Spi, čistý prachu nádherné té číše,
spi, jako živá dřímala bys tiše,
jsi krásný stejně dosud, nezměněn
ni teď, ni dále v proudu hrobních změn.
Jsi krásný tak a krásný budeš znovu,
až atom slední převtělí se v rovu
z tvých lící v čistý, sněhobílý květ,
a novým tvarem pozdraví náš svět, –
a jasnou hvězdou v nebi vzplane pak,
jak byl tvůj modrý, mlčenlivý zrak.


Oh mert a szolgaság, ha hosszú, elgyaláz,
Áthat csontot, velőt, mikép a tolvaj láz!
A békó öl, nem mint a kard nagyhirtelen,
Tőle sziv és orca lassan lesz vértelen.


Mas, senhor, é pouco aviso
Reais ouvidos magoar,
Mudar de estilo é preciso;
E se a dor me der lugar,
Unirei pranto com riso.


Nur du allein kannst wissen
Wie mich dein Gruß erquickt,
Und was mein Herz mußt' missen,
Wenn es von dir geblickt.


Se provane far tu voi,
Falle tardi quanto poi
Sì che la terra sia sutta
E colma bem la fossa tuta
Açiò che piovia vignisse
L'aqua in la fossa no li gisse.


Naquelas noites, enquanto o suor das árvores escorria, A face dos anjos tornara-se evidente, Como se a terra tivesse entrado em agoni Sophia de Mello Breyner Andresen | "Coral", 1950


Směju se, svádím – a jednoho dne
najdou mé tělo utopené.


L’art innocent et doux que célèbrent mes vers,
Remonte aux plus beaux jours de l’antique univers.
Dès que l’homme eut soumis les champs à la culture,
D’un heureux coin de terre il soigna la parure ;
Et plus près de ses yeux il rangea sous ses lois
Des arbres favoris et des fleurs de son choix.
Du simple Alcinoüs le luxe encor rustique
Décorait un verger. D’un art plus magnifique
Babylone éleva des jardins dans les airs.
Quand Rome au monde entier eut envoyé des fers,
Les vainqueurs, dans des parcs ornés par la victoire,
Allaient calmer leur foudre et reposer leur gloire.
La sagesse autrefois habitait les jardins,
Et d’un air plus riant instruisait les humains :
Et quand les dieux offraient un élysée aux sages,
Était-ce des palais ? C’était de verts bocages ;
C’était des prés fleuris, séjour des doux loisirs,
Où d’une longue paix ils goûtaient les plaisirs.


A ti mladí smáli se
tomu umírání,
a ty panny házely
ještě hroudy za ní.


Will ich, sein Jünger, widerschelten,
Da er nicht widerschalt?
Mit Liebe nicht den Haß vergelten,
Wie er den Haß vergalt?


de Cristo capitán, sagrada espada,
para saber el modo de la guerra
de Lucifer furioso y arrojado,


Byl praděd můj a vyšel
si z rána v první jitra sen –
on hudbu toho přítmí slyšel,
v němž objímá se s nocí den.


Nagy idők érkeznek, fölöttünk
Készülő, nagy harcok dörögnek.
Nem kell a Könny. Ugye, testvérek,
Mi nem sírunk többet?


quereme


Hogy kitelt a franciáknál
A király becsűlete:
(Mint ezernyolcszázharmincban
S most valami két hete)


Noth muß von der Sonne bleichen/
Weiß nimmt ihre Brandmahl an;
Ists nicht schwartz/ der Treue Zeichen/
Das sich nimmer ändern kan.


Přec jenom ale začíná, chladem té cifry ovát,
navzdor své chlapské povaze, trošičku uvažovat.


In Gefilde, wo voll reiner Triebe
Sich Geliebter an Geliebte schliesst,
Wo im ew'gen Jubelbund der Liebe
Nur der höchsten Wonne Zähre fliesst:
Walle bald in deiner höchsten Klarheit,
Du, mein Genius! zu mir heran;
Führe mich zur Quelle, wo die Wahrheit
Strömt nach ewiger Gesetze Bahn;


Und brachte heim mit schnellem Fuß
Dem Vater diesen letzten Gruß,
Der klang nicht froh.
Es schrieb hinein die Zitterhand:
»Kolin. Mein Sohn verscharrt im Sand,
Wer weiß wo.«


过客休题凤
时人喜画龙
乾坤知己在
安敢叹孤踪


Dohos penészszag, rothadás, enyészet,
Fagy és éj vett körül jéghidegen;
Erőt nem érzék, lelkem semmivé lett,
Enyészni érzém minden idegem.
Egy perczenet még - rémes, szörnyű képek!
S a feloszlásnak küszöbére lépek. - - -


Die Welt ist ein gemeiner Tisch, drauff alle Menschen essen;
Wol dem, der dessen, der ihn deckt, pflegt nimmer zu vergessen.


A másik képen tágas hómező,
a hó kavargó, sűrün pelyhező


Marzo, Rey de Ayuno, canta la plegaria
De todas las témporas, hambres y abstinencias.
(Se ven: una ermita triste y solitaria,
Fray en la garita de las penitencias).
Entra el Rey Otoño, de gris adornado,
Muy pálido y triste. (Llueve agua bendita);
El Otoño quiere llorar un pecado,
Y habla con el fraile que está en la garita.
«Cortaos el verde cabello» —le dice
El fraile al oído fingiendo congojas.
(Mueren Julia, Elena, Flora, Cleo y Bice)
Los árboles llueven su lluvia de hojas.
Los árboles lloran su calvicie blanca;
El Otoño llora; (llueve agua bendita).
El Coiffeur aéreo las hojas arranca.
(Llora la campana de la triste ermita).
Abril, el sagrado Rey de los olivos,
Canta el Evangelio de las buenas almas,
(Lucen en el ara los corderos vivos;
Se agitan pañuelos, túnicas y palmas).
Abril, el sagrado Rey de los Calvarios,
Canta de suplicios y llagas divinas;
(Los frailes rezongan Patres y rosarios,
Y llueve vinagre, sudores y espinas).
Abril, el sagrado Rey de los rituales,
Entona maitines de notas opacas;
(De pronto anochecen los claros vidriales,
Se apagan los lirios, ladran las matracas).
El Rey Abril canta de Resurrecciones,
De la alegre danza de los incensarios;
(Las misas cantadas gritan sus canciones,
Y laten los pechos de los Campanarios).
El Rey Abril canta su alegría suma,
Llamando a los fieles para sus convites;
(Las campanas bailan, el incienso fuma:
Llueve cera, cohetes, flores y confites).
Mayo, el caminante de la buena ruta,
Canta los rastrillos, la sierra y el zoclo.
(San José fabrica trenzas de viruta;
San Isidro peina sus barbas de choclo).
Junio, Rey de estufas, canta los rondeles
Que hacen cuando bailan, los raudos patines,
(Entra el rey Invierno, vestido de pieles,
Con blanco paraguas y blancos botines).
Junio, el Rey más blanco de los doce Meses,
Canta el aleluya de los reyes místicos:
(Llueven lenguas rojas los Pentecosteses;
Corpus Christi llueve panes eucarísticos).
Junio, el Rey más blanco, blanco néctar bebe;
Bebe blanca nieve; nieva blanca harina;
Toma blancas hostias; llueve leve nieve;
Canta las nevadas de la fe divina
El monarca Julio canta las concordias
De las caridades y visitaciones.
(San Vicente llora sus misericordias,
Y la Virgen llora sus revelaciones).
Agosto, el furioso Rey de turbulencias,
Canta la sonata de los huracanes.
(Los ángeles juegan a las indulgencias:
Santa Rosa llora llanto de volcanes).
El joven Setiembre trina las canciones
Que hablan de bohemias, flores y zagalas;
Que hablan de los bailes de los corazones,
Y los cuchicheos de las colegialas.
Setiembre, el mimado de las reinas rosas,
Echa en su casaca mágicos olores;
(Llora el Arco Iris flores, mariposas.
Ríe Primavera, ríen los amores).
Ríen los amores, ríe Primavera;
(Llueve mariposas, flores peregrinas)
Los amores ríen en su real litera
Llevada por hadas y por golondrinas.
Octubre, el Rey dandy, canta de las blondas
Que en el aire dejan dulce de fragancia.
Del beso que ritman las formas redondas
Que atesoran opios y magias de Francia.
Noviembre se signa y hace funerales,
Y responsos mudos, de mudos misterios:
Noviembre es el mudo de los carnavales,
De los carnavales de los cementerios.
Noviembre, el Rey Negro del ceño fruncido,
Canta los lamentos de una viuda alouette;
A todos los santos les hace un cumplido,
cuando no lo espía Madame Squelette.
Noviembre a quien aman las negras Gorgonas,
Es Rey de cipreses y de golondrinas.
(Las bellas floristas le labran coronas;
Los sepultureros le piden propinas).
Diciembre, el rey Fauno, canta barcarolas
Que elogian los raptos de blancas primicias,
Que hacen en la playa las lúbricas olas
Babeadas de besos y suaves caricias.
Diciembre el ardiente canta el ritornelo
De blancas Kermesses y fiestas del río
(Llueve brin, zaraza, sudores y hielo.
Vestido de rojo penetra el Estío).
Diciembre el ardiente sus pasiones narra,
Y habla de indiscretos, suaves esperezos.
(Pulsa su bordona la inquieta cigarra,
Y el grillo armoniza collares de rezos).
Diciembre, el alegre Rey de nacimientos,
Habla de pesebres, bueyes y cayados
(Los abuelos cuentan sus más lindos cuentos,
Y llueve pan dulce, castañas y helados).
Alegres saludos y aplausos corteses
Vibran en los aires. (Una bella hazaña
Cuenta un duque. Ríen, amables, los Meses
Haciéndole gracias al noble Champaña).
Resuenan los Coros:
«Amemos al viejo Patriarca
que todo lo abarca;
Su pálida frente es un mapa confuso;
La abultan montañas de hueso
Que forman lo raro, lo inmenso, lo espeso,
De todos los siglos del tiempo difuso».


Po marných slastech vzpíná se a vzhlíží
cit uzavřený v arabesek mříži
jak vězeň zoufalý,
kde strašná marnost ze smyslna roste
a stvoly citu chlorofylu prosté
z tmy vyhnaly.


Felvette Béla a tőrt s hallgatott
De hallgatása rettentő vala,
Szivig hatott éles tekintete,
Amely minden vért jéggé fagylala.


De télen, az mikor minden panaszkodik,
Akkor az én szűvem inkább gyönyörködik;
Erős fergetegen szűvem nem aggódik,
Mert szép lángos tüznél testem melegedik.


Zum Tanz begeistern Laute
Der Seligkeit den Bach;
Im Moos, im kleinsten Kraute
Wird stiller Jubel wach.
O fühlt, was in den Quellen
Nach Finkenschlägen tanzt,
Und auf geheime Stellen
Der Liebe Myrten pflanzt!


Hadd emelem föl,
hadd emelem hát tiszta, hitetlen,
kétkedve cikázó, emberi pára-
lelkem tefeléd most,
ki jöttem a pannón
halmok alól, s élek a barna Dunának,
a szőke Tiszának partjai közt. Jaj,
hadd emelem föl mégegyszer a szívem
testvéri szivedhez,
Marcus Aurelius.


سكر الليل بكاسات السكون
وهفا الكون إلى خمر النغم
فأدر في كفّك الراح الحنون
واسأل النشوة نسيان الألم
قل لها يا كاس
ما جدّ من الدهر علينا
نحن في واديه طيفان
على الحبّ التقينا
فضحِكنا وبكينا
وظمئنا وارتوينا
ووهبنا الحب دنيانا
وما بين يدينا
حين غنّت بسمات
المُلتقى في ناظرينا
غنوة ضمّت على صف
و الأماني مهجتينا
ومضينا والهوى يدري
إلى أين مضينا
ننشر الأحلام خمراً
كرمها في شفتينا
أتراه كان حلما
حبّب الدنيا إلينا
ثمّ ولى وانتهى
حلم هوانا فانتهينا
ومضى العمر كما شاء
هوانى في الغرام
بين شوق وحنين
وسهاد ومنام
آه من حبّيَ
يا كأس ومن ذكرى حبيبي
آه من قلبي وما أشقاه
في دنيا القلوب
آه ممّا تشغل الأشجان
فيه من لهيب
هات نسيانك
يا كأس إذا كان طبيبي
أنت في الحزن نصيبي
وهو في الحزن نصيبي


Du Geist der Warheit, breite dich
Mit deinen Gaben über mich;
Dein Wort sey meines Fußes Leuchte.
Vergönne mir dein Gnadenlicht
Auf meinen Wegen, daß ich nicht
Mir selber zur Verdammnüß leuchte.


花竹垣墙映白沙
紫清宫殿閟烟霞
一条归路朱弦直
三百来年不到家


О чем ты воешь, ветр ночной?
О чем так сетуешь безумно?Что значит странный голос твой,
То глухо-жалобный, то шумно?
Понятным сердцу языком
Твердишь о непонятной муке —
И роешь и взрываешь в нем
Порой неистовые звуки!О, страшных песен сих не пой
Про древний Хаос, про родимый!
Как жадно мир души ночной
Внимает повести любимой!
Из смертной рвется он груди,
Он с беспредельным жаждет слиться!О, бурь заснувших не буди,
Под ними Хаос шевелится!


como si me buscaran de pronto las raíces
que abandoné, la tierra perdida con mi infancia,
y me detuve herido por el aroma errante.


Strmí jak hřbitovní kámen,
Staven na žalosti hroby,
Jako sen o zašlém blahu,
Zkamenělý z staré doby.


V soumraku dómu
brunátná lampa
věčného světla
z mramoru trůnům,
mrákavám, stínům
rubíny hází,
umírá.


poi che 'l mesto dolor tanto m'accora
ch'al grave mio martir non truovo scampo
e l'ardente mia fiamma cresce ognora,


Nuž vyjeďte v pole u vítězné boje
a smáčejte krví prapory svoje,
o nepřátel prsa rozbijte kov
a pláň nedohlednou změňte v rov;
pak vraťte se zpět – vaše sláva ať ztlumí
vdov nářek i sirotků nad dědin rumy!


Se lieti ognor ne van Mincio ed Aufido,
'U la gran lira nacque e la gran tromba,
Per cui Mecena fino al ciel rimbomba,
E la pietà d'Enea, l'ardor di Dido;


A Karel pravil: „Moje tajemství
ti tedy zjevno. Ano, fejou jest,
z úst jejích vím to. Miluju ji přec.“


Podrývá paláce, boří nám chaty,
tupí nám meče a loupí nám šaty,
vydírá lýru, bije nám zpěv,
užírá víru a pije nám krev,
hanobí panny a unáší děti,
zvoní nám hrany a hroby nám světí,
hlouběj se zarývá v otcovskou půdu,
zříc, že se bijeme v bludu a trudu –
Bestia triumphans.


A tenger csendes... síma tűkörén
A kicsi gálya ismét ott evez;
Megújul és múlik a jelenet...
A tengerek hajós csigája ez!


Eine Inschrift, über die ich trete!
Nicht zu lesen!
Weggewandelt seid ihr,
Tiefgegrabne Worte,
Die ihr eures Meisters Andacht
Tausend Enkeln zeigen solltet.


Sblížením plachým vteřin míjivých
koho jsme ranili, víš?
Jak tryskla krví do mlh šedivých
ta srdce puklého číš!


So ward', was jemals ich gesungen,
Den Blick gerichtet himmelwärts,
Mir nur erpreßt und abgedrungen
Vom wilden Ueberwinder, Schmerz .


弃得丹成卸羽衣
更餐日彩弄晨曦
九疑魂断归无计
自倚湘筠醉几时


Aztán egy reggel, hajnaltájra, szerzett
a nagy Uristen egy kicsinyke férget,
mely a töknek tövét megrágta volna
és tette hogy indája lekonyulna,
levele megpörögve kunkorodna
s az egész tök elaszva szomorodna.


Der Quellen Lispel und den Laut
Der menschenholden Nachtigall;
Schön wäre dieses Bild; allein
Noch nicht Theresia.


nikdo tě, lidstvo, neproklel, rozumu nezbavil,
nikdo tu nemá k tomu moci ni sil;
množíš se, pracuješ, tvoříš, zpíváš
pod strašlivým povrchem,
pokoj a klady a krásu vzýváš
nad lží a podvodem.


