vor ihm wie Leichen lautlos da.


Empieza el llanto
de la guitarra.
Se rompen las copas
de la madrugada.
Empieza el llanto
de la guitarra.
Es inútil callarla.
Es imposible
callarla.
Llora monótona
como llora el agua,
como llora el viento
sobre la nevada.
Es imposible
callarla.
Llora por cosas
lejanas.
Arena del Sur caliente
que pide camelias blancas.
Llora flecha sin blanco,
la tarde sin mañana,
y el primer pájaro muerto
sobre la rama.
¡Oh, guitarra!
Corazón malherido
por cinco espadas.


Talhando a obra, maldiz
A empresa que lhe incumbiram,
Fez nigromâncias com giz,
Sete vezes lhe caíram
Os óculos do nariz:


Z pod kopců Palavských ohromný valil se voj,
ve ržání komoňů válečných, v hrčení vozů
vojenská vpadala píseň,
hlomozná, z hluboka vyšlá a k nebesům vzpjatá,
ač slunce pražilo, neumlkávající,
bouřlivá, jako když zaduní hromy a blesky,
zčernalou oblohu ožehnou, od lesa k lesu
divoký vichor když s úpěním letí.
Napřed jdou podjezdy, vousatí jezdcové s kopím,
pavezu na ruce, po boku tulichy, meče,
harcují koněberkové,
za nimi práčata v hustých se šinou v před proudech,
podobna tykadlům brouka jsou obrovitého,
za nimi burácí husitské vozy.
U pušek střelci jdou, cepníci spájejí řadu,
na koni vysokém harcuje olbřímí hejtman
a za ním korouhve dují,
za ním jak lavina valí se táborské vojsko.
V padolech rakouských zdivení Němčíci hledí,
Noe jak patříval na vody, rostoucí valem
pod archou ochrany. Českého dráždili muže,
vnikali do jeho državy na lup a bili,
co přišlo pod ocel, pálili hrady a města,
i Prahu samu šli navštívit ohněm.
Sám Pipo z Ozory vedl je tenkráte na lup
a Zigmund s Uhřaty, ze Saska přijeli jiní,
přijeli ze Slezska i z Durynk přijeli mnozí,
Praha však zdržela náraz.
Trocnovský na hoře Vítkově okopán valem,
tři sruby vypjaté, kolem nich cepníků zástup.
A pole Špitálské pokryté Němců je trupy.
Vojna pak hořela, Zigmund se spálil.
A nyní Čechů se přivalil veliký zástup,
Rakouské na nivy vytáhli, odemstit křivdy,
před nimi hrůza jde perutí divého větru,
neboť se naplnil zákon:
za zub nechť zub je ždán, za oko oko, krev za krev!
Němčíci prchají kvapem,
jim v patách burácí vzdouvavá husitská píseň!


Au frais Généralife écloses,
Sous le jet d'eau toujours en pleurs,
Du temps de Boabdil, deux roses
Ensemble ont fait jaser leurs fleurs ;


Laßt Lerch' und Falken fliegen,
Setzt alle Kräfte bei,
Mit ihnen zu besiegen
Des Hahnes Prahlerei!
Er prangt mit euren Federn:
Drum müßt ihr ihn entädern,
Und Jeder sich bemühen
Das Seine wegzuziehen.


La vista frescos los incendios bebe,
y, volcán, por las venas los dilata;
con miedo atento a la blancura trata
el pecho amante, que la siente aleve.


Rühmt denn Seiner Gnaden-Triebe
Tiefen Abgrund ohne Grund,
Machet Seiner Vater-Liebe
Tiefes Meer und Allmacht kund,
Weil Gott nichts von euch begehret,
Als daß ihr Ihn fröhlich ehret,
Da in dem, was euch ergetzt,
Er nur Seine setzt.


E se voi non avete de' cavagli,
che voi non ne vogliate è manifesto,
avendo voi denar da comperagli.


SMĚJ se, směj, ty milé dítě,
vesele a srdečně,
i kdo stár a uvidí tě,
jaro cítí bezděčně.


万折狂澜肯倒流
归心梦寐在东周
平生快意君知否
今日驱车过白沟


Když loučiti se duše bude
S tím podslunečným životem,
Nech, Pane dobrý, tehdá vzhude
Ti posledním svým chropotem.


Verdammte Spötterei, du Weisheit schlauer Thoren,
Die die Unwissenheit vom Uebermuth geboren!
Du hast zuerst bei uns der Dinge Werth verwirrt,
Daß Tugend lächerlich und Laster artig wird.
Seitdem dich in Paris ein Schwarm verwöhnter Jugend
Erwählt zum Gegensatz von Gründlichkeit und Tugend,
Misskennt sich die Natur in unsern Urtheiln oft,
Sie findet Schimpf und Spott, wo sie Verwundrung hofft,
Da manche That, die doch der Hölle Farben führet,
Zur Schau sich kühnlich trägt und ihren Böswicht zieret!


玉雪毛衣□□□
平生惯弄碧潺潺
春风唤起双飞兴
不得鱼虾也入山


几年沧海一碑成
身后何须叹不平
天遣老兄生少子
千秋寒食祭公茔


Ha, welch ein Glanz ist rings um mich verbreitet!
Zum Schatten wird des ird'schen Tages Licht.
Durch helles Blau, durch Morgenröthen leitet
Die Bahn empor, der trunkne Geist entgleitet,
Was er verläßt, das war das Seine nicht.
Hold schlingt um mich der ew'ge Lenz die Arme,
Hebt mich empor zu seinen goldnen Höhn,
Damit der Geist an seinem Strahl erwarme,
Des Herzens Gluth sich kühl' in seinem Wehn.
Hell quillet dort der stille Born der Liebe,
Und daß kein Sturm den glatten Spiegel trübe,
Umschattet ihn mit duft'gem Grün die Ruh;
In ihm erfrischt die Sehnsucht ihr Gefieder,
Und schüchtern beugt die Schönheit sich hernieder,
Und lächelt hold dem eignen Bilde zu.
O möcht' ich auf zu jenem Himmel fliehen,
Der Alles, was in süßen Phantasieen
Die Seele sah, als Wahrheit mir verspricht!
Hier wird der Traum der Sehnsucht nur verziehen,
Doch Lieb' ist dort der Tugend schönste Pflicht.


قَد عَرَفنا مَغزاكَ ياعَيّارُ
وَتَلَظَّت كَما أَرَدتَ النارُ
لَم أَزَل ثابِتاً عَلى الهَجرِ حَتّى
خَفَّ صَبري وَقَلَّتِ الأَنصارُ
وَإِذا أَحدَثَ الحَبيبانِ أَمراً
كانَ فيهِ عَلى المُحِبِّ الخِيارُ


Offt treibt mir / das Ungelück /
alle Lust und Freud zurück:
doch treibt wider offt zurück /
Herz und Muht / das Ungelück.


Ja, Vater! Vater, ja! Du bist so sehr aufzehrend
Als deine gütt ist deinem Volke gros!
Wi hoch di rechte hand ist guttes gutts gewährend,
So hoch ist auch di link erbarmungslos.
Allein ich fall zu fus
Und bitt um Jesuskus,
Den süssen, den er gab dir, Vater, vor uns sündern,
Um ihre straff zumindern.
Ach handle nicht, wi si verdint!
Sonst bleiben ewigst si entgrünt.


Nedovita uvadala
routa milá,
a já ani o věnečku
nedosnila.


For know where-ever love and virtue guide,
They lead us to a state of heav'nly bliss,
Where joys unknown to guilt and shame preside,
And pleasures unalloy'd each hour increase.


Er kam zum heilgen Öleberg;
Da, da ging an das hohe Werk
Mit Zittern und mit Zagen.
Die Erde nahm den Blutschweiß an,
Der häufig aus ihm drang und rann,
Der Himmel hört ihn sagen:
O Vaterherz, gefällt es dir,
So gehe dieser Kelch von mir;
Wo nicht, gescheh dein Wille!
Und täte das zum dritten Mal,
Indessen lag der Jünger Zahl
In Schlaf und süßer Stille.


Ornasti (il veggio) a sì degn'opra eletto,
fabro gentil, di quest'altera e ria
bella fera d'Amor nemica e mia
il viso almen di mansueto affetto.


鸣鸠天色半晴阴
竹屋松窗老寸心
闭户不知春早晚
桃花红浅柳青深


Vergiftet fühlten wir das eigene Wähnen
Und ein Verlangen, uns dort anzulehnen,
Wo der versunkenste der Engel ruht.


Na svět hříšný, zavilý
s mého slétniž víka
jako posel unylý
Boha slitovníka.


Bobr po něm prohodí:
„Co škodí?
Komu umělé hry nejsou po chuti,
Nikdo k nim se nenutí,
Ku práci však nejsme všickni stvořeni;
Kdožby provozoval pěkných umění?
Básník u příkladu
Nevěděl by, proč jest na světě?
Než, co na zemi se rodí,
K něčemu se předce hodí.
Jeden k jídlu, druh ku hladu,
Lampář k osvětě.
Já také znám práci svou.
Chce-li spolek užiti mé snahy,
V stavitelství já mu bez rozvahy
Obětuji službu ochotnou.“


Dringt mit dem Morgenstern
Kühn in die Spieße ein.
Schaut nur den Stern.
Schlucket die Spieße ein,
Krankheit ist böse Pein,
Wer von den Spießen sinkt
Himmelthau trinkt.


倚棹悬崖坐画图
晚来烟雨幻虚无
旧游同是姑苏客
笑指潇湘话太湖


Snem život je. Ty’s božsky věru snil:
Té barev nádhery a luzné vnady,
jíž snění tvého kraj se honosil,
sám západ nejkrasší, kdy moře klínem,
své šperky rozsévá, je bledým stínem!
Ni prales jižních stran, ni králů sady
těch divulepých květů nezřely,
jichž vůní sladce umíral ten kraj,
a sladké zvuky, libé ševely,
v nichž zněl tvé poesie čaroháj,
v nižádné struny nedřímají kovu
a v žádné písni ptačí, lidskému slovu!


Ist das dritte aufgewachsen
In dem guten Lande Sachsen,
Tritt den Boden fest und stark.
Dies hier stammt aus Schlesiens Talen,
Jene zwei sind aus Westfalen
Und der Brandenburger Mark.


新染蔷薇一扑黄
梨花乱舞白霓裳
凭谁收拾春风去
催发酴醾满架香


Napoleon des Friedens, Worte schwer,
Nur recht betont ein Lob, das außer Zweifel.
Verweilst du auf dem Frieden gar zu sehr,
So geht dir der Napoleon zum Teufel.


Mit den Pfeilen spielend, drückte
Sie den Pfeil ins Herz dem Hirten,
Den die Stimme hoch entzückte,
Macht der Anblick zum Verwirrten.


