ASK what is human life — the sage replies
With disappointment low'ring in his eyes,
A painful passage o'er a restless flood,
A vain pursuit of fugitive false good,
A scene of fancied bliss and heart-felt care,
Closing at last in darkness and despair. —
The poor, inur'd to drudgery and distress,
Act without aim, think little and feel less,
And no where but in feign'd Arcadian scenes,
Taste happiness, or know what pleasure means.
Riches are pass'd away from hand to hand,
As fortune, vice or folly may command;
As in a dance the pair that take the lead
Turn downward, and the lowest pair succeed,
So shifting and so various is the plan
By which Heav'n rules the mixt affairs of man,
Vicissitude wheels round the motley crowd,
The rich grow poor, the poor become purse-proud:
Bus'ness is labour, and man's weakness such,
Pleasure is labour too, and tires as much,
The very sense of it foregoes its use,
By repetition pall'd, by age obtuse.
Youth lost in dissipation, we deplore
Through life's sad remnant, what no sighs restore,
Our years, a fruitless race without a prize,
Too many, yet too few to make us wise.
Dangling his cane about, and taking snuff,
Lothario cries, what philosophic stuff.
Oh querulous and weak! whose useless brain
Once thought of nothing, and now thinks in vain,
Whose eye reverted weeps o'er all the past,
Whose prospect shows thee a disheartning waste,
Would age in thee resign his wintry reign,
And youth invigorate that frame again,
Renew'd desire would grace with other speech
Joys always priz'd, when plac'd within our reach.
For lift thy palsied head, shake off the gloom
That overhangs the borders of thy tomb,
See nature gay as when she first began,
With smiles alluring her admirer, man,
She spreads the morning over eastern hills,
Earth glitters with the drops the night distils,
The sun obedient, at her call appears
To fling his glories o'er the robe she wears,
Banks cloath'd with flow'rs, groves fill'd with sprightly sounds,
The yellow tilth, green meads, rocks, rising grounds,
Streams edg'd with osiers, fatt'ning ev'ry field
Where'er they flow, now seen and now conceal'd,
From the blue rim where skies and mountains meet,
Down to the very turf beneath thy feet,
Ten thousand charms that only fools despise,
Or pride can look at with indiff'rent eyes,
All speak one language, all with one sweet voice
Cry to her universal realm, rejoice.
Man feels the spur of passions and desires,
And she gives largely more than he requires,
Not that his hours devoted all to care,
Hollow-ey'd abstinence and lean despair,
The wretch may pine, while to his smell, taste, sight,
She holds a Paradise of rich delight,
But gently to rebuke his aukward fear,
To prove that what she gives, she gives sincere,
To banish hesitation, and proclaim
His happiness, her dear, her only aim.
'Tis grave philosophy's absurdest dream,
That Heav'n's intentions are not what they seem,
That only shadows are dispens'd below,
And earth has no reality but woe.
Thus things terrestrial wear a diff'rent hue,
As youth or age persuades, and neither true;
So Flora's wreath through colour'd chrystal seen,
The rose or lily appears blue or green,
But still th' imputed tints are those alone
The medium represents, and not their own.
To rise at noon, sit slipshod and undress'd,
To read the news or fiddle as seems best,
'Till half the world comes rattling at his door,
To fill the dull vacuity 'till four,
And just when evening turns the blue vault grey,
To spend two hours in dressing for the day,
To make the sun a bauble without use,
Save for the fruits his heav'nly beams produce,
Quite to forget, or deem it worth no thought,
Who bids him shine, or if he shine or not,
Through mere necessity to close his eyes
Just when the larks and when the shepherds rise,
Is such a life, so tediously the same,
So void of all utility or aim,
That poor JONQUIL, with almost ev'ry breath
Sighs for his exit, vulgarly call'd, death:
For he, with all his follies, has a mind
Not yet so blank, or fashionably blind,
But now and then perhaps a feeble ray
Of distant wisdom shoots across his way,
By which he reads, that life without a plan,
As useless as the moment it began,
Serves merely as a soil for discontent
To thrive in, an incumbrance, e'er half spent.
Oh weariness beyond what asses feel,
That tread the circuit of the cistern wheel,
A dull rotation never at a stay,
Yesterday's face twin image of to-day,
While conversation, an exhausted stock,
Grows drowsy as the clicking of a clock.
No need, he cries, of gravity stuff'd out
With academic dignity devout,
To read wise lectures, vanity the text;
Proclaim the remedy, ye learned, next,
For truth self-evident with pomp impress'd,
Is vanity surpassing all the rest.
That remedy, not hid in deeps profound,
Yet seldom sought, where only to be found,
While passion turns aside from its due scope
Th' enquirer's aim, that remedy, is hope.
Life is his gift, from whom whate'er life needs,
And ev'ry good and perfect gift proceeds,
Bestow'd on man, like all that we partake,
Royally, freely, for his bounty sake.
Transient indeed, as is the fleeting hour,
And yet the seed of an immortal flow'r,
Design'd in honour of his endless love,
To fill with fragrance his abode above.
No trifle, howsoever short it seem,
And howsoever shadowy, no dream,
Its value, what no thought can ascertain,
Nor all an angel's eloquence explain.
Men deal with life, as children with their play,
Who first misuse, then cast their toys away,
Live to no sober purpose, and contend
That their creator had no serious end.
When God and man stand opposite in view,
Man's disappointment must of course ensue.
The just Creator condescends to write
In beams of inextinguishable light,
His names of wisdom, goodness, pow'r and love,
On all that blooms below or shines above,
To catch the wand'ring notice of mankind,
And teach the world, if not perversely blind,
His gracious attributes, and prove the share
His offspring hold in his paternal care.
If led from earthly things to things divine,
His creature thwart not his august design,
Then praise is heard instead of reas'ning pride,
And captious cavil and complaint subside.
Nature employ'd in her allotted place,
Is hand-maid to the purposes of grace,
By good vouchsaf'd makes known superior good,
And bliss not seen by blessings understood.
That bliss reveal'd in scripture with a glow
Bright as the covenant-insuring bow,
Fires all his feelings with a noble scorn
Of sensual evil, and thus hope is born.
Hope sets the stamp of vanity on all
That men have deem'd substantial since the fall,
Yet has the wond'rous virtue to educe
From emptiness itself a real use,
And while she takes as at a father's hand
What health and sober appetite demand,
From fading good derives with chymic art
That lasting happiness, a thankful heart.
Hope with uplifted foot set free from earth,
Pants for the place of her ethereal birth,
On steady wing sails through th' immense abyss,
Plucks amaranthin joys from bow'rs of bliss,
And crowns the soul while yet a mourner here,
With wreaths like those triumphant spirits wear.
Hope as an anchor firm and sure, holds fast
The Christian vessel, and defies the blast;
Hope! nothing else can nourish and secure
His new-born virtues, and preserve him pure;
Hope! let the wretch once conscious of the joy,
Whom now despairing agonies destroy,
Speak, for he can, and none so well as he,
What treasures center, what delights in thee.
Had he the gems, the spices, and the land
That boasts the treasure, all at his command,
The fragrant grove, th' inestimable mine,
Were light when weigh'd against one smile of thine.
Though clasp'd and cradl'd in his nurse's arms,
He shine with all a cherub's artless charms,
Man is the genuine offspring of revolt,
Stubborn and sturdy, a wild ass's colt;
His passions like the wat'ry stores that sleep
Beneath the smiling surface of the deep,
Wait but the lashes of a wintry storm,
To frown and roar, and shake his feeble form.
From infancy through childhood's giddy maze,
Froward at school, and fretful in his plays,
The puny tyrant burns to subjugate
The free republic of the whip-gig state.
If one, his equal in athletic frame,
Or more provoking still, of nobler name,
Dares step across his arbitrary views,
An Iliad, only not in verse, ensues.
The little Greeks look trembling at the scales,
'Till the best tongue or heaviest hand prevails.
Now see him launched into the world at large;
If priest, supinely droning o'er his charge,
Their fleece his pillow, and his weekly drawl,
Though short, too long, the price he pays for all;
If lawyer, loud whatever cause he plead,
But proudest of the worst, if that succeed.
Perhaps a grave physician, gath'ring fees,
Punctually paid for length'ning out disease,
No COTTON, whose humanity sheds rays
That make superior skill his second praise.
If arms engage him, he devotes to sport
His date of life, so likely to be short,
A soldier may be any thing, if brave,
So may a tradesman, if not quite a knave.
Such stuff the world is made of; and mankind
To passion, int'rest, pleasure, whim resign'd,
Insist on, as if each were his own pope,
Forgiveness, and the privilege of hope;
But conscience in some awful silent hour,
When captivating lusts have lost their pow'r,
Perhaps when sickness, or some fearful dream
Reminds him of religion, hated theme!
Starts from the down on which she lately slept,
And tells of laws despis'd, at least not kept;
Shows with a pointing finger and no noise,
A pale procession of past sinful joys,
All witnesses of blessings foully scorn'd,
And life abus'd — and not to be suborn'd.
Mark these, she says, these summoned from afar,
Begin their march to meet thee at the bar;
There find a Judge, inexorably just,
And perish there, as all presumption must.
Peace be to those (such peace as earth can give)
Who live in pleasure, dead ev'n while they live,
Born capable indeed of heav'nly truth,
But down to latest age from earliest youth
Their mind a wilderness through want of care,
The plough of wisdom never ent'ring there.
Peace (if insensibility may claim
A right to the meek honours of her name)
To men of pedigree, their noble race
Emulous always of the nearest place
To any throne, except the throne of grace.
Let cottagers and unenlightened swains
Revere the laws they dream that heav'n ordains,
Resort on Sundays to the house of pray'r,
And ask, and fancy they find blessings there;
Themselves perhaps when weary they retreat
T' enjoy cool nature in a country seat,
T' exchange the center of a thousand trades,
For clumps and lawns and temples and cascades,
May now and then their velvet cushions take,
And seem to pray for good example sake;
Judging, in charity no doubt, the town
Pious enough, and having need of none.
Kind souls! to teach their tenantry to prize
What they themselves without remorse despise;
Nor hope have they nor fear of aught to come,
As well for them had prophecy been dumb;
They could have held the conduct they pursue,
Had Paul of Tarsus lived and died a Jew;
And truth propos'd to reas'ners wise as they,
Is a pearl cast — completely cast away.
They die — Death lends them, pleas'd and as in sport,
All the grim honours of his ghastly court;
Far other paintings grace the chamber now,
Where late we saw the mimic landscape glow;
The busy heralds hang the sable scene
With mournful 'scutcheons and dim lamps between,
Proclaim their titles to the crowd around,
But they that wore them, move not at the sound;
The coronet placed idly at their head,
Adds nothing now to the degraded dead,
And ev'n the star that glitters on the bier,
Can only say, nobility lies here.
Peace to all such — 'twere pity to offend
By useless censure whom we cannot mend,
Life without hope can close but in despair,
'Twas there we found them and must leave them there.
As when two pilgrims in a forest stray,
Both may be lost, yet each in his own way,
So fares it with the multitudes beguil'd
In vain opinion's waste and dang'rous wild;
Ten thousand rove the brakes and thorns among,
Some eastward, and some westward, and all wrong:
But here, alas! the fatal diff'rence lies,
Each man's belief is right in his own eyes;
And he that blames what they have blindly chose,
Incurs resentment for the love he shows.
Say botanist! within whose province fall
The cedar and the hyssop on the wall,
Of all that deck the lanes, the fields, the bow'rs,
What parts the kindred tribes of weeds and flow'rs?
Sweet scent, or lovely form, or both combin'd,
Distinguish ev'ry cultivated kind,
The want of both denotes a meaner breed,
And Chloe from her garland picks the weed.
Thus hopes of every sort, whatever sect
Esteem them, sow them, rear them, and protect;
If wild in nature, and not duly found
Gethsemane! in thy dear, hallowed ground,
That cannot bear the blaze of scripture light,
Nor cheer the spirit, nor refresh the sight,
Nor animate the soul to Christian deeds,
Oh cast them from thee! are weeds, arrant weeds.
Ethelred's house, the center of six ways,
Diverging each from each, like equal rays,
Himself as bountiful as April rains,
Lord paramount of the surrounding plains,
Would give relief of bed and board to none,
But guests that sought it in th' appointed, ONE.
And they might enter at his open door,
Ev'n till his spacious hall would hold no more.
He sent a servant forth by ev'ry road,
To sound his horn and publish it abroad,
That all might mark, knight, menial, high and low,
An ord'nance it concern'd them much to know.
If after all, some headstrong, hardy lowt,
Would disobey, though sure to be shut out,
Could he with reason murmur at his case,
Himself sole author of his own disgrace?
No! the decree was just and without flaw,
And he that made, had right to make the law;
His sov'reign pow'r and pleasure unrestrain'd,
The wrong was his, who wrongfully complain'd.
Yet half mankind maintain a churlish strife
With him, the donor of eternal life,
Because the deed by which his love confirms
The largess he bestows, prescribes the terms.
Compliance with his will your lot insures,
Accept it only, and the boon is yours;
And sure it is as kind to smile and give,
As with a frown to say, do this and live.
Love is not pedlars trump'ry, bought and sold,
He  give freely, or he  withold,
His soul abhors a mercenary thought,
And him as deeply who abhors it not;
He stipulates indeed, but merely this,
That man will freely take an unbought bliss,
Will trust him for a faithful gen'rous part,
Nor set a price upon a willing heart.
Of all the ways that seem to promise fair,
To place you where his saints his presence share,
This only can — for this plain cause, express'd
In terms as plain; himself has shut the rest.
But oh the strife, the bick'ring and debate,
The tidings of unpurchas'd heav'n create!
The flirted fan, the bridle and the toss,
All speakers, yet all language at a loss.
From stucco'd walls smart arguments rebound,
And beaus, adepts in ev'ry thing profound,
Die of disdain, or whistle off the sound.
Such is the clamor of rooks, daws, and kites,
Th' explosion of the levell'd tube excites,
Where mould'ring abbey-walls o'erhang the glade,
And oaks cooeval spread a mournful shade.
The screaming nations hov'ring in mid air,
Loudly resent the stranger's freedom there,
And seem to warn him never to repeat
His bold intrusion on their dark retreat.
Adieu, Vinoso cries, e'er yet he sips,
The purple bumper trembling at his lips,
Adieu to all morality! if grace
Make works a vain ingredient in the case.
The Christian hope is — waiter, draw the cork —
If I mistake not — blockhead! with a fork!
Without good works, whatever some may boast,
Mere folly and delusion — Sir, your toast.
My firm persuasion is, at least sometimes,
That heav'n will weigh man's virtues and his crimes,
With nice attention in a righteous scale,
And save or damn as these or those prevail.
I plant my foot upon this ground of trust,
And silence every fear with — God is just;
But if perchance on some dull drizzling day,
A thought intrude that says, or seems to say.
If thus th' important cause is to be tried,
Suppose the beam should dip on the wrong side,
I soon recover from these needless frights,
And God is merciful — sets all to rights.
Thus between justice, as my prime support,
And mercy fled to, as the last resort,
I glide and steal along with heav'n in view,
And — pardon me, the bottle stands with you.
I never will believe, the col'nel cries,
The sanguinary schemes that some devise,
Who make the good Creator, on their plan,
A being of less equity than man.
If appetite, or what divines call lust,
Which men comply with, e'en because they must,
Be punish'd with perdition, who is pure?
Then theirs, no doubt, as well as mine, is sure.