Calló el mancebo, y con la faz helada
por la brisa nocturna, tristemente
llegóse al banco, mudo confidente
que gozó el dulce peso de la amada


Und der neuentthronte Kaiser stützte
Seine Stirne mit der tapfern Hand,
Eine Welle nach der andern sprützte
Um das Steuer des Northumberland.


Amerikanerin nennst du das Töchterchen, alter Phantaste.
Glücklicher! hast du sie nicht hier in Europa gemacht?


Zdráv Josef stojí. Petr povstává:
„Tkáň bludů servána jest mlhavá,
nuž k nové volbě, bratři, na kolena!“
Zas urny svoje vzali Jakub, Jan,
a brzy obsah lístků spočítán,
víc nebyla již volba rozdělena.


Zvědavosti přehojné až látky
Podáváš; však více nechci zpátky
Hleděti, již dávno zhaslá záře
Nevábí mne více; k dennici
Nových časů obracuji tváře.
Pročež mocí doby měnící
Odkryje mi ruka tvoje hned
Děje, které za čtyry sta let
Stanou se v mé vlasti vzdálené!


U Pibrochu zvucích žily
Ostrých, srny horalské.
Syna Skocie ovily
Rytmy písně vojanské.
Kohož divé ty ochvěly
Hudby, přál si Pirocha
Zvuky, k slávě by zavzněly
Za hrdinství jinocha!


Doch fallen wir dir in der Zeit,
O Vater, in die Rutte,
Ach straff vns mit gelindigheit,
Nicht mit ergrimmtem Muthe.
Wir haben wider dich gethan,
Vnd klagen selbst uns darumb an,
Hab unser doch erbarmen,
Erkenn, daß sich für unsre Noht
Dein Sohn gegeben in den Todt,
Vnd hilff durch Ihn vns Armen.


Kostbarkeiten klug gedrechselt,
Von massivem Gold, Juwelen,
Zeugten glänzend von der Huld
Und der Großmut des Monarchen.


O mensch hab dir gemahlet
So gar ob augen dein/
Recht wie der todt vns holet/
Wan wir in wolstand seyn.
O nie/ nit traw der schöne
Dem fleisch vnd blut nicht traw/
Dich nur mit Gott versöhne/
Auff jhn alleinig baw.


So sang der alte Lebensfürst,
Und wie ein Held, so stand er;
Er hatt' die volle Jagd durchbürscht,
Und fragt ihr ihn: Was fand er?
Er sprach: Wie blinde Hessen drauf!
Dies Rätsel löset keiner auf,
Haut's durch wie Alexander!


Der Hunger fraß in Fleisch und Beine,
Die Lügen sogen Marck und Blut,
Die Laster warfen Pfeil und Steine,
Die Thorheit sprach den Frevel gut.
Die Unschuld sah die Angst von weiten
Und wollt und ward auf allen Seiten
Vom Aberglauben weggejagt.
Die Zeit kam auch mit ihrer Länge
Und sprach: O halt nur im Gedränge,
Du bist noch nicht genug geplagt.


Tam sem spatřil svět, se v Mači hrával,
Vodu ze studně pil Královské,
Z Tlusté cit a z Dřínku krásu sával;


Levántase el que está más escondido,
y toma nuevo espíritu viviente;
que Castellanos con su voz lo llama


la gracia de Abisag, y la dulzura
de Abigail, que un rey venció con ella,
y de Raquel la cándida hermosura.


Du sagst: diß ist die Nacht der dicken Finsternüssen?
Doch hat der wahre Tag aus der Nacht kommen müssen.


Antoinette! Antoinette!
Aus dem Bette, aus dem Bette!
Hör' mein Singen, hör' mein Pfeifen,
Sieh die hellen lichten Streifen!
Auf, erwache! denn im Nacken sitzet
Dir ein Schelm, der Pfeile spitzet,
Und es ruft zu aller Ohren,
Daß du heute wardst geboren.


Duše má letěla k ní,
náhodou oknem hledla,
posud ten hled mi duší zní


« E s'eo avrò benignitate mego
e temperança che astinencia spande,
que me farai tu, s'eo me meto al nego? »


Para além do Universo luminoso,
Cheio de formas, de rumor, de lida,
De forças, de desejos e de vida,
Abre-se como um vácuo tenebros
A onda desse mar tumultuoso
Vem ali expirar, esmaecid
Numa imobilidade indefinida
termina ali o ser, inerte, ocios
E quando o pensamento, assim absorto,
emerge a custo desse mundo morto
E torna a olhar as coisas naturais,


Doch mit unsicherm Lächeln ließ er sie
Bald wieder fallen, denn ein großer Blick
Auf diese schönen Kerker zeigte ihm
Das eigne unbegreifliche Geschick.


tak nemohlo to zahučeti v nich,
jak zavířily myšlenky nám v hlavě
při truchlé zvěsti, že jsi navždy ztich’,
co srdce bodlo žihadel sta dravě.


Neznám Vás, paní, z ulice?
Váš zjev mně lhostejný není.
Váš turban sluší vám velice
při nočním osvětlení.


Nejkrásnější byla na vesnici,
nejradš se s ní každý v kole točil,
každý hoch se do ní zamiloval,
když ji jenom jedenkráte zočil.


V mračen rouchu jde už bouře divá,
zahučela v černavé tam dáli.
Před ní po hlubokém boru vichr,
její synek, divoce si zpívá.
Setmělo se a už blesky vzplály,
rachot v mračnu, v lese hukot, ston
a tou bouří v dole ve vsi zvon
úpí jako srdce, umírá-li.


O du durst'ger Strahl der Augen,
Der zum Monde trinken geht,
Selig fühlte ich dein Saugen!
Licht und Luft, die mich umweht
War das Hauchen
Ihrer Lippen im Gebet.
Gute Ruh', gute Ruh',
O süße Turtel wie marterst du!


¡Descarga! ¡Es santo tu rigor! Mas dónde
el rayo me herirá de tus enojos,
que la sangre del Cristo no me escude


Aller frohe Scherz der Lippen, Bester!
Jener Augen Blitz, dein reiner Sinn,
Jene freie Stirne und dein fester,
Wohlgebauter Körper ist nun hin!


Ach, vorüber sind die Zeiten,
Wo der Sülze ich getraut,
Die im Bund mit Öl und Zwiebel
Und mit Senf mich oft erbaut.


Carlo, allora che intese tal parlare,
suo baronia fe' venir tutta quanta
e così disse: — Signor, che vi pare
di quel Pagano che superbi' ha tanta
che con mie nievo vuole contastare?
Quale di voi è il primo che si vanta
di combatter con lui e di menarlo
prigione a me ed io farò impiccarlo? —


Beim Leibe des Brots und beim Blute des Weins!
Merkt auf, ihr Herren im Frack!
Ihr hohen Herrn! denn ich pfeif euch noch Eins,
Noch Eins auf dem Dudelsack!
Und ob ihr auch flucht und mich niederschreit,
Mir Alles einerlei!
Die Porzellan- und Reifrockzeit
Ist Gottseidank vorbei!


Durch das Herz geht ihr ein Beben,
Träumend neigt sie ihr Gesicht,
In der Luft beginnt's zu weben,
Silbern rinnt des Mondes Licht.


Zu GOT meim Felsen ich dan sag
›warum vergißt mein, das ich klag
mein Trost sei mir gewichen?
Warum mus ich
gehn trauriglich,
wan mich mein Feind trängt gschlichen?‹


Tak Horac, jenž mi potom čet své verše.
Ta jedna strofa jeho zní mi v duši
a duše bezpočtukrát deně pošle
ji na rty a rty vyslovit ji musí,
by duše znovu kořit se jí mohla:
„Mé básně budou čteny, dokud stoupat
Vestalkou provázený mlčenlivou
Pontifex bude stupni Capitolu“
ó Foibe Apolline, dech se tají
při takých verších a mráz tělem běží
posvátné úcty... Jaká zář je v duši,
když ruka smí a může napsat tohle!
A jaké žití!... Foibe Apolline,
jak pastorek tvůj připadám já sobě
v srovnání s nimi... Takové mám chvíle,
že duše nad svou ubohostí pláče,
a jako žebrák, jemuž zlatý peníz
v dlaň upuštěn byl vzácným dobrodincem,
já šťasten byl bych, kdyby v také chvíli
kdos mimojdoucí, rolník, kupec, tulák,
jenž třeba jmena mého ani nezná,
přistoupil ke mně, ruce dal a řekl:
– Jsi básníkem, já vím to, muži bědný –


Dann, wenn ihr seht, daß ich geschieden,
Daß ich, man sagt, gestorben bin,
So stört mir nicht den Himmelsfrieden,
Begrabt mich nur nach meinem Sinn.
Auch todt will ich die Hände halten
So fromm, wie ihr es täglich seht.
Ich bitte euch, sie mir zu falten,
Als läge still ich im Gebet.


«J'entre et je sors, accoutumée
Aux blondes vapeurs des chibouchs,
Et parmi des flots de fumée,
Je rase turbans et tarbouchs.»


Stále jen pomýšlí na útoky,
by je co nejdřív měl za otroky;
„Naprej!“ My půjdeme proti nim v boj,
křesťanskou moudrostí plašme jich roj.


Hätt ich nicht jedes Gift der Welt erprobet,
Nie hätt ich ganz dem Himmel mich ergeben,
Und nie vollendet, was ihr liebt und lobet.


Du edles Leben auf dem Lande!
Hier sitzt man recht in dem beglückten Stande/
In dem der erste Landmann saß.
Was Adam eines theils im Paradieß genossen/
Ist hier zu unsrer Lust entsprossen.
Es fällt auf das beperlte Graß
Ein güldener Vergnügungs Thau.
Hier wird man nicht von vielen Sorgen grau.
Nichts gifftiges wächst in dem Lust Revier,
Noch eine Hoffarts Blume hier.
Die Freyheit blüth dabey auf allen Zweigen.
Du – – große Handels Stadt/
Die so viel Gold/ als Falschheit in sich hat/
Trifft deine Kostbarkeit
Mit unsrer Land-Lust ein:
In der Zufriedenheit
Zum höchsten Gipfel steigen/
Vollkommen frey/ und dennoch ehrlich seyn?
Ich sage Nein.


Gott Vater †, Sohn †, und Geist †, Hilf uns Christglider werden,
Und deinen willen thun im Himmel und auf Erden.


Mal non fu mai che qualche ben non fusse,
e tiene ogni rovescio il suo diritto,
e tale spesso la fa ora al gitto
che poco inanzi mai ben la condusse.


A potom ticho...


Sechs Tage dich Gott segnet, schützt und nehrt:
Heut er dafür mit Dank will seyn geehrt.
Der erste soll heut vor die andren bitten,
Daß Gott sie woll mit Segen überschütten.


وذي بَخَرٍ لج في فَسْوةٍ
وكان من الناس في مَحْفِلِ
فقالوا له كُفَّ عنا أذاك
وإلا تَنَحَّ إلى مَعْزِل
فلما تكلم قالوا له
أَعِدْنا إلى حالنا الأول


Come da questa gloriosa luce
crear si suol qua giù l'ardor, ch'è in cielo,
così da questo prezioso ardore
spira letizia a i lumi nostri, e luce
a l'interno spirar del nostro core,
che, rosseggiante del sereno zelo,
ineffabil conforto apre e n'adduce.
Né sete spense mai per dolce umore
l'arsiccia terra, né si sciolse il gelo
mai fieramente al velo
de gli infiammati crin, che spieghi il sole,
com'ei s'acqueta e adegua,
e come fatto ghiaccio, si dilegua
il desiar, viste le gioie sole.
Allor s'imparadisa,
restando in questo fondo,
l'alma, dal carcer suo stretta e divisa:
e s'ella in quel gran pro lasciasse il mondo,
oh, in dolce ben di Dio morir giocondo!


A Pia plakala po celý den
a děla: „Bože můj, co platno mi,
že bdíc, ten obraz jeho přesladký
si z duše rvu, ach, silou veškerou?
On ve sny moje, krutý, vedral se
a mučí mě a mučí!... Bože můj,
a horší jest, že nezjeví-li sen
mi dlouho jeho tvář, pak smutna jsem...“
A do prsou se bila kajicně.
Pak vzpřímila se řkouc: „Chci silná být,
a manžel můj mi budiž podporou!
Ó, vyznám se mu, vždyť jsem bez viny!
To pokušení pouze ďábla jest!
Ó, zajisté, mě láska vyléčí,
ta pravá láska, láska povinná.
Jsem nespravedlivá, má choroba
mě dráždí proti choti... Miluje
mě Nello posud, milovat jej chci
i já, a Bůh nám pomoz oběma!“


O nevím, proč se lidský duch
po minulosti točí.
Svých předků chtěl bych orat lán
pod Hůrkou, na úbočí.


龙舟舣岸簇楼台
兰棹轻飞两翅开
击鼓鸣铙飏旗帜
早来观赏暮方回


Kam asi odtáhli? Kam oblaky as letí?
Les vlídně přijal je, ty bludné jihu děti.
Teď v slunci bodák blysk’. To četník se tu beře.
Ach, jak mi líto je té bludné lidské zvěře!


Tenea Ruggier la lancia non in resta
ma sopramano, e percuoteva l Orca
altro non sò, che s assimigli a questa
ch una gran massa che s aggiri, e torca
ne forma ha d animal fuor che la testa
cha gliocchi e identi fuor, come di porca
Ruggier in fronte la fere, tra gliocchi
ma par che un ferro o un duro sasso tocchi,


Sangen's, und die Lobgesänge tönten fort im Gotenheere;
Wälze sie, Busentowelle, wälze sie von Meer zu Meere!


Hraje-li v městě lakomci,
po prvním souzvuku houkne,
po druhém z židle vyskočí,
po třetím z okénce koukne,
kamenné srdce zachvěním
v jemnou se citlivku mění,
soustrasti půlnoc nevlídná
v červánek lásky se dení.


I.A.W.


Bei der krummen Hörner Schalle
Führt' er den erfrornen Mann
Einen Windelsteig hinan,
In die kerzenvolle Halle.
Seine Väter standen alle
Aus gegossenem Metalle,
Schöngewappnet ohne Zahl
In dem ungeheuren Saal.


Ich schwärme nicht für jede Machtentfaltung
Und frage dreimal nach dem Was und Wie:
Ist es nur Stoffgewalt, ist's Geistgestaltung,
Ist's Herrscherwucht, ist's Schönheitsenergie?
Mich hebt des Herzensadels Krafterhaltung
Und das aus Tiefen wirkende Genie:
Die großen Wahrheitskünstler und die Weisen
Will ich in meiner Hauskapelle preisen.


E per tutti i contrari altri inframessi
sempre il miglior è 'l primo manomesso,
sì che nulla nocivo il cor ci opressi.


	e trovo finalmente che costoro
vanno alterando le sentenzie sue,
tal che non è da creder punto loro.


Schnell wir teilten das Volk, wir kamen zusammen, du standest,


Erhabneren Geist, und Gestalt
Schön wie Knaben im Kriegestanz,
Dass entzückt, wenn sie sah, wer geboren war,
Ihr des beseelteren Blicks Trunkenheit schwamm.


In des Jahrhunderts Niedergang
sei du ein lichter Zukunftstraum,
sei du ein Gruß der neuen Zeit!


A szerencse s a hír elől
E szegletben elrejtve,
Nem tudván a világ felől
Semmit, - tőle felejtve,
Értelmemet és szívemet
Örömök közt mívelvén,
Napalatti életemet
Boldogúl itt élem én.


Pokřižovala se a pak umrlého:
„Zaklínám tě, vrať se zas do hrobu svého!“


Doch es schmäckt gewaltig süsse,
Wann die edle Freundlichkeit
Durch die Grüß und Gegengrüsse
Sich von Tag zu Tag erneut,
Wann der Arm den Leib umschlingt,
Und der Mund die Seele zwingt.