Der Sonne letzter Schein
Umspielt das schwanke Ried,
Der Thürmer bläst sein Lied
Ins Abendroth hinein.


Er sprach: »Ihr Freunde treu und schlicht,
Tragt mich zum Heimatlande,
Laßt einsam meine Asche nicht
Auf fremdem, falschem Strande.«


„O matko, matko! dceři svou
Vem s sebou odtuď ubohou,
O nechtěj, máti! po sobě
Zanechať dítě sirobě.“


Horch, o horch! die Nachtigall
Schlägt mit mächt'gen Schlägen,
Und der Rhein mit vollerm Schall
Braust auf seinen Wegen!
Alles keimt und alles gärt,
Alles windet Kränze: –
Auch den herbsten Kelch geleert
Auf der Zukunft Lenze!


Jetzt aber – der Dämeritz ist überschritten –
An des Zuges Ausgang und inmitten
Erblick' ich Mädchen, erblick' ich Fraun,
Alle thusneldisch anzuschaun,
Alle mit Butten, alle mit Hucken,
Draus blond die kleinen Germanen kucken –
So ziehen sie südwärts mit Kiepen und Kobern,
Von der Müggel aus die Welt zu erobern.


A v prvních dnech hned pravil ženě muž:
„Až Aziz doroste, náš jediný,
až dospěje nám drahá Aziza,
pak spojíme je svazkem manželským.“


O, se la tua dal mare
Arte poi venne a popol più faceto,
Nel teatro inquieto
Tacquer le ardenti musicali gare;
E in te sol uno immoti
Stetter dei cori e de l'orecchio i voti:


Můj plaší sen
ten žalný tón,
ten sten a sten
a ston a ston.


– Or canto il terzo, il canto mio più vago,
Né mai stanco a ridirlo mi farà:
Giace Sifrido re nel rosso lago
Del sangue suo, morto nel sangue sta. –


2. Ein ſpieler wirfft die blaͤtter
So eyfrig aus der fauſt/
Das manchem das geſchmetter
Lang in den ohren ſaußt/
Ein buhler giebt in ſtiller ruh
Den hoͤchſten trumpf verſchwiegen zu.


Hast du die Macht in dir, die Macht, die du itzt hast,
Aus ungefärbter Pflicht ohn Nachtheil zu begeben,
So wirstu täglich seyn der Freyheit liebster Gast,
Und kanst viel freyer noch als selbst dein König leben.


Die Freude sei dein Dankgebet;
Wohin ihr Hauch dich trage,
Wo immer dich ein Bild umsteht
Von bleicher Erdenklage,
Da lindre, segne, streue Lust
Und nimm den Dank an meiner Brust!


Veo venir el mal, no sé huir;
escojo lo peor cuando es llegado,
cualquier tiempo me estorba la jornada.


I meet their Spirits mounting high,
I saw, and  was there,
They break thro' loads of Pondrous Care,
With Morning Incense up they Fly
Perfuming all the Air.
Charm'd with the Pleasure of the Sight
My Soul adores and Sings:
"Blest be the Power that aids their Flight,
" That streaks their Path with heavenly Light,
"And gives them Zeal for Wings.


V nadějích to zvoní
letos jako loni.


去作西湖十日期
经年犹滞谢公池
别来夜夜双行泪
只有珊瑚旧枕知


Smrt jsem v pouta skút chtěl silou Storukána
A co Atlas na se vzíti světská muka!
Takto jsem se rouhal pýchou velikána,
A přec se mě netkla, Pane, tvoje ruka!


Jich ňadra vlnila se touhou
a lásky žár v nich neuhas’,
až mnohé dobu za nedlouhou
jsem s boků ostychu sňal pás!


Ein Kirchlein stehet drunten, Sankt Leonhard geweiht,
Dabei ein grüner Anger, der scheint bequem zum Streit.
Sie springen von den Pferden, sie ziehen stolze Reihn,
Die langen Spieße starren; wohlauf! wer wagt sich drein?


Estes os olhos são da minha amada,
Que belos, que gentis e que formosos!
Não são para os mortais tão preciosos
Os doces frutos da estação dourad
Por eles a alegria derramada
Tornam-se os campos de, prazer gostoso
Em zéfiros suaves e mimosos
Toda esta região se vê banhad
Vinde olhos belos, vinde, e enfim trazendo
Do rosto do meu bem as prendas belas,
Dai alívio ao mal que estou gemend
Mas ah! delírio meu que me atropelas!
Os olhos que eu cuidei que estava vendo,
Eram (quem crera tal!) duas estrela


All die jm widerstreben
vnd sich verlan
auff reichthumb, die soln mangel han.
Den frommen wirt gnug geben,
wer jm gehorcht
vnd lebt allzeit in seiner forcht.
Ir kinder, kompt vnd höret:
ich wil euch lern
die zucht vnd rechte forcht des HERRN.
Wer gut leben begeret,
der bhüt sein zung
vor falscher leer vnd lesterung.


A harmadik, ki anyjának
S nékem is kedves vala,
Mostan, egész hazájának
Bánatjára meghala;
Mert Fizignát úr megcsalá,
És az átkozott tó alá
Fojtotta hitetlenűl.


من ثلاثين شتاءْ
يكتب الشعر ويبني عالماً ينهار حولهْ
يجمع الأشلاء كي يرسم عصفوراً وباباً للفضاءْ
كُلَّما انهار جدارٌ حولنا شاد بيوتاً في اللغهْ
كلما ضاق بنا البرُّ بنى الجنة، وامتدَّ بُجُملهْ
من ثلاثين شتاء، وهو يحيا خارج
قال: إنْ جئنا إلى أُولى المُدُنْ
ووجدناها غياباً
وخراباً
لا تصدِّقْ
لا تُطَلِّقْ
شارعاً سرنا عليه  وإليهِتكذب الأرضُ ولا يكذب حُلْمٌ يتدلى من يديِ
من ثلاثين خريفاً
يكتب الشعر ولا يحيا ولا يعشق إلاّ صوَرهْ
يدخل السجنَ فلا يُبصر إلاّ قمرهْ
يدخلُ الحبَّ فلا يَقطِفُ إلاّ تمرهْ
قلتُ: ما المرأةُ فينا؟ قال لي: تُفَّاحةٌ للمغفرهْأين إنسانيَّتي؟ صحتُ
فسدَّ الباب كي يبصرني خارجَهُ يصرخ بي:
من فكرةٍ في صورةٍ في سُلَّم الإيقاع تأتي المرأةُ المنتظرهْ
آن للشاعر أن يخرج مني للأبليس قلبي من ورقْ
آن لي أن أفترقْ
عن مرايايَ وعن شعب الورقْ
آن للنحلة أن تخرج من وردتها نحو الشفقْ
آن للوردة أن تخرج من شوكتها كي تحترقْ
آن للشوكة أن تدخل قلبي كُلَّهُ
كي أرى قلبي, وكي أسمع قلبي, وأحسَّهْآن للشاعر أن يقتل نفسهْ,
لا لشيء,
بل لكي يقتل نفسهْ


„To znamená, že nebe popřává ti
poslední jitro teplem prozářené,
píď času ještě, bys moh’ z hříchů kát se,
jež napáchal’s co Chodů hrůzovládce...
i mě, jenž chtěl tě zbavit zločinů,
že’s mučil tak až po tu hodinu,
ó Lamingene!“


ha gâvur olmuşsun ha müslümakimler bu dünyad


»Ja, nichts scheidet uns von den Süßen!
Rom und die Ehre sind steinern, kalt,
Sind streng und alt;
Schau hier der Numiderin Wonnegestalt!
Sie ist nicht streng, nicht kalt, nicht Stein.
Gebt Wein! Bald wird's der letzte sein.«


День августовский тихо таял
В вечерней золотой пылНеслись звенящие трамваи,
И люди шлРассеянно, как бы без цели,
Я тихим переулком шлИ — помнится — тихонько пели
КолоколВоображая Вашу позу,
Я все решала по пути:
Не надо — или надо — розу
Вам принестИ все приготовляла фразу,
Увы, забытую пото —
И вдруг — совсем нежданно! — сразу! —
Тот самый доМногоэтажный, с видом скуки…
Считаю окна, вот подъезНевольным жестом ищут руки
На шее — кресСчитаю серые ступени,
Меня ведущие к огнНет времени для размышлениУже звонЯ помню точно рокот грома
И две руки свои, как леЯ называю Ва — Он дома,
Сейчас приде


Es ist, es ist noch ein Gerichte;
Die Zukunft führet Lohn und Schwert;
Und reicht mit billigem Gewichte
Den Tahten den verdienten Wert.
Mein Vorwitz soll sich nicht vergehen,
Den tiefen Abgrund einzusehen,
Der hier der Allmacht Raht verhüllt.
Doch diesen Satz kan nichts zertreiben:
Gott ist gerecht. Die Seelen bleiben.
Was hier gebricht, wird dort erfüllt.


Mezi nimi šli stavitelé tvého chrámu. Ti jediní ze všech
poznávali se znameními. Jako slib jiných nebes a země
viděli hrůzu a nádheru věcí. V plnosti nesčíslných forem
cítili prvotní napětí tvého tvůrčího dechu,
jež jako Eliášovo světlo ze všech nejvyšších linií krásy se jiskří
nad krajinami oblaky věků zatíženými
a ranami blesků ochromí zčernalou ruku odvážlivého.
Vykoupením tajemné viny byla jim bolest a práce.
Jistotou cesty vnitřní radost, nepohnutá, bílá a silná jako slunce,
jež, třeba neviditelné uprostřed bouře a noci,
dle věčného zákona vládne zemí. Vítězů matku a sestru
ve květu tisíciletí, na rtech zardění jitřní, vítali ženu,
a souhvězdí letní Orel, Labuť, Delfín a Lyra
vstávala v záři do jejich nocí, po dni, který se dloužil.
K milionům trpících bratří bylo poslání jejich
jako k najmutí dělníků k stavbě. Ale aby žhavější byla
slova najímajících a ruce odměňujících horkostí touhy,
tvá spravedlnost, silná a vládnoucí smrtí,
rtům jejich odňala vzpomínku na všechnu sladkost země.


Celý rok Ti kvésti
má jen blaha kvítí,
jasné slunce štěstí
na Tebe nechť svítí;
co mé srdce cítí,
přání mé Ti věstí.


Megpenditette húrjait
Mennydörgő éjben egykoron.
S a mennydörgésnek ágyuja
Elszenderűlt e hangokon.


Byťby i nejkrašší ženskou zas chválila ženská,
Vždy k tomu předc nějaké ale musí přiložit.


Tak v diadém
vždy den za dnem
svou lásku všecku vinout
kol Hostie,
v níž Ježíš je,
a u nohou Mu hynout.