If sentence of eternal pain belong
To ev'ry sudden slip and transient wrong,
Then heav'n enjoins the fallible and frail,
An hopeless task, and damns them if they fail.
My creed (whatever some creed-makers mean
By Athanasian nonsense or Nicene)
My creed is, he is safe that does his best,
And death's a doom sufficient for the rest.
Right, says an ensign, and for aught I see,
Your faith and mine substantially agree:
The best of ev'ry man's performance here,
Is to discharge the duties of his sphere.
A lawyer's dealing should be just and fair,
Honesty shines with great advantage there;
Fasting and pray'r sit well upon a priest,
A decent caution and reserve at least.
A soldier's best is courage in the field,
With nothing here that wants to be conceal'd,
Manly deportment, gallant, easy, gay,
An hand as lib'ral as the light of day,
The soldier thus endow'd, who never shrinks,
Nor closets up his thought what'er he thinks,
Who scorns to do an injury by stealth,
Must go to heav'n — and I must drink his health.
Sir Smug! he cries (for lowest at the board,
Just made fifth chaplain of his patron lord,
His shoulders witnessing by many a shrug,
How much his feelings suffered, sat Sir Smug)
Your office is to winnow false from true,
Come, prophet, drink, and tell us what think you.
Sighing and smiling as he takes his glass,
Which they that wooe preferment, rarely pass,
Fallible man, the church-bred youth replies,
Is still found fallible, however wise,
And differing judgments serve but to declare
That truth lies somewhere, if we knew but where.
Of all it ever was my lot to read
Of critics now alive or long since dead,
The book of all the world that charm'd me most
Was, well-a-day, the title-page was lost.
The writer well remarks, an heart that knows
To take with gratitude what heav'n bestows,
With prudence always ready at our call,
To guide our use of it, is all in all.
Doubtless it is — to which of my own store
I superadd a few essentials more;
But these, excuse the liberty I take,
I wave just now, for conversation sake. —
Spoke like an oracle, they all exclaim,
And add Right Rev'rend to Smug's honour'd name,
And yet our lot is giv'n us in a land
Where busy arts are never at a stand,
Where science points her telescopic eye,
Familiar with the wonders of the sky,
Where bold enquiry diving out of sight,
Brings many a precious pearl of truth to light,
Where nought eludes the persevering quest,
That fashion, taste, or luxury suggest.
But above all, in her own light array'd,
See mercy's grand apocalypse display'd!
The sacred book no longer suffers wrong,
Bound in the fetters of an unknown tongue,
But speaks with plainness art could never mend,
What simplest minds can soonest comprehend.
God gives the word, the preachers throng around,
Live from his lips, and spread the glorious sound:
That sound bespeaks salvation on her way,
The trumpet of a life-restoring day;
'Tis heard where England's eastern glory shines,
And in the gulphs of her Cornubian mines.
And still it spreads. See Germany send forth
Her sons to pour it on the farthest north:
Fir'd with a zeal peculiar,  defy
The rage and rigor of a polar sky,
And plant successfully sweet Sharon's rose,
On icy plains and in eternal snows.
Oh blest within th' inclosure of your rocks,
Nor herds have ye to boast, nor bleating flocks,
No fertilizing streams your fields divide,
That show revers'd the villas on their side,
No groves have ye; no cheerful sound of bird,
Or voice of turtle in your land is heard,
Nor grateful eglantine regales the smell
Of those that walk at ev'ning where ye dwell —
But winter arm'd with terrors, here unknown,
Sits absolute on his unshaken throne,
Piles up his stores amid'st the frozen waste,
And bids the mountains he has built, stand fast,
Beckons the legions of his storms away
From happier scenes, to make your land a prey,
Proclaims the soil a conquest he has won,
And scorns to share it with the distant sun.
— Yet truth is yours, remote, unenvied isle,
And peace, the genuine offspring of her smile,
The pride of letter'd ignorance that binds
In chains of error, our accomplish'd minds,
That decks with all the splendor of the true
A false religion, is unknown to you.
Nature indeed vouchsafes for our delight
The sweet vicissitudes of day and night,
Soft airs and genial moisture, feed and cheer
Field, fruit and flow'r, and ev'ry creature here,
But brighter beams than his who fires the skies,
Have ris'n at length on your admiring eyes,
That shoot into your darkest caves the day
From which our nicer optics turn away.
Here see th' encouragement grace gives to vice,
The dire effect of mercy without price!
What were they? — what some fools are made by art
They were by nature, atheists, head and heart.
The gross idolatry blind heathens teach
Was too refin'd for them, beyond their reach;
Not ev'n the glorious sun, though men revere
The monarch most that seldom will appear,
And though his beams that quicken where they shine,
May claim some right to be esteem'd divine,
Not ev'n the sun, desirable as rare,
Could bend one knee, engage one vot'ry there;
They were what base credulity believes
True Christians are, dissemblers, drunkards, thieves.
The full-gorged savage at his nauseous feast
Spent half the darkness, and snor'd out the rest,
Was one, whom justice on an equal plan
Denouncing death upon the sins of man,
Might almost have indulg'd with an escape,
Chargeable only with an human shape.
What are they now? — morality may spare
Her grave concern, her kind suspicions there.
The wretch that once sang wildly, danc'd and laugh'd,
And suck'd in dizzy madness with his draught,
Has wept a silent flood, revers'd his ways,
Is sober, meek, benevolent, and prays;
Feeds sparingly, communicates his store,
Abhors the craft he boasted of before,
And he that stole has learn'd to steal no more.
Well spake the prophet, let the desart sing,
Where sprang the thorn, the spiry fir shall spring,
And where unsightly and rank thistles grew,
Shall grow the myrtle and luxuriant yew.
Go now, and with important tone demand
On what foundation virtue is to stand,
If self-exalting claims be turn'd adrift,
And grace be grace indeed, and life a gift;
The poor reclaim'd inhabitant, his eyes
Glist'ning at once with pity and surprise,
Amaz'd that shadows should obscure the sight
Of one whose birth was in a land of light,
Shall answer, Hope, sweet Hope, has set me free,
And made all pleasures else mere dross to me.
These amidst scenes as waste as if denied
The common care that waits on all beside,
Wild as if nature there, void of all good,
Play'd only gambols in a frantic mood;
Yet charge not heav'nly skill with having plann'd
A play-thing world unworthy of his hand,
Can see his love, though secret evil lurks
In all we touch, stamp'd plainly on his works,
Deem life a blessing with its num'rous woes,
Nor spurn away a gift a God bestows.
Hard task indeed, o'er arctic seas to roam!
Is hope exotic? grows it not at home?
Yes, but an object bright as orient morn,
May press the eye too closely to be borne,
A distant virtue we can all confess,
It hurts our pride and moves our envy less.
Leuconomus (beneath well-sounding Greek
I slur a name a poet must not speak)
Stood pilloried on infamy's high stage,
And bore the pelting scorn of half an age,
The very butt of slander, and the blot
For ev'ry dart that malice ever shot.
The man that mentioned  at once dismiss'd
All mercy from his lips, and sneer'd and hiss'd;
His crimes were such as Sodom never knew,
And perjury stood up to swear all true;
His aim was mischief, and his zeal pretence,
His speech rebellion against common sense,
A knave when tried on honesty's plain rule,
And when by that of reason, a mere fool,
The world's best comfort was, his doom was pass'd,
Die when he might, he must be damn'd at last.
Now truth perform thine office, waft aside
The curtain drawn by prejudice and pride,
Reveal (the man is dead) to wond'ring eyes,
This more than monster in his proper guise.
He lov'd the world that hated him: the tear
That dropped upon his Bible was sincere.
Assail'd by scandal and the tongue of strife,
His only answer was a blameless life,
And he that forged and he that threw the dart,
Had each a brother's interest in his heart.
Paul's love of Christ, and steadiness unbrib'd,
Were copied close in him, and well transcrib'd;
He followed Paul: his zeal a kindred flame,
His apostolic charity the same,
Like him cross'd chearfully tempestuous seas,
Forsaking country, kindred, friends, and ease;
Like him he labour'd, and like him, content
To bear it, suffer'd shame where'er he went.
Blush calumny! and write upon his tomb,
If honest eulogy can spare thee room,
Thy deep repentance of thy thousand lies,
Which aim'd at him, have pierc'd th' offended skies,
And say, blot out my sin, confess'd, deplor'd,
Against thine image in thy saint, oh Lord!
No blinder bigot, I maintain it still,
Than he that must have pleasure, come what will;
He laughs, whatever weapon truth may draw,
And deems her sharp artillery mere straw.
Scripture indeed is plain, but God and he
On scripture-ground, are sure to disagree;
Some wiser rule must teach him how to live,
Than that his Maker has seen fit to give,
Supple and flexible as Indian cane,
To take the bend his appetites ordain,
Contriv'd to suit frail nature's crazy case,
And reconcile his lusts with saving grace.
By this, with nice precision of design,
He draws upon life's map a zig-zag line,
That shows how far 'tis safe to follow sin,
And where his danger and God's wrath begin.
By this he forms, as pleas'd he sports along,
His well pois'd estimate of right and wrong,
And finds the modish manners of the day,
Though loose, as harmless as an infant's play.
Build by whatever plan caprice decrees,
With what materials, on what ground you please,
Your hope shall stand unblam'd, perhaps admir'd,
If not that hope the scripture has requir'd:
The strange conceits, vain projects and wild dreams,
With which hypocrisy for ever teems,
(Though other follies strike the public eye,
And raise a laugh) pass unmolested by;
But if unblameable in word and thought,
A  arise, a man whom God has taught,
With all Elijah's dignity of tone,
And all the love of the beloved John,
To storm the citadels they build in air,
And smite th' untemper'd wall, 'tis death to spare.
To sweep away all refuges of lies,
And place, instead of quirks themselves devise,
LAMA SABACTHANI, before their eyes,
To prove that without Christ, all gain is loss,
All hope, despair, that stands not on his cross,
Except the few his God may have impress'd,
A tenfold frenzy seizes all the rest.
Throughout mankind, the Christian kind at least,
There dwells a consciousness in ev'ry breast,
That folly ends where genuine hope begins,
And he that finds his heav'n must lose his sins:
Nature opposes with her utmost force,
This riving stroke, this ultimate divorce,
And while religion seems to be her view,
Hates with a deep sincerity, ;
For this of all that ever influenced man,
Since Abel worshipp'd, or the world began,
This only spares no lust, admits no plea,
But makes him, if at all, completely free,
Sounds forth the signal, as she mounts her car,
Of an eternal, universal war,
Rejects all treaty, penetrates all wiles,
Scorns with the same indiff'rence frowns and smiles,
Drives through the realms of sin, where riot reels,
And grinds his crown beneath her burning wheels!
Hence all that is in man, pride, passion, art,
Powr's of the mind, and feelings of the heart,
Insensible of truth's almighty charms,
Starts at her first approach, and sounds to arms!
While bigotry with well-dissembled fears,
His eyes shut fast, his fingers in his ears,
Mighty to parry, and push by God's word
With senseless noise, his argument the sword,
Pretends a zeal for godliness and grace,
And spits abhorrence in the Christian's face.
Parent of hope, immortal truth, make known
Thy deathless wreaths, and triumphs all thine own:
The silent progress of thy pow'r is such,
Thy means so feeble, and despis'd so much,
That few believe the wonders thou hast wrought,
And none can teach them but whom thou hast taught.
Oh see me sworn to serve thee, and command
A painter's skill into a poet's hand,
That while I trembling trace a work divine,
Fancy may stand aloof from the design,
And light and shade and ev'ry stroke be thine.
If ever thou hast felt another's pain,
If ever when he sigh'd, hast sigh'd again,
If ever on thine eye-lid stood the tear
That pity had engender'd, drop one here.
This man was happy — had the world's good word,
And with it ev'ry joy it can afford;
Friendship and love seem'd tenderly at strife,
Which most should sweeten his untroubl'd life;
Politely learn'd, and of a gentle race,
Good-breeding and good sense gave all a grace,
And whether at the toilette of the fair
He laugh'd and trifled, made him welcome there;
Or, if in masculine debate he shar'd,
Insur'd him mute attention and regard.
Alas how chang'd! expressive of his mind,
His eyes are sunk, arms folded, head reclind,
Those awful syllables, hell, death, and sin,
Though whisper'd, plainly tell what works within,
That conscience there performs her proper part,
And writes a doomsday sentence on his heart;
Forsaking, and forsaken of all friends,
He now perceives where earthly pleasure ends,
Hard task! for one who lately knew no care,
And harder still as learnt beneath despair:
His hours no longer pass unmark'd away,
A dark importance saddens every day,
He hears the notice of the clock, perplex'd,
And cries, perhaps eternity strikes next:
Sweet music is no longer music here,
And laughter sounds like madness in his ear,
His grief the world of all her pow'r disarms,
Wine has no taste, and beauty has no charms:
God's holy word, once trivial in his view,
Now by the voice of his experience, true,
Seems, as it is, the fountain whence alone
Must spring that hope he pants to make his own.
Now let the bright reverse be known abroad,
Say, man's a worm, and pow'r belongs to God.
As when a felon whom his country's laws
Have justly doom'd for some atrocious cause,
Expects in darkness and heart-chilling fears,
The shameful close of all his mispent years,
If chance, on heavy pinions slowly borne,
A tempest usher in the dreaded morn,
Upon his dungeon walls the lightnings play,
The thunder seems to summon him away,
The warder at the door his key applies,
Shoots back the bolt, and all his courage dies:
If then, just then, all thoughts of mercy lost,
When Hope, long ling'ring, at last yields the ghost,
The sound of pardon pierce his startled ear,
He drops at once his fetters and his fear,
A transport glows in all he looks and speaks,
And the first thankful tears bedew his cheeks.
Joy, far superior joy, that much outweighs
The comfort of a few poor added days,
Invades, possesses, and o'erwhelms the soul
Of him whom hope has with a touch made whole:
'Tis heav'n, all heav'n descending on the wings
Of the glad legions of the King of Kings;
'Tis more — 'tis God diffus'd through ev'ry part,
'Tis God himself triumphant in his heart.
Oh welcome now, the sun's once hated light,
His noon-day beams were never half so bright,
Not kindred minds alone are call'd t' employ
Their hours, their days in list'ning to his joy,
Unconscious nature, all that he surveys,
Rocks, groves and streams must join him in his praise.
These are thy glorious works, eternal truth,
The scoff of wither'd age and beardless youth,
These move the censure and illib'ral grin
Of fools that hate thee and delight in sin:
But these shall last when night has quench'd the pole,
And heav'n is all departed as a scroll:
And when, as justice has long since decreed,
This earth shall blaze, and a new world succeed,
Then these thy glorious works, and they that share
That Hope which can alone exclude despair,
Shall live exempt from weakness and decay,
The brightest wonders of an endless day.
Happy the bard, (if that fair name belong
To him that blends no fable with his song)
Whose lines uniting, by an honest art,
The faithful monitors and poets part,
Seek to delight, that they may mend mankind,
And while they captivate, inform the mind.
Still happier, if he till a thankful soil,
And fruit reward his honorable toil:
But happier far who comfort those that wait
To hear plain truth at Judah's hallow'd gate;
Their language simple as their manners meek,
No shining ornaments have they to seek,
Nor labour they, nor time nor talents waste
In sorting flowers to suit a fickle taste;
But while they speak the wisdom of the skies,
Which art can only darken and disguise,
Th' abundant harvest, recompence divine,
Repays their work — the gleaning only, mine.