Und beugt der Unsern Einer auch dem Quelle
Sein Haupt zur Weih' in Eures Glaubens Bund,
Meint ihr, ihn lockt des Paktol's reinre Welle?
Ich mein', er ahnt das Körnlein Gold's am Grund!


vou achado e perdido em ti
duas vidas solam um só tempo
vida de mãos dadas
de morno amor de seios


Близ медлительного Нила, там, где озеро Мерида,
в царстве пламенного Ра,
Ты давно меня любила, как Озириса Изида, друг,
царица и сестра!
И клонила пирамида тень на наши вечерВспомни тайну первой встречи, день, когда во храме
пляски увлекли нас в темный круг,
Час, когда погасли свечи и когда, как в странной сказке,
каждый каждому был друг,
Наши речи, наши ласки, счастье, вспыхнувшее вдруг!
Разве ты, в сияньи бала, легкий стан склонив мне в руки,
через завесу времен,
Не расслышала кимвала, не постигла гимнов звуки
и толпы ответный стон?
Не сказала, что разлуки — кончен, кончен долгий сои!
Наше счастье — прежде было, наша страсть —
воспоминанье, наша жизнь — не в первый раз,
И, за временной могилой, неугасшие желанья
с прежней силой дышат в нас,
Как близ Нила, в час свиданья, в роковой и краткий час!


Es war ein Mensch, es war kein heutig Cavallier,
Der zu Capernaum den Knechten stunde für.
Der Obrigkeit war er, Knecht' ihm, gar unterthan;
Drum gilt er ietzt bei uns kaum als ein Gauckelmann;
Dann Glaube, Liebe, Zucht geht unsren Krieg nicht an.


Hablé, lloré y entré por aquel lado,
porque no tiene Dios puerta cerrada
al corazón contrito y humillado.


Già la campagna irsuta
Borea di verde onor spoglia e disgombra;
E la cima del monte appar canuta,
E 'l bosco altro non è ch'orrore et ombra.
Di nubi il ciel s'ingombra,
Orrido v'apparisce il tuono e 'l lampo,
E l'Inferno a veder somiglia il campo.


Co v té písni jedné utrpení skryto!
Do ní vdechl národ všechnu svoji bídu,
vše, co v jeho srdce za století vryto,
bouře sterých útrap, život bez poklidu.
A Žal s hněvem v oku starou hlavou kývá:
„Aj, což tomu lidu ještě píseň zbývá?“ –


Ein junger Pilgrim, Franz genannt,
Zog baarfuß durch das Bayerland.
Auf seiner rechten Schulter lag
Ein schweres Kreuz; den ganzen Tag
Bat er sein Paternoster her,
Als ob er schon im Himmel wär.
Auf einer schmalen Rasenbahn
Traf er ein frisches Mägdlein an,
So lieblich wie Sanct Dorothe,
So schlank wie Genovevens Reh.
Ein Schäferstab ziert ihre Hand,
Den Kopf ein Hut mit grünem Band.
Ihr Anblick so den Franz betäubt,
Daß er im Ave stecken bleibt.
Sein Herz kocht auf, sein Fuß wird lahm,
Und als die Dirne näher kam,
Spricht er, indem sein Aug sie mißt,
Halbleis: Gelobt sey Jesus Christ.
Das Kind versetzt nach Gotts Gebot:
In Ewigkeit, ward blaß und roth
Und schlug die schwarzen Aeugelein
Stracks auf das Agnus Dei fein,
Das warm auf ihrem Busen wallt.
Woher? sprach Franz. Ich komme halt
Von Sanct Gaßner, (hier neigt sie sich)
Der mir vertrieb den Seitenstich,
Und meiner Mutter Kunigund
Die Hühneraugen aus dem Grund.
Es ist fürwahr ein Wundermann,
Der selbst die Teufel meistern kann.
Und ich, sprach Franz, mein trautes Kind,
Büß' eine große, große Sünd.
Ich liebt die junge Brunehild,
Schön wie ein Muttergottes-Bild
Und freundlich wie Theresia,
Wenn sie im Schlaf den Heiland sah.
Wir liebten uns ein halbes Jahr
Und wären jetzt ein Ehepaar,
Ach hätte nicht der grimme Tod
Sie abgemäht. In dieser Noth
Lief ich voll Angst und voll Verdruß
Und warf mich in den Iserfluß.
Ein Fischer holte mich heraus;
Dann fühlt ich erst mit bangem Graus
Wie weit der Satan mich verführt,
Trat vor den Beichtstuhl tief gerührt
Und ward vom Pater Januar
Verdammt, dieß Kreuz ein ganzes Jahr
Zu schleppen, und zur Pönitenz
Alltäglich hundert Rosenkränz
Zu beten. Gott sey Lob und Dank,
Heut Abend werd ich frey und frank.
Ihr habt sie also recht geliebt?
Sprach Nantel, inniglich betrübt,
Zum hübschen jungen Pilgersmann,
Und eine warme Thräne rann
Aus ihrem Aug. Ihr Seraphim!
Rief Franz mit sanftem Ungestüm,
Was seh ich? ach sie weint um mich!
Der ganze Himmel segne dich,
Du liebes Mägdlein! Weißt du was?
Laß uns hier sitzen in das Gras.
Sie setzten sich, der gute Franz
Vergaß bey ihr den Rosenkranz.
Sein Kreuz pflanzt er in kühlen Grund,
Daraus ein Myrthenstrauch entstund;
In dessen Schatten sprach er viel,
Das sich nicht reimen lassen will,
Und als die Zung ihm wurde laß,
So schwatzten Aug und Herzen baß.
Kurz eh noch klang das Angelus
Gab Nantel ihm den ersten Kuß.
Itzt führt er sie am Arm nach Haus,
Da hinkte Kunigund heraus;
Die Hühneraugen waren fort,
Doch sproßten Warzen an dem Ort.
Die gute Mutter freut sich fast
Ob ihrem Kind und ob dem Gast:
Sie tischt ihm Butterbrod und Wurst
Und Wabben auf, und für den Durst
Nahm er ein Glas Tyrolerwein
Auf Sanct Gaßners Gesundheit ein.
Er ward in ein Gemach geführt,
Mit lauter Heil'gen tapeziert,
Und schlief im grünen Bettgezelt,
In welchem Nantel kam zur Welt.
Was ihm in diesem Paradies
Geträumt hat, weiß man nicht gewiß.
Des Morgens als die Sonn aufstund,
Erschien ihm Mutter Kunigund
Und sprach: Mein Kind hat mir erzehlt,
Was Euch für eine Marter quält.
Wolan, ich hab nur dieses Kind,
Bin reich an Bienen, Schaf und Rind
Und möchte gern zum Tochtermann
Solch einen frommen Jüngling han.
O Wunder! rief hier Franz und schoß
Zum Bett heraus, halb nackt und bloß.
Gebt ihr mir euer Töchterlein,
So endigt sich all meine Pein;
Do will sie mich? – Zieht Hosen an,
Sprach Kunigund und fragt sie dann.
Im Hui war unser Franz geputzt
Und trotz Sanct Görgen aufgestutzt,
Und als ihn Nantel kommen sah,
Sprach schon ihr Aug von ferne Ja.
Ein grauer, heiliger Dechant
Knüpft Tags darauf das Eheband.
Das ganze Dorf zur Hochzeit kam
Und aß mit Braut und Bräutigam,
Bis auf des Lammwirths Dominik,
Der sich erhieng an einem Strick.
Ich Küster Anton war auch da
Und habe die Historia
Bey zehn Maas Bier in einer Nacht
Mit Gottes Hülf in Reime bracht.
Dafür gab mir das junge Paar,
Traun! einen blanken Gulden baar.
Gott segne sie in dieser Zeit
Und in der frohen Ewigkeit.


A vskutku! Pařez mokval krví,
my krví šli kams ku předu,
leč že nás krví cesta mátla,
my ztratili se k posledu.
Než vykřik’ jsem, druh zmizel náhle
kdes v zmole tmami pokryté.
Bylo to vše tak neobsáhlé,
vše čpělo zradou noci té.


قد قامتِ الحُجّهْ
فلْيُعْذِرُ العاذِرْ
فالعَذْلُ لا يُجْدي
شَيْئاً سوَى الكَرْبِ
وشِقْوَةَ الخاطِرْ
وشِدّةِ الوجْدِ
حدِّثْ عنِ السّلْوانْ
أو شِئْتَ يا صاحِ
حدِّثْ عنِ العَنْقا
إنّهُما سِيّانْ
فلْيُقْصِرِ اللاّحي
عمّنْ شَكا العِشْقا
قدْ عزّني الكِتْمانْ
فَبانَ إفْصاحي
ببَعْضِ ما ألْقى
منْ صادِقِ اللّهْجَهْ
وسْنانَ عنْ ساهِرْ
لمْ يُبْلَ بالصّدِّ
مُنَزَّهُ القَلْبِ
مُبَرّأ النّاظِرْ
عنْ حالَةِ السُّهْدِ
عذّبَ بالتّيهِ
قلْبي وبالبَيْنِ
فلمْ أُطِقْ صَبْرا
ظَبْيٌ تَجَنّيهِ
ما كانَ بالهَيْنِ
قد واصَلَ الهَجْرا
مُكَمَّلٌ فيهِ
مَسْرَحةُ العَيْنِ
قدْ أخْجَلَ البَدْرا
في طرْفِهِ حُجّهْ
للفاتِنِ السّاحِرْ
ونافِثِ العِقْدِ
يذْهَبُ باللّبِّ
مُحَكَّمُ النّاظِرْ
في الحُرِّ والعَبْدِ
نادَيْتُ في الظُّلْمَهْ
يا مالِكَ المُلْكِ
يا دافِعَ البَلْوَى
فرِّجْ ليَ الغُمّهْ
أنتَ الذي تُشْكي
مَنْ أعْلنَ الشّكْوى
بمَنْ طوى الهِمّهْ
لطَيْبَةٍ يَبْكي
ويُعْلِنُ النّجْوى
في عشْرِ ذي الحِجّهْ
منْ راكِضٍ سائِرْ
للعَلَمِ الفَرْدِ
مُغْتَفَرِ الذّنْبِ
معْتَمِرٍ زائِرْ
مُبَلَّغِ القَصْدِ
مُذْ جالَ في سمْعي
فِراقُهُ حَقّا
ظَلِلْتُ كالهائِمْ
كأنّما دَمْعي
يَهْمي فَلا يَرْقا
جَوْدُ أبي سالِمْ
مُعالِجُ الصّدْعِ
والعُرْوَةُ الوُثْقَى
وقامِعُ الظّالِمْ
ومُصْمِتُ الضّجّهْ
ومُطْفِئُ النّائِرْ
وموضِحُ الرّشْدِ
خَليفَةُ الرّبِّ
والباذِخِ الفاخِرْ
بالأبِ والجَدِّ
الواهِبُ الألْفِ
تاتِي معالِيهِ
منْ رَجْعِهِ الطّرْفا
وخارِقُ الصّفِّ
الى أعاديهِ
إنْ شاهَدَ الزّحْفا
ومُرْسِلُ الحَتْفِ
فمَنْ يُناديهِ
يُصادِمُ الحَتْفا
الأرضُ مُرتَجّةٌ
بالعَسْكَرِ الزّاخِرْ
قدْ ماجَ بالجُرْدِ
وغصّ بالقُضْبِ
والصّارِمِ الباتِرْ
والحَلقِ السّرْدِ
مَنْ فازَ بالسّبْقِ
في رِفعَةِ القَدْرِ
والمَنْصِبِ الأسْمَى
وفاقَ في الخُلْقِ
والخُلُقِ البَرِّ
واسّيرَةِ الرّحْمَى
ذو مَنْظَرٍ طَلْقٍ
مؤيّدُ الأمْرِ
مسَدّدُ المَرْمَى
إذا امْتَطَى سرْجَهْ
فالقَمَرُ الرّاصِدْ
لعَيْنِ مُستَهدِ
ومُخْجِلُ الشّمْسِ
في العارِضِ الماطِرْ
إنْ جادَ بالرّفْدِ
عُلاكَ لا تُحْصَى
والشّرْطُ والثُّنْيا
دَأباً يُنافِيها
لوْ مُثّلَتْ شخْصاً
لغالَتِ الدُنْيا
بالحَقِّ تُعْييها
دوْلَتَه اخْتَصّا
تأنّقَ العُلْيا
بكُلِّ ما فِيها
بَدائِعُ البَهْجَهْ
ونُزْهَةُ الخطِرْ
وجنّةُ الخُلْدِ
وراحَةُ القَلْبِ
وبُغْيَةُ الناظِرْ
في ذلِكَ الخَدِّ


Talent ist nicht der Mann. Die Spinne webt;
Die Wespe wie die Biene baut: der Trieb
Zur Kunst ist bei Insecten. Wähne nicht,
Daß, was die Sängrin singet, sie empfand,
Daß, was der Spieler spielet, er auch sei!


هاجَ الفُؤادَ مَعارِفُ الرَسمِ
قَفرٌ بِذي الهَضَباتِ كَالوَشمِ
تَعتادُهُ عينٌ مُلَمَّعَةٌ
تُزجي جَآذِرَها مَعَ الأُدمِ
في القَفرِ يَعطِفُها أَقَبُّ تَرى
نَسَفاً بِليتَيهِ مِنَ الكَدمِ
في عانَةٍ بَذَلَ العِهادُ لَها
وَسمِيَّ غَيثٍ صادِقِ النَجمِ
فَاِعتَمَّ وَاِفتَخَرَت زَواخِرُهُ
بِتَهاوِلٍ كَتَهاوِلِ الرَقمِ
وَلَقَد أَراها وَالحُلولُ بِها
مِن بَعدِ صِرمٍ أَيِّما صِرمِ
عَكَراً إِذا ما راحَ سَربُهُمُ
وَثَنوا عُروجَ قَنابِلٍ دُهمِ
فَاِستَأثَرَ الدَهرُ الغَداةَ بِهِم
وَالدَهرُ يَرميني وَلا أَرمي
لَو كانَ لي قِرناً أُناضِلُهُ
ما طاشَ عِندَ حَفيظَةٍ سَهمي
أَو كانَ يُعطي النَصفَ قُلتُ لَهُ
أَحرَزتَ قِسمِكَ فَاِلهُ عَن قِسمي
يا دَهرُ قَد أَكثَرتَ فَجعَتَنا
بِسَراتِنا وَقَرَعتَ في العَظمِ
وَسَلَبتَنا ما لَستَ مُعقِبَهُ
يا دَهرُ ما أَنصَفتَ في الحُكمِ
أَجلَت صُروفُكَ عَن أَخي ثِقَةٍ
حامي الذِمارِ مُخالِطِ الحَزمِ
يَنمي إِلى ميراثِ والِدِهِ
كُلُّ اِمرِئٍ لِأَرومَةٍ يَنمي
فيها مُرَكَّبُهُ وَمَحتِدُهُ
في اللُؤمِ أَو في المَوضِعِ الفَخمِ
وَلَقَد عَلِمتَ عَلى اِنصِلاتِكَ ما
أَزرى وَلَو أَكثَرتَ بي عُدمي
خُلُقي بَرى جِسمي وَشَيَّبَني
جَزَعي عَلى ما ماتَ مِن هَرمِ
إِنَّ الرَزيئَةَ مالَها مَثَلٌ
فِقدانُ مَن يَنمي إِلى الحَزمِ
حُلوٌ أَريبٌ في حَلاوَتِهِ
مُرٌّ كَريمٌ ثابِتُ الحِلمِ
لا فِعلُهُ فِعلٌ وَلَيسَ كَقَولِهِ
قَولٌ وَلَيسَ بِمُفحِشٍ كَزمِ


Gegangen war ich zum grünen Hag,
Da Mittag über den Wipfeln lag:
Das Harz troff aus der Fichte wund,
Die Schlange sonnte sich still am Grund.


Meine Sehnen habt ihr mir zerstochen,
mich geschmiedet auf dies Gletscherjoch,
mir die Zähne ausgebrochen,
aber meine Zunge lästert doch!