Eines, daß sich seinen Klawen,
Seinen Hörnern kunte trawen.
O wie grewlich ging es an!
Denn es ließ sich keinen fassen,
Tobt vnd brülte solcher massen,
Daß ich es nicht sagen kan.


Dívej se duhami zlatých smíchů,
labutích zpěvů, rozkoše křečí,
dívej se závrati krve a hříchů,
paprsky, jichž ston prokletí léčí,
hymnami objetí, zášti stínem,
ozvěnou růžových němých ptáků,
nebeských kolíbek baldachýnem,
strnutím nevěrce při zázraku,
zděšením milenců oklamaných,
závojem bolestí tajně štkaných,
okovy spoutaných srdcí, rukou,
zmítaných toužících duši mukou,
dívej se, nalezni všech snů plamen –
ještěrky zářící bludný kamen,
přines mi talisman proti slzám.


Perché 'l lungo digiun ne sia men grave,
Prima che 'l lume suo sparito sia,
Dipingi l'onestà, la leggiadria,
E la beltà, che al mondo par non ave.


Mit ér, ha itten csönd honol
S beleng az égi béke,
Ha künn a poklok vésze forr,
Öröklött bűnök mérge?


碧玉峥嵘照座清
良工镌斲亦难成
巫山雁荡惭粗俗
销得君王号胜瀛


Chlad noční do tvých vlasů rosu sil,
a vítr vlas tvůj zlatý rozcuchal,
tys nedbala a čekala jen dál.
Jen hlavu zmdlelou otočilas tam,
kde růžoprstá ranná Jitřenka
ohrady vrata měla otevřít...


Einst war sie hoch und schön gepriesen,
Der Dichtung laute sel'ge Lust –
Sie ist verbannt und heimgewiesen
In jedes edlen Dichters Brust.


Dva poutníci z bran Florencie vyšli.
Tvář prvního vous rozervaný halil,
šat sedrán byl, na čele rozjizveném
jak bleskem zívaly dvě velké rýhy;
zrak nestálý se v hloubi důlků mihal
jak ve tmě sluje šakalovo oko;
krok nejistý chtěl klesnout každou chvílí.
Ni na město, jež v zlatou páru jitra
svých dómů lesklé potopilo báně
i paláců svých třpytící se štíty,
zrak neobrátil v dálku vytřeštěný.
I kraj, jenž před ním v jara vděku smál se
hor Apeninských strmou věnčen stěnou
a protkán květy, alejemi stromů,
s jichž vrcholů v zelených vodopádech
od větve k větvi tančí bujná réva:
vše lhostejným, vše chladným bylo jemu.
Dál kráčel kvapně; oko stále plálo
a sevřená pěsť tuhá ňadra tiskla.


Wir singen einen süßen Gesang
Den Weibern auf der Ofenbank.
Wir lassen an einem jeglichen Ort
Einen kleinen heiligen König zum Andenken dort.
Kyrieeleis.


El Sol corre por seguilla,
Por huir corre la estrella;
Corre el llanto por no vella,
Corre el aire por oílla,
Y el río por socorrella.


Nepadli, nezmizeli,
nezahodili slavných zbraní,
ale ještě výše
pozvedli vzdorné, ohnivé hlavy,
sevřeli bodáky, zatnuli zuby –
a bili.
Hlas jejich letí dnes do Kyjeva,
já jasně jej slyším.
Vy všichni mu vroucně naslouchejte
i jděte za ním,
neb jenom tam je sláva a čest!


Ihr sollt uns nicht vom Ziele bringen
Mit Warnen, Bitten, Dräu'n und Flehn;
Ihr sollt uns nicht in Schlummer singen,
Wir wollen wacker vorwärts gehn.
Wir leben noch, noch ist es Tag,
Heil jedem der noch wirken mag!


Canzon nata di pianto, a chi Amor segue
dirai come a gran torto
donna crudel m'ha morto.


Bis von Deinen Händen milde
Linder Balsam niederthauet
Und Dein Kind zu Deinem Bilde
Fromm getröstet aufwärts schauet.


Mabruka má v očích hvězdy,
když se vine rákosím,
prsy její, pevné vezdy,
jsou dvě mísy stříbrné.
Samé stříbro zástěra,
samé stříbro košile,
hedvábné má
načechrané kalhoty.


To není víra již, to neklamná je skutečnost,
jež v bouřích života mne k Tobě, Bože, tajemnou
tak cestou vede, kde se každá moje zoufalost,
jak vlna mořská o břeh, roztříští o Vůli Tvou.


Nimmer entgegen tönen ihm die Lieder
Deiner zärtlichen schönen Seele, nimmer
Freust des ersten Veilchens du dich, des ersten
Taubengegirres!


Das soll nimmer kein Priester thun,
Dem Menschen Mistrost geben,
Will er denn Buß und Reu empfahn,
Die Sünde sey ihm vergeben.


Und siehst du, mein Lieb, wer der König dein?
Dem sollst du den ersten Kuß verleihn.


 Cessi il mercato reo, cessi la frode,
sola cagion di spregio e di rampogna:
e il cor rifiuti di comun vergogna
misera lode.


Ich will dich lieben, dich segnen,
Dich segnen vieltausend Mal
So viel als Sterne am Himmel,
So viel als Blumen im Tal,


 se lo mandate libero,
o si ferma, o va piano;
più tirate la briglia,
e più leva la mano.


Ma di gente plebea n'uccide un monte
che s'erge sovra l'onda e innanzi passa;
seguono i Padovani, e già del ponte
le steccate e le sbarre addietro lassa;
quindi ne le trinciere urta per fronte
e le rompe, le sparge e le fracassa,
si rinforza il nemico, e fa ogni prova
contra tanto furor, ma nulla giova;


Wird uns der Held noch seine Kinder heißen?
O ja, nie war der Preuße klein!
Groß war der Geist der Preußen,
Groß wird er immer sein.


V mých kamnech praská oheň, tichá radosť,
když sednu k nim, vždy k srdci mému sáhne,
za hory někam zmizelá má mladosť
tu zlehýnka mým sněním zase táhne.


Dann füllt sich in dem Glanz des blassen Lichts
Der Myrtensaal mit dämmernden Gestalten;
Die Angel bebt am Thore des Gerichts,
Ein Rauschen hör' ich wie von Kaftanfalten;


»Die Gottheit?« Ja! denn denke, denke Dir
Der Wesen Chaos ohne Sinn und Geist,
Ohn' einen Allerfüllenden, der sich
Und Allem Regel ist; gedenke Dir
Den großen Unsinn der sinnreichesten
Natur und stürz unsinnig Dich hinab
Ins öde Chaos, das sich selbst nicht kennt:
Denn wärest Du, wenn's nirgend ist, ein Selbst?


Másnap reggel a nap szokás szerint fölkelt,
De nem lát és nem hall olyat minden reggel,
Mint amilyet hallott, mint amilyet látott
Mindjárt, mihelyest a föld szélére hágott.


Matka pak umřela. – Sotva rok mizí,
ženu si tatíček přivádí cizí,
sobě snad krásnou, jí ale zlou,
jak už ji lidé tak macechou zvou.


Unaven zvykl jsem konečně zpívání noci a miluji západ.


Dove su i monti ergean mole soperba
tempî, colossi, archi, teatri e terme,
dove de i regnator del mondo il germe
mature opre mandò da fronde acerba,


Teuthold, mein Trauter, ist gangen von hier,
Wälder und Berge verbergen ihn mir;
Sonst wohl erzielte noch fern ihn mein Blick:
Winkt' ich, dann winkt' er mir wieder zurück.


Na to vzněť si po moudrosti tužbu,
Nechť se s čistou v tobě lilijí
Růže lásky její rozvijí,
A jak choti dej se pravdě v družbu.


国子先生老宦游
十年学省一狐裘
饥雷有意鸣蝉腹
寒粟无端起玉楼


Tichým dolem zvonek smutně zní;
Proč tesklivý jeho hlas
V zádumčivém želí úpění?


含晖峰下路
树石尽垂藤
欲认莓苔迹
相寻行道僧


dím dále, stromů více stále,
až octneme se nenadále
před francouzského parku mříží,
přes jehož ostříhané stromy
ční hospodářské nízké domy
a líp kde půlkruh veliký
se táhnou panské skleníky,
až ve pozadí zámek bílý
s rokokovými andělíčky
se nad bassinů ovál chýlí.
Jak oči s přivřenými víčky
jsou okna, svislé žaluzie.
Pomona s Faunem, mech je kryje,
v schodiště vlhkém rohu stojí,
zkad citrýnů se řada dvojí
rozbíhá a se stuhou vine
až v stromořadí habrů stinné.
Vše stopené jak v mlhu leží
v půvabném lesku rosy svěží,
tak tiché a tak stlumené
a v divný souzvuk zladěné...“


Es blühten Tulpen und Narzissen,
Sie blühten dir, sie blühten mir;
Sie sind verwelkt, sie sind verdorret,
Denn heute muß ich fort von dir.


A matka? Hlavy nezvédne,
nad věků mohylou dřímá,
jen pod řasy kdo jí nahlédne,
jakby pil máku, už klímá.


Teutscher Treue Tugendhaab 38
Sind der Jahre heller Schein/
Solche reiche Himmelsgab'
Hallet nach dem Leichenstein.


Che dirai tu, lettor, che un nigromante,
sendo in Tolletto, avea chiamato a caso
quello spirto ch'io dissi, Rubicante?
Il qual verso lo Egitto era rimaso
a tentar quel signore o amirante;
e sendo dal maestro persuaso
di saper quel che Marsilio facea,
molte cose di lui dette gli avea.


Purkmistr si tabatěrku pomalounku z vesty táh’,
rozmyslil si, pro šňupeček žlutými než prsty sáh’,
ale jemu nabídnouti – nikdy nebyl na vahách.


" D'ailleurs, tous mes parents ont commandé leur deuil :
Les hommes au cyprès, les femmes chez chevreuil ;
On imprime trois cents billets de faire part
Que mes amis diront avoir trouvés trop tard


Mein liebes Kind, mein holder Schatz,
Was kann ich dir noch bieten?
Du hast schon Halsband, Schmuck und Kleid.
Nimm denn die Jesuiten.


Seele/ nimm nun in Empfang/
Was vorm Jahr ward auffgehoben/
Und dir ferner zugeschoben/
Leben/ Nahrung/ Speiß und Tranck/
Zum Beruff erheischte Krafft/
Die dir Gottes Gunst verschafft.


Der hat Sein Volk gerochen,
Der hat uns groß gemacht,
Der hat das Joch zerbrochen,
Die Freiheit wiederbracht;
Der hat mit starker Hand
Die Feind' hinweg gejaget,
So daß Sie gantz verzaget
Nicht halten Fuß noch Stand.