So komm' ich Sünder, wie ich bin,
Schlag' Welt und Sünden aus dem Sinn
Und schmiege mich zu Gottes Füßen;
So komm' ich, und ich komme frei.
O Wundergnad', o Liebestreu,
Gott läßt mich Huld durch dich genießen!


Königin der Seraphinen,
Oberste der Cherubinen,
Herzogin der Märtyrer,
Fürstin aller Beichtiger,
Aller Heilgen und Jungfrauen,
Die dem Lamme sich vertrauen.


Sprach man denn, mich vergnügt zu machen,
Sie haben sich vielleicht versteckt,
Und werden, wenn der Morgen weckt,
Dir anmuthsvoll entgegen lachen;
So wacht ich, bis der Morgen kam,
Und fand sie nicht, und schlief für Gram.


三日飓风吹海涛
蓬莱失却黄金鳌
长竿钓得珊瑚树
叶叶南唐金错刀


Schicksal, segne diese Trieben,
Laß mich ihr und laß sie mein,
Laß das Leben unsrer Liebe
Doch kein Rosenleben sein!


La sesta: el vestiari
de pagà al mascaree fin che 'l stà dent,
ciovè a tutt sabet grass comodament.


stella, ch'ogni nocchier più stanco a proda
dopo lunga procella alfin conduce,
dove più si trïunfi e più si goda;


Vnd zwar/ wers niesset vnbereit/
Ich sags mit wahren worten/
Vom frech- vnd hochmuth wird verleit
Zum Todt vnd schwartzen pforten.
Hingegen wer sich prüffet vor/
Vnd dan der speiß geniesset/
Man jhm die schöne thür vnd thor
Zum leben weit erschliesset.


翠羽参差映彩翎
百般调舌最堪听
海棠日煖酣春睡
莫向东风一唤醒


Baixa uma névoa viscosa
sobre as pálpebras da auror
E ali, de pé, sob a estola
de um macabro sacerdote,


Stumm senkt er den blick zur erde
Und der Rajah sprach darauf:
Nun so muss ich schliesslich wähnen
Dass von überstolzen plänen


Előre hát mind, aki költő,
A néppel tűzön-vízen át!
Átok reá, ki elhajítja
Kezéből a nép zászlaját.
Átok reá, ki gyávaságból
Vagy lomhaságból elmarad,
Hogy, míg a nép küzd, fárad, izzad,
Pihenjen ő árnyék alatt!


Der Frühling ist ein starker Held,
Ein Ritter sondergleichen,
Die rote Ros' im grünen Feld
Das ist sein Wappen und Zeichen.


Vzlyk doubrav utichl a dozněl v spoustách sněhu
a vše spí v zakletí, kam sáhlo křídlo smrti!
Na bílém pohoří lavina sosny drtí
a se skal chaty rve, jak moře loďky s břehu,
mha země dotýká se křídly chvějícími
a vichr šumí bol a těžký smutek zimy.


Fühle nur! Saug ein und gieb dich wieder!
Schmähe niemand, schmäh auch dich nicht selber!
Denk: du darfst auf dieser reichen Erde
Durch den sonnenvollen Weltraum fliegen,
Und dein Herz gehört auch zu den Sternen,
Die ein bischen Lust und Wärme strahlen.


URIAN:


Assyrů kulturu když vstřebal v bytost svou
vášnivě bouřlivou, bouřlivě vášnivou,
neváhal ke sfingám ve slunný Egypt jít
a jeho velikost v svou duši ještě vzít.


Tím zmizel půvab jich, jen mechanika zbyla,
tím tebe ubil jsem a nedivím se, věru,
že opouští mne tvá tak záhy peruť bílá,
dřív nežli žití den se sklonil ku večeru.


Die großen starken Geister
Beschämt oft ein Schulmeister,
Der in dem Hirtenamt
Von reinem Eifer flammt.


Nun schlich das Fräulein leisen Tritts
Hinab den Windelsteig,
Bis unten sie zum Fenster kam,
Da ward sie todtenbleich;


Proč maškar plachý vír zřím v světa klusu?
Že z protiv život náš jak bláznů šat
z lat sšit je strakatých a pestrých kusů!


云中玉磬无时响
木末金灯永夜明
胜地正缘人罕到
古今门户未尝扃


Geschwenkt von eines Helden Arm
Hat dieses Panner manchen Schwarm
Der stolzen Feind', in mancher Schlacht
Wie scheues Wildpret weggejagt.


Zas oživnula jemu v prstech jehla,
zas do žil starých jará krev mu vběhla;
on s mistrem synem šíti neváhal
a Bůh jim ve všem zjevně pomáhal.


A dole Praha v mlhách
podzimních zasněná,
té zadumané pláně
tesklivý smutek má.


Llueve tras de los vidrios (verleniana
lluvia, si no en mi corazón:
mi corazón se fugó una mañana
detrás de otra canción).
Llueve tras de los vidrios (melancólica
lluvia, en manera alguna tan poética
—pero, menos, prosaica, —o tan simbólica...)
Llueve, llueve no más... Lluvia esplinética.
Yo no sabía de mirar la lluvia
tras de los vidrios —trance filosófico—:
las más veces cayó sobre (fue rubia
cuando fue) mi melena... —trance atrófico—.
Llueve tras de los vidrios. Fumo. Escribo.
Aíslanme los vidrios del urbano
tráfago..., y en mi jaula soy lascivo
pájaro sitibundo siempre en vano.
Llueve tras de los vidrios (verleniana
lluvia, si no en mi corazón)
Mi corazón se fugó —tarambana—
tras una cancioncilla casquivana
sin ritmo ni razón, sin ton ni son.


Szép mikor varr, szép mikor ir,
Szép, ha nevet, szép mikor sir,
Szép, mikor ül, szép mikor áll,
Jól hajt térdet, czifrán sétál,
De mit használ, ha hamis?


Die in viel tausend Herzen hie
Und da verstreuten, einzlen Flammen,
In deinem Herzen schlagen sie
Zu einem lohen Brand zusammen!


长天古木染秋霜
红叶栖乌满夕阳
岂少踏枝翻一叶
只无诗句恼于郎


Ich schloß das Buch und dachte nach,
An Türken – Christen – mancherlei,
Mir war ein wenig schwül und scheu,
Und sacht entschlüpft' ich dem Gemach.
Wie schien der Blumen wilde Zier,
Wie labend mir die schlichte Welt!
Und auf dem Rückweg hab' ich mir
Die Pferde an der Post bestellt.


Ach, meine Lieb- und Lust-Begier
Ist gantz gekreutziget in mir,
Da, Jesu, du gekreutzigt worden,
Ich such' auch nichts mehr bey der Welt;
Der Orden, welcher mir gefällt,
Ist nur allein des Kreutzes Orden.


Wie das Schüttern zarter Saiten
Schlichen sich in jedes Herz
Deine stillen Lieblichkeiten,
Deiner Züge leiser Schmerz!
Feuchte Waldesschatten lagen
Über dir in Lenzestagen –


Ein Engel Gottes geht bei Nacht,
Streut heimlich hier und dort,
Und wenn der Bauersmann erwacht,
Ist er schon wieder fort.


Ob dem Raube, ob dem Diebstahl,
Den du im Olymp begangen –
Fürchte des Prometheus Schicksal,
Wenn dich Jovis Häscher fangen!


Touha neznámého blaha,
opojná a chvějně vlahá
v ňadro line se a splývá,
a pták čarodějný zpívá.
Jakby jaro v perlí rose
z dalných dálek vracelo se
s mízy vřením, s pupeny,
s nové lásky plameny.


Gehört ihr Herz nicht ihrem Vaterlande?
Und scheint es euch erlaubt,
Daß es durch euch ein Fremder, o der Schande!
Dem Vaterlande raubt?


Liebe, Liebe überwindet,
Wo sie zarte Herzen findet.


Dan deine hand mir helffen mus,
sonst werd ich nicht lang halten fus,
Send von der höh mir deine hand,
dz ich mög thun ein widerstand.