Al cielo sube el humo
de los hogares,
los gallos ya despiertan
con sus cantares,
y sacude la hermosa
Naturaleza
el tranquilo letargo
de su pereza.
   *  *  *
Dejé el mullido lecho
con alegría,
cuando apenas rayaba
la luz del día;
carguéme diligente
con la escopeta,
y como siempre ha sido
medio poeta,
al nacer del gran Febo
la luz primera,
ya estaba yo en la hermosa
Fuente Vaquera...
Fuente en cuyas orillas
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores.
Ocultéme en la margen
con el follaje,
y viendo las delicias
de aquel paisaje,
esperé silencioso
bajo la fronda,
viendo correr las aguas
onda tras onda...
   *  *  *
Siguió el sol elevándose
resplandeciente,
y era ya tan molesta
su luz ardiente,
que, a medida que el astro
más se elevaba,
todo se iba durmiendo,
todo callaba.
Se inclinan en su tallo
todas las flores,
rendidas por los rayos
abrasadores,
y las aves se esconden
en las encinas
que a la tranquila fuente
crecen vecinas.
Sólo se escucha a veces,
del fresco viento,
las ráfagas que lanza,
sonoro y lento...
El agua, que su curso
nunca suspende...
El rumor de una hoja...
que se desprende...
El pïar apagado
de alguna alondra,
que entre las verdes matas
busca una sombra...,
y los ecos lejanos
de los zumbidos
de insectos, que en los aires
vagan perdidos...
Lejos de la apacible
Fuente Vaquera,
que corre por el valle
tan placentera,
existe un solitario
y oscuro monte,
que encierra los confines
del horizonte.
Al compás de las auras,
lenta se inclina
altiva, corpulenta
y añosa encina,
y entre sus verdes ramas
aprisionado
tiene una tortolilla
su nido amado.
En él está arrullando,
dulce y sonora,
a los amantes hijos
a quien adora,
gozando en su coloquio
de las delicias
que sus hijos le endulzan
con sus caricias.
El calor la atormenta,
la sed la abrasa,
y dejando con pena
su pobre casa,
les dio con un arrullo
la despedida
a los hijos queridos
que eran su vida;
batió sus puras alas
tendió su vuelo
cruzó por los espacios
del ancho cielo,
y pensando en sus hijos,
se fue ligera
a beber a la clara
Fuente Vaquera.
¡Ay! ¡Dónde irá esa madre
tierna y sencilla!...
¡Dónde irá tan ligera
la tortolilla,
mirando a todas partes,
amedrentada,
al verse sola y lejos
de su morada!...
¿Por qué deja sus hijos
abandonados,
y ella, cruzando espacios
tan dilatados,
va surcando los aires
rápidamente
a beber en las aguas
de aquella fuente?...
¡Pobre madre, si, ansiosa,
vuelve a su nido
y sus amantes hijos
ya se han perdido!...
¡Pobres hijos, si, a causa
de abandonarlos,
no volviera su madre
nunca a arrullarlos!...
Por el verde follaje
casi cubierto,
yo, casi más que un vivo,
parezco un muerto,
y mudo y silencioso
presto mi oído
al eco que produce
cualquiera ruido.
Al columpiar las hojas
el viento blando,
pájaros me parecen
que van volando,
y con mi diestra mano
nerviosa, inquieta,
alzo la curva llave
de la escopeta.
Sobre la verde copa
de vieja encina,
que cubre aquella fuente
tan cristalina,
una tórtola hermosa
paró su vuelo,
mirando la corriente
del arroyuelo.
Lanza su blando pecho
tiernos arrullos,
que no imita la fuente
con sus murmullos,
y a los lados humilde
mira asustada,
débil, inquieta, esquiva
y amedrentada.
Tendió después su vuelo
pausadamente,
y al llegar a la orilla
de la corriente,
sobre la verde alfombra
lenta se posa,
débil y acobardada,
triste y medrosa.
Dirige luego el paso
tímidamente
hasta tocar la margen
de la corriente,
donde, el agua fingiendo
cuadros de plata,
le recoge su imagen
y la retrata.
Yo, silencioso, en tanto
que la espiaba,
mi artística escopeta
ya preparaba,
y ocasión esperando,
cual diestro espía,
afiné cuanto quise
la puntería.
Disparé... ¡Sonó el tiro
ronco, tremendo!...
El arroyuelo manso
siguió corriendo.
El viento entre las hojas
siguió sonando
con un eco apacible,
sonoro y blando...
¡Y vi la tortolilla,
que ya sufría
las tristes convulsiones
de la agonía!...
Cogí tan apreciado
tierno despojo;
su hermoso pecho estaba
de sangre rojo,
rojas las aguas puras
del arroyuelo,
que corrían llorando
con triste duelo,
y mis ardientes manos
también manchadas
de sangre, enrojecidas
y salpicadas.
Con ellas oprimía
su pecho blando:
sus latidos se iban
amortiguando,
y cerraba sus ojos
pausadamente,
su cabeza inclinando
lánguidamente...
Yo vi en sus turbios ojos
el sentimiento
y las fieras angustias
de su tormento,
porque del nido lejos
agonizaba
y a sus pobres hijuelos
solos dejaba.
Conocí en sus miradas
bien claramente
esa inquieta agonía
del inocente,
que sufre los rigores
de su destino
muriendo por las manos
de un asesino.
Aquella pobre madre
casi expirante
era la madre tierna,
la madre amante,
que a sus hijos no pudo
darles en vida
una lágrima dulce
de despedida.
Y aquella tierna madre,
cuando sufría
la convulsión postrera
de la agonía,
me dijo con sus ojos
casi nublados
que dejaba dos hijos
abandonados.
Yo comprendí lo injusto
de aquella muerte;
mas la víctima estaba
fría e inerte...
y una lágrima amarga
por mi mejilla
rodó, cuando vi muerta
la tortolilla.
Desde entonces no quiero
que un inocente
de alguna injusta muerte
se me lamente,
y diga con sus ojos
casi nublados
que deja sus hijuelos
abandonados.
Y en vez de estar cazando
la tarde entera
junto a la cristalina
Fuente Vaquera,
voy a ver cómo en ella
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores,
y cómo de aquel monte
sobre las lomas
arrullan solitarias
blancas palomas.


Smyslové obra spí, však srdce bdí,
ve spánku bouří, hřmí a mocně buší,
v divokých proudech v mozek žene sny,
jež kypíc vášní smír i poklid ruší.
Do desky černé barvou plamennou
obrazy budoucnosti ryje rudé,
postavy na ní hýbou, honí se,
v divokou vřavu divá hudba hude.
Chce hasiť osud svůj a sdmýchnouť sen
nad zjevem takým hrůzou opojen.


Les v kol hoří,
Země se boří,
Až dolů do tůně horoucí puká;
Zbor pomstných duchů z ohenných jam
Vzhůru se zhluká!
Jich zrakové žhou,
A plameny jdou
Z jich šeredných tlam!
Drahomíře se třese všecken oud,
A již berou myslecí ještě zpouru
Ji do pazourů
Mstitelé zlob
V pekelný hrob.
Tak stíhá svévoli Páně soud!


Na dvorku si děti hrají,
náhle překvapí je dešť –
pod stříšku se utíkají:
„Vítku, zmokneš!“ – „Ale nešť!“


Die/ die/ die Wölfin weiset/
Die Brüder abgespeiset/
Die Seule ligt zerstückt/
Die Sodomsäpffel gessen/
Hat Feuer auffgefressen
Vnd Wolckenan geschickt.


Kdybych chtěla tisíckráte
zapomenout v žití víru,
aby duše prosta touhy
zdřímla v objetí si míru:


Pospíchá hustým Vasilisa lesem,
srdečko chvěje radostným se plesem;
nesejde děva v noci s cesty pravé,
svítí jí lebka v záři rudožhavé.
Svítí jí, svítí, dříve nevyhasne,
až vzejde slunce na nebíčku jasné.
Děvice běží sálajícím horkem,
opět až slunce zajde za pahorkem.
Stojí již před ní macešina chata,
temna jsou okna, uzamčena vrata.
Dceřice sedí, s matkou potmě sedí,
nemluví slova, do tmy čiré hledí.
A co se mučí všechny trapnou nudou,
uvidí oknem náhle záři rudou.
Při rudé záři Vasilisu zočí,
lekem a zlobou div se nerozskočí.
„Sestřice moje, otevřete vy mně,
babina svíce dokud neshoří mně.“
Sestřice vstaly, dvéře otevřely,
plamenné oči s děsnou hrůzou zřely.
„Divnou to, sestro, svíci neseš z dáli,
sálavým žárem do duše nás pálí!“
Z plamenných očí paprsky se řinou,
pod jejich žárem sestřice se vinou;
svíjí se bolem, do jizby se plíží,
ohnivým zrakem lebka na ně shlíží.
Macecha v leku ku dcerám se přihne,
plamenný proud i její tělo stihne.
Kamkoli v děsném schovají se lkání,
sálavý oheň za nimi se shání.
Shání se, shání v nelítostném spěchu,
s macechou dcery pádí bez oddechu,
z jizbice pádí do temného dvoru,
za nimi plamen pálí do úmoru. –
Z rána když nebe rudilo se zoří,
tré mrtvol zříti bylo na nádvoří.


Bloudil jsem zapadlou krajinou
a blátem jsem se brodil.
Teď volám, volám po někom,
kdo by mne vysvobodil.


Jakým divem, osudu jakou změnou
přišel’s z rumů karnackých dlouhou poutí,
vírem vln i tisíci rukou lidských,
mystický ptáku


Jak obraz vdechnutý na mlhy clonu
a jako fantom, sen a koráb duchů
se míhal, chvěl a tratil v nebesklonu
a rozplýval se v hustém, kalném vzduchu.


Schlaf ruhig, Vater Röder,
Du lieber General;
Das betet wol ein Jeder
Aus deiner Krieger Zahl.
Du bist uns Lust und Segen
In Schlacht und Ungemach;
Du schläfst in Sturm und Regen,
Wie wir, oft ohne Dach.


Caminhando entre figuras geométricas,
Passo por cubos, quadrados, triÂngulo
Deslizo por ângulos, cavalgo catetos,
Tropeçando, inábil, em raízes quadrada
Mas súbito levo um tremendo susto
Quando ao equilibrar em duas paralelas,
Escorrego sem jeito por uma hipérbole
Que se aproxima, sem nunca tocar, a uma reta


Du hast damals gesungen:
Wohlan, so tanze nun!


Dále vidím myrty snítku dvojí,
každý lístek v prach je zvetšelý,
bílá pentle, která proutky pojí,
smutnou pravdu jemně ševelí,
že se často navždy podá ruka
ruce jiné, ač to srdce puká...


O wehrter Riss, O süsser Fluss!
Nim hin von Mir den Glaubenskuss,
Eröffne Mir dadurch den Mund
Und lass Mich werden bald gesund
Biß auff den Grund.


La personalidad es la auto determinación de cuanto nos proponemos,
de aquello que nos pensamos de nosotros mismo
por cuanto a lo que aprendimos a saber y sufrir de vida.
La personalidad es la red

de nuestras cíclicas raíces e identidades,
todas ellas ramas hijas de razones, del criterio
hecho conciencia de la vida,

sabiduría
sobre las experiencias de estar vivos.
La rola del mundo
es neta de identidades que se enrollan por nuestras vidas
en visiones por las que nos pensarnos,
en reflejo interior a cuanto nos está pasando, enrollándonos
en la rola
y a la atmósfera de la pequeñez
de suponer ser lo que nos pensamos
por lo que nos pasa o pasó en el mundo.


إذا أن العليل لفرط داء
وأن طبيبه هلك العليل
أرادا بعد ذاك طبيب صدق
يدلّ وربّما تاه الدليل


»Trinke Mut des reinen Lebens!
Dann verstehst du die Belehrung,
Kommst, mit ängstlicher Beschwörung,
Nicht zurück an diesen Ort.
Grabe hier nicht mehr vergebens.
Tages Arbeit! Abends Gäste!
Saure Wochen! Frohe Feste!
Sei dein künftig Zauberwort.«


Er ist der große Mauerbrecher,
der eine stumme Arbeit hat.


J’emprisonnai les pleurs des perles sur mon sein.
Les perles ondoyaient parmi ma chevelure,
J’aimais la pureté de leur regard serein,
La mer les entourait de l’écho d’un murmure.
Les perles sur mon sein firent ma royauté.
Elles ont réfléchi, sur mon front d’amoureuse,


Co žen mě zpilo rtoma vášnivýma –
co zbylo po nich v mojí paměti?
Jen ručku vidím s prsty hubenýma,
jen oči, v nichž spí čisté podletí...


Im Schaum entſtürzt der Mühle der Bach
Und wirft die Fluth den Fluthen nach.


Tu dici, È l'ora; tu dici, È tardi,
voce che cadi blanda dal cielo.
Ma un poco ancora lascia che guardi
l'albero, il ragno, l'ape, lo stelo,
cose ch'han molti secoli o un anno
o un'ora, e quelle nubi che vanno.


«¿Por qué te alejas si alcanzar te puedo?,
le dijo, de mi amor oh digno empleo?
¿Piensas, cual Aretusa de su Alfeo,
huir de mí, que al vago viento excedo?


V ně růže klad’ a lásky květ,
A naděj’ sladko do vnitř plet’.


A pokud obzor, hladina,
a vlny dmou se výš.
„Odpusť, má drahá, jediná!
Jak v srdci mně – ty víš.“


知道行家学不来
烂涂蕉叶倒莓苔
冯伊遮盖无盐墨
免作胭脂抹瘿腮


Молода и прекрасна,
Безнадёжно больна,
Смотрит на землю ясно
И бесстрастно лунОтуманились дали,
И тоскует земля,
И росою печали
Оросились полПростодушные взоры
Подымает жена
На лазурные горы,
Где томится лунЧто не спит и не дремлет,
Всё скорбит о луне,
И лучам её внемлет
В голубой тишинНо не плачет напрасно
Золотая луна,
Молода, и прекрасна,
И смертельно больнУмирая не плачет,
И уносится вдаль,
И за тучею прячет
Красоту и печал


così vado io, e lasso non me 'l crede
questa, ch'è sola la mia donna e duce,
e come amando a morte mi conduce
sallo qualunque al mio dolor dà fede.


Was hilft's dem Hochmut, daß er sich verstocke?
Die Macht der Liebe wird ihn doch erfassen;
Und ist kein andres Mittel ihr gelassen,
So wählt sie sich den Hammer einer Glocke.


欲晓铜瓶下井栏
铿锽金殿发清寒
似闻人世南风热
日上墙东问几竿


Vím, nemiluješ tohle kvítí...
A já, jda tudy, narovnávám je,
když přišlápnuto, tam, kde slunce svítí,
v tu stranu života kalichem dávám je...


Elveszni lassan, hallgatag
a sírva-síró ég alatt.


Odletěly písně z bytu Svatoňova – –
Mladý muž teď často hlavu hořem svěsí,
zvlášť když na domov teď smutný vzpomene si,
milená kde truchlí matička – již vdova.
Zlatá matička! Jak trpí nyní asi
toho ztrativši, jenž po všecky jí časy
oporou a hvězdou v temnotách a v lítém
boji s osudem byl nejpevnějším štítem!
Příšerným teď jizby ony děsí tichem,
žertovné v nichž často znělo dříve slovo,
srdečným jež leckdy ozvaly se smíchem.
Hle, ta lenoška – toť místo tatíčkovo!
Na celý z ní pokoj pohled se mu skýtal,
noviny v ní svoje oblíbené čítal
po denním si večer hově zaměstnání;
matičce se často zdá, že malá chvíle
minula, co povstal z lenošky své milé,
ale marně čeká, kdy se vrátí na ni;
a když po snu pravda nastoupí zas holá,
její zrak slz proudům novým neodolá.
Kéž jsou prázdniny! Snad podaří se dětem
aspoň na chvíli bol krutý zažehnati,
který zachvívá teď stále drahým retem,
úsměvu snad kouzlo v oko se zas vrátí –


Szép finom lent sodra pergő rokkafán
A menyecske, czifra mint a tulipán,
Csipkés ujja gyolcs ingének hófehér,
Tarka szoknya s kendő rajta mint a vér.


Gottes Mann ist nicht geformt aus Luft und Gluth.


Speist der Prinz von solcher Speise,
Glänzt sein Auge wie verkläret,
Und er knöpfet auf die Weste,
Und er spricht mit sel'gem Lächeln:


二相谟猷烂史编
诸公才业过前贤
好图仪像传来世
何事顽疏亦比肩


Ve špitálech pilno: oheň na tváři
obvazují, řežou údy felčaři.