,Jej ukřižujte!‘ řvou, ,chcem krev, chcem trýzeň,
jen muka jeho zkojí záští žízeň...‘
A v shonu divém vidí tváři známou.
Ach, věřit těžko! Zda jej smysly klamou?


po' che' più degni ancor posson furare
gli stremi fati, ch'a ciascuno è dato
un fine oscuro dalle Panche amare?


Ein reines Herz, gleich deinem edlen Herzen,
Dies ist der Dank für deines Kreuzes Schmerzen.
Und Gott gibt uns die Kraft in deinem Namen,
Dich nachzuahmen.


Es mögen über ihm die Himmel, und umher
Die feuerschwangern Berge krachen,
Es mag das ausgerißne Meer
Noch eine Sündfluth machen;


莫问山村与水边
何拘华屋且随缘
不成此地无王谢
枉了春光又一年


Die Seele tut mir garnicht weh,
Sie ist ganz unbeteiligt.
Nackt liegt sie auf dem Kanapee
Und durch sich selbst geheiligt.


帷飘白玉堂
簟卷碧牙床
楚女当时意
萧萧发彩凉


ربّ عيشٍ نصبت كأس مدامِهْ
ومليحٍ ضممت غصن قوامِهْ
تائه أقنع الهلال افتخاراً
أنه قد غدى مثال لثامه
عربيّ إلى كنانة معزا
هُ ولكن لحاظه من سهامه
ضائع العين كلّ سهران فيه
ضيعة القاف في حروف كلامه
هبّ في جامه كخمرةِ فيهِ
وسقاني فوهُ كخمرة جامِه
وجفاني بعد اللقاء فيا نا
ر فؤاد المحب بعد سلامه
ويح صبّ يخفي بكمّيه دمعاً
وهو كالزهر لاح في أكمامه
سحرته العيون سحر ابن محمو
د بنفث البيان من أقلامه
الرئيس الذي به غنيَ النا
س عن الغيث وارتقاء غمامه
وثقوا أن غدوا ضيوفاً لإبرا
هيمَ أن النجاح حول مقامهْ
لم يقيسوا الحيا بجدواه لكن
بشروه من الحيا بغلامهْ
أكمل العالمين فضلاً فما نس
أل ربَّ العباد غير دوامه
أيّ حرّ لو لم تفضّل ذووه
لكفتْه في الفضل نفس عصامهْ
وجوادٍ لو لم يعمّ سخاه
لحبا من صلاته وصيامه
وبليغ لو قام أهل المعاني
قال أسنى من قولهم في منامهْ
فاض فيض الغمام في الجود لا قص
د مديح الغنى ولا خوف ذامّهْ
وحمى الدين إذ سما فله الفض
ل على كلّ سامِ دهرِ وحامه
ما روى الناس في التواريخ قدماً
ما روَوْا للسّماح في أيامهْ
عدّ بالخنصر المقدم إذ أو
ضح وجه البيان من إبهامه
ودَرى المدح عجزه عنه لكن
خاف عنه الكتمان من آثامه
يا رئيساً نرجو به أدب الدّه
ر لأنَّا نراه من خُدَّامهْ
دم هنيئاً بألف صومٍ وفطرٍ
مسعد في اقتباله وانصرامهْ
من غدا طاهراً كطهرك فينا
كانَ كلّ الشهور شهر صيامهْ
أو غدا جائداً كجودك فينا
كانَ كل الأوقات أعياد عامهْ
فاز حرٌّ أمسيت مغزَى رجاه
وزمان أصبحت صدر منامهْ


عرضَتْ لحيةُ ابنِ عمروٍ كما طال
لَت فحلْقاً لها وسُحقاً وبُعدا
إِنما أَصبحت كمروحة الخيشِ
حَكَتْها لَوْناً وشكلا وبَرْدا


A když potom znojem uřícený
k vysoké se hoře blížil z dáli,
poutníčkové již ho potkávali,
procesí, neb různo muži, ženy.
Viděl, že jde pozdě. Mdlobou klesá.
V tom však shledl na pokraji lesa,
kterak procesí se zvolna schází,
napřed pak – ó poznává ho jistě
poutnický ten muž, jenž vinen všeho.
Dostal se tak sklenář do nesnází,
a přec musil zeptati se jeho,
nenajde-li na tom svatém místě,
koho hledal. Přemohl se tedy,
k zemi sklopené pak maje hledy
zastavil se před vůdcem s tím slovem:
„Povězte mi, pro všechno vás žádám,
dobře vím, že s vámi Filomena –
kde tu je?“ Tu kápě pod příkrovem
vyjevil naň vůdce sivé oči:
„Ale, hlehle, pořád v mysli bádám!
Vy jste od Lorety?! Neznám jména;
byl jsem u vás jednou na noclehu.
Vy jste tady? Jak se ten svět točí!
S Filomenou jsem dnes mluvil taky;
řekla mi, že s matkou jinde bydlí,
u Hradiště, na skalnatém břehu
za dvorcem, tam sadaři vám poví.
Kdo ví, kde ji však již pod oblaky
nosí andělé pod svými křídly,
neboť svatou jistě je, a všudy
jak tak může chodit stále, kdo ví?
Zrovna jak by věčné měla údy.
Nevím, kam dnes odtud zamířila.
Či snad ještě tu je, poutníčkové?
Nevědí. – A vy s ní mluvit chcete?
Inu nejprv tu se ohledněte.
Kdyby pak snad u matky zas byla,
je vám na cestě. Jsou jasní dnové,
pěkně se tam stavíte. My právě
na dalekou pouť se ubíráme,
k Cellské Matce, k boží cti a slávě.
Filomenu pozdravte a známé.
Ona s námi nejde; svěřila mi,
pobožnost že jakous vykonává,
k níž jí pokyn boží Matka dává.
Na den narození svaté Panny
procesí jde slavné s družičkami
do Vambeřic z Turnova, a s nimi,
řekla Filomena, půjde taky.
Poroučím vás Bohu do ochrany,
provázej vás on a veď vás k cíli!
Vrátíme se před počátkem zimy.“


Mein Gott, dein war, was in dem Geist geschah!
Erfüll, erfüll dis aller höll zur scham!
Bekleide mich mit meines Jesu schmukk!
Di zeit ist aus vor meiner Sünden blöss.


Měli jsme v chlívě kozy dvě,
čertovských očí, šedivé;
a potom krávu, lysku starou,
nevrlou vrchnost, nedopranou.
A jak už s sebou nesou časy,
i dobytek, když stárnou rasy,
prý zjaloví a zvolovatí...


Esta que veis de rostro amondongado,
alta de pechos y ademán brioso,
es Dulcinea, reina del Toboso,
de quien fue el gran Quijote aficionado.


Gelassenheit fäht Gott; Gott aber selbst zu lassen,
Ist ein Gelassenheit, die wenig Menschen fassen.


أَبى ليليَ أَن يَذهب
وَنيطَ الطرفُ بِالكَوكب
وَنجمٍ دونه الأهوا
لُ بينَ الدلوِ وَالعَقرب
وَهذا الصبحُ لا يأتي
وَلا يَدنو وَلا يَقرب
بِفقدِ عَشيرةٍ منّا
كرامِ الخيمِ وَالمنصب
أَحال عليهمُ دهرٌ
حديدُ النابِ والمخلب
وَما عنه إِذا ما حل
لَ مِن مَنجىً ولا مَهرب
أَلا يا عينُ فَاِبكيهم
بِدمعٍ منك مُستَغرب
فَإن أبكِ فَهُم عزّي
وَهُم رُكني وَهُم منكب
وَهُم أَصلي وَهُم فَرعي
وَهُم نَسبي إِذا أُنسب
وَهُم مَجدي وَهُم شَرفي
وَهُم حِصني إِذا أرهب
وَهُم رُمحي وَهُم ترسي
وَهُم سَيفي إِذا أَغضب
فَكَم مِن قائلٍ مِنهم
إِذا ما قالَ لا يَكذب
وَكَم مِن ناطقٍ فيهم
خَطيبٍ مصقع مُعرِب
وكم من فارسٍ منهُم
كمِيٍّ معلَمٍ محرَب
وكم من مدرَهٍ فيهم
أريبٍ حولَه مغلب
وكم من جحفلٍ فيهِم
عظيمِ النارِ والمَوكِب
وكم من خضرَمٍ فيهِم
نجيبٍ ماجدٍ مُنجِب


Mi querida:
      Sería como encontrarnos en un pequeño rinconcito.
Tú, andarías deshaciendo los pasos que yo,
intuitivamente, te habría calzado en estos meses.
      Haríamos, prudentes,
los gestos heredados en anteriores campañas;
jugaríamos a ganar cortésmente,
suponiendo de cada trazo un movimiento alto,
dirigido, curtido de tiempo y reprobados ensayos.
      Ser expertos es lo que importaría,
el hecho sería un desahogo en nuestras referencias;
así sería el pacto.
      Tu castidad abierta, mi lujuria controlada,
los roces exactos,
un toque de equilibrista en cada curva acentuada
con aliento y yemas...
      El rincón sería, sin duda,
un aliciente a la destreza,
y la mirada,
nuestra campanilla de principio y fin.
      Así sería, lo sé.
De otra forma él y tú no aceptaríais nunca este camino.


Leit' ihn einst in Charons Nachen,
Unter Scherzen, unter Lachen;
Ohne Krankheit, ohne Pein,
Leite seinen sanften Schatten
In den goldnen Rebenhayn.


Jak ve Máchově básni
zřím, kterak z města bran
se béře průvod k vršku,
jenž borkem obehnán.


Der Tod kommt an, geht auf den Rufer zu;
Was willst du? fragt er, du!
Daß du mich hergerufen hast?
Du trägst auch eine schwere Last!


Měj víru ve vítězství dobra v světě,
ve slzy bídných a krev mučenníků,
měj víru, lidstva štěp že v stálém květě,
byť zdánlivě se zmítal v bouře ryku,
měj víru, právo že má z žuly lebku,
jež snese v zimě mráz a vedro v letě;
jak staří štít, měj pravdu za kolébku.


Bald im dichten Walde trabt Herr Stojan,
Wo der Weg zum schwarzen See hinabführt,
Laublos schon am Wege stehn die Bäume;
In den Wipfeln hört er da ein Schallen,
Das von Ast zu Aste weiterflüstert,
Bang und traurig wie von Menschenstimmen,
Die ein dräuend Unheil sich verkünden.
Doch er achtet's kaum und reitet weiter.