Galopando en sus blancos caballos, la luciente
Cuadriga sube al cielo. El fuerte resoplido
Hace ondular las mieses sobre el campo dormido,
Y la tierra en sus flancos abrasada se siente.
En vano la floresta se junta estrechamente.
El sol, atravesando su follaje tupido
Se desliza y alumbra el paisaje escondido
Donde se oye en las sombras el reír de una fuente.
Es la cálida hora cuando en mitad del día
Saltando entre zarzales, detrás de su jauría
Con clamores de muerte que a su paso levanta,
Y disparando flechas con arrojo violento,
Anhelante, y tendida la cabellera al viento,
Artemis, invencible, la enorme selva espanta.


Teď se u nás ani
Zřít nedá,
Že vždy venku stojím,
Nic nedbá!
Kolikrát, ach! počnu
Plakati,
Že se ho juž nelze
Dočkati.


Was mir das Höchste ist, das sing ich nicht;
verschlossen bleibt des Herzens Heiligtum –
und seines Wesens keusches Siegel bricht
kein Beifallslächeln und kein Dichterruhm;
doch ist mein Schaffen nur von ihm belebt:
Wie in der Blüte Kelch, der Felsenglieder
granitner Pracht das Unsichtbare webt,
so strömt sein Hauch durch alle meine Lieder.


Takové súdaře
Slovákům ku zdaru,
při zpěvu oběsiť
dva z každého páru.


Ahi!sì crudel tu sei
Ch'abbandonar mi puoi;
Prima che serri i miei
Chiuder vuoi gli occhi tuoi,
E 'n sì breve ora e corta
Prima del mio morir ti veggio morta.


Né tante intorno a sé, dentro e di fore
ha la tracina ria spine nocenti,
quante rigide punte, aghi pungenti,
misero, ascose in duo begli occhi Amore.


No después mucho, madre esclarecida
a Margarita hizo el mejor parto
que ilustró el hemisferio de la vida
desde el adusto Can al gélido Arto.
Palas en esto, láminas vestida,
quinto de los planetas quiere al cuarto
de los Filipos, duramente hecho
genïal cuna su pavés estrecho.


Hle, jak jen bloudím štěstím zmámený!
Zde, smysly mé, zas pána najdete?
Chce v srdce země sáhnout kořeny,
chce v chvíli vidět štěstí staleté,
jež v budoucnu bič pomsty nesplete.
Hrej, osude, svou vzpurnou píseň hrej!
A vy, mé světy shaslé – vzejděte!
Je život div, já jeho čaroděj.


Tě miloval, ty’s bohyní mu byla!
Ty vírou, láskou, nadějí! – O žel!
Tys krásný sen mu sama zakalila,
Ranivši jej, když obejmout tě chtěl.


Stála v páry bílé říze,
kynula mi v rozloučení.
Olše nahnula se k bříze
a mou duší táhlo snění...
zmizela v tom okamžení.


Sprecht von Volks- und Menschenrechten,
's Ist doch eitel was ihr sprecht!
Ihr erlangt mit allem Fechten
Weder Schreib- noch Rederecht.


Sny její – děvčata sní stále –
se obrátily nenadále
k snů dívčích metě poslední:
ach, vdát se v čisté hospodářství,
žít s mužem v shodě nevšední,
té drůbeže mít celé cařství –
toť vše, co srdce ráčilo,
co pro život by stačilo. –


Enquanto anoitece
Enquanto escurece
E os brilhos do mundo
Cintilam em nós
Enquanto tu sentes
Que se quebrou tudo
Eu estarei
Sempre que te sentires só


Teach me to wait with humble trust,
To hope the best, nor fear the worst
In this life's varying round;
And when I meet misfortune's blow,
Teach me submission, that may show
On what my joys I found.


Herein, ergreift das Kelchglas! Was ließe sich weiter tun?
Was etwa dürft ihr sonst noch, o meine Begleiter, tun?
Ihr rückt mir nur mit Unrecht ein müßiges Treiben vor,
Denn da das Schiff zu Grund ging, was sollen die Scheiter tun?
Ich weiß ein Volk, das ehmals zum Muster gedient der Welt,
Was wollt ich, wär's ein Volk noch, als rüstiger Streiter tun!
Doch greif ich zum Pokal nun, und übe Gesang, und will,
Was hart und unabweisbar, gefällig und heiter tun!
Den Himmel, wenn ans Herz euch ich drücke, begehr ich nicht,
Was sollt ich auch mit Jakobs gewaltiger Leiter tun?


Jön a pincér, hajlongva kérdez.
Zárt ajkunk szinte mit se kér,
csak plasztronjára bámulunk:
Milyen furcsa, milyen fehér!


Be hideg lett! Fagyos az arcom,
gémberült kezem is hideg –
Jaj, ami bennem most felfázik,
miért nem fáj mindenkinek?


Wenn eine Schwester seitwärts schielt,
Und Hangen und Verlangen spielt,
So nehmt geschwind die Binde,
Und hütet euch vor'm Tageslicht;
Der Seh'nde geht hier lange nicht
So sicher als der Blinde.


Кипит вода, ревет ручьем,
На мельнице и стук и гром,
Колеса-то в воде шумят,
А брызги вверх огнем летят,
От пены-то бугор стоит,
Что мост живой, весь пол дрожиШумит вода, рукав трясет,
На камни рожь дождем течет,
Под жерновом муку родит,
Идет мука, в глаза пылиОб мельнике и речи неВ пыли, в муке, и лыс, и сед,
Кричит весь день про бедный люд:
Вот тот-то мот, вот тот-то плут…
Сам, старый черт, как зверь глядит,
Чужим добром и пьян, и сыт;
Детей забыл, жену извел;
Барбос с ним жил, барбос ушел…
Одна певунья-ласточка
Под крышей обжилась,
Свила-слепила гнездышко,
Детьми обзавеласПоет, пока не выгналЧужой-то кров — не свой;
Хоть не любо, не весело,
Да свыкнешься с нуждоВ ночь темную под крылышко
Головку подогнет
И спит себе под гром и стук,
Носком не шевельне


سأبدي لدهري ناج المتضحّك
ولو كانَ يجري بالذي هوُ مهلكي
فما أنا راجٍ بعد ذا اليوم خَيره
ولا خائف من شرّه المتحَرِّك
إذا الدهر لم يُعتِب من الناس جازعاً
فأضيَع ما فيه شكاية مُشتك
علي أن ضحكي منه لا عن سفاهة
ولكن كضحك العَفّ من مُتهتِّك
ولو سَبَر الناس الحوادث بالنهي
لما حصلوا منها على غير مضحك
وما حادثات الدهر إلا خوابط
كعَشواء تمشيِ مشية المُتَرهوِك
وتَنهض للأرقال في غير مَنهضٍ
وتَبرُك أحياناً على غير مَبرَك
وما حكم هذا الدهر إلاّ تحكُّمٌ
كحكم فُصوص النرد في نقل مُهرَك
كأنا من الدنيا ببيت تقامر
حَوى من سهام القَمر كلّ مُدَمْلَك
فمن قامر قد فاز باليُسرِ قدحه
وآخَر مقمور بقِدح التصعلُك
وما الحِرف اللاتي نُجيد احترافها
سوى شَبَك منصوبة للتملّك
وأن طبيب القوم ناصب كفّة
ليصطاد فيها بالدواء الممصطك
ومن مضحكات الدهر حامل سُبحة
تُقبَّل جهلاً كفّه للتبرُّك
ويا ربّ تركيّ تعرّب وادَعي
على عربيّ هجنة المُتترّك
وتحديث غِرّ مُطرياً عدل دولة
برايتها رسم الصليب المشبّك
وما الناس إلا خادع أدرك المُنى
وآخَر مخدوع لها غير مدرِك
فلا تُبدِ منِ زير النساء تعجُباً
ولا تغترر بالزاهد المتنسِّك
فما دارت الأفلاك إلا وقُطبها
بحكم الهوى حُبّ الكَعاب المفلّك
وأن أبصرت عيناك يوماً حقيقة
تخالف ما قد قلتُه فتشكَّك
فإنّك لم يُنبِئك مثل مجّرِب
خبير ولم ينصحك مثل مُحنَّك
فهذا لعمر اللهّ رأيي فخُذ به
فقد فُزت منه بالجُذيل المُحكَّك


Nibil admirari


—Que llamen al confesor,
pa que venga a confesarlo.
Cuando el confesor llegaba
Manuel Sánchez ha expirado.
Al rico de Monleón
le piden los bues y el carro,
ay, ay,
pa llevar a Manuel Sánchez,
que el torito lo ha matado.
ay, ay.
A la puerta de la "Velluda"
arrecularon el carro,
ay, ay.
—Aquí tenéis, vuestro hijo
como lo habéis demandado.
ay, ay.


Wenn nach Wettern mein Blick zu des Olymps
Hohem Bogen sich hebt; dann seh' ich,
An dem Rande des Gemähldes,
Flämchen erwachen, und wehn.


Das Wort, das aller Welt den Frieden saget an,
Und Gnade heist und uns aus Gnade wird gegeben,
Das soll (Ach Schand! ach Spott!) der wilde Krieg erheben,
Und durch verbotne Dienst, ihm öffnen Thür und Bahn.


Zdálo se mi, že jsem růží
Z lůna země procitnoucí
U potůčku chladného;
Vlnky pode mnou spějící,
Nebe nade mnou se pnoucí
Poskytly snu vnadného.
Vlažících zefýrů vání
Sem a tam mě houpalo,
I u vln se kolébání
Listí mé se koupalo. –
Noční kdy mě závoj skryl,
Tu na srdci své milenky
Vonné budil jsem zpomněnky;
Ó, bych věčně růží byl!


Schlagt ihr süssen Nachtigallen
Bey der Sinnen Frühlings Lust/
In der Stille meiner Brust.
Wo der Sorgen Macht erliegt/
Wo die Hoffnung hat gesiegt/
Muß so ein Triumph erschallen.
Schlagt ihr süssen Nachtigallen.


„Však já vám nyní radím, drahý pane,“
děl důstojník, „by v čas jste odtud zmizel,
sic zakusíte teprv pravou svízel.
Vás odpor branný nic vám platen není –
on dokáže, že vojsko ves tu zplení,
a vy ji uvrhnete v bídu pravou,
v níž uváznete sám též svojí hlavou.
Já přátelsky vám radím z ohledů,
jež vyjevím vám teprv k posledu.“


Ich, und das Mädchen schwammen,
Nicht weit davon, beysammen!
Da kam auf uns, mit Flossen,
Der Wallfisch loß geschossen.
Ach! fieng das Mädchen an zu schreyn;
Auf einmal schlang er uns hinein.


Ist er tot?
Tröst ihn Gott!
Füg ihn bei den auserwählten Besten.
Wir werden uns schon selber trösten.


Unser Heiland, unser Held,
dem wir Alles heimgestellt,
der uns zweimal frei gemacht,
den reibt auf die wilde Schlacht.


kabrime çiçek getirenlere gülerim


Bezlistý pahýl, zmořený,
do prázdna klade kořeny.


D'rum sind wir auch frey wie die Schwalb in der Wolke
Wir sammeln uns wieder zum herrschenden Volke!
Wir schlagen den Türken
Und schaffen und wirken,
Uns fühlend, und drängen uns wieder hinan!
Und reih'n an die heiligen Väter uns an!


Slepec-li slepci dá rámě,
obadva octnou se v jámě.
Pomluva a osočení
čestnou zbraní nikdy není;
rezavou tu bídnou zbroj,
nikdy neber s bližním v boj;
útoč, braň se jako lev,
otrávíš jen vlastní krev.


Gleich wie der schütz seinn bogen spennt
vnd scheußt die scharpffen pfeile,
Dermaß auch menschen leer zertrennt
alls gut in kurtzer eile:
Den rechten grund
wöln sie zu stund
durch menschen tand verkeren,
Sprechen 'der schlecht,
der frumm vnd grecht,
was solt vns der guts leren?
wir wöln sein wort nicht hören.


	Una augelletta, del suo onor vaga,
pena ne porta, perché, tutta umìle,
vorrebbe lui veder falcon gentile.