أتوني فلم أرضَ ما بيّتوا
وكانوا أتَوني بشيء نُكر
لأنكحَ أيمهُمُ مُنذراً
وهل يُنكِحُ العبدَ حُرّ لُحر


Уже толпа последняя изгнанников
Выходит из родного Новаг_о_рода,
Выходит на Московский путВ толпе идет неведомая женщина,
Горюет, очи ясные заплаканы,
А слово каждое — любовС небесных уст святое утешение,
Как сок целебный, сходит в душу путников,
В них оживает свет очеВокруг жены толпа теснится, слушает;
Услышит слово — сердце расширяется
И усыпляется печалУже темнеет небо, путь туманитсИдут… Но в воздух чудная целебница
С пути подъемлется, как паЧело звездами светлыми увенчано,
Чем выше, всё летучий стан воздушнее
И светозарнее челВ тумане с нею над главами странников
Не ангелы, но, как она, небесные,
Мерцая, медленно плывуПлывет она, и с неба слово тихое
Спадает, замирает в слухе путников,
Не прикасаясь до земл«Забыта Русью божия посланницМой дом был предан дыму и мечу,
И я, как вы — земли родной изгнанница —
Уже в свой город не слечВас цепи ждут, бичи, темницы тесные;
В страданиях пройдет за годом гоНо пусть мои три дочери небесные
Утешат бедный мой нароНет, веруйте в земное воскресение:
В потомках ваше племя оживет,
И чад моих святое поколение
Покроет Русь и процветет»


Es kann dich keine fremde Hand
Zum Dienst der ernsten Göttin weihen:
Nur Jener weiß, der selbst erkannt,
Erkennen heißt: nur sich Befreien.


Ein Kind nach Adams Weise
An ihren Brüsten lag,
Es war ein alter Greise,
Erschuf den ersten Tag,
Es ward ein starker Ritter,
Sein Leiden ward ihm bitter,
Erlitt groß Ungemach.


Dušiček smutek po hřbitově
se každým rokem prochází,
své staré známé v každém rově,
jak loni, letos nachází
dušiček smutek.


The silver beard did reverence demand,
And told her that a holy bard was there,
Whose shrivell'd fingers grasp'd a flaming brand,
Which threw a lustre on the waving hair.


O weine nicht, mein theures Kind,
Was hat man dir geraubt?
Am Ende kriegt die Welt Respekt
Vor dem, was sie nicht glaubt.
Die Welt, sie traut sich selber nicht,
Ist selber ohne Halt,
Wenn Einer nur was Tüchtigs will,
Wird sie gar feig alsbald.


يا خاتم الرسل سلِ الله لي
خاتمةً محمودة العاقبة
ولا تردنّ يدي بعد ما
مددتها مستشفعاً خائبة


Und unten nun verbrauset
Des breiten Lebens Strom,
Der Adler einsam hauset
Im stillen Himmelsdom. –


Kdo bloudili jsme ve dnech opojení,
kdy mládí zářilo nám v cestu denní,
my zapomněli dávné rozkoše,
Tvých úsměvů jen stráží obklíčeni.


Dunque venga pur Morte;
Deh, che tarda? ah non fia
Malagevole impresa
Troncar la vita a semivivo amante!
Ha già dato il languire
Principio al mio morire:
Quest'avvanzo di vita
Che mi lascia il dolore abbia la morte.
Ma la morte non vien, perch'ella crede,
Al mio pallore, a le sembianze, al viso,
Che m'abbia il duolo ucciso.
Anch'io creder potrei
D'esser di vita privo,
Pur sento al sospirar ch'io spiro e vivo.
O me folle, ahi che dico, o che vaneggio?
Ah pur troppo son morto:
Ché non può umana vita
Lo mio duolo capir, cosa infinita.
Morto, morto son io,
E s'ardo, ardo fra l'ombre afflitte e morte,
E quest'ardor ch'io sento,
Poich'egli è immenso, e senza speme eterno,
Non è foco d'amor, ma de l'Inferno.


Aus Prachtgefässen wallt mein Duft,
Bei lauter Lust und stiller Klage,
Ich traure mit an öder Gruft,
Und hülle mich um Sarkophage.


Zbytečná radost je, zbytečny hody,
já vidím dosud dešť a vidím vody!


自古诗人少显荣
逃名何用更题名
诗中有虑犹须戒
莫向诗中著不平


Thee when the Dragon's Pride
To Battle vain defy'd,
Brighter than the Morning-star
Lucifer, as Lightning fell,
Far from Heav'n, from Glory far
Headlong hurl'd to deepest Hell.


But changed indeed! Youth's opening rose
Now on her cheek no longer glowed;
And now, with earthly cares opprest,
Before the holy shrine she bowed.


Hautes tours, qui jetiez dans les nuits magnifiques
Jusqu'aux astres l'éclat des bûchers ceints de fleurs,
Et couronniez d'Érinn les collines antiques !


Lidství vyhrocené měly
v dnešků rmutném bahnisku,
orakula pronášely
zadarmo a bez zisku.


Leč Pegas olympský, hrd v božské kráse,
je mocný v úderu a nepoddá se:
šíj vzepne obloukem a dá se v divý let...


O großer Trost! Draus Heil und Sorgen quillt,
Der Hertz und Sinn mit Wonn und Freud erfüllt:
Von der ein Mensch das beste kan genüßen,
Der nicht begehrt von ihr zu viel zu wißen.


Pak vyjdem na luka, kde potok se k nám přidá,
svých zvěstí veselých nám plno napovídá
a malý skřivan jen, ten básník říše ptačí,
svou písní jásavou jej doprovázet stačí.


Phoebus in amplexu truncum tenet, oscula ligno
Figit adhuc tremulo, lachrymulaeque cadunt,


Und wie sie kamen zu dem Meer,
Da haben die Schweizer Galeeren gesehn,
Sie sitzen darneben nieder:
»Hend wir was gutes gehan im Vaterland,
He auf dem Meer wirds uns eintreiben.«


قَد أَغتَدي وَاللَيلُ في مَآبِهِ
كَالحَبَشِيُّ فَرَّ مِن أَصحابِهِ
وَالصُبحُ قَد كَشَّفَ عَن أَنيابِهِ
كَأَنَّهُ يَضحَكُ مِن ذَهابِهِ
وَأَزرَفٍ رَيّانَ في شَبابِهِ
كُلَّ مَديحٍ حَسَنٍ يُعنى بِهِ
ذي مِخلَبٍ مُكِّنَ مِن نِصابِهِ
ما جَفَّ يَومَ الصَيدِ مِن خِضابِهِ
كَأَنَّ سِلخَ الأَيمِ مِن أَثوابِهِ
ما ذادَنا البازي عَلى حِسابِهِ
وَلا وَدَدنا أَنَّهُ لَنا بِهِ
كَأَنَّما الوَشيُ الَّذي اِكتَسى بِهِ
شَكلٌ خَلا القِرطاسُ مِن كِتابِهِ
ما طارَ إِلّا لِدَمٍ وَفى بِهِ
واحِدَةٌ تَكفي إِذا إِدَّعى بِهِ


E lestos
enquanto o sol brincava
no ombro alcantilado
das encostas
seus rafeiros te lançavam
de dentro dos quintai
Joana
eles sabiam tua mão
e a temiam
(tua mão espinho-de-piteira
tua mão ngana-acusadora-mesmo
ah! kikata kikata muene)
até quando
estendida tua mão
pedi
Na escudela da noite
entre cassuneiras e muxixis
uma pobre escura flor
adormeci


Di viso era costui bello e giocondo
e di maniere e di costumi ornato
e di parlar si dolce, e si facondo
ch un Aspe volentier l havria ascoltato
si che come di cosa rara al mondo
del esser suo, fu tosto rapportato
ad Alexandria figlia d Oronthea
ch anchor Regina in l isola vivea


A obě doufají potají,
že za tisíc let se shledají.


Már az elmém is tompúla;
És csak - csak kevésbe múla,
Hogy fejembe nem lövék. -
Mégis elmémhez jövék.


Starcy tváří rozhorlenou
S dětmi k vítězům se ženou,
Panny pějí růžové;
Děkujeme hlasy mdlými,
Ale srdcy upřímnými
Za svobodu, mužové!


Ha, wie sie heuchlerisch entrüstet,
Sich hüllen in die Kutten der Moral
Und wie Papa vertraulich flüstert:
»Mama, dies ist ein offener Skandal«.
Die hohe Gattin nickt verständlich
Und vor »Empörung« brennend rot
Ruft sie: »Von Denen ist es schändlich
Uns schützt vor Kindersegen doch der liebe Gott.«


„Ó zachytit to ducha bleskem žhavým,
čím zastíráš se v hloubi skvějící,
co refrénem v tvých žalmích vroucně slavím,
zřít božskou Jednotu v tvé Trojici.


Mas ¿por qué ufano mis historias cuento
cautivo en tu prisión? ¡Cuánto más puedes
si me rendiste, oh bella Deyamira!


Jüngling, dacht' ich, frei von Stirnen
Bist du, und dein mildes Herz
Beugte so viel stolze Dirnen,
Und hier diese schmäht dein Herz? –


Jich kmet se modle v duchu bez pohybu rtů,
kles' na dlažbu, jak šíj by pod sekeru klad'.
Vře v tepnách nejistot mu prudká horečka,
pleť vrásčitá až hoří, sině bledne zas.
Své svrasklé ruce lomí na hruď sepjaté,
v muk bolných rozpacích a zmatku myšlének,
jak byl by zapomněl i mluvu v samotách
a k Bohu v modlitbách měl hluboký jen vzdech.
Zří k nebi o pomoc. Tvář krásou vzplanula
a v úsměv anděla žhnou rysy stařecké –
strach mučivý mu klidní tichá oddanost.


»Die Frau, die ich verloren habe,
Ist meine Quaal!« –
»Und ach! spricht sie, in diesem Grabe
Liegt mein Gemahl!« –
»Die Zeit wird Euer Unglück mindern,
Den Trost habt ihr.
Doch nichts kann meinen Jammer lindern –
Ich schuf ihn mir.«


So für die Armen, als die Reichen,
Sieht man des Morgens früh die dunckle Nacht
Mit ihren falben Schatten weichen.
Für beyde zeiget sich der Morgen-Röthe Pracht,
So die nur erst vergeh'nde Schwärtze
In der Veränderung um so viel schöner macht.


Ach ja, ich bleibe dein,
Da, wo der helle Schein
Der Sterne mich umgeben,
Und, Jesu, du in mir,
Und, Jesu, ich in dir
Ohn' Ende werden leben.


Zeug, Jesu, zeug von deinem heilgem zeugnis!
Richt, Jesu, richt, di zum gerichte reif!
Räch, Jesu, räch der stoltzen hauptverbeugnis!
Ich wart auf dich! Greiff an di Feinde, greif!
Schlag, Jesu, nider stoltze Saule,
Bis si aufstehen wahre Paule!
Blend Elyme vor ihren dunst,
Das si erfahren Gotteskunst.
Gib, Jesu, gib dem Jann und Jambres drüsen!
Las schauen si, das du mich unterwisen!


ثوبٌ من الحب أودى بي مشهره
فالجسم أصفره والدَّمع أحمره
يا من يغيِّر جسم الصبّ من سقم
كن كيف شئت فهذا لا يغيّره
طوى هواكَ بقلبٍ تلك عادته
وإنما علميّ المدح ينشره
من لا خلا من نداه البيت نسكنه
ولا خلا من ثناه البيت نشعره
يا صاحباً لم يُضع قصد الوفود له
وضاعَ نشر الغوالي حين نذكره
تهنَّ بالعيد إما المرتجى نبدي
أو الحسود بأنكاد تفطره
وأمر بنشرِ سماطٍ منك يجبرنا
ونحنُ في رسمنا بالأكل نجبره


– Kdybych byl svoboden, vzal bych hůl
a všecko svoje do baťochu.
Ještě jsem neviděl světa půl!
Ze svého štěstí pouze trochu.
Dveře bych otevřel, šel bych, šel
až k zelenému moři dolů:
růžový keř by rozpučel
na holé stráni mého bolu.


A sto pont ona gran scampanellada
la partezipa a tucc che Soa Eccellenza
donna Pavola infin la s'è levada
e che l'è sul prozint de dà udienza;
el camarer allora el corr, el truscia,
e i pret fan toilett con la bauscia.


Für Schmeichlen, List und Heucheley
Bewahre mir die Sinnen
Und laß mich ja durch Gleißnerey
Den Nechsten nicht gewinnen.
Laß Ja und Nein
Mein' Antwort seyn,
Darnach man sich zu richten;
Denn dieses kan
Bey jedermann
Die Sachen leichtlich schlichten.


Mag freundlich auch das Sonnenlicht
Um deine grüne Wiege glimmen;
Dich wärmt sein lauer Schimmer nicht,
So lang die Perlen in dir schwimmen.


Die flieh'n und kichern freche,
Er aber bricht in's Knie,
Und heiße Zährenbäche
Enteilen ihm wie nie.
Den Ellenbogen stützt er
Auf Beichtesstuhles Kant',
Und in Gedanken schnitzt er
In's Schnitzwerk Amaranth.


Kolikrát ty’s už odpustil,
kolikrát volal: synu!
ó vzpomínky těch blahých chvil,
jak množí moji vinu!


Flieht, ihr andern, jene Brut,
Die den Reim mit Lastern nähret,
Stets der Tugend Abbruch thut,
Und die Welt noch mehr verkehret.
Seht, sie streut mit frechen Händen
Auch der Bosheit Weihrauch hin:
Denn der nichtigste Gewinn
Reizt sie, meinen Ruhm zu schänden.
Lebe wohl, und hüte dich,
Edles Volk! Nun kennst du mich.


Da schauert leise, leise
In's Ohr ihm eine Weise,
So traurig, sehnsuchtsvoll,
Und schmeichelnde Stimmen erwidern
Mit heiß-durchhauchten Liedern –
Und wildes Schluchzen schwoll.


Der seinen Engeln hat befohln
daß jn auff all seinn wegen
Vor aller plag behüten solln,
keyn vbels mög begegen,
In auff den henden tragen schön,
daß Er seinn fuß nicht letze,
Auff Lewn vnd Ottern wirt er gehn,
soln sich widr jn nicht setzen,
Lew oder Drach
mögen jm thun keyn vngemach.


Nemáš handžár pobratima,
ani šavli okovanou,
nemáš pušku posestrici,
nemáš pušku vykládanou?“


Wan ich nit bald: bey dir erhalt,
Das ich mag dein geniessen,
Wird also stracks: wie weiches wachs
Mein hertz in mir zerfließen.


Dem Zug' er schnell entgegen kam,
Und rief dem Mannsfeld laut:
»Umsonst ist deine Müh'; sie ist
Als Weib mir angetraut!


or un'erba or un'altra, e talor prova
e stecchi e spini e sassi ed acqua e terra,
che affligon sempre e nulla mai gli giova.


Nichts wird liblichers gesungen,
Nichts ist schöners noch erklungen:
Ni erdacht ein süsser Thon,
Als O Jesus Gottessohn.


Oh! la terra come è cattiva!
non lascia discorrere, poi!
Ma voleva dirmi, io capiva:
- Piuttosto di' un requie per noi!


Auch diesem weißen Haar entstiegest Du
Unfaßbar, ein verhangenes Gesicht.
Ich beugte mich ganz überstürzt ihm zu
Von einem fremden vielgespaltnen Licht


Tlučhuba jakýs nad korbelem
císařská vojska chytře chválí,
před jezovity, před špehouny
v kruhu děvčat, jimž na zdraví pije,
a jak se k ránu pod stolem válí
blábolivou píseň vyje
o bezhlavých u Salvátora,
o těch, co měli dnes poradu,
od radnice co po mostě, schodech,
kráčeli ke hradu.


Jette au loin, foule aux pieds cette glace perfide ;
Écarte le fantôme et ses prestiges vains,
Et crois qu’on est moins seul, au sein même du vide,
Qu’isolé dans la foule au milieu des humains.


A co váhá a co stojí,
v klenbu patříc neustále,
mizí bázeň za pohledem,
zvědavost ji pudí předem,
a žena se béře dále.
Krok za krokem – a vždy dále
mocně ji to jíti pudí;
krok za krokem – a ve skále
jen se spící ohlas budí.
A čím dál přichází žena,
stále divná roste záře.
Jižjiž končí se sklepení;
avšak žena omráčena
rukou zakrývá si tváře,
přímo patřit možné není.
Vidí, vidí – co zde vidí,
kdy to viděl který z lidí?
Tolik krásy, tolik lesku
mní uzříti jen v nebesku!


Csókolj, csókolj!... senki sem lát...
Szíjad, szíjad ajkamat!
S ha látnak is? jegyeseknek
Csókolózni már szabad.


Das Dorff geht auff das Feldt.


Ich beb' – und soll vielleicht dich glücklich schätzen!
Krankheit vielleicht ist höhern Lebens Schäumen.
Wir sehn das schwarze Zauberroß sich bäumen,
Wild reißt es aus, gespornt, in scheuen Sätzen.