Ruggier non cessa, hor una hor l altra prende
per la man per le braccia e la ritira
e tanto fa che di Marphisa accende
quanto si puó, contra se il sdegno e l ira
quella che tutto il mondo vilipende
alla amicitia di Ruggier non mira
poi che da Bradamante si distacca
corre alla spada e con Ruggier s attacca


Doch wenn der Mond um Busch und Gipfel
Sein traumhaft Silberlicht ergoß,
Berauschend durch die Nacht der Wipfel
Der Nachtigallen Stimme floß,
Dann harrt' ich, daß sie mir erschiene,
Sie, meines Waldes schlanke Fei,
Die lockendunkle Melusine –
Es war im schönen Monat Mai.


Leč on je přátelský k banální této vřavě,
a když se vymluví, zas půjde cestou svou...
On jistě poslední pak vstane namáhavě
a s písní jakousi kams noční zmizí tmou.


So brennt in meinem Gehirn
Der Traum mit gährender Glut,
Wie hinter Vesuvius' Felsenstirn
Der Erde fieberndes Feuerblut. –
Ich träume die kommende Sonne.


Sám proti čtyrem. Taká karta padla.
Má velká sláva uhasla a svadla,
krev proudí řekou.
Jsem pyšný jen a pohrdám svou strastí,
však nemám, bůh ví, leže ve propasti,
snad lítost měkkou!


renduto ha il vostro Orlando al suo Signore
di tanti benefici iniquo merto;
che quanto aver più lo dovea in favore,
n'è stato il fedel popul più deserto.
Sì accecato l'avea l'incesto amore
d'una pagana, ch'avea già sofferto
due volte e più venire empio e crudele,
per dar la morte al suo cugin fedele.


窗上月朦胧
香芸鼻观通
了无梅竹影
猛省在舟中


Gegen Abend erst erreichten
Cortez und sein Herr das sichre
Uferland, ein Seegestade,
Karg bepflanzt mit Trauerweiden.


Eng' ist Dein Raum – der Sonne warmer Schimmer
Erheitert nie die graue Dämmerung
Die in Dir waltet, ach und nimmer, nimmer
Strahlt mir des Mondes Licht Beruhigung.


Dům otcovský je zlatý dům,
byť byl jen chudou chatkou.
Tys naším domem otcovským
a zároveň’s v něm matkou.


So, wenn mit ihrem Götterblick
Mein Mädchen eintritt in den Kreis
Der Schönen, und ihr Götterblick
Von aller Herrlichkeit nichts weiß:
Wer läßt, wer giebt ihr nicht den Preis?


珍重姮娥住广寒
不餐火食不餐烟
秋空拾得一团饼
随手如何失半边


Cuánto trabajo ella pasa
Por corregir la torpeza
De su esposo, y en la casa,
(Permitidme que me asombre).
Tan inepto como fatuo,
Sigue él siendo la cabeza,
Porque es hombre!
Si algunos versos escribe,
De alguno esos versos son,
Que ella sólo los suscribe.
(Permitidme que me asombre).
Si ese alguno no es poeta,
Por qué tal suposición
Porque es hombre!
Una mujer superior
En elecciones no vota,
Y vota el pillo peor.
(Permitidme que me asombre).
Con tal que aprenda a firmar
Puede votar un idiota,
Porque es hombre!
El se abate y bebe o juega.
En un revés de la suerte:
Ella sufre, lucha y ruega.
(Permitidme que me asombre).
Que a ella se llame el «ser débil»
Y a él se le llame el «ser fuerte».
Porque es hombre!
Ella debe perdonar
Siéndole su esposo infiel;
Pero él se puede vengar.
(Permitidme que me asombre).
En un caso semejante
Hasta puede matar él,
Porque es hombre!
Oh, mortal privilegiado,
Que de perfecto y cabal
Gozas seguro renombre!
En todo caso, para esto,
Te ha bastado.


Als mich die Menschen noch nicht kannten,
Die Engel nur mich handeln sahn,
Und wenn ichs ihnen recht gethan,
Mich lispelnd ihre Schwester nannten –


Im Beierlant mit name
ein dorf ligt, Fünsing ist genant,
mit einfeltigen bauren,
trugen erstlich kein ander gwant,
dan schnitten in ein tuch ein loch,
stießen den kopf dardurch, ließen es hangen.
Eins tags ein bauer kame
gen München hinein in die stat,
sach einen schneider machen
röck, mentel, hosen, alles wat.
das wundert den Fünsinger hoch,
merkt auf den werkzeug mit großem verlangen.
Nach dem in kurzen tagen
fing er im bach ein großen krebs,
den tet er mit heim tragen,
vermeint es wer ein schneider,
weil er trüg zwo nadel und scher,
sein eier meint der zwiren wer;
sein nachbauren glaubtens, waren nicht gescheider.


Grüß' mir das Meer,
Glücklich es scheinet
Ströme es weinet,
Groß ist das Meer.


صِقالُ سَوالِفِ وَجهِ الحَبيبِ
أَراني بِها هُدبَ عَيني عَذارا
وَساحِرُ أَجفانِهِ أَشهَدُ النَوا
ظِرَ في ماءِ خَدَّيهِ نارا


»Kennst du mich nicht?« sprach sie mit einem Munde,
Dem aller Lieb und Treue Ton entfloß:
»Erkennst du mich, die ich in manche Wunde
Des Lebens dir den reinsten Balsam goß?
Du kennst mich wohl, an die zu ew'gem Bunde
Dein strebend Herz sich fest und fester schloß.
Sah ich dich nicht mit heißen Herzenstränen
Als Knabe schon nach mir dich eifrig sehnen?«


Reichthum, Ehre ward verliehen
Dem, der ab sich that dem Guten.
Heute ist der Preis verfallen,
Und ich fühl' der Hölle Ruthen.


Plavčíků bluzy se zamihly v tmavu,
čepice bílé a tyčí mdlý stín.
Do ledu rány a houkání, vřavu
slyšel jsem, žlutý kdes zasvitl plyn.
O mostu zábradlí opřen se dívám,
struny však zase v ten vířivý tón,
do temna zraky své vrývám a vrývám
po žití dožitém bludný kde shon.


Jest možno přec, že ve tvé náhlé touze
cos vězí nad chvilkový vrtoch pouze;
kdož ví, zda neroznítil srdcí vládce
tu jiskru – hm – Leč odpovím ti krátce:


Die güldnen Cherubinnen
bemühn sich, was sie können,
und dienen stets dir auf.
Der Engel edle Scharen
zu hunderttausent Paren
begleiten deinen Lauf.


Zkušená městem kráčí dáma,
družíc se k šeru tragickému.
A ve bludištích lásky sama
si hledá srdce k srdci svému.


„Pomstu chcem, ale pomstu břitkých dýk!
Setřete slzu s očí, s úst svých ryk,
bolestné vrásky se svého si čela,
k pokoře ústa pěkně nalaďte,
mysl ať pomsty v ňadrech čeká smělá.
Půjdeme tiše, jako bílý hrob,
pod pláštěm skryté pomsty ostré dýky;
s úsměvem ladným na rtech poklidných
sbrodíme v krvi nepřátelské šiky.
Nuž chopte dýk se sžíravých jak jed,
bolestné žáry v srdci skryjte v led.“


Denn nach Arbeit, Müh' und Plagen
Ringt fürwar kein weiser Mann.
Ob von Deinen guten Tagen
Viel ein ander melden kan,
Ich erkenn' umb dich bißher
Nichts als Sorgen und Beschwer.


	Non sai ch'in vano il suo adiutorio implori,
perché è una mente in quel corpo tenello
d'una cote caucasea assai più dura?


Wenn ich jetzt nicht wirken kann,
helf ich also doch dem Mir,
das dereinst nach Nun und Hier
wirken wird im Dort und Dann.«


So, Freund, will deine Dichtung mir gemuten:
In jugendlicher Frühlingspracht verborgen
Hegt sie des fernen Himmelstrichs Arome.


 Meravigliosa-mente
un amor mi distringe
e mi tene ad ogn'ora.
Com'om che pone mente
in altro exemplo pinge
la simile pintura,
così, bella, facc'eo,
che 'nfra lo core meo
porto la tua figura.


穹庐毳服异华风
马上相逢一笑同
赠我何劳绕朝策
贺兰千里已胸中


Vpřed! Buduj dále, co je nehotovo,
spěj v žalu netečnosti hloub vrýt paty,
svým čelem rozčeřit hvězd písek zlatý!
Být žebrák, bylo věno Homerovo.


Ich will euch sehn, erfreuet euch,
Euch siegreich wiedersehen;
Euch lehren, meines Vaters Reich
Und hohen Rat verstehen;
Euch den verheißnen Geist verleihn;
Und ihr sollt meine Zeugen sein,
Daß ich vom Tod erstanden.


Ist's möglich, ein Geschöpf in der Natur zu sein,
Und stets und wiederum auf falscher Spur zu sein?
Ward nicht dieselbe Kraft, die dort im Sterne flammt,
Bestimmt, als Rose hier die Zier der Flur zu sein?
Was seufzt ihr euch zurück ins sonst'ge Paradies,
Um wie das Sonnenlicht verklärt und pur zu sein?
Was wünscht ihr schmerzbewegt euch bald im Erdenschoß,
Und über Wolken bald und im Azur zu sein?
Was forscht ihr früh und spat dem Quell des Übels nach,
Das doch kein andres ist, als Kreatur zu sein?
Sich selbst zu schaun, erschuf der Schöpfer einst das All,
Das ist der Schmerz des Alls, ein Spiegel nur zu sein!


Hast du wol eh' die Sterne gesehn? –
Ihr'r ist so wunder viel.
Ihr Gesicht ist herrlich anzuschau'n,
Auch gar zu herrlich und hehr!
Ich bin manche liebe liebe Nacht
Hinaus gegangen, und hab'
Die große Gotteskraft beschau't
In seinem Sterngebäu.


Du, höchstes Gut,
Hebst unser Blut
In deinen Thron hoch über alle Höhen.
Du, ewge Kraft,
Machst Brüderschaft
Mit uns, die wie ein Dampf und Rauch vergehen.


Dem großen Wand'rer folgen auf jeglichem
Der Pfade tausend Segen für ihn und dich;
Denn nicht geboren nur, (die Völker
Wissen es) hast du ihn, auch gebildet.


Schreit dir ein Gassenbube Schimpfworte nach,
So geh deines Weges fort gemach.
Das Almosen ist wohl schon verzettelt,
Das er bei Novara erbettelt.


Tak laškujem si všichni v jednom plese.
A ten zrak modrý jiskří tak a hoří,
jak hvězdy skrze větve stromů v lese.


Есть много звуков в сердца глубине,
Неясных дум, непетых песней много;
Но заглушает вечно их во мне
Забот немолчных скучная тревогТяжел ее непрошеный напор,
Издавна сердце с жизнию боролось —
Но жизнь шумит, как вихорь ломит бор,
Как ропот струй, так шепчет сердца голос!