يَقولُ دُعاةُ الشرِّ ليتَ محمداً
إذا نَحنْ عُدْنا يسلكُ الجانبَ الوَعْرا
إذن لدفعناهُ إلى الجانبِ الذي
تَنَكَّبَ نُؤذيه ونُرهقُه عُسْرا
ونبَّأهُ مَولاهُ فازدادَ قُوّةً
على قُوّةٍ واختارَ ما يَقمعُ الشَّرّا
فلما دَنا من يَثربٍ قال قائلٌ
أطيعُوا رسولَ اللهِ وامْتثِلُوا الأمْرَا
على السَّهْلِ فامْضُوا واتركوا الحَزْنَ إنّه
سَيَسْلُكُه فَرداً يريدُ بكم يُسْرا
وقال تقدَّمْ ناقتي يا ابْنَ ياسرٍ
وسِرْ خَلفَها يا ابنْ اليمانِ فما أحْرَى
وسَارَ فجاء القوم يعدون خلفه
وقد نشر الإظلام من حولهم سترا
ونكَّر كلٌّ وَجْهَهُ بِلثَامِهِ
وما نَكَّروا إلا الخيانةَ والغَدْرا
رَمَوْا ناقة الهادِي بأشخاصِ جِنَّةٍ
تَخوضُ إليها اللّيلَ فانتفَضْت ذُعرا
وأمسى رَسولُ اللهِ يَهوِي مَتاعُه
على الأرضِ إلا ما تماسكَ فَاسْتَذْرَى
وقال انْطلِقْ يا ابنَ اليَمانِ فَرُدَّهُمْ
ويا صاحبي لا تبتئِسْ وَالْزَمِ الصَّبْرا
فَكَرَّ عليهم كَرَّةَ اللّيثِ ضَارباً
وُجوهَ مَطاياهُم ولمَ يألُهمْ زَأْرا
إليكم إليكم شِيعةَ الكُفرِ إنّكم
لأعداءُ ربِّ النّاسِ أعظِمْ بهِ كُفْرا
تولَّوْا سِراعاً لم يُصِيبُوا شِفاءهُمْ
ولم يُطفِئُوا مِن حِقدهِم ذَلِكَ الجَمْرا


Die Menschen sind töricht,
Sie können nicht fliegen;
Sie jammern in Nöten,
Wir flattern gen Himmel.


Her arms to foreign lands Britannia bore;
Her arms, auspicious now no more!
With frequent conquests where the fires were crown'd;
The sons ill-fated fell, and bit the hostile ground:
The tame, war-trading Belgian fled,
While in his cause the Briton bled:
The Gaul stood wond'ring at his own success;
Oft did his hardiest bands their wonted fears confess,
Struck with dismay, and meditating flight;
While the brave foe still urg'd th' unequal fight,
While WILLIAM, with his Father's ardour fir'd,
Through all th' undaunted host the generous flame inspir'd!


Saht ihr den Römer stolz und kraus
In Afrika dort sitzen?
Sein Aug speit Feuerflammen aus
Als säht ihr Hekla blitzen.


Geh hin zum neuen Leben,
Mehr kann ich dir nicht geben,
Als was ich war... und ich war ich.
Mein Blut soll in dir singen,
In meine Tiefe dringen,
Wenn längst sich Wurm auf Wurm in meinen Schädel schlich.


homens cegos procuram a visão do amor onde os dias ergueram esta parede intransponível caminham vergados no zumbido dos ventos com os braços erguidos - cantam a linha do horizonte é uma lâmina corta os cabelos dos meteoros - corta as faces dos homens que espreitam para o palco nocturno das invisíveis cidades escorre uma linfa prateada para o coração dos cegos e o sono atormenta-os com os seus sonhos vazios adormecem sempre antes que a cinza dos olhos arda e se disperse no fundo do muito longe ouve-se um lamento escuro quando a alba se levanta de novo no horto dos incêndios prosseguem caminho com a voz atada por uma corda de lírios os cegos são o corpo de um fogo lento - uma sarça que se acende subitamente por dentr


U hocha svého krásnou stráž!
A, lampo, ty, co růží máš –


E giunse a Ferraù e battezollo,
com'era usanza alla fede cristiana:
al sommo Dio di grazia acomandollo;
poi prese in man suo spada Durlindana
per tralla fuori e Ferraù pregollo
umilemente in suo lingua pagana:
— Deh, non far, bel signor; odimi un poco,
anzi che ti diparta d'esto loco.


Klenotníče! tak ty předně
Sličně stav je do řady;
Mistře! vylož nám ouhledně
Umu svého poklady.


凉阴生墨池
叶叶秋可数
朝来禅梦醒
一片湘江雨


Vajon kitör-e majd belőletek,
Kik szépek vagytok, a túlig szépek,
A legszentebb, legúribb vétek:
A vissza-vissza-vágyakozás?


Since thou, of all the warbling throng,
Who now in silence far retire,
Remain'st to sooth me with a song,
And many a pleasing thought inspire.


Man hört ein lautes Klopfen,
Mein Gott, wer das wohl war?
Kein Mensch ist es gewesen:
Mein eignes Herz es war!
Das ist wahrhaftig wahr.


„Harapod bizony te, a kínos napodat!
De fogadom, bele is törik a fogad!”
Kiáltott fel János haragos beszéddel,
S meglódította a követ jobbkezével.


až všecky kosti bolesť proniká,
až srdce v těle divným chví se ruchem,
až oči vlhkou mlžinou se kalí.
Obrázek námluv, strýcův, tet
jak vidina se pustil v let;
hlava mi jedním ohněm plane, hoří,
a oko v nový děsný zjev se noří:
aj, vidí kněze, zástup, hrobníka,
a průvod černý ubírá se v dáli
po bílé silnici, hle, již se tratí –
a oči mé musily zaplakati!


Du Palais de l'Évêque aux anciennes tours grises,
J'ai marché, comme un pélerin, jusqu'à ce soir ;
Sur un banc du Jardin Public j'allai m'asseoir
Et moi, le mécréant, j'entrai dans tes églises.


Barátod is volt szebb időkbe’?
Rábiztad minden titkodat.
Karod, szived megnyilt előtte;
Ismerte minden álmodat.
S kisült, hogy önző, írigy, álnok,
Örül, ha bajt okoz neked...
Kicz-kocz, ne légyen más barátod,
Mint a ki bort iszik veled.


Und jubelt die Lerche, so jubelt mein Herz
Hoch in den Lüften mit ihr
Und sendet, mein Mädchen, erdenwärts
Vieltausend Grüße zu dir.


Ihr Klagende, höret,
Was Christus gethan:
Die Sünd' ist zerstöret,
Ihr schändlicher Plaan
Ligt gäntzlich vernichtet.
Wir bleiben verpflichtet,
Dem Herren zu dienen mit jnniger Lust:
O selig, dem diser Triumph ist bewust!


Mag dir Gott ein'n Mann bescheren
Wohl mit Haus und Hof versehn!
Wenn wir zwei zusammen wären,
Möcht mein Singen mir vergehn.


幽居处处映烟萝
归隐桥边月色多
蟾桂有情怜病叟
清光终夕照酣歌


Спускаться вниз и знать, что никогда
Уж не вернешься в царство света,
Что больше для тебя с вершины этой
Не заблестят снега…
Расстаться с тем, чем сердце все полно,
Одной остаться с мертвым горем,
И оглянуться тяжким взором —
И не узнать — за что?И мимо, мимо проходить всегда,
Сменяя тусклый день ночной тоскою,
И выпускать из рук все дорогое,
И знать, что — никогда…


Sie die Reizende, die Reine,
Die mir keinen Anlaß giebt,
Daß ich zürne, daß ich greine,
Die ich liebe, die mich liebt,
Hat mich so gekränkt betrübt.


modern Manners let me sing,
The gay Flirtilla cries —
Manners, my dear! there's no such thing —
Her grandmamma replies.


Ott Montebello már sováron
Várt rá az alkony mécse mellett,
Kapús és őr ismerte jöttét,
A kit hozzá bocsátni kellett,
S a hölgy belép mint régi jártas,
Kapún, lépcsőn, tornáczon át,
S az ismert lakszobához érve,
Kinyitja súlyos ajtaját.
«Itt van - kiált fel - itt a váltó!
Pizába szól, - a legdusabb
Kereskedőhez, mint kivántad;
Hadd írja még alá a rab
S miénk az élet, Montebello...»
Szól és fáradtan székbe hull;
Amaz a váltóhoz mohón nyúl,
Vizsgálja, nézi ittasul.
,Helyes... minden kelléke megvan...
És tízezer darabra szól!
Biztos nevek... nincs semmi kétség’
Ily szók szakadnak ajkiról.
,De íme nézd... a tízezerből
Százezres is lehetne tán?
Egy tollvonás... mi kell egyéb rá?...
De ezt aláirás után. -
Most a fogolyhoz.’ - «Eltikadtam -
Viszonz a hölgy bizalmasan -
Adass pohár vizet, barátom!»
,Csak Christi lachrymája van!’
«Mindegy!» s ivék a szomjtalan hölgy
S ivék a börtönőr vele...
A hölgy felállt. - De Montebello
Székéről többé nem kele.
A visszakínált billikomból
(Gyors és ügyes kéz mívelé!)
A börtön őre rögtön-álom
Kábító gőzét szörpölé. - -


Ach Herr, wir bitten dis darzu,
Vergönne daß wir solche Ruh
Noch mögen lang gebrauchen,
Ja daß es künftig mag geschehn,
Daß man die Welt kan ehe sehn
Als unsre Kirche rauchen.


CANZON, ch'hai d'un tant'uom parlato meco
– non come si convien, ch'a tal suggetto
non aggiungeria mai penna d'ingegno –,
tu sai con quanta divozion m'ingegno
di lodar lui di vera laude obbietto,
ma e' vince ogn'intelletto:
pur mostrati se puoi dentro e di fore,
che t'aiuterà 'l mondo a fargli onore.


Hle, zvony pějí její touhu,
umírá žízní ve svém tabernaklu;
chce milovat a podávat se duším,
spjat srdce v jedno poutem užším.


Tak i já jsem zašel maní,
bloudě jizerskými srázy,
jednoho dne v době ranní
na místa, kde Bratří drazí
českou víru ukrývali
mezi lesy, mezi skály.


«Per trïunfare el mondo e stare in festa
e devenir nel ciel pudica stella,
giovinetta leggiadra, altera e bella,
di bianche rose ornai mia bionda testa.


Né pianto ancor, né priego, né lamento
Giamai contra costei mi valse o vale:
Et io seguendo vo sempre il mio male;
Et par che di mia morte sia contento.


Yo he visto los lemures florar, en los nocturnos
instantes, cuando escuchan los bosques taciturnos
el loco grito de Atis que su dolor revela
o la maravillosa canción de Filomela.
El galope apresuro, si en el boscaje miro
manes que pasan, y oigo su fúnebre suspiro.
Pues de la Muerte el hondo, desconocido Imperio,
guarda el pavor sagrado de su fatal misterio.


Bressa son che posta in pianto

Gran stridor el batter mani.


Se tu credi piacere al mio signore,
come si vede chiaro,
Amor empio ed avaro,
poi che non gli hai pur tócco l'alma e 'l core;
e, come è anche degno,
poi che con gli occhi suoi mantieni 'l regno;
perché vuoi pur ch'io moia?
Per dargli biasmo e noia?
biasmo d'esser crudele,
avendo uccisa donna sì fedele;
noia, perché, se vive del mio strazio,
chi lo farà poi sazio?


Toť slepcův zrak a slepcův sen,
jenž bloudí nocí unaven
a po majáku pídí,
má nejsilnější ze všech věr,
jen instinkt řídí jeho směr
na opuštěné přídi.


安得舍罗网
拂衣辞世喧
悠然策藜杖
归向桃花源


Der Muth und Unerschrokkenheit
Von Christi zarten Jugend
Vermischt mit wahrer Freundlichkeit,
Sey deine Streiter-Tugend,
Sein freundlich Wesen mache hie
Die Menschen Ihm zu Freunden,
Sein Muth gesiege spat und früh,
Den Geistern, deinen Feinden.


Tu zahřměl s hůry mocný hlas: „Trp dále, Koniáši,
tvá duše viny ohromné trest spravedlivý snáší.
Do prachu zdeptán, zkrvácen tvůj národ v bídě zmíral;
však víc než zástup katanů, jenž tělo jeho týral,
víc nežli rota lupičů, ke stonům jeho hluchá,
ty’s provinil se na kleslém, chtě ubít jeho – ducha;
ty’s květy duší spanilých, myšlének zlaté klasy,
ty’s předků jasné dědictví chtěl zhubit na vše časy.
Noc rozkládá se hluboká nad vlastí, pustým rovem –
než, kdysi jarním pučením se zaskví v jitru novém:
Ty knihy, které’s upálil, dál budou trvat celé,
až dávno v hrobě zapadne tvé tělo do popele;
až Postillu tvou, Citharu již dávno plíseň schvátí,
ty knihy budou v úkrytech dál věrná srdce hřáti,
z nich leckdy jiskra zakmitne v to temno vůkol pusté
a za století vytrysknou z nich tlumy jisker husté
a rozletí se do srdcí, v nich svatý zžehnou plamen –
duch předků vstane vítězně nad puklý hrobu kámen!
Co zlatých semen v knihách těch, co zrnek myšlenkových,
až každé zplodí zlatý klas, v něm deset zrnek nových,
až z nové setby sklidí se pak žatva desaterá,
z těch šedesáti tisíců zas náhrada knih sterá
a s ducha bleskem krásy zář po vlastech zaplá všude:
pak teprv, kate myšlenek, tvé trýzni konec bude!“


Ach, Feindinn meiner Brunst
Und aller Liebesgunst,
Was gläntzet dein Gesichte
Mit Stralen weit und breit,
Wann du durch Härtigkeit
Sie machst zu nichte?