Crecen los gorriones en el aire,
y la música infantil de alguna flauta
sostiene el mediodía.
A duras penas
el libro nos retiene.
Algún amor vendrá
al zócalo azul de la ventana
para a un país más bello rescatarnos.
A cada instante
el dedo de algún ángel desmorona
la carne contenida. Tras el cristal
la mirada de un pájaro —la alegría
infantil en los ojos del niño.
Aire por todas partes
revolviendo los pliegues del hastío,
elevando la falda enamorada
de la mujer.
Y tiembla el corazón
en la dicha de la piel que imagina.
                              Es aire.
Y luz que cierra el libro y adormece los párpados,
es sed de barcos,
de bocas deliciosas.
Es hambre de islas lejanísimas.


Nur nicht eignen Gang bespähen!
Immer kopfhoch weiter wandern!
Bald genug, und gleich den andern
wirst du im Register stehen.


E nondimen tanto è 'l disìo, che spero,
Sua benigna mercè, dovere ancora
Sanarmi e rivedervi, anzi ch'io mora.


Doch just dieses macht ihn blaß vor Glück.
Tiefentzückt kehrt unser Freund zurück.


Ich liebe das Lieben zu leben in Freuden/
Trübseelige Zeiten sind ferne von mir.
Ich kan von der Liebe die Wollust entscheiden/
Die Wollust macht Unlust mir grauet dafür.
Ich liebe und lebe und bleibe vergnügt/
Biß daß die Erfüllung mein Wünschen besiegt.


Ach, aus dieses Tales Gründen,
Die der kalte Nebel drückt,
Könnt ich doch den Ausgang finden,
Ach wie fühlt ich mich beglückt!
Dort erblick ich schöne Hügel,
Ewig jung und ewig grün!
Hätt ich Schwingen, hätt ich Flügel,
Nach den Hügeln zög ich hin.


顺阳春色元无数
只有秋芳恐未闻
好事霍侯人不及
许将秋色为中分


Sentiste, o come il vostro raggio divo
M'incende, ben sarei d'oscuro e vile
Forse altrui caro a me certo sereno.


Alles ist eitel/ nichtig alles alles/ 19
Nicht wohl ein Nachklang eines öden Halles/
Alles hinschleichet/wie der lähre Schatten/
Alles entweichet/was wir jemal hatten/
Himmlische Güter aber ewig währen/
Niemal erlähren:
Demuht ist/ so die Seligkeit erzwinget/
Höchst hinauff tringet.


Jesus! deines Lebens Zeugen
Sagen laut: »Er lebt!« der Welt:
Ihm soll jedes Knie sich beugen:
Er ist's, der Gericht einst hält!
Rufen laut in Schmerz und Banden:
Jesus ist vom Tod erstanden!
Sie, die lebend dich gesehn,
Hießen Todte auferstehn!


江鲚色如银
大者乃兼尺
雕盘荐腹腴
一饱千金直


Je suis trop jeune encor, je veux aimer et vivre,
O mort… et je ne puis me résoudre à te suivre
Je n'ai pas eu le temps de bâtir la colonne
Où la gloire viendra suspendre ma couronne ;


Tys víc než matkou byla mi –
ne každý blaha toho zná –
a vroucí pro tě zápal můj
byl víc než láska dětinná.


Ki mondja még hogy lassu az öregkor
s lomhább ütemben él a vénhedő?
Lám, ha kevés van már belőle, akkor
fut legkajánabbúl a gyors idő.


فلم يجدوا غيرهم في القيود


Viel schön, viel schön ist unser Wald!
Dort Nebel überall,
Hier eine weiße Baumgestalt
Im vollen Sonnenstrahl


Y esto es un don. ¿Quién hace menos creados
cada vez a los seres? ¿Qué alta bóveda
los contiene en su amor? ¡Si ya nos llega
y es pronto aún, ya llega a la redonda
a la manera de los vuelos tuyos
y se cierne, y se aleja y, aún remota,
nada hay tan claro como sus impulsos!
Oh, claridad sedienta de una forma,
de una materia para deslumbrarla
quemándose a sí misma al cumplir su obra.
Como yo, como todo lo que espera.
Si tú la luz te la has llevado toda,
¿cómo voy a esperar nada del alba?
Y, sin embargo —esto es un don—, mi boca
espera, y mi alma espera, y tú me esperas,
ebria persecución, claridad sola
mortal como el abrazo de las hoces,
pero abrazo hasta el fin que nunca afloja.


Si velo, lloro por mi amante virgen,
Y más la quiero mientras más la lloro;
Pero si duermo, su bendita imagen
       Seca mi llanto.
Sueño en mi dicha, pues que verla es sueño;
¡Oh, si la viera cual la sueño amante!
Mas ¡ay! tal vez la que idolatra entonces
       Pérfida olvida.
Si ella me olvida, si mi fe me engaña,
Si es menos cruel que su verdad su sombra,
Guárdala lejos, realidad temida,
       Dámela ¡oh sueño!
Dámela, ¡oh sueño! cariñosa y dulce,
Cual su constante soñador, constante.
Su sombra sola vale más que un mundo
       De ángeles vivos.


›Ach, auf ewig ist für mich verloren
Wiederkehr, Geschlecht und Vaterland!
Aller Zorn ist gegen mich entbrannt,
Und zum Elend bin ich auserkoren.‹ –
»Wie? so wars kein Sturm, der dich verschlug?« –
›Nein, es war der Menschen Haß und Trug!‹
»Wer, o wer kann so viel Schönheit haßen,
Kann so grausam sie verlaßen?« –


鳖灵江上月
流照粤江隈
欲借溪头石
将龟换酒来


Když Tvá hlava stříbroleská
nad námi se kloní,
je jak jabloň květem hezká,
a my – pod jabloní.


Což stárnu opravdu? Nuž do zrcadla
se podívám a při tom sečtu vrásky
i slzu, jež se do nich s víček skradla.


»O Herr, den Kopf kann ich nicht lassen,
Er kömmt vom bravsten Mann,
Der ihn, Gott weiß es, einem Bassen,
Bey Belgrad abgewann.


Však před vysokou branou, tu stanul pěvec kmet,
tu uchopil svou harfu, svou harfu – haref květ,
tu o sloup mramorový ji roztroskotal v ráz,
pak zavolal, až děsně zněl hrad a sad a sráz:


Der Engel ein Ertzengel ist/
Sein Nahm heist Gabriel/
Sein Nahm heist Gabriel.
Bringt Zeitung daß der wahre Christ/
Werd seyn Emmanuel/
Werd seyn Emmanuel/
Werd seyn Emmanuel.


Frisch auf, frisch auf, mit Hörnerklang
Durch das verschneite Tal entlang,
Die Glöckchen klingeln am Geläut:
Gestern war gestern, morgen wird morgen sein, heute ist heut.


Nur wenig ist's, was ich verlange,
Weil eben alles mir gefällt,
Und dieses wenige, wie lange,
Gibt mir gefällig schon die Welt!


Doch hört man, was Frau Venus spricht,
Schwatzt man es weiter ohne Ruh.
Auch ich red' meinem Schatz jetzt zu
Und rede, bis die Zunge bricht.


A hle, za ním se vzácnými dary
dože tchán již a milostná tchyně,
za ním jdou dva doževici mladí!


Когда стою в оранжерее
У роз и лавров я один,
Из всех цветущих мне милее
Прохладой дышащий жасмиЗелёный куст, и цвет столь снежный,
И запах сладкий, чуть живой,
Зовут к мечте моей мятежной
Забытых слов певучий строОчарованьем ранним вея,
Как непорочный цвет, бела,
Томяся в чарах вешних, фея
Ко мне невестою сошлВсё, что погибло без возврата,
Мечта, и радость, и любовь,
Так успокоено и свято
В душе владычествует вновЧасы бегу В оранжерее
Я с белой девою один,
И тихо смотрит в очи фее
Прохладно-дышащий жасми


蒙蒙树隐山
渺渺波横海
其中一叶舟
岂有陶朱在


Hier untersucht nun der Gelehrte:
Zum ersten schafft sie keine Werte,
Zum zweiten aber hat davon
Der Arbeitnehmer keinen Lohn.


Já cansei de implorar
Pra você desguiar
Dizendo que a minha filha
Ainda é muito moça pra namorar
Meu Deus, que teimosia
Desista de insistir
Na delegacia você vai residir


Nun hat der Morgen seine Thore
Phantastisch wieder aufgethan,
Und seine goldne Tricolore
Weht hoch aus jedem Wolkenkahn.
Nur hier in diesen dumpfen Mauern
Zum Fluch wird er dem Proletar,
In allen Ecken seh ich lauern,
In allen Winkeln seh ich kauern,
Dämonen, die die Nacht gebar!


Seht der Wunder Reichs- Versamlung / in der Christgeburt hier an!
der so mit der Erden-Kugel / wie mit einen Apfel / spielt /
wird im Schoß der keuschen Mutter ein geraume Zeit verhüllt.
In das Glas des schwachen Leibes wird der Gottheit Meer gethan.
Auf daß wir das Leben hätten / wandlet er die Todten-Bahn.
Das uns Vberfluß ergetzet' / er hier lauter Mangel fühlt.
Kurz! diß Wunder-Wunder alles hier auf unser Heil nur zielt.
Dieses Gottes-Werk kan heissen aller Gnaden offner Plan.
Die Herzschönste Eden-Blume / blüht in Winters-ungeheur.
In dem grösten Schnee und Kälte / kommt das heissest Liebes-Feur:
daß es unsre kalte Herzen Lieb-und Andacht-hitzig macht.
Davids-Zweig / hat nun zugleiche / Laub und Blüh' und Frucht gebracht.
Daß der Mensch das Leben hätte / wurd' ein Mensch der Lebens-Fürst.
Seht / wie sehr den Gnaden-Brunnen hat nach unsern Heil gedürst!


A čím dál, tím je hustší les,
a samé rokle, skály –
mazaný jelen pořádně
zatopil panu králi!


Mikor a szél a hüs észak felül
Az erdőn oly szomorun hegedül,
Hogy a fák borzongnak, a gally remeg,
Táncolnak a légben falevelek;


Sok új barátnak idvezlése közt
Vedd jó neven egy régi hívedét is,
Kit ifjúkorban szív és elvrokonság
Füzének hozzád oldhatatlanúl;
Hozzád, te szívnek s elvnek férfia,
Ki annyi évek változása közt
Nem változólag mindig egy valál
El nem feledni régi híveid.
Ki egyszerű vagy csillogók sorában,
S mint a mező maggal teljes kalásza,
Üres fejek között igénytelen;
Enyelgő és derűlt vidám körökben,
Szelíd és engedékeny mindenütt,
De ott hajthatatlanúl kemény, hol ügy
Mellett elszánt csatára kelni kell;
Erős legyőzni ésszel szenvedélyt,
S azon kevés jelesbek egyike,
Kik fény s tömjénnel nem kábíthatók;
Bátrak hatalmasoknak ellenében
Fölűlállók, ha kell, a nép kegyén,
Mert a hazához hűbbek mint magokhoz.


Na pouchovském hřbitově v koutě samovrahů
pochovali s tělem tvým práci tvou i snahu,
před časem jsi složil zbraň, na rtech pohrdání,
nad tvým rovem poprvé jarní květ se sklání.


Ja, mein Kind, ich fühl's mit Freuden,
Was du einmal mir gewesen,
Und mit Schmerz und bittrer Rene,
Was du noch mir bist, von allem
Menschlichen bist du das Liebste
Mir, das Göttlichste, von allem
Göttlichen das Menschlichste.


Jsou vánoce – já malé dceři
k Betlému stříhám pasáčky,
pak andělíčkům pestré peří
a pro kometu obláčky!


Sprofonderebbe in cenere
il povero glomerulo
dove tronfieggia il querulo
sciame dell'Uman Genere.


Всего леса вдоль
Я ласкал ЖанеттЦеловал Жанетту
Всего леса вдолБыл бы дольше лес,
Я б свою Жанетту,
Я б свою Жанетту —
Дольше целоваВел бы дальше лес,
Я б свою Жанетту,
Я б свою Жанетту —
Дальше целоваВсего края б вдоль
Целовал Жанетту,
Целовал Жанетту —
Всего б рая вдоль!


Hír terem a pályán, a hír fia mér, halad, és győz.


Near some fair Town, I'd have a private Seat.
Built Uniform, not little, nor too great:
Better if on a rising Ground it stood;
On this side Fields, on that a neighb'ring Wood,
It should within, no other Things contain,
But what were Useful, Necessary, Plain:
Methinks 'tis Nauseous, and I'd ne'er endure
The needless Pomp of Gaudy Furniture.
A little Garden, grateful to the Eye,
And a Cool Rivulet run murm'ring by:
On whose delicious Banks a stately Row
Of Shady Limes, or Sycamores should grow.
At th' End of which a silent Study plac'd,
Shou'd be with all the Noblest Authors Grac'd.
, and , in whose mighty Lines
Immortal Wit, and Solid Learning shines.
Sharp , and Am'rous  too,
Who all the Turns of Love's soft Passion knew;
He that with Judgment reads his charming Lines
In which strong Art, with stronger Nature joins,
Must grant his Fancy does the best Excel;
His Thoughts so tender, and Exprest so well.
With all those Moderns, Men of steady Sense,
Esteem'd for Learning, and for Eloquence.
In some of these, as Fancy should Advise,
I'd always take my Morning Exercise:
For sure no Minutes bring us more Content,
Than those in Pleasing, Useful Studies spent.


Den Franken, als er trunken noch vom Weine,
In dem der mäßge Trinker Stärke sucht,
Rangst du darnieder, daß vom blutgen Rheine
Er rück die Grenze trug auf wilder Flucht.


Který slavný vlastenec měl
tenhle nápad režisérský,
aby nesli granátníci
ocelovou Lyru mou?! –


A kalné oči zavírá
a v loktech jara – umírá...


Húsz éve elmult s gondolatban
Ott röpül a szánom az éjben
S amit akkor elmulasztottam,
Megemelem kalapom mélyen.
Ott röpül a szánom az éjben.


Der große Harfner, der die Sphären stimmt,
Wenn Halleluja seine Geister glühen,
Vor dessen Flammenthron die Welt der Sonnen glimmt,
Beschenke noch, eh dich die Parze nimmt,
Dich, lieber Freund, mit schönen Harmonien.


Pějme písně, písně české,
Milujme děvčátka hezké,
Píme ourod Melnický!
Buďme švární básníkové,
Buďme upřímní Čechové,
Buďme veselí vždycky!


Der las des Tages mind'stens
Ein Verslein, einen Spruch;
So lese mein König fleißig
In meinem Historienbuch.


庐阜清风长官宅
渭城朝雨王维诗
束西绿遍河桥路
长与离人照酒卮


Hatalmas úr, sziklás erősség,
te láthatatlan nagy titok.
Intesz, s a földi munka hősét
dörgő szavaddal elhivod.


Não temos cansaço


Jaro, láska se v ní tají,
růžové z ní kytky voní;
modrý zrak z ní usmívá se,
rtové žhnou a smíchem zvoní.


Surely for Us He humbled was,
And griev'd with Sorrows not his own:
Of all his Woes were We the Cause,
We fill'd his Soul with Pangs unknown.
Yet Him th' Offender we esteem'd,
Stricken by Heaven's vindictive Rod,
Afflicted for Himself we deem'd,
And punish'd by an Angry GOD.


In tiefer Höhle schlau versteckt,
Lauscht es, und dürstet Blut,
Und springt, wann es ein Schaf entdeckt,
Hervor mit Tyger-Wuth.


Contra il temuto duce il destrier punge;
e 'l timor cangia in più rabbioso sdegno;
e mostra ov'egli passa, ov'egli aggiunge,
di valor disperato orribil segno:
e grida (poi che 'l suo refugio è lunge):
–Ecco per le tue mani a morir vegno:
ma tenterò ne la caduta estrema
che la ruina mia ti colga e prema.–


...., přišel kdosi
přáti milé, šťastné ráno,
aby vše, co podniknete,
šťastně bylo vykonáno;
aby všechen trud a smutek
z daleka cest Vašich minul,
aby den Vám jako potok
květuplnou loukou plynul!


Druh druhu dává vzhled i barvu svoji,
v šum proudu strom tak důvěřivě kývá,
stín palmy v pramen blahodárně splývá,
a proud zas kořen palmy chladem kojí.


Was ist's denn so großes Leiden?
Geht's nicht, so lassen wir uns scheiden.