E voi, che il rabido
Rogo non strusse,
Voci fatidiche,
Wicleff ed Husse,


Kehrt Phoebus Apollo
zum zwölften Male,
sollen der Christen
Tempel fallen!


لي سقف حلق كسماء الشتا
خلو لدى الأبصار من كوكب
لكنه إن غيبت زهره
سينجلي عن عجب أعجب


Však nevysvětlím, co je vlast,
ač jmeno stříbrem zvoní,
já cítím jen, že vlast ta jest,
že mohu umřít pro ni.


Di due percosse il Re fu colto intanto
su l'elmo e a sommo 'l petto al gorgerino:
de la seconda ebbe l'onore e 'l vanto
Vanni Maggio figliuol di Caterino;
ma con forza maggior dal destro canto
il ferì Gabbion di Gozzadino
che con un colpo d'alabarda fiero
di testa gli levò tutto il cimiero.


Las calles han caído tras los perros
óyelos ladrar entusiasmados,
al fondo del entusiasmo, al final de la derrota.
El trapo abanderado en las estrellas
flamea su color de sangre y mar
—ola aconsejada por la audacia de los peces—
como un sueño de tanques y claveles
que anuncian sus jardines amarillos.
Un niño muere tras las piedras,
un hombre se enternece tras los muros
y caen las mujeres como lana enceguecida,
como madres de vientres vagos
en busca de sus hijos moribundos
al final del arco iris
donde Marilyn y Elvis se hacen el amor.
Después de la colina salen brotes
con las últimas fronteras ajustadas,
y Dios se limpia las legañas
al tiempo que las rosas cantan por Irak.


约束寒梅作主张
此花解事助凄凉
暗香月下熏诗骨
怪见吟来句句香


e 'l padre suo da un altro, o padre o fosse
avolo, e l'un da l'altro sin a quello
ch'a udirlo da quel proprio ritrovosse,
che l'imagini fe' senza pennello,
che qui vedete bianche, azzurre e rosse:
udì che, quando al re mostrò il castello
ch'or mostro a voi su quest'altiero scoglio,
gli disse quel ch'a voi riferir voglio.


Na nebi svítí hvězdičky
a třpytí se a lesknou
a svysoka se dívají
v tu lidskou mysl tesknou.


Née au désert, ma cavale
Sur les blés, dans les sillons,
Volerait, des vents rivale.


Proč neumírám, dokud teď
den hravě k dni se pojí,
a lehkovážné žití jen
se snem a snem zas kojí?


Porque no menospreció... al afligido, ni de él escondió
su rostro, sino ... que lo oyó


Slyšte lidé pro výstrahu
mé smutné zpívání,
že se proti policajtům
sám bůh neubrání.


لا وَطَنٌ ولا منفى هِيَ الكلماتُ،
بل وَلَعُ البياض بوصف زهر اللوز /
لا ثَلْجٌ ولا قُطْنٌ / فما هُوَ في
تعاليهِ على الأشياء والأسماء
لو نجح المؤلِّفُ في كتابة مقطعٍ
في وصف زهر اللوز، لانحسر الضبابُ
عن التلال، وقال شَعْبٌ كاملٌ:
هذا هُوَ /
هذا كلامُ نشيدنا الوطنّي!


Hatte mein Kinn herabgebeugt,
Als hätte Pluto mich gezeugt.


Ihr wisst, Nabuchodonosor
War auch den Mönchen gram:
Verriegelt waren Thür' und Thor,
Sobald ein Sammler kam.


Pasan tus ojos inquietos
por el tapiz oriental...
Signos de cábala, enigmas,
policromías... quizás
por el bosque de sus líneas
caminando, pensarás
que esas rayas que se cruzan,
y que vuelven, y se van,
y se rizan locamente,
las trazó tu pie al andar.
Tu pie, pobre pie de ciego
que no sabe a dónde va,
ni por qué es dura la tierra,
ni por qué tiene que andar...
Pie de ciego, que ha pintado
de carmín la blanca paz
del sendero, y consentido
su esperanza derramar
como un hilo verde, encima
del tapiz de la verdad.


Quien tan sin carne os viere, si no es ciego,
Yo sé que dirá luego,
Mirando en vos más puntas que en rastrillo,
Que os engendró algún miércoles Corvillo;
Y quien pez os llamó, no desatina,
Viendo que tras ser negra, sois espina.
Dios os defienda, dama, lo primero,
De sastre o zapatero,
Pues por punzón o alesna es caso llano
Que cada cual os cerrara en la mano;
Aunque yo pienso que por mil razones
Tenéis por alma un viernes con ciciones.
Mirad que miente vuestro amigo, dama,
Cuando «Mi carne» os llama,
Que no podéis jamás en carnes veros,
Aunque para ello os desnudéis en cueros;
Mas yo sé bien que quedan en la calle
Picados más de dos de vuestro talle.
Bien sé que apasionáis los corazones,
Porque dais más pasiones
Que tienen diez Cuaresmas con la cara,
Que Amor hiere con vos como con jara;
Que si va por lo flaco, tenéis voto
De que sois más sutil que lo fue Scoto.
Y aunque estáis tan angosta, flaca mía,
Tan estrecha y tan fría,
Tan mondada y enjuta y tan delgada,
Tan roída, exprimida y destilada,
Estrechamente os amaré con brío,
Que es amor de raíz el amor mío.
Aun la sarna no os come con su gula,
Y sola tenéis Bula
Para no sustentar cosas vivientes;
Por sólo ser de hueso tenéis dientes,
Y de acostarse ya en partes tan duras,
Vuestra alma diz que tiene mataduras.
Hijos somos de Adán en este suelo,
La Nada es nuestro abuelo,
Y salístele vos tan parecida
Que apenas fuisteis algo en esta vida.
De ser sombra os defiende no el donaire,
Sino la voz, y aqueso es cosa de aire.
De los tres enemigos que hay del alma
Llevárades la palma,
Y con valor y pruebas excelentes
Los venciérades vos entre las gentes,
Si por dejar la carne de que hablo,
El mundo no os tuviera por el diablo.
Díjome una mujer por cosa cierta,
Que nunca vuestra puerta
Os pudo un punto dilatar la entrada
Por causa de hallarla muy cerrada,
Pues por no deteneros aun llamando,
Por los resquicios os entráis volando.
Con mujer tan aguda y amolada,
Consumida, estrujada,
Sutil, dura, büida, magra y fiera,
Que ha menester, por no picar, contera,
No me entremeto: que si llego al toque,
Conocerá de mí el señor San Roque.
Con vos cuando muráis tras tanta guerra,
Segura está la tierra
Que no sacará el vientre de mal año;
Y pues habéis de ir flaca en modo extraño
(Sisándole las ancas y la panza)
Os podrán enterrar en una lanza.
Sólo os pido, por vuestro beneficio,
Que el día del juicio
Troquéis con otro muerto en las cavernas
Esas devanaderas y esas piernas,
Que si salís con huesos tan mondados,
Temo que haréis reír los condenados.
Salvaros vos tras esto es cosa cierta,
Dama, después de muerta,
Y tiénenlo por cosa muy sabida
Los que ven cuán estrecha es vuestra vida;
Y así, que os vendrá al justo, se sospecha,
Camino tan angosto y cuenta estrecha.
Canción, ved que es forzosa
Que os venga a vos muy ancha cualquier cosa:
Parad, pues es negocio averiguado
Que siempre quiebra por lo más delgado.


Die flügelreiche schaaren/
Daß Federbürschlein zart
In süssem Schlag erfahren/
Noch kunst noch athem spart:
Mit Schnäblein wolgeschliffen
Erklingens wunder fein/
Vnd frisch in Lüfften schiffen
Mit leichten rüderlein.


好鸟疑敲磬
风蝉认轧筝
修篁与嘉树
偏倚半岩生


Ond'io che di sognarmi immaginai,
per l'insolita gioia fra me dissi:
– beato me, se non mi sveglio mai –!


Po té horské kráse
veta juž je, veta,
jenom rudý hořec
v řídké trávě zkvétá,
samý hořec rudý,
v luhu, v pláni – všudy ,
a teskliv se chýlí
srdečníček bílý.


In die Keller unterhin
Will er mich zum Weine führen;
Daß ich frey und sicher bin
Deckt er mich mit Liebspanieren,
Seine treue Liebe macht
Daß mein Sinn deß Glückes lacht.


Laß sie sich drehen, und laß du uns wandeln!
Wandeln der Liebe ist himmlischer Tanz.
Amor, der nahe, der höret sie spotten,
Rächet sich einmal, und rächet sich bald.
Laß sie sich drehen, und laß du uns wandeln!
Wandeln der Liebe ist himmlischer Tanz.


Was eignest du dir zu? Du fälst von Gott zu dir,
Und stiehlst ihm Ehr und Preiß, hör auf, die Höll ist hier.


Disse Astaròt: - Or vuoi tu confessarti?
Sappi che questo è un romito santo
che veniva la sete a ricordarti,
come tu vedi; e quel devoto ammanto
non è fatto per man de' vostri sarti. -
Rinaldo lo squadrava tutto quanto,
poi disse: - Frate, tu se' pur de' nostri.
Chi non ti crederrebbe a' paternostri? -


„Máti! pusťte mě pak ven,
Dříve nežli bude den;
Nechci marně doma dlíti:
Já si více nelehnu,
Na palouky poběhnu,
Z kvítků musím věnce víti!“


Was dann? So frägt man tief in Sorgen:
Wie wird die Zukunft, wird das Morgen?
Wie kann es gehen? frag' ich mich.
Ich glaube, ziemlich sengerich.


Niedergeschreckt, hebet kein Baum an den Wassern
So sich mit Stolz, und es ragt so bei den Strömen
Keines Wipfel nicht mehr aus dichten
Zweigen der Kühlung empor.


Pojednou se tlupa žalná rozstupuje
a zří s úžasem, jak přes práh do komnaty
na kolenou vetchý kmet se pošupuje,
s nepokrytou hlavou, oděn v bídné laty,
kolem nichž se v bocích hrubý provaz vije.
Do vyzáblých rukou svislá tvář se kryje,
zřít jen lysou leb a kolem vpadlých skrání
vlasy sněhobílé; slyšet prudké štkaní.


Si al risco, que le estorba el parasismo,
grato se muestra hasta un raudal escaso,
tú que te precipitas de ti mismo,


Beide Rotten stehn schlagfertig
Vor den Schranken in dem Saale,
Und das Volk mit Ungeduld
Harret drängend der Signale.


Troppo spiacque a Zerbin lesser caduto
ch in altro scontro mai piu non gli avenne
et mille di sua man ne havea abbattuto
et a perpetuo scorno se lo tenne
stette per lungo spatio in terra muto
et piu gli dolse poi che gli sovenne
chavea promesso et che gli convenia
haver la brutta vecchia in compagnia


Žár červencový shýbá klasy žita,
nic nehne se, vše unavením klesá,
stín zpráhl vedrem, a jen blíže lesa
nás chladem vlídně stará krčma vítá.