Y al ascender de la raíz al grano,
irás del vergel a ser testigo
en el laboratorio soberano.
Tal vez para volver cambiado en trigo
al triste hogar, donde la triste esposa,
sin encontrar un pan sueña contigo.
En tanto que las grietas de tu fosa
verán alzarse de su fondo abierto
la larva convertida en mariposa,
que en los ensayos de su vuelo incierto
irá al lecho infeliz de tus amores
a llevarle tus ósculos de muerto.
Y en medio de esos cambios interiores
tu cráneo, lleno de una nueva vida,
en vez de pensamientos dará flores,
en cuyo cáliz brillará escondida
la lágrima tal vez con que tu amada
acompañó el adiós de tu partida.
La tumba es el final de la jornada,
porque en la tumba es donde queda muerta
la llama en nuestro espíritu encerrada.
Pero en esa mansión a cuya puerta
se extingue nuestro aliento, hay otro aliento
que de nuevo a la vida nos despierta.
Allí acaban la fuerza y el talento,
allí acaban los goces y los males
allí acaban la fe y el sentimiento.
Allí acaban los lazos terrenales,
y mezclados el sabio y el idiota
se hunden en la región de los iguales.
Pero allí donde el ánimo se agota
y perece la máquina, allí mismo
el ser que muere es otro ser que brota.
El poderoso y fecundante abismo
del antiguo organismo se apodera
y forma y hace de él otro organismo.
Abandona a la historia justiciera
un nombre sin cuidarse, indiferente,
de que ese nombre se eternice o muera.
Él recoge la masa únicamente,
y cambiando las formas y el objeto
se encarga de que viva eternamente.
La tumba sólo guarda un esqueleto
mas la vida en su bóveda mortuoria
prosigue alimentándose en secreto.
Que al fin de esta existencia transitoria
a la que tanto nuestro afán se adhiere,
la materia, inmortal como la gloria,
cambia de formas; pero nunca muere.


Eszembe jutott a cserélt keresztek
Legendája is, s eszembe jutott,
Hogy mégis csak az enyém legnagyobb:
Mert íme, kitárt karom reszket, reszket,
S a kedves vállán mozdítni sem bírja,
Nemhogy levenni róla a keresztet.
S nincsen levél, - ma megint nincs levél.
A levélhordó jön-megy a kapun,
Tehetetlen, szorongatott szívemre
A kórház-kerti fáknak magasából
Hull csak az őszi evangélium.


Die Bohten sollen nicht verziehn,
Auff, reiset unverdrossen,
Fort, bringt es eilends nach Berlin,
Doch allererst nach Crossen,
Sagt es dem Hag' imgleichen an,
Auch Churland muß es wissen,
Der Elbe werd' es kunt gethan,
Sie wird sich froh' ergiessen,


Amo tu desnudez
porque desnuda me bebes con los poros,
como hace el agua
cuando entre sus paredes me sumerjo.
Tu desnudez derriba con su calor los límites,
me abre todas las puertas para que te adivine,
me toma de la mano como a un niño perdido
que en ti dejara quieta su edad y sus preguntas.
Tu piel dulce y salobre que respiro y que sorbo
pasa a ser mi universo, el credo que se nutre;
la aromatica lampara que alzo estando ciego
cuando junto a la sombras los deseos me ladran.
Cuando te me desnudas con los ojos cerrados
cabes en una copa vecina de mi lengua,
cabes entre mis manos como el pan necesario,
cabes bajo mi cuerpo mís cabal que su sombra.
El día en que te mueras te enterrar desnuda
para que limpio sea tu reparto en la tierra,
para poder besarte la piel en los caminos,
trenzarte en cada rio los cabellos dispersos.
El dia en que te mueras te enterrar desnuda,
como cuando naciste de nuevo entre mis piernas.


Mee Lämmchen, mee!
Das Lämmchen lauft in Wald,
Da stieß sichs an ein Sträuchelchen,
That ihm weh sein Bäuchelchen,
Da schrie das Lämmchen mee!


Per mostrar le tue grazie, e gli altrui inganni,
In vece di tabella, ecco il cor sano,
Dove è scritta l'istoria de' miei danni.


Laß sausen den Sturm und brausen,
Ich habe gebaut auf den Wind;
Ich habe gebaut auf Schwüre –
Da war ich ein törichtes Kind.


Ты мелькнула, ты предстала,
Снова сердце задрожало,
Под чарующие звуки
То же счастье, те же муки,
Слышу трепетные руки —
Ты еще со мной!
Час блаженный, час печальный,
Час последний, час прощальный,
Те же легкие одежды,
Ты стоишь, склоняя вежды, —
И не нужно мне надежды:
Этот час — он мой!
Ты руки моей коснулась,
Разом сердце встрепенулось;
Не туда, в то горе злое,
Я несусь в мое былое, —
Я на всё, на всё иное
Отпылал, потух!
Этой песне чудотворной
Так покорен мир упорный;
Пусть же сердце, полно муки,
Торжествует час разлуки,
И когда загаснут звуки —
Разорвется вдруг!


občas ňadra cikánčina
ozáří...


إِنَّ المُصيبَةَ إِبراهيمُ مَصرَعُهُ
هَدَّ الجِبالَ وَكانَ الرُكنُ يَنفَرِدُ
بَدرُ النَهارِ وَشَمسُ الأَرضِ نَدفِنُهُ
وَفي الصُدورِ حَزازٌ حَزُّهُ يَقِدُ
إِنّي رَأَيتُ بَني مَروانَ غُرَّتَكُم
وَالمُطعِمينَ إِذا ما غَيرَهُم جَحِدوا
وَالسابِقينَ إِذا مُدَّت مَواطِنُهُم
وَالرافِدينَ إِذا ما قَلَّتِ الرُفَدُ
وَالعاطِفينَ عَلى المَولى حُلومَهُمُ
وَالأَمجَدينَ فَمَن جاراهُمُ مَجَدوا


 Nisa, alla foia che non ha riparo,
per ultimo soccorso ha manomesso
il peculio castrense, e col rincaro
la merce che vendé ricompra adesso.
Crispo, a pagare il sarto e il calzolaro
ruba avventori a più vendibil sesso,
o alle vecchie galanti del paese
appigiona la schiena a un tanto il mese.


Wer sind sie, deren Leiber nicht verwesen?
Der Auferstehung Primeln duften schon;
Wer gläubig sie berührt, der ist genesen,
Und Schmerz und Siechthum ist von ihm geflohn.


Glüht uns auch die volle Traube
Schon entgegen, lechzt der Gaumen
Nach dem Trunke, so entführet
Uns der Gott im Sinnenrausche
Den gebornen süßen Wein.


Napěchovány rudé holé stromy,
zelené květy na nich hustě hnízdí,
ježci, jak koule hladcí, kutálejí
načepýřenou myšlenku
uškrcenou.


Some o' you nicely ken the laws,
To round the period an' pause,
An' with rhetoric clause on clause
To mak harangues;
Then echo thro' Saint Stephen's wa's
Auld Scotland's wrangs.


Dieses Alles wirstu hören
und mich ansehn unverwandt,
drauf dich sehnlich zu mir kehren,
dar mir bieten deine Hand
und mit feuriger Begier
diese Worte sagen mir:


Dank unsern Dichtern! Da sich des Kritlers Ohr,
Fern von des Urtheils Stolze, verhörete;
Verliessen sie mich nicht, und sangen
Ohne den Lerm, und im Ton des Griechen.


Kdys před zahrádkou Marta seděla
z vonného vijíc věnec listoví.
Občas se zadívala do kraje.
Dne minuly již horké hodiny
a slunce pozvolna se nížilo,
tavíc svůj jantar v krvi červánků.
Večer se blížil. Marta povstala
a rukou zaclonila dumný zrak,
jenž náhle vzrušen v dáli uviděl
k statečku směřovati cizince.


江州太守文儒宗
骂贼就死真从容
天翻地覆元气在
斯人万古其犹龙


Leží hřbitov v širém poli,
dobrým se tam dřímá sladce –
šly tam děti osiřelé
na návštěvu k matce.


L'orrendo, spaventoso e fiero suono,
che lampeggiando e ribombando freme
le dirupate pietre, e seco insieme
delle spezzate nubi il grave tuono;


(de
Mein Saͤitenſpiel! hang du an dieſer Wei
mach/ wie du pflegſt/ itzund mir keine Freud
Mit Unmut nur mein Schmerz ſich troͤ- ſten wil.
Doch nein! kom̄ her! du muſt mir helfen ſag
von meinem Leid/ du muſt mir helfen klagen Mein Saͤitenſpiel!


Ott még valameddig maradhatott volna,
De sem vize nincsen, sem ennivalója:
Vár és város közit a török ellepte,
A csatorna-kútnak torkát betemette.


حَذِرتُكُمُ وكم للّهِ عندي
صنيعٌ في كفايتِهِ حِذاري
وَلَو أنّي أشاءُ لَكنتْ مِنكمْ
مكانَ النّجمِ في الفلك المُدارِ
وَلَم أَرَ مِنكُمُ إلّا خُطوباً
فَلولا الشّيبُ شاب لها عذاري
رَددتم رَبَّ آمالٍ طِوالٍ
يلوذ بكمْ بآمالٍ قصارِ
وَكُنتُ وَقَد حَططتُ بكمْ رِحالي
نزلتُ بكمْ على غير اِختيارِ
فَلا خَصِبَتْ بلادُكُمُ بجَدْبٍ
ولا جيدَتْ بأنواءٍ غِزارِ
ولا نظرتْ عيونٌ مُدْلِجاتٌ
بهنّ على الظّلام ضِياءَ نارِ
وإنّي آملٌ فيكمْ وشيكاً
وإنْ موطلتُ عنه بلوغَ ثاري


Obloha se celá rázem stměla,
olověné dusno k zemi padá,
žhavou ruku svou na všecko vkládá;
rachocení táhlé ozývá se –
hněv a přísnou hrozbu v temném hlase
první rána hromu zaduněla.


Chtěla bys uprostřed ohromné hluše
v blesky děl upírat zraky své zjitřené,
zřela bys po cestě krvavě plamenné
v náruč mlh utíkat šedivé duše.


Ač chrámy zavřeny – co lid, žil po svém životu.
A hlavy ony vedoucí – hle, padly. Klesli
Chaumette, Clootz, Hébert, Monoro, Gobel a jiní,
kdy brzy Robespierre je z atheismu viní –
ten sebe sám si v touhách pontifikem kreslí
zas kultu nového, jímž bude po půl roce.
Nám zatím chrámy volny zas již o vánoce.


A přijde často pocit jako dnešní,
v němž vše se chvěje, jak sny šílenců.
Vidíte hroby, černá roucha mešní,
podivný chaos, úklad spiklenců.


娘子宫中仪体新
八姨羞把旧妆匀
画罗瑞锦难相称
故著龙香簇绛巾


Mystique qu’il fallait pour compléter la fête
Parfumée où le mage exquis nous conviait,
Et dont nous jouissions d’un frisson inquiet.


Ecco, infra loro il téutono
dominator passeggia;
li assal con mano avara,
insidia, dileggia;
ed ei tacenti prostransi,
fidi all´infame gara
di chi più alacre a opprimere
o chi ´l sia più a servir.


Ich glaube, daß du Menschen ohn' Erbarmen
Mit eignem Mund ein gleiches Maß gedroht;
Allein mein Herz hört aus dem Mund des Armen
Viel dringender und lauter dein Gebot.


Vše v úprku, zbit králův lid,
a druha stráží druh,
zas vůdcem Čechů svornost jest
a jejich králem Bůh!


A i prieghi ognor di mia salute accesi
e a le soavissime parole
conosco, Re del ciel, che tu mi chiami.


Hier saßen wir so himmelhoch,
Und auch so himmelselig;
Tief unter uns, ins dunkle Meer,
Die Sonne sank allmählich.