Re del Ciel benignissimo, ben ch'io
da Te si' indegna di trovar mercede,
risguarda, prego, in me qual sia la fede
c'ho nella tua clemenza e 'l dolor mio.
E sì com'a tua gloria, e giusto e pio,
mosso dall'amor tuo ch'ogn'altro eccede,
facesti in parte di tua grazia erede
il cieco nato, onde poi gli occhi aprio,
così vogli, a tua gloria e mia salute,
dar luce all'alma, e da quest'occhi infermi
sgombrar le lunghe mie tenebre oscure.
Deh, fa' che 'l veder mio chiaro si ferme
in Te, somma bontà, dando virtute
a quest'egre mortal mie luci impure.


E depois, quando a Lua e o silêncio
Por alta noite povoassem tudo,
Ir pisando sutil, trêmulo e mudo,
Para não despertar o piaga ancião...
— Lutando os meus desejos com os zéfiros
Que beijassem-te os fios dos cabelos,
Ébrio de languidez, ébrio de zelos,
Levar-te nos meus braços ao sertão.


Wohin doch wohl die vollen Rosen schwanden,
Die prangend dort mir ihren Kelch gezeigt,
Die Lilien, die dort so glänzend standen,
Die Veilchen auch, vom Thau so hell und feucht?
Ob Nymphen sie in bunte Kränze wanden?
Ob welkend schon ihr Haupt sich hingeneigt?
Jetzt seh' ich sie nur noch auf jenen Wangen,
Auf jener Stirn, in jenen Augen prangen.


»Von der Brücke hinunter
in die dunklen, ruhlosen Fluten,
deren Wellen um Wellen
deine Blicke mit sich fort ziehen,
deren Wellen um Wellen
ein Stück deines Willens
davonführen,
bis er ganz dir geraubt,
und dein Leib,
leer,
schwer,
übers Geländer schlägt –


攀槛朱云头未白
不知流落向何州
空馀前日学书地
小阁红蕖取意秋


Ments meg a hazugnak nyelvitől,
Kétszínünek szója mert megöl.


Örökké megáll az te országod,
És mindenkor megtart uraságod,
Az Úr megtartja az eldőlőket,
És fölemeli az elesteket.
Uram, mindenek szemei rád néznek,
És idein eledelt adsz nékiek,
Midőn fölnyitod áldott kezeidet,
Bőven megelégítesz mindeneket.


Ottan tudott csak megpihenni,
Hol a madár fészket rakott;
Hol a kőszikla visszazengi
A korán síró bánatot.
Kivágyódott fölmelegedni,
Ahol az Úr ujjá teremti
A földet minden tél után...
András itt volt boldog csupán.


Längst foderte wohl Meisters Werth,
Was man ihm jetzo erst gewährt:
Das laß ich unentschieden.
Daß man es gleichwohl spät erfand,
Und ihn nicht hin ans Meer 1 gesandt,
Das sind wir wohl zufrieden.


Man sieht so kahle Platten
Wie Mondschein auf den Matten,
Sie wollen fetter sein,
In Reifröck ziehn sie ein.


قَريضٌ يُحاكي الدُّرَّ نَظَّمَ عِقْدَه
ذَكِيٌّ يَفُوقُ السَّيْفَ مِنْهُ لِسانُ
لَهُ فِطْنَةٌ تُرْبي عَلَى كُلِّ فِطْنَةٍ
وذِهْنٌ غَدا للمُشكِلاتٍ بَيانُ
يُذاكِرُني عَنْ فِريَةٍ مِنْ جَمَاعَةٍ
أشَاعُوا بِها بَيْنَ الْمَلا وأَبَانوا
فَدَعْهُمْ جَمالَ الدينِ لَسْتُ أَهَابُهُمْ
فَما فَلَّ صَخْراً في الدُّهورِ سِنانُ
وإنَّ الْكِلابَ العاوِياتِ نَوَابحاً
لِبَدْرِ الدُّجَى مَامَرَّتِ الأَزْمانُ
وإنَّ الرّياحَ الذَّارِياتِ إذا عَدَتْ
عَلَى الشُّمِّ لم يَخْفِقْ لَهُنَّ جَنانُ
وفَتْوايَ أَجْلَى مِنْ سَنا الشَّمْسِ مَنْظراً
وَلَيْسَ تَرَى شَمْسَ الضُّحَى الْعُمْيانُ


così strugge costui l'iniquo seme
degli empi ed apre a' suoi seguaci il passo.
Ma i nomi oscuri, ch'in silenzio or preme
l'età quasi vetusta, addietro i' lasso.
I suoi nemici allor ristretti insieme
cercan di por tanto valore a basso:
e de' Normandi suoi l'invitta forza
seco s'aduna e lor rispinge e sforza.


Dulce, cortés, magnánimo, guerrero,
intrépido, constante, invicto, raro,
de las artes sagradas sacro amparo,
rey por su espada, ilustre caballero.


Mates, jak jen car byl svlečen
a v posteli ležel,
do redakce vládních novin
s botma v ruce běžel.


Ist doch meine Liebste mier
Sonn' und Zier/
Die mich itzund in den Armen/
In den zarten Armen weiß/
Die mein Preiß/
und mich also lässt erwarmen.


Der Graf, getreu und gut,
Besucht' es jedes Jahr,
Erfreute dran den Mut,
Wie es gewachsen war.


“A tua vida a minha glória insulta!
Grita ao rival, e já de mais viveste.”
Disse, e como o condor, descendo a prumo
Dos astros, sobre o lhama descuidoso
Pávido o prende nas torcidas garras,
E sobe audaz onde não chega o raio...
Voa Itajuba sobre o rei das selvas,
Cinge-o nos braços, contra si o aperta
Com força incrível: o colosso verga,
Inclina-se, desaba, cai de chofre,
E o pó levanta e atroa forte os ecos.
Assim cai na floresta um tronco anoso,
E o som da queda se propaga ao longe!
O fero vencedor um pé alçando,
Morre! — lhe brada — e o nome teu contigo!
O pé desceu, batendo a arca do peito
Do exânime vencido: os olhos turvos,
Levou, a extrema vez, o desditoso
Àqueles céus d’azul, àquelas matas,
Doce cobertas de verdura e flores!


O bitte du für mich! Du bist
An ihn als Braut vermählet;
Bitt ihn, daß mein er nicht vergißt,
Wenn ihn mein Herz verfehlt!


Ta slova zalahodila mu v duchu,
leč také uslyšel je s úžasem,
nebť jemu byla čehos ohlasem,
co déle již se chtělo vydrat k sluchu.


Agyamban egyik őrült gondolat
A másikat viharként kergeti:
Szent honfitűz, mely áldozatra kész,
S rút hitszegés, mely nyomban követi:


Poslouchal jsem, šel jsem dále,
odkud zněl ten hlas,
líbezněj’ a zvučněj’ stále,
potom divě zas;
a ten hlas jak někde v skále
ozvěnou se třás’.


Ein größer Wohl, als Rang und Gold gewähren,
Hat dir die Huld der Vorsicht zugedacht:
Ein fröhlich Herz, genügsam im Begehren,
Für dessen Glück Verstand und Tugend wacht.


Schovala se hvězdička
za oblaky husté
a já bloudil po světě,
srdce bylo pusté.


تُعرِّي صدرَها بيدٍ ترتعشُ في جسدٍ ينتفضُ في عصفورٍ يُـذبَحُ تُمسِكُ بنهدِها متقدمةً نحو جنديٍ يَضَعُ جزمتَه على صدغ رجلٍ مكسورٍ مقطوع الدمّ تقول للجندي متضرعةً رافعةً نَهدَها مثل بيرق السَبَيِّ:
خُذْهُ خُذْ نَهدِي اقْطَعْهُ لكن لا تقتلُ أب
يَقطعُ الجنديُ نَهدَ الصبيّةِ
يأخذُه  ويقتلُ الأ *


Bald war den Bergen ihre Glut entschwunden
Und wird vielleicht so schön nie wieder kommen;
Auch deinem Antlitz war der Strahl genommen,
Ich sah ihn nicht in allen spätern Stunden.


تهللت الأفراح وابتسم الدهر
فأيامنا بيض وأوقاتنا غرّ
وحازت دمشق الشام حسنا وبهجة
واضحت على علياك تحسدها مصر
وكم في قتال الروم اظهرت آية
تلاها غداة الفتح سيفك والنصر
وفرقت هاتيك الجموع باسرهم
وحاط بهم من بأسك القتل والاسر
وصيرتهم نهب الصوارم والقنا
فلا غرو ان دانت لك البيض والسمر
وبالسيف من فوق الثرى قد نشرتهم
وما شعروا من شأنك النظم والنثر
وفوق ظهور الخيل ماتوا فاصبحوا
وفي كل سرج فوقها لهم قبر
ولم تغن عنهم من سطال جموعهم
ولم يحمهم زيد العمري ولا عمرو
واجسامهم للطير والوحش خلفوا
يسامرها العوا ويرقبها النسر
وقد اخذت سمر القنا الحق منهم
ولم تدر ان البيض منهم لها الشطر
وفي الحرب مذ ابصرت قد عز صبرهم
فجرعتهم كأسا دهاقا بها الصبر
وقاتلتهم فردا بحر قنا الوغي
فولوا وقالوا قد اتى العسكر الحر
وسالت على حد السيوف نفوسهم
ومن كل نحر قد جرى منهم بحر
فيا فارس الاسلام في كل معرك
ويا ذخر يوم الروع من لا له ذخر
نصرت بحمد الله في كل موطن
ولله في هذا الذي نلته سر
ليهنك نصر الله والفتح بعده
ففي ذا لنا البشرى وفي ذلك البشر


Künft'ger Zeiten eitler Kummer
Stöhr't nicht unsern sanften Schlummer;
Ehr-Geitz hat uns nie besiegt.
Mit dem unbesorgten Leben,
Das der Schöpfer uns gegeben,
Sind wir ruhig und vergnügt.


Nicht nur mit heiß und kalten Wangen,
Sind auch die Jahre mir vergangen.


Hehr und hoch wird dann dein Name
Ueber deinen Brüdern stehn,
Nicht im grauen Strom der Zeiten
Mit den tausend untergehn;
Von beglückten Nationen
Werden Hymnen dir geweiht,
Die, dich würdig zu belohnen,
Krönen mit Unsterblichkeit!


Klopýtne přes vlastní nohy,
vyrazí si zuby dva,
hodiny si strhne ze zdi:
„Přenáhlenost škodívá.“


Queste, ov' impresse più che 'n bronzi o marmi
Le sue glorie ha Parnaso, et Helicona,
Rime leggiadre, Amor detta, e risona,
Et ei lo spirto, e son la tromba i carmi;


La luna del trópico,
¡Qué blanca! ¡Qué grande!
Ya se alza entre nubes de armiño...
De plata es el valle.
Una triste tonada
Viene al través de los árboles,
Y otro canto responde a lo lejos
Mientras mueve la brisa el boscaje.
Los naranjos del patio
¡Cómo aroman el aire!
Son copos de nieve,
—Nieve en el trópico— los níveos azahares.
Tristeza de noches de luna,
Tristeza inefable....
¡Qué triste es la luna en el campo
Cuando cerca no hay nadie!...


Heute kehrte er zur heimat
Aus dem heiligen büsserwald
Wo er schon seit frühster jugend
Sich geübt in jeder tugend


Bis dahin betet alle
Für diese arme Seele,
Daß sie nicht tiefer falle
Und still die Tränen zähle,
Bis Herzblut der Syrenen
Heiß wird, wie Reuetränen.«


Käm' alles Wetter gleich auf uns zu schlahn,
Wir sind gesinnet, bei einander zu stahn.


Ještě strmí v naše časy
staré Slávy svaté hroby,
a ty strmí a juž září
jasné slunce příští doby.
Ještě pnou se naše hory
a v nich svatých reků sbory,
ještě jsme to slavné plémě
a ten ráj kol naše země.


Divino Redentor, Celador santo,
de aquesta sinrazón a vos apelo,
porque quedo afligida y sin consuelo,
metida entre gemidos y quebranto.


Až večer se nakloní k zemi a zakřiknuté vůně se vrátí,
i já půjdu, pracovník osamělý, k příbytkům kouře stoupajícího.
Pod tvým stromem usednu, jež všemi prostory korunu košatou zdvihá
a v jehož černém, ledovém listí zvoní tichem hvězdy, jak včely všech úlů;
má hrdost, zamlklá za dne, k mojí písni se vrátí,
políbením, jež nekonečnými činí paprsky zraků, na oči mne zlíbá,
a těm, kteří poslechnou, s hlavou pyšně v zad skloněnou zpívati budu.
Zpívati budu tvé dějiny, jež v duších mrtvých národů jásaly zářením dneška,
a v duších živých neznámým jazykem budoucna mluví.
V epickém toku všech barev, v tisících tonů, v bizarních rozkvětech hmoty,
v prostoru smrtelných tiších, v nichž buší kladiva skrytých tvých dílen,
kde formuješ budoucí slunce pod klenbami načernalými,
až jiskrami z kovadlin tvých do závratných výší tříští se světy!
V lyrismech tušení, v šílenstvích hrůzy, v sinavém třesení září,
škálami vášní, v notách dle klíčů a předznamenání smrti.
I rozpustí se má slova jak sůl v žíravém dešti tvé vláhy
a krystalovati budou v sršení jisker a v praskotu neznámé síly.
Barvami neviditelného vidma mé obrazy se vzejmou, hýřící slávou,
stíny jejich budou položeny oslňujícím zářením pozemských světel,
však jejich světla tvým stínem; a do tvých úběžných bodů
paprsky jejich perspektiv se v ohniska sletí.
I pozdvihne se sen můj s křídly zachycujícími reflexy věčného jitra
a jako gigantský fantom orla zem ponese v žhavých svých spárech,
na dvě strany rozhrne černé oblaky noci a lehne k tvým nohám,
a zrak své pýchy nastaví pokorně proklání pohledu tvého
v syčícím výtrysku krve osleplý září.


Pour qu’elle vît venir sur un cheval de guerre,
Conduisant tout un peuple au nom du Notre Père,
Seule devant sa garde et sa gendarmerie;


黔漓千里下鱼儿
候取天边掣电时
来日江流添几尺
月前已有罟师知


Così mentre si scorda la ragione
di sé, vincta dal cieco et amoroso
desio, qual uom rimango che non sente;


Hogy úgy eresztesz el magadtól,
Mint gazdag ház fukar gazdája,
Ki a szegény utast még egy jó
Pohár borával sem kinálja...


Lors j'ouïs une voix pareille
A quelque soupir m'effleurant,
Qui semblait me dire à l'oreille :
«Oui, plains-moi, j'étais conquérant.»


Verteilt euch, wackre Männer, hier
Durch dieses ganze Waldrevier,
Und wachet hier im stillen,
Wenn sie die Pflicht erfüllen.


Mas nunca passa do chã
Os degraus, quanto mais altos,


Griphone appresso a questi: in terra getta
dui di Damasco: Ermophilo: e Carmondo
la militia del Re dal primo e retta
del mar grande Almiraglio & quel secondo
al scontro lun lascia la sella in fretta
adosso a laltro si riversa il pondo
del rio destrier: che sostener non putoe
lalto valor con che Griphon percuote


Du lieblicher Stern,
Du leuchtest so fern.
Doch hab' ich dich dennoch
Von Herzen so gern.


	Io per me fui vicino a spiritare
quando sentii gridar quella Tortosa
e volsi cominciar a scongiurare.


S a hütlen napsugár meg sem látogatta
Sirját a virágnak, ki meghalt miatta;
A napraforgónak mondott szép szavakat:
Nála hajnalkának emléke sem maradt.


Canzon, ben so che indarno i' me lamento,
e quanto parlo è nulla e quanto scrivo:
merzè non credo ritrovar dal cielo,
Né altrove ripossar di pace privo,
mentre che l'alma chiuderà il mio velo.
Ma pur, per fin ch'io vivo,
ti priego, mia canzon, e pianti insieme,
da poi che amor mi preme,
pietà dil viver mio ti mova almanco,
poiché me vedi tristo, lasso et stanco.


o mio Luigi, o anima compagna!
come ti vedo abbrividire al vento
che ti percuote, all'acqua che ti bagna!


Was auch als Wahrheit oder Fabel
In tausend Büchern dir erscheint,
Das alles ist ein Turm zu Babel,
Wenn es die Liebe nicht vereint.


Ne fin che nol tornasse in sanitade
Volea partir: cosi di lui fe stima,
Tanto se inteneri de la pietade
Che n'hebbe come in terra il vide prima,
Poi vistone i costumi e la beltade
Roder si senti il cor d'ascosa lima
Roder si senti il core, e a poco a poco
Tutto infiammato d'amoroso fuoco.


A kámen sletěl na témě.
On klesna, povstal se země,
jen obrátil zrak sklenný, tupý
a odvrávoral do chalupy,
kde žil, jak žije v boudě pes.


No más judicatura de Teatino,
cofre te digo, obrero con bonete,
que más tiene de tea, que de tino.


de


A ty jsi zůstala a na věky chceš zůstat,
milenko má, já nevím, co mám říci:
však miluješ-li mne, jak sama jsi mi děla,
nuž, pojď a pokleknem a budeme se modlit!


Zieht ein Jäger, heimbeflissen,
Doch es schnüffelt noch sein Hündlein
Um den Schläfer, um das Bündlein,
Stiehlt ihm aus der Hand den Bissen.


[Solo.]


Obéissez sans crainte au dieu qui vous inspire.
Ignorez, s'il se peut, que nous parlons de vous.
Ces plaintes, ces accords, ces pleurs, ce doux sourire,


Úgy bizony, s hát menni kezdett,
S a bocskorban megbotolván,
Az szilaj volt, elragadta.


Eilend die Könge gleicher Hand,
Die eilf Schiff kaufen ein,
Erkiesen auch durch ihre Land,
Die Zahl der Jungfräulein;
Da schauet man viel junges Blut,
An Ehr und Adel trefflich gut,
Sie eilen nun in wenig Tag,
Der neuen Königin schon nach.


Doch eine Randgloss lockte
Itzt meinen Fürwitz an,
Denkt! wie das Blut mir stockte,
Als ich das Blatt begann:


„Je pouť tvá, pane, ještě daleka?“


Bedencke es besser was du thust,
Und wann du ja die süsse Lust
Mit andern Leuten theilen must,
So habe doch genug daran,
Daß kein Affection-Galan
Dir deinen Spaß verwehren kan.


Jen prales bujel, prales květ’
a pavoučí v něm hýřil svět.


Was ist das Heiligste? Das, was heut und ewig die Geister,
Tiefer und tiefer gefühlt, immer nur einiger macht.


O Mensch/ bedencke dis/ dein lieb/ dein leib vnd leben/
Dein laub dein lauf dein kauf/ dein ümb vnd an/
Dein gut/ dein bluth/ dein muth/ vnd was dir Gott hie gann/
Dein seelen-heil/ dein theil/ vnd dein nach ehren streben/
Was dir der tod entnimmt/ vnd was dir ist gegeben/
Was dir geschieht/ vnd was dir wiederfahren kan/
Dein meiden vnd dein thun/ dein leiden/ deine ban/
Dein vnglück' vnd dein glücke lencket Gott gar eben.
Nach dem es jhm gefällt/ nach dem so geht's dir auch/
Drumb lass dich gantz auf jhn/ dz ist d' Christen brauch.
Befiel jhm seel' vnd leib/ befiel jhm deine sachen.
Er ist der alles schaft/ er ist der alles thut
Was gut ist/ er ist Gott vnd selbst das höchste gut/
Dem stelle dich anheim. Er kan vnd wird 's wol machen.


Will noch die schwartze Nacht den Tag bestreiten/
Und als ein irrend Licht bey duncklen Zeiten
Der übereitlen Welt/
Die/ was ihr wohlgefällt/
Für einen Abgott hält/
Den Sinn verleiten?


Matičko, milá matičko,
zima už zpola v odchodu,
a ty se dosud nevracíš,
mám v tom zřít vzdor či náhodu?


Du Ebene im goldnen Ährenschmuck,
Wo Délibáb 1 mit holdem Zaubertrug
Uns neckt, wenn heiße Strahlen niederlohn,
Kennst du mich noch? Erkenne deinen Sohn!


Pořádně se do sebe tam dali,
křídly, rukama se o něj bili,
peří, chlupy vám z nich poletaly
až ten chumel zakryl oblak bílý.


Jak lesklé hlavy bílých špendlíků,
jimiž kus nebe kams je připevněn,
se jiskří hvězdy. V dlažbu chodníku,
v skla oken domů, v šedou barvu stěn


Da la sinistra sol lo scudo avea,
tutto coperto di seta vermiglia;
ne la man destra un libro, onde facea
nascer, leggendo, l'alta maraviglia:
che la lancia talor correr parea,
e fatto avea a più d'un batter le ciglia;
talor parea ferir con mazza o stocco,
e lontano era, e non avea alcun tocco.


Egli è falso e traditore
e crudele e dispiatato:
trist'a chi gli dona il core
ché ne rimane ingannato.
I' lo soe, ché l'ho provato
la puntura del suo pruno:
così ne fuss'io digiuno,
ch' i' sarei in mie balia.


In un boschetto novo, i rami santi
fiorian d' un lauro giovenetto et schietto,
ch' un delli arbor' parea di paradiso;
et di sua ombra uscian sí dolci canti
di vari augelli, et tant' altro diletto,
che dal mondo m' avean tutto diviso;
et mirandol io fiso,
cangiossi il cielo intorno, et tinto in vista,
folgorando 'l percosse, et da radice
quella pianta felice
súbito svelse: onde mia vita è trista,
ché simile ombra mai non si racquista.


Starý poutník tam u panských vrat
o hůl opřen se rty sevřenými,
vzpomínkami cele zaujat
jak by sčítal šeré štíty chat.
Z daleka se pozdravuje s nimi.
„Ještě stojí, ještě nezmizely!“
jako by rty jeho říci chtěly.
Doškové mu střechy vlídně kynou.
A tam dále výše za dědinou,
tam, kde olšinami prokmitá
rybníka hlaď v lukách rozlitá,
stojí mlýn. Tak starý, přikrčený,
celé věky stejný beze změny.
Olše rostou kolem. Mlýn jen, jak se zdá,
v zem se propadá a zarůstá,
den ode dne chudší je a nižší,
i ta kola pomalu se tiší.
Vzdoruje jen slabě dobám zlým,
břemenům a sokům mocnějším.


Wirft die ausgeriss'nen Augen
Der Verräth'rin vor die Beine,
Weil sie aber dort nichts taugen,
Wirft er sie in's Horn voll Weine,
Und beginnt es auszusaugen,
Toll vor Aerger und vor Schamjö.


Ty nalomená růže bledá!
jak bělásek, jenž na ňádro ti sedá,
jest píseň má na chýlícím se žití,
a jiná přec! Tvůj motýl hyne v pyle,
leč žití mé tak chudičké, tak znylé,
míň vůle má, než v třasovisku sítí,
než v podjeseni chudobička bledá,
že nevím sám, co u mne píseň hledá,
kde kolem tolik svěžího je kvítí.


أُحِبُّ العاذِلاتِ لِأَنَّ جودي
يَزيدُ عَلى اِزدِيادِ العاذِلاتِ
تُعَيِّرُني بِأَن أَفسَدتُ مالي
فَسادُ المالِ إِحدى الصالِحاتِ


غابَ الأَديبُ أَديبُ مِصرٍ وَاِختَفى
فَلتَبكِهِ الأَقلامُ أَو تَتَقَصَّفا
لَهفي عَلى تِلكَ الأَنامِلِ في البِلى
كَم سَطَّرَت حِكَماً وَهَزَّت مُرهَفا
ماتَ المُوِلحِيُّ الحُسانُ وَلَم يَمُت
حَتّى غَزا عيسى العُقولَ وَثَقَّفا


Was blicket aus dem Tannicht
So traurig dort hervor?
Das ist die arme Hirschkuh,
Die dort ihr Kind verlor.


glorias fueron de aquel a quien amaste,
España, y en su pecho le tuviste,
y aquí yace su luz sin ejercicio.


Ist dir nicht, seit du empfangen
Diesen Himmel in der Brust,
Für die Welt der Sinn vergangen
Und für ihren Tand die Lust?


Du durchdringest alles; laß dein schönstes Lichte,
Herr, berühren mein Gesichte!
Wie die zarten Blumen willig sich entfalten
Und der Sonne stille halten,
Laß mich so Still und froh
Deine Strahlen fassen
Und dich wirken lassen!


Způsob to a mrav jest dnešních reků;
Co měl druhdy za čin za černý,
Klade za čest teď svět nevěrný;
Slepá vládne mátoha v tom věku.


tıkırtılar


Havea di citationi e di libelli
piene le mani e, di rescritti, quali
dianzi con disfattion de poverelli
mandava un capo torto a tribunali
che credo se nasciuto fusse a quelli
tempi, come poi fece a nostri mali
stato seria tra li compagni brutti
de la Discordia, et il peggior di tutti


Chiuso nell'ale poi parve che gissi
per l'aer, fulgurando in quella parte
ave le forze sue volse sentissi.


Až pak školskému dáš prachu „vale“,
hledaje si čestný chléb a štaci,
přeju Ti, bys došel služby stálé
bez bojův a dlouhých supplikací.
Toť zajisté skrovničké je přání
po tak dlouhém ducha namáhání.


Sychravé se po lípě strou mhouly,
Písklata se toužej k matce choulí,
Celé hnízdo jednohlasně pípá,
Že jich nářkem ochvívá se lípa.


Борис Федорович Годунов является в истории с 1570 года: тогда он был царским оруженосце Возвышаясь постепенно, Годунов сделался боярином и конюшим: титла важные при прежнем дворе российско Сын Иоанна Грозного, царь Феодор, сочетался браком с его сестрою, Ириною Феодоровно Тогда Годунов пришел в неограниченную силу: он имел столь великое влияние на управление государством, что иностранные державы признавали его соправителем сего кроткого, слабодушного монарх По кончине Феодора Иоанновича (1598 ), духовенство, государственные чины и поверенные народа избрали Годунова царе Правление его продолжалось около осьми ле В сие время Годунов старался загладить неприятное впечатление, какое оставили в народе прежние честолюбивые и хитрые его виды; между прочим ему приписывали отдаление от двора родственников царской фамилии (Нагих, к Сицких и Романовых) и умерщвление малолетнего царевича Димитрия, брата царя Феодора, в 1591 году погибшего в Углич Годунов расточал награды царедворцам, благотворил народу и всеми мерами старался приобрести общественную любовь и доверенност Между тем явился ложный Димитрий, к нему пристало множество приверженцев, и государству угрожала опасност В сие время (1605 ) Годунов умер незапно; полагают, что он отравилс Историки несогласны в суждениях о Годунове: одни ставят его на ряду государей великих, хвалят добрые дела и забывают о честолюбивых его происках; другие — многочисленнейшие — называют его преступным, тираноМосква-река дремотною волной
Катилась тихо меж брегами;
В нее, гордясь, гляделся Кремль стеной
И златоверхими главамУмолк по улицам и вдоль брегов
Кипящего народа гул шумящиВсё в тихом сне: один лишь Годунов
На ложе бодрствует стенящиПред образом Спасителя, в углу,
10 Лампада тусклая трепещет,
И бледный луч, блуждая по челу,
В очах страдальца страшно блещеТут зрелся скиптр, корона там видна,
Здесь золото и серебро сияло!
Увы! лишь добродетели и сна
Великому недоставало!Он тщетно звал его в ночной тиши:
До сна ль, когда шептала совесть
Из глубины встревоженной души
20 Ему цареубийства повесть?
Пред ним прошедшее, как смутный сон,
Тревожной оживлялось думой {1} —
И, трепету невольно предан, он
Страдал в душе своей угрюмоЕму представился тот страшный час,
Когда, достичь пылая трона,
Он заглушил священный в сердце глас,
Глас совести, и веры, и закон«О, заблуждение! — он возопил: —
30 Я мнил, что глас сей сокровенный
Навек сном непробудным усыпил
В душе, злодейством омраченной!
Я мнил: взойду на трон — и реки благ
Пролью с высот его к народу
Лишь одному злодейству буду враг;
Всем дам законную свободНачнут торговлею везде цвести
И грады пышные и сёла;
Полезному открою все пути
40 И возвеличу блеск престолЯ мнил: народ меня благословит,
Зря благоденствие отчизны,
И общая любовь мне будет щит
От тайной сердца укоризнДобро творю, — но ропота души
Оно остановить не может:
Глас совести в чертогах и в глуши
Везде равно меня тревожиВезде, как неотступный страж, за мной,
50 Как злой, неумолимый гений,
Влачится вслед — и шепчет мне порой
Невнятно повесть преступлений!Ах! удались! дай сердцу отдохнуть
От нестерпимого страданья!
Не раздирай страдальческую грудь:
Полна уж чаша наказанья!
Взываю я, — но тщетны все мольбы!
Не отгоню ужасной думы:
Повсюду зрю грозящий перст судьбы
60 И слышу сердца глас угрюмыТерзай же, тайный глас, коль суждено,
Терзай! Но я восторжествую
И смою черное с души пятно
И кровь царевича святую!
Пусть злобный рок преследует меня —
Не утомлюся от страданья,
И буду царствовать до гроба я
Для одного благодеяньСвятою мудростью и правотой
70 Свое правление прославлю
И прах несчастного почтить слезой
Потомка позднего заставлО так! хоть станут проклинать во мне
Убийцу отрока святого,
Но не забудут же в родной стране
И дел полезных Годунова»Страдая внутренно, так думал он;
И вдруг, на глас святой надежды,
К царю слетел давно желанный сон
80 И осенил страдальца веждИ с той поры державный Годунов,
Перенося гоненье рока,
Творил добро, был подданным покров
И враг лишь одного порокСкончался он — и тихо приняла
Земля несчастного в объятья —
И загремели за его дела
Благословенья и — проклятья!


„A ba! agové vy vzácní,
vám se směje ďaurské psisko,
že tak statní jste junáci
a házíte přec tak nízko!“


Motýli křídla černých flórů
tázavě kladou na pňů šeď,
a silné srdce ze svých vzdorů
se v úzkosti ptá: A kdo teď?


Celý den stroj hřměl. Chlebodárce za mnou
stál v pomaštěné, rusé paruce...
Ulicí táhl zástup s hymnou slavnou
a každý zpíval, co moh’ ze srdce...


Que ya tus gracias, cuanto más las pules,
se arrojan en tu voz más infelices
que excrementicio humor por las narices
sobre esas canas pálidas y azules.


Na pravo na levo kysele
se točí vlastenců zraky.
Nezapomeňte, přátelé,
že máte poslance taky,


Tam povím tobě, lidu pot
jak převzácná je věc.“
V tom bubnu hřmot jak o překot,
v oprátku sklonil plec.


Uma coisa é um país,
outra um ajuntament
Uma coisa é um país,
outra um regiment
Uma coisa é um país,
outra o confinament
Mas já soube datas, guerras, estátuas
usei caderno "Avante"
— e desfilei de tênis para o ditado
Vinha de um "berço esplêndido" para um "futuro radioso"
e éramos maiores em tudo
— discursando rios e pretensã
Uma coisa é um país,
outra um fingiment
Uma coisa é um país,
outra um monument
Uma coisa é um país,
outra o aviltament
()


Wenn ihr wieder zurück reitet, sprecht doch dort in meiner Hütte zu.


proč právě ty dvě země pokládal
za ona vytoužená dorada,
tající všechny světa zázraky.
Když později však stanul na místech,
po kterých toužil, musil doznati,
že nebyl vzrušen, ani oslněn,
jak očekával, ale uprostřed
všech jejich krás a všeho bohatství
chud nějak cítil se a nevěděl,
co s nimi počít. S místa na místo


Und dies Gefühl vor dem das wüthende Getümmel
Der Erdenstürme schweigt, das einen ganzen Himmel
Stillheitrer, sanfter Ruh' in edle Seelen gießt,
Ist der erhabne Lohn der aus der Tugend fließt!
Wo diese Gottheit wohnt, blüht Engelseligkeit,
Wallt spiegelrein und still der Strom der Lebenszeit
Durch Paradiesesau'n!


أتتكم بإِعجالاتها وهي حُفَلٌ
تمُجُّ لكم قبل احتلابٍ ثُمالَها


Fraß der Gram am Vaterherzen
Um den langgefangnen Sohn,
Daß er stirbt in Sehnsuchtsschmerzen,
Wird der Tod nicht auch bedrohn
Seiner Mutter teures Leben,
Wenn er fort im Kerker schmachtet?
Wird die Braut – er sieht sie schweben,
Winken – und sein Blick umnachtet.