Mi csak szögeljük büszke kínban
Fejünket a hideg egeknek
S lábunk alatt finom urak
S parfümös asszonyok nevetnek.


Eis já ao Setentrião Onor lhe fica,
E Bracelor armígera, e possante,
Com Mangalor de cardamomo rica,
De pródigos palmares abundante:
A fértil Mangalor, que mais se aplica
À cultura, que à guerra, ao Levante,
Com outros grandes povos, e outras gentes
Ao Rei de Bisnaga obedientes.


Sind sechzehn Jahre erst vergangen,
So brennt das Mägdgen lichterloh,
Und singt vor brennendem Verlangen:
(Ihr lieben Jungfern ists nicht so?)
»Will noch kein Mann mir Löschung gönnen?
Ach soll ich armes Ding verbrennen!«


Mägdlein, woll' die Augen senken
Such' den Schlüssel an der Erde,
Sie wird ihn der Demut schenken,
Daß der Himmel offen werde.


Jung geraubt, und auferzogen
Vom Canarienvogelpaar,
Sitzt der Hänfling, ein Gefangner
Schon ein halbes Vierteljahr.


Ej, vida, gourmand! Škubánků
prý milostpánu se nechce!...
Heslo je dáno – ostatek
sám již se vyvíjí lehce.


Cuando sientas
que un dolor te domina,
piensa en mí.
Cuando veas
que tu día oscurece,
piensa en mí.
Cuando creas
que todo termina,
piensa en mí.
Y cada vez
que pienses en mí,
yo estaré en ti.


أثمت يا من هجا السادات والخلفا
وقلت ما قلته في ثلبهم سخفا
جعلتهم صدفاً حلوات بلؤلؤة
والعرف مازال سكنى اللؤلؤ الصدفا
وإنما هي دار حل جوهرهم
فيها وشف فأسناها الذي وصفا
فقال لؤلؤة عجباً ببهجتها
وكونها حوت الأشراف والشرفا
فهم بسكانها الآيات إذ سكنوا
فيها ومن قبلها قد أسكنوا الصحفا
والجوهر الفرد نور ليس يعرفه
من البرية إلا كل من عرفا
لولا تجسمه فيهم لكان على
ضعف البصائر للأبصار مختطفا
فالكلب يا كلب أسنى منك مكرمة
لأن فيه حفاظاً دائماً ووفا


历历山坳冻迫人
指头欲堕痹难伸
探囊速买三杯后
更觉阳和畅此身


Jesti, myslím, poesie první
podíl každého už dítěte,
jeho okem, mysli jeho chůvou,
první učitelkou ve světě.


Jch bin froh/ daß mir der Himmel
ſolche Gunſt hat angethan/
daß ich unſer Kriegs-getuͤmmel
kan von fernen ſehen an/
und den Weg ſo hohen Sachen
mit euch großen Leuten machen.


Ein Rauch und Traum ist sonst dein Wolbehagen,
Der eitle Wind pflegt es stracks zu verjagen,
Und dich darzu: So schlecht ist es bestellt,
Drumb eile fort, die Tugend sey dein Zelt,
Du Kind der Welt.


Die Cupido hat betrogen/
Mit vergifftem Pfeil und Bogen/
Lieben lieber Einſamkeit
Als Geſellſchafft jederzeit.


Und o das Klima, Freund! ist wie in Wien
Die Schönen, launenhaft und voller Eigensinn,
Und recht gemacht, um dich in der Geduld zu üben;
Denn bald hüllt sich in einen trüben
Und dichten Schlei'r der ganze Himmel ein,
Um ganze Wochen zu boudiren,
Bald macht ein Bischen Sonnenschein
Dich schwitzen, bald ein Regen frieren,
Bald heizt man hier im Julius noch ein.
Und um die Scene mehr noch zu variren,
Sieh, so geriethen neulich gar
Der Sommer und der Winter sich in's Haar,
Und gaben uns von bösen Ehen
Ein recht erbaulich Bild zu sehen.
Frau Sommer fing mit heissen Thränen an;
Allein ihr kalter, trotz'ger Mann
Ward toll, und schüttelte die eisige Perücke,
Und hauchte sie so grimmig an,
Daß, ach, in einem Augenblicke
Die arme Frau vom Scheitel bis zur Zeh'
Ganz überschneyt sich sah. Darob ereiferte
Sich dann Madam, und fing zum Gegenstücke.
Auf ihren alten Grobian
Zu donnern und zu blitzen an.
Und, so Freund, sahen wir, wie mitten
Im Junius der Schnee mit Blüthen,
Die Sommerlüftchen mit Dezember-Eis,
Der Blätter frisches Grün mit Weiß,
Und Blitze, die den Schnee versenkten,
Recht kunterbunt sich durcheinander mengten.


A teď se zvedl jeden trup
u nohou králových, naslouchal v dáli,
pak na krále upřel líci tak bledou:
„Ó pozdě lidu vzpomínáš, králi! –
to ti tvoji čeští páni z bojiště jedou. –“


惊鸾迸鹭尽归林
弱羽低垂分独沈
带病深山犹草檄
昭陵应识老臣心


Gaben dir und Opfer bringend,
Nahn den Stufen deines Throns,
Hymnen deiner Schönheit singend,
Fromme Frauen Sikyons.


Se da Iocondo il re bramava udire
onde venisse il subito conforto,
non men Iocondo lo bramava dire,
e fare il re di tanta ingiuria accorto;
ma non vorria che, più di sé, punire
volesse il re la moglie di quel torto;
sì che per dirlo e non far danno a lei,
il re fece giurar su l'agnusdei.


يا أُختَ غُصنِ البانةِ المياسِ
تَختالُ عُجبا في رياضِ الآسِ
وشبيهةَ الظبياتِ في نظراتها
ما بين ذاتِ خِباً وذاتِ كِنَاسِ
وكثيرةَ الفتكاتِ في ألحاظِها
وشديدةَ الحُجَّابِ والحُرَّاسِ
هل تَحفَظى وُدى فلستُ مُضيعاً
أو تذكرى عَهدي فلستُ بِناسي
أيامَ أغصانِ الوِصَالِ نَواضِرٌ
غَنَّاءُ في رَوضٍ من الإِيناسِ
وجناتُ حُسنُكِ رَوضَتي ورياضُ خَدِّ
كِ جَنَّتي ورحيقُ ثَغركِ كاسي
ماذا عليكِ لو انتظرتِ مُتَيّماً
يومَ النوى بالأربعِ الأدراسِ
أحسبتِ بأساً في وقُوفِك ساعة
ما في وقوفكِ ساعةً من باسِ
وارحمتاهُ لمهجتي من غادةٍ
لم تُبقِ غيرَ تردُّدِ الأنفاس
تسبى النُّهى بنواظرٍ فتانةٍ
تدعُ المتيمَ فاقدَ الإحساسِ
تسطُو بها لكن بغيرِ مُهنَّدٍ
وتغضُّها لكن بغيرِ نُعاس
شمسٌ تَهَادى بين أترابٍ لها
فإذا جلسنَ فزينةُ الجلاسِ
مشغوفةٌ بهواى إلا أنها
مشغوفةٌ بتمنعٍ وشُماسِ
لم آل جهداً في اختلاسِ فؤادِها
حتى أطاعت بعدَ طولِ مِرَاسِ
أتظنُ أني لا أتيه كما تتي
هُ أو انني مُستَسِلمٌ للياسِ
وعلامَ تُبدى تِيهَهَا هل شاهدت
يومَ الوصولِ شمائِلَ العباسِ
مِلكق تودُّ النيراتُ لو انها
تحكيه في بِشرٍ وفي إِيناسِ
ملكٌ يسيرُ السعدُ حولَ رِكابهِ
فكأنَّه من جُملةِ الحُرّاسِ
يحكى ليُوثَ الغابِ في وَثَباتِها
وثباتِها لكن بغيرِ قِياسِ
وإذا دَجَت ظُلَمُ الخطوبِ أنارَها
برويّةٍ تحكي ذكاءَ إياسِ
وسياسةٍ وفَراسةٍ وكياسةٍ
عَظُمَت على الحُكماءِ والسُوَّاسِ
سَهلُ الخليقةِ في جليلِ مهابةٍ
ثَبتِ العزيمةِ في احتدامِ الباسِ
وأكادُ لولا عَزمُه يومَ الوغى
أدعُوه بالبسامِ لا العبّاس
يا ابنَ الأُولى غَرسُوا حدائِقَ مجدِهم
كي تجتَنى منها أجلَّ غِراس
بَلَّغتَ مصرَ مَرامَها وكسَوتها
من فيضِكَ المَأمُولِ خَيرَ لِباسِ
وأقمتَ للملكِ الرفيعِ عمادَه
عَدلاً فأصبحَ ثابتَ الآساس
وجريتَ في نهجِ الهدايةِ مِثلما
تُجرى نظامَ المُلكِ بالقِسطاسِ
دُم يا ابن توفيقٍ لمصرَ مُوفَّقاً
حتَّى تُطهرَها من الأدناسِ
وأَحِلَّها المهدَ الوثيرَ ودَاوِها
مِمّا بها فَلأنتَ أحكمُ آسِ
فَلَمِصرُ مِصرُكَ عن أبيك وِرَاثةً
وافته عن أجدادِك الأكياسِ
لِلَّهِ يومَ بدا هِلالُكَ سَاطِعاً
فِيها فأغناها عن النِّبراسِ
وافترَّ ثَغرُ الثَّغرِ مُبتسماً وغُص
نُ الرمل مالَ بِعِطفِهِ الميّاس
ولسانُ أفئدةِ الوفودِ مُرَتِلٌ
آيَ الهَنَا من سائرِ الأجناسِ
لا غروَ أن رَقَصَت بذاكَ قلوبُهم
وأدارُ كاساتِ السرورِ الحاسي
فهلالُ وجهِك يوم هَلَّ أقامَ بَي
نَ قلوبهم عُرساً من الأعراسِ
لِمَ لا يُسَرُّ الناسُ يومَ يرونَه
وهلالُ وجهِكِ رحمةٌ للنَّاسِ


Was lebet/ was schwebet/ sich hebet in Lüfften/
Grüfften und Klüfften/
dringet und springet/
klinget und singet:
Der das Leben/ der wird geben
Gustav Carlen langes Leben.