Man lieset von eim edelmon
räubischer art; mit geiz, hoffart
war er alzeit umgeben;
Er schunt und zwang, die armen drang,
er spilt und demt, er hurt und schlemt,
fürt gar ein böses leben;
Einsmals lag er krank auf den tot,
der arzt beschaut den brunnen:
er war tötlich, schwarz, dick und rot;
der doctor wol besunnen
zum weibe sprach: »der krank ist schwach,
darum laßt in bewaren,
und das er mach sein testament,
vor seinem ent
all ding verricht! er bleibet nicht!
den tag wirt er noch faren.«


Und unser Kind, die Liebe, unser Bild,
Sie hat und giebt, was unsern Wunsch erfüllt:
Von Dir die Kraft, unendlich im Bestreben,
Von mir der Gaben Fülle, viel zu geben.
Mittheilend Sehnen nur ist Selbstgenuß,
Und ohne Mangel darbt der Ueberfluß.


e, dopo qualche disparer, trovasti
nuovi ordini al governo: e furon tanti
che 'l vostro stato popular fondasti.


bu yıl bereket yılıdır ağaçlar zeytinden yıkılı


تَوَهَّمتُ بِالخَيفِ رَسماً مُحيلا
لِعَزَّةَ تَعرِفُ مِنهُ الطَلولا
تَبَدَّلَ بِالحِيِّ صَوتَ الصَدى
وَنَوحَ الحَمامَةِ تَدعو هَديلا
مَتى أَرَيَنَّ كَما قَد أَرى
لِعَزَّةَ بِالمَحوِ يَوماً حُمولا
بِقاعِ النَقيعِ فَحِصنِ الحِمى
يُباهينَ بِالرَقمِ غَيماً مُخيلا
أَنَحنَ القُرونَ فَغَلَّلنَها
كَعَقلِ العَسيفِ غَرابيبَ ميلا
كَأَنّي أَكُفُّ وَقَد أَمعَنَت
بِها مِن سُمَيحَةَ غَرباً سَجيلا
وَما أُمُّ خِشفٍ تَرعى بِهِ
أَراكاً عَميماً وَدَوحاً ظَليلا
وَإِن هِيَ قامَت فَما أَثلَهُ
بِعَليا تُناوِحُ ريحاً أَصيلا
بِأَحسَنَ مِنها وَإِن أَدبَرَت
فَإِرخٌ بِجُمَّةَ تَقرو خَميلا
يَجولُ الوِشاحُ بِأَقرابِها
وَتَأبى خَلاخِلُها أَن تَجولا
وَتَمشي الهُوَينا إِذا أَقبَلَت
كَما بَهَرَ الجَزعَ سَيلاً ثَقيلا
فَطوراً يَسيلُ عَلى قَصدِهِ
وَطَوراً يُراجِعُ كَي لا يَسيلا
كَما مالَ أَبيَضُ ذو نَشوَةٍ
بِصَرخَدَ باكِرَ كَأساً شَمولا
فَإِن شِئتَ قُلتَ لَهُ صادِقاً
وَجَدتُكَ بِالقُفِّ ضَبّاً جَحولا
مِنَ اللاءِ يَحفِرنَ تَحتَ الكُدى
وَلا يَبتَغينَ الدِماثَ السُهولا
وَجَرَّبتَ صِدقِيَ عِندَ الحِفاظِ
وَلَكِن تَعاشَيتَ أَو كُنتَ فيلا


白鹭三洲远
青山万树低
相思惟梦到
夜夜凤台西


Mi bien, que fue el valor y su grandeza,
en mi memoria mísera renueva,
y entre pasado afán y cuita nueva
no espero algún remedio a mi tristeza.


Sie haben drauf die ganze Nacht
Beim Bacharacher zugebracht.
Der Kaiser, der den Wein erprobt,
Hat ihn noch immer mehr gelobt;
Da ward der Kurfürst fröhlich
Und alle beide selig.


A zsidó-község
Kis temetője van csak távol
Régi, aggok vigyázatából,
Hogy a zsidót kössék.


Po práci rád domů kráčím
a se mnou zas jako prve
s láskou naděje a víra –:
Jen té bídy s okem dračím
nezřít a té s plným krve,
jež bran k ráji neotvírá!!


Soñabais en un arroyo de plata, en un río de esmeraldas,
en un lago nacarado por inquietas alas blancas
y en los besos submarinos refrescantes de las algas.


Tvé do svatyně jenom malý hlouček spěje,
svět slouti se honosí pohanem...
– tím tvrdošíjným... až se duše mrazem chvěje –
a zpupně zhrdá svatým zákonem.
Pane... hyneme!


Ruhe nicht, die matt und stumpf
Bey dem Menschenelend dumpf,
Ohne Herz und Regung sitzt,
Und den Schweiß der Dummheit schwitzt;


Erweg', o Mensch! nur deinetwegen
Fällt solch ein süsser Wunder-Regen
Von oben wieder unterwärts.
Der Saft, der langsam aufgestiegen
Und allgemählich sich verdickt,
Zum Apfel ward, die Zweige schmückt,
Fällt itzo, bloß dich zu vergnügen;
Drum opf're Gott ein danckbar Hertz!


Ich schrei zu dir, Dreieinger Gott,
Aus tiffer Angst in Noth halb todt,
Mit Hertzensquall umringet!
Jehova höhr um Jesusbitt!
Erweise wider gnad und gütt,
Eh Seel und Leib zerspringet.


Za nimi nebyl už svět!
Na louce horské a na pasece
trnka i jahoda vesele kvete,
uzraje v jeseni ostružiní,
konopka zpívá i houká sova,
voní les, houba i země,
a ty stojíš mezi tím kadeřavá –
vše, co dal svět!


حَمَلَتْ مِنَ الأحْبابِ عَرْفاً كُلَّما اس
تَنْشَقْتُهُ هَمَلَتْ لَهُ الأَحْدَاقُ


圆绿风翻翡翠云
娇红露淡石榴裙
采莲声隔花深处
应有鸳鸯梦里闻


Die Gäste die da kommen,
Die kennt man weit und breit,
Christum thun sie verfolgen,
Ist allen Christen Leid.


Byl večer neskonale velebný,
nade mnou stromy slavně šuměly
svou divnou, tklivou píseň bez konce
a z dola, ukryt v stromů zeleni,
zněl jednotvárně slavíkovský mlýn.


Dann kann der Mensch des Lebens Sinn auch kennen,
Das Höchste seinem Zweck, das Herrlichste benennen,
Gemäß der Menschheit so des Lebens Welt betrachten,
Und hohen Sinn als höhres Leben achten.


Wer alles aufs Spiel gesetzt,
Hat sicher zu viel gefetzt.


Nimmer, nimmer werd ich fallen,
Nimmer werd ich untergehn,
Denn hier ist, der mich vor allen,
Die mich drücken, kann erhöhn;
Bei dem ist mein Heil und Ehre,
Meine Stärke, meine Wehre;
Meine Freud und Zuversicht
Ist nur stets auf Gott gericht.


Repara en Montalbán, y considera
cuan breve Mausoleo en tierra fría,
Ángel terrestre hoy, ayer fue un Hombre


Está faltando uma poesia,
quem sabe uma palavra mágica,
ou talvez um gesto de ternura,
que tenha a força de um feitiço ou encantamento
que num momento, ou por um momento,
nos abra os corações e nos torne irmão


Man hält nicht Priesterwahl, man hält nur Auction.
Zweyhundert. Achtzig mehr. Die giebt der Nachbar schon.
Sechshundert oben drauf. Zum erst- und lezten Mahle.
Zweytausend voll, schlag zu! Der Herr behalts und zahle.
Hier ists. Den Leibrock her. Nun stimmt Te Deum ein.
Die Glocken schlagen an. Indeßen wird der Wein,
Das Salböl, heimgebracht. Die Väter gehn nach Hause
Und ziehn den Gottesmann zum theurerkauften Schmause.


bu şehir, bu tren sesi,


Jsi jenom drobný, vonný květ,
leč za všechen tě nedám svět,
a kdyby mě tě mocí bral,
hned s celým světem bych se pral.


Erzählt nicht meiner Mutter
Von dem Brett, auf dem ich stand,
Und nichts von meinem Tode
Und nichts von meiner Schand'.


Wer kömmt! Wer kauft von meiner War'!
Devisen auf das neue Jahr,
Für alle Stände.
Und fehlt auch einer hie und da,
Ein einz'ger Handschuh paßt sich ja
An zwanzig Hände.


Das ist das tote Sommergrün,
Das zieht zum fernen Weltmeer hin –
Ade, ade, du zarte Schar,
Die meines Herzens Freude war!


岩中老释子
白发对青山
不作看山想
秋云时往还


宋家全节古今稀
帝后臣工百万师
义旐一挥同日死
至今惟表大忠祠


Což nepřijde-li nazpátek?
Což když... bála se domysliti...
Což vážně-li jej mrzí žití?
Ca stane se z mých robátek?
A hlavou postavy jí táhly
lidí, již na život si sáhli,
a v pláči dětí tílka malá
zoufalým gestem objímala.


So bald das Volk von zehen tausend zung,
Und Gott dem Herrn vor Kühlmanns that gedenkt:
So ward di höll in allen angezündt,
Das eigenheit dann his di Gotteskrafft.
Si gaben mir mit Saul den eignen helm:
Mit Jonathan des Königreiches Rokk,
Und zankten dann, das doch von ihnen kam.


Je ve mně touha po velikém činu,
však rodným bratrem mým je Oblomov,
mi zdá se často, že div nezahynu,
tak dusívá mne otcovský můj krov,


Proč vzdychat? Nechápu, když rozumějí sobě,
tu možno jen se smát...


Hay horas en que imagino
que estoy muerto;
que sólo percibo formas
amortajadas de tiempo;
que soy apenas fantasma
que algunos miran en sueños;
que soy un pájaro insomne
que más canta por más ciego;
que me fugué —no sé cuándo—
a dónde ella y él se fueron;
que los busco
que los busco y no los veo,
y que soy sombra entre sobmras;
en una noche sin término.
Pero de pronto la vida
prende su aurora de incendio,
y oigo una voz que me llama
como ayer, a grito abierto;
y en la visión se amotina
la turba de los deseos,
y se encrespan los sentidos
como leones hambrientos...
Y hay un alma que está aquí,
tan cercana, tan adentro,
que fuera arrancar la mía
arráncamela del pecho...
Y soy el mismo de enantes,
y sueño que estoy despierto
y cabalgando en la vida
como en un potro sin freno...
Sólo tú, la que viniste
a mí como don secreto,
tú por quien la noche canta
y se ilumina el silencio;
sólo tú, la que dejaste
con vuelo de amor el centro
de tu círculo glorioso
para bajar a mi infierno;
sólo tú, mientras tus manos
alborotan mis cabellos
y me miras a los ojos
en el preludio de un beso,
sólo tú podrás decirme
si estoy vivo o estoy muerto.


Царевна ходит в красном кумаче,
Румянит губы ярко и задорно,
И от виска на поднятом плече
Ложится бант из ленты черноЦаревна душится изнеженно и пряно
И любит смех, и шумный балаган, —
Но что же делать, если сердце пьяно
От поцелуев и румян?


يَصونُ الحِجى وَالبَذلَ أَعراضُ مَعشَرٍ
وَأَينَ يُرى العِرضُ الَّذي يُبذَلُ
وَصاحِبُ نُكرٍ باتَ يُعذَرُ بَينَنا
وَفاعِلُ مَعروفٍ يُلامُ وَيُعذَلُ
وَقِدماً وَجَدنا مُبطِلَ القَومِ يَعتَدي
فَيُنصَرُ وَالغادي مَعَ الحَقِّ يُخذَلُ
فَإِن يَكُ رَذلاً عَصرُنا وَأَنامُهُ
فَما بَعدَ هَذا العَصرِ شَرٌّ وَأَرذَلُ


y aquella juventud rica y florida,
cual llama de candela en presto viento
batida con tan recio movimiento,
que a pique estuvo ya de ser perdida,


Slyš modlitbu a oddychání země
a hlahol zvonů, jenž zní svatý k tobě,
svou hlavu skloň a blíž se přiviň ke mně
a v spokojení ruce sepni obě!


K Anduličce hlednu zase. –
Pod jejími kadeřemi
velká slza třpytila se
na obrubě dlouhých brv.
Ó, kterak jí dobře sluší
na tvářičce smutek němý! –
Chtěl bych věřit celou duší
v takového anděla!


Smutná je víra egoistova,
myslí-li na svou jen spásu.
Zaniknou nevěřícího slova
marností hluchých klasů.


B.


Sah dem verglüh'nden Sonnengolde
Im Westen dort nicht so wie du
An ihres Tristans Arm Isolde
Vom Waldesrande träumend zu?


Das Wasser rinnt vom Felsgestein
Und furcht die moosge Bank,
Die Gräser, hellgrün, schmal und klein,
Sie stehn umher und saugens ein,
Gesättigt ohne Dank.
Und an die Blumen unterm Grün,
Wie Bürgerstöchter stolz,
In blau und rot und goldner Tracht,
Hat sich der Schmetterling gemacht;
Der saugt und küßt und schaukelt sich,
Und fliegt zuletzt davon,
So achtlos, daß am nächsten Tag
Er kaum noch mehr erkennen mag,
Wo er genossen schon.
Und drüber rauscht der Baum, als ob
Nichts unter ihm geschäh,
Nach rückwärts strebt der Fels empor,
Schaut gradaus in die Höh.
Die Wolken aber allzuhöchst
Ziehn hin mit Sturmsgewalt,
Sie weilen nicht, sie säumen nicht,
Rasch wechselnd die Gestalt.
Und durch das All voll Eigensucht
Geh ich mit finstrer Brust,
Vordem genoßner Treu und Lieb
Halb wie im Traum bewußt.


¿Será verdad, ¡ay, Dios!, serán antojos
este temor villano, este recelo?
¿Será verdad, ¡ay Dios!, el desconsuelo
que de nuevo da fuerza a mis enojos?


Clodia taug nicht zum sieden, ob sie etwa taug zum braten?
O, man laß sie roh den Würmen; besser kan ich keinem rathen.


tosto d'un nembo rio mi sento oppresso,
che da quel chiaro sol lungi mi parte
perch'io in dolor miseramente moia.


de iodo :
germinação carnívora
de água e fog


O dürften wir mitwogen fröhlich,
Ein Strom nach dem entbundnen Rhein,
Und tragen dich auf Armen selig
Ins blütenreiche Land herein!


Hamarább mint vélnéd, vár leszen a várból,
Kapuit ácsolják nagy erdei szálból,
Csiga eresztvényre hídját lehidalják,
Iszonyú mély völggyel körítik az alját.


Se l'affogarmi in mar morte non era
A tuo senno crudel: pur ch'io ti satii
Non recuso che mandi alcuna fera
Che mi divori: e non mi tenga in stratii,
D'ogni martir che sia: pur ch'io ne pera
Esser non puo ch'assai non ti ringratii,
Cosi dicea la donna con gran pianto
Quando le apparve l'Eremita accanto.


Ma ben vi giuro per li eterni dei
che se non fusse ch io riguardo a vui
la publica ignominia gli farei
ch io soglio far a glialtri uguali a lui
perpetua ricordanza, gli darei
come ognhor di viltá nimico fui
ma sappia grado, se si parte indenne
che hoggi in vostra compagnia qui venne


Rád sloku mám, již země stačí,
slunečných tanců blaženství,
slavičí dobrodružství ptačí,
hru večerních snů o ženství,
kout v srdci hrozně osvětlený
jen těmi slovy ryzími
a v tichu hrobů poklad stlený
slzami vysýchavými.


Tančíme samy
veselý rej,
pojď, skoč si s námi,
ruku nám dej!


耸身尝决云
山月此皛皎
疑是七还丹
彬斑吐物表


碇手在船功最多
一人唱声百人和
何事浅深偏记得
惯曾海上看风波


Bey der seiten/ seine zeiten
Wird es wachen ohne verdruß:
Bey der seiten/ seine zeiten/
Auch es wider schlaffen muß.
Bey der seiten/ seine zeiten
Singen/ vnd es klingen will:
Bey der seiten/ seine zeiten
Es auch wider schweigen still.


Als er an eine Quelle kam,
Den Helm er sich vom Haupte nahm,


Lamberg szivében kés, Latour nyakán
Kötél, s utánok több is jön talán,
Hatalmas kezdesz lenni végre, nép!
Ez mind igen jó, mind valóban szép,
De még ezzel nem tettetek sokat -
Akasszátok föl a királyokat!


    A mata agita-se, revuloteia, controce-se toda e sacode-se!
    A mata está hoje como uma multidão em delírio coletiv
    Só uma touça de bambus, à parte,
    Balouç levement levement levement
    E parece sorrir do delírio gera


„Za ní, za ní!“ „Tam vlá roucha!“


Einst kam ins Eiland der Pygmäen
Ein Zwerg aus unsrer Welt zurück.
Wohlan, was hast du dort gesehen?
Fragt sein Papa. Mit starrem Blick,
Versetzt er, sah ich ganze Schaaren
Von Riesen: auf mein Wort, sie waren ...
Fünf Fuß hoch. Wisse, sprach der Mann,
Der einst mit Gulivern gereiset,
Daß man nicht gleich ein Riese heißet,
Wenn man kein Zwerg mehr heißen kann.


И отдашь голодному душу твою
и напитаешь душу страдальца, тогда
свет твой взойдет во тьме и мрак твой
будет как полденИсайя, LVIII
Не презирай людей! Безжалостной и гневной
Насмешкой не клейми их горестей и нужд,
Сознав могущество заботы повседневной,
Их страха и надежд не оставайся чужКак друг, не как судья неумолимо-строгий,
Войди в толпу людей и оглянись вокруг,
Пойми ты говор их, и смутный гул тревоги,
И стон подавленный невыразимых муСочувствуй горячо их радостям и бедам,
Узнай и полюби простой и темный люд,
Внимай без гордости их будничным беседам
И, как святыню, чти их незаметный труСквозь мутную волну житейского потока
Жемчужины на дне ты различишь тогда:
В постыдной оргии продажного порока —
Следы раскаянья и жгучего стыда,
Улыбку матери над тихой колыбелью,
Молитву грешника и поцелуй любви,
И вдохновенного возвышенною целью
Борца за истину во мраке и кровПоймешь ты красоту и смысл существованья
Не в упоительной и радостной мечте,
Не в блесках и цветах, но в терниях страданья,
В работе, в бедности, в суровой простотИ, жаждущую грудь роскошно утоляя,
Неисчерпаема, как нектар золотой,
Твой подвиг тягостный сторицей награждая,
Из жизни сумрачной поэзия святая
Польется светлою, могучею струе


独来野寺无人识
故作寒崖雪压枝
想得平生藏妙手
只今犹在鬓如丝


Jsi poupětem; Bůh dej Ti slunné štěstí,
až lístky rozvineš a budeš kvésti,
a mrak-li se kdy Tvému žití zjeví,
ať ví to oko jen, leč srdce neví.


清泠空想离骚国
至理难穷太极图
知有老人圮下履
恨无鸿宝枕中书


Ondy jsem jí ukazoval
Suchou růži, pak se ptám:
„Znáš ji ještě, duše krásná!“
Ona šeptla: „znám ji, znám!“


Varia imaginación que, en mil intentos,
A pesar gastas de tu triste dueño
La dulce munición del blando sueño,
Alimentando vanos pensamientos,
Pues traes los espíritus atentos
Sólo a representarme el grave ceño
Del rostro dulcemente zahareño
(Gloriosa suspensión de mis tormentos),
El sueño (autor de representaciones),
En su teatro, sobre el viento armado,
Sombras suele vestir de bulto bello.
Síguele; mostraráte el rostro amado,
Y engañarán un rato tus pasiones
Dos bienes, que serán dormir y vello.


Ich möchte, Poesie wär' ganz Gewissen
Und jeder Reim aufrichtiger Herzensschlag,
Und keine Saite fehlte, die zerrissen,
Wenn ich elendiglich zu Boden lag.
Was mich gewurmt, gemartert und gebissen,
Aus finsterm Schachte käm's gerollt zu Tag
Auf meinen Versgeleisen ganz getreulich,
Wirkt Offenheit auch manchmal nicht erfreulich.


Ach, da standen sprachlos und entzücket
Unsre fleißig-guten Ackerseelen
Und vergaßen ob der neuen Wollust
Arbeit, Kinder, Speis' und Trank und Schlummer.


斑斑羽拂晓烟青
一样东风两样声
计拙不如鸱妇巧
绸缪桑户趁天晴


Ach, und in dem süßen Schallen,
In dem Glanz durchs lichte Grün,
Herz, erkennst du in dem allen
Nicht dein eigen selig Blühn?


Erschlafft im Schlafe kindischen Glaubens, hast
du lang genug jetzt, duldendes Volk, geruht.
Ermannet euch – und eurer Ketten
rostige Reife, sie werden brechen!


Ach, mein Engel, wenn ich dencke,
Daß du mir dein Herz verliehn,
O so läst mir dies Geschencke
Endlich neue Rosen blühn.
Ich verachte Neid und Tücke
Derer, die mich schon verschmähn,
In der Hofnung, einst mein Glücke
Blos auf deiner Schoos zu sehn.


che l'è tant come dì
che in del bell mezz del frecc e di nevad
la riva fina a fà cantà i scigad.


Vždy tišeji rohy hrály
jak duchů šepot a kvil,
jak vzdechy uštvané země,
jež nemá více sil,
jen umřít chce, jenom spáti,
když umřel její král,
jen umřít a jen spáti
spát mrtva s ním dál a dál.


Oh Istenem, ha látnám
Még egyszer arcodat,
Ha köztünk itt lehetnél,
Ha percre megjelennél
E kedves fák alatt!


Das Kloster war gar schön gebaut,
Des freut sich wer es sah, sah, sah.
Und manche fromme Gottesbraut,
Kam hin von fern und nah, nah, nah.


Und trat als Kavalier,
In hochfrisierten Haaren,
Wie damals Mode waren,
Mit dem Flacon zu ihr,
Und hub, um Brust und Hüften,
Die Schnürbrust an zu lüften.


É noite de luar casto e divinTudo é brancura, tudo é castidad Parece que Jesus, doce bambino, Anda pisando as ruas da cidad  E eu que penso na suavidade Do tempo que nao volta, que nao passa, Olho o luar, chorando de saudade De teus olhos claros cheios de graça!  Oceanos de luz que procurando O seu leito d'amor, andam sonhando Por esta noite linda de lua  Talvez o perfumado, o brando leito Que procurais, ó olhos, no meu peito Esteja á vossa espera a soluça


Laß diese Schaar
Mich der Gefahr
Auf treuer Hand enttragen:
So wird kein Stein
Ein Anstoß seyn
Dem Fus, Roß oder Wagen.


O laß mich diese stummen Rosen küssen,
und also jede Mitternacht dir danken,
daß du bewahrt mein Auge, zu erkranken,
und meine Stirn, in Fieber stehn zu müssen.


Koruna, věc malá dosti,
Velké působí starosti;
Tuto bych však milerád
K nemalé své radosti
Bez nejmenší starosti
Do hrobu až nosil –
Kdyby osud jedenkrát,
Bych ji přijal, snažně prosil.


V mladých tepnách krev mám tvoji,
v ňadrech tvého srdce plání,
na paměti klopotu tvou,
na čele tvé požehnání.


Aztán nem tudni merről és hol
Valami régi, régi dal szól,
Cseng-bong agyadban és szivedben,
Talán csak úgy az emlékedben...
És tépelődöl, hogy mi nóta?
De egyre távozik, halódva,
Mint búcsuének a tengerben;
És csak azt érzed a szivedben.
És mind azt sugja vándor felhő,
Hogy ami elmult, vissza nem jő:


Im Beten, Lieben und im Willen
Lern deine Heftigkeiten stillen!
Die Seel' muß nicht bewegend sein,
Soll Gott sein Bild abbilden rein.


Wir hören die langen Finger vom Regen,
Die fahrig sich am Fenster bewegen,
Als will der Regen sich zu uns auf die Kissen legen.


年年阳气复
是尔北归期
王孙春草绿
尔归归不归


几树桃花认未真
又何分晋与分秦
渔郎不悟避秦者
便把兴亡说与人


Herr, leite mich mit deiner hand,
erleuchte mich durch deinen brand,
daß mich hinfür nichts mög verirren
[und ab von deinen wegen führen],
Daß ich allzeit mit deiner huld
all meine werk, mit keiner schuld
dich, allein mein lieb, zu verdrießen,
mög wol anfangen, wol beschließen.


菱池如镜净无波
白点花稀青角多
时唱一声新水调
谩人道是采菱歌


Was aber will ich Arme doch beginnen?
Was plag' ich doch durch Klagen meine Sinnen?
Es ist um mich gethan.
Die Jugend heißt mich ferner sein und leben,
Und der, so mir das Leben hat gegeben,
Macht, daß ich nicht mehr leben kann.


Whilst zephyr sooths the angry waves
Of Ocean into rest,
Each vessel is in safety borne,
And every pilot blest.


Sollte ehrend ihn erklären
Zu dem künftigen landesherrn.
Freudig blickt er auf die menge
Und das farbige gedränge


Dein'r Himmel Pracht, dein' tausend Tausendschön,
Draus im Triumph stets neue Wunder grünen,
Dein Leben und dein Geben, uns zu dienen,
Kann ich vergnügt in dem Gemälde sehn.


Bájjal fénylél az égi lyányka
Örömragyogló könnyein,
S némulva rád emelt szemekkel
Tisztán ömlengő érzetin.


Tudo quanto penso,
Tudo quanto sou
É um deserto imenso
Onde nem eu esto
Extensão parada
Sem nada a estar ali,
Areia peneirada
Vou dar-lhe a ferroada
Da vida que viv
()


Nincs halandó, a virágok
Templomát ki megtalálja;
Nincs ki hallja, amidőn zsong
Méhehangu orgonája.


Nur wer das Heil'ge begreift
In still verschwiegener Nacht,
Der hat vollbracht –
Und von ihm wich
Jedwede Sünde,
Jedweder Schmerz. ..


Es geht die Zeit den sichern Gang,
Den Gang zur Ewigkeit.
Die Zeit ist kurz, die Zeit ist lang,
Der Weg bald schmal, bald breit!


In dem Schlosse Blay allnächtlich
Gibt's ein Rauschen, Knistern, Beben,
Die Figuren der Tapete
Fangen plötzlich an zu leben.


A ten šum a tento svit
by chtěl dál jen se mnou jít,
všecko konečně jest v něm,
co se chvěje,
co tu pěje
i co skreje v posled zem.


Fazem-te grande, sendo pequenina,
Dando à mulher encanto de menin


A jako na vše krásné
i na tě vyje pes,
ty záříš, lesk tvůj hasne
až v nekonečnu kdes.


Maedgen must du mich betrüben,
Kanst du meinen treuen Sinn
Nicht ein bißgen wieder lieben,
Weil ich doch dein Diener bin?
Ach es kommt mir nicht so gut,
Ich bin nicht wie Milch und Blut.


Nepřekonají žádné ji věky,
věčnéť má krásy, věčné má vděky.


Hab' niemals eine Mutter gekannt,
Niemals ein Kindlein geherzt,
Habe auch für kein Weib gebrannt
Und mit keiner Schwester