De repente,
cuan toque de varita
no mágica,
yo columbro esta arista escondida
por omnipresencia
de las verdes campiñas
por el azul lacustre
que te prestan al paso.
Por el pinar agriado
(Como diría Juan Ramón)
por los soles de agosto,
y me lastimo.
Pero tú bailabas
la danza de estas horas
y tu boca pronunciaba
vocablos florecidos,
palabras salvadoras.
Entonces,
yo recogí mis costras.
Inmaculé el momento
y lavé el eterno reclamo
de otros días.
Por eso, ahora...
Sólo pensando en ti
y en todos tus senderos
ansiosos de apertura,
admito:
Nada importa gastar medio día
Media noche
para llegar
hasta el hito que tienes
a dos millas de ti.


Na cudná jitra, čistých snů svých vání,
na tvrdé bouře, osamění, stesk.
Jdu hvozdem temným, lesem umírání,
zavírám knihu věky starých desk!


Der Strauß, den ich gepflücket,
Grüße dich vieltausendmal!
Ich habe mich oft gebücket,
Ach, wohl eintausendmal,
Und ihn ans Herz gedrücket
Wie hunderttausendmal!


Král dopad’... Paží netvornou
jej vlny berou v plen,
a jejich vzruchem na dno až
je střelmo pohroužen.


Ta krása málo střežená,
ta bílá šíj a ramena!


Leibeigenschafft ist bei den Christen mit gutem Fug wohl abgeschafft;
Doch Christo, der mit Blut uns kauffte, sind wir mit Leib und Seel verhafft.


A v chladu tiše, v mlhách mléčných
den uhasíná podzimní –
skřek na větvi kdes náhlý ptáka
jak jizlivý smích tichem zní.


صبوا على الاسماع نارا
واحشوا فم الغضبي حجارا
بثوا باوجه من يريدون
الشرور لكم شرارا
سنوا بمعترك الحيا
ة لساعة الذود الشفارا
كونوا كما يبغي الابا
ء على كرامتكم غيارى
هبوا كزوبعة تثير
بكل ناحية غبارا
احكوا البراكين التي
تأتي من الضغط انفجارا
لا تبتغوا من غير انفسكم
لانفسكم ظهارا
واروا الذين يرون فيكم
خصلة العجز اقتدارا
ان المسالم ليس يلقى
منهم الا احتقارا
لا تسمعوا لمنافق
يبدى المعاذير الكثارا
دوروا مع الحق الذي
يرنو اليكم حيث دارا
واذا الصفوف تلاحمت
في الحرب فاجتنبوا الفرارا
ومن المنية للحيا
ة بجرأة خوضوا الغمارا
ان البوار جزاء من
يخشى من الجبن البوارا
اما الكماة فانهم
يأبون نكصا واندحارا
يحكى اللسان اذا صدعت
به من السيف الغرارا
واذا تقوسمت المنا
فع فاجعلوا لكم الخيارا
الحر فعال فما
هو من يماري او يمارى
ان الألى غرسوا مبا
دئهم سيجنون الثمارا
انتم احق الناس ان
ترعوا لنفسكم الذمارا
هل تقبلون لنفسكم
عارا وللاعقاب نارا
ليس الذي يؤذي فيسكت
جامدا الا جدارا
اما قصارى الساكتين
عن الحقوق فلا قصارى
ان النجاح امامكم
فامشوا ولا تخشوا عثارا
لقد انحدرتم فالبدا
ر الى العلا ثم البدارا
عفوا ولا تستبدلوا
للحرص بالشرف النضارا
ان الغنى في كل وقت
كان ثوبا مستعارا
كان الذي كنتم ظننتم
انه ريح خسارا
يا قوم ان اذعنتم
للذل اغضبتم نزارا
اللَه للوطن العزيز
فانه يشكو الصغارا
متجهما لليأس تبصر
فوق سحنته اصفرارا
واخاف ان يقضى لشدة
ما المّ به انتحارا
صبراً فان وراء هذاذ
الليل يا وطني نهارا
وسيهتك الصبح الذي
يأتي من الحلك الستارا
ما كنت اخشى شرهم
في بدئه حتى استطارا
قالوا لنا اختاروا وما
في الامر اعطونا الخيارا
قالوا استقلوا ثم سدوا
الصحف واعتقلوا الحرارا
ان السياسد في جميع
بقاعها تبدي ازورارا
ارسل الى اجوائها
نظراً تر النقع المثارا
انا على جرف من الاخطار
ينتظر انهيارا
يا قوم فكوا عنكم
الاصفاد انكم اسارى
شبع الدخيل وانكم
تشكون في الوطن السعارا
لا تسفحوا دمعاً فان
الدمع ليس ينيل ثارا
ودعوا الدموع تمثل الاحزان
في مقل العذاراى
ان الاسى نار بقلبي
وهي تستعر استعارا
حريتي تحكي بليل
كوكبا عني توارى
يا ماء اهلي اين انت
فانني اشكو الاوارا
اما حياتي ف يالعرا
ق فانها ذهبت خسارا
الحق قد قتلوه فيه
وقد جرى دمع جبارا
ووددت لو اسطيع قبل
منيتي عنه فرارا


Mert szívem a búba, mint sűrű füstbe fúl,
Jaj, az szerencsének tetettem ki tárgyul,
Ó, kegyetlensége nem szűnik, de újul,
Szerencsétlen vagyok, s bánatim lángja gyúl.


Und als nun die sieben Jahr um waren,
Sie meinte ihr Liebchen käme bald,
Sie ging wohl in den Garten,
Ihr feines Liebchen zu erwarten.


أفعال رب الخلق روضة عطرِهِ
وأنامل الأيدي لأحرفِ سطره
بك صائم الأغيار فرحة فطره
يا من إذا بخل الغمام بقطره
جادت أنامله بأبحر بره
لك عندنا في العارفين لنصرهم
سر عظيم وهو يوسف مصرهم
وبأسر عشقك هم وأنت بأسرهم
الناس عام والكرام بأسرهم
شهر الصيام وأنت ليلة قدرِهِ


kafatasi


	Voli quant'ella può, ché sempre fia
mia vita serva alla sua segnoria.


Io vidi sopra lei tanta allegrezza
piover, portata ne le menti sante
create a trasvolar per quella altezza,


¡Gracias, Padre del día,
oh buen Pastor de estrellas cantando por Banville!
Gracias por el saludo en que esta embajadora
del alba, me ha traído un mensaje de abril;
gracias porque el temblor de su canto se funde
con las madrugadoras esquilas de mi tierra,
y porque el sol que tiembla en sus alas no es otro
que el que baña la casa en que nací, y el valle
azul, y la azul sierra.
¡Gracias porque en el trino
de la alondra, me llega,
por primer don del día, este don femenino!


Con una flaca cuerda non alçarás grand tranca,
nin por un solo "¡harre!" non corre bestia manca,
a la peña pesada non mueve una palanca;
con cuños e almadanas poco a poco s'arranca.
Prueva fazer lygerezas e fazer balentía:
quier lo vea o non, saberlo ha algund día;
non será tan esquiva, que non ayas mejoría:
non cansses de seguirla, vençerás su porfía.
El que la mucho sigue, el que la mucho usa,
en el coraçón lo tiene, maguer se le escusa;
peroque todo el mundo por esto le acusa,
en este cuyda syenpre, por este faz' la musa.
Quanto es más sosañada, quanto es más corrida,
quanto es más por ome magada e ferida,
tanto más por él anda muerta, loca perdida:
non cuyda ver la ora que con él sea yda.
Cuyda la madre cara que por la sosañar,
por correrla e ferirla e por la denostar,
que por ende será casta e la fará estar;
estos son aguijones que la fazen saltar.
Devíe pensar su madre, quando era donçella,
que su madre non quedava de ferirla e corrella,
que más la ençendíe; pues devía por ella
juzgar todas las otras e a su fija bella.
Toda muger nasçida es fecha de tal massa:
lo que más le defienden, aquello ante passa,
aquello la ençiende, aquello la traspassa;
do non es tan seguida, anda floxa e lasa.
A toda cosa brava gran tienpo lo amanssa:
la çierva montesyna mucho segida canssa,
caçador, que la sigue, tómala quando descanssa:
la dueña mucho brava usando se faz' manssa.
Por una vez del día, que el ome gelo pida,
çient vegadas, de noche, de amor es rrequerida:
doña Venus gelo pide por él toda su vyda,
en lo que 'l mucho piden anda muy ençendida.
Muy blanda es el agua; mas dando en piedra dura,
muchas vegadas dando faze grand cavadura;
por grand uso el rrudo sabe grande letura:
muger mucho seguida olvida la cordura.
Guárdete non te enbuelvas con la casamentera,
donear non la quieras, ca es una manera,
que perder te faría a la entendedera;
una conblueça d' otra sienpre tyene dentera.


Si soltera agonizas,
irán a visitarte mis cenizas.
Porque ha de llegar un ventarrón
color de tinta, abriendo tu balcón.
Déjalo que trastorne tus papeles,
tus novenas, tus ropas, y que apague
la santidad de tus lámparas fieles...
No vayas, encogido el corazón,
a cerrar tus vidrieras
a la tinta que riega el ventarrón.
Es que voy en la racha
a filtrarme en tu paz, buena muchacha.


Aus den Nebeln, drin wir siechen,
Ward von dir seitdem die Flucht
Nach dem Sonnenland der Griechen
Fort und fort umsonst gesucht,
Und der du vordem im Süden
Blühtest, den Olympiern gleich,
Nun in unserm Frost mit müden
Gliedern wankst du krank und bleich.


Elhal a szó ajkaim közt,
Keblemen láng s jég fut el,
Könnyek hullanak szememből,
Hajh és nem tudom, mi lel?


Dann kenn ich dich, Kronion! dann hör ich dich,
Den weisen Meister, welcher, wie wir, ein Sohn
Der Zeit, Gesetze gibt und, was die
Heilige Dämmerung birgt, verkündet.


In einem See sehr groß und tief,
Ein böser Drach sich sehen ließ.


Des Kriegers Grösse? Ja, wenn er für Freyheit kämpft,
Oder wider ein Ungeheuer,
Das mordet, mit der Kett' umklirrt; so ist der Held
Edler Mann, verdienet Unsterblichkeit!


Der Vogel sitzt in seinem Nest,
Wohl auf dem grünen Baum;
Ach Schätzel bin ich bey dir g'west,
Oder ist es nur ein Traum?


风光曾记拥肩舆
花柳无穷一笑馀
为说驴鸣公案在
乾坤真个有横渠


De nem bánom, víg vígan fusson,
Én erős karral kicsikarom tőled
Csakazértis az ősi jussom.


Drei Fräulein sahn vom Schlosse
Hinab ins tiefe Tal.
Ihr Vater kam zu Rosse,
Er trug ein Kleid von Stahl.
»Willkomm, Herr Vater, gottwillkomm!
Was bringst du deinen Kindern?
Wir waren alle fromm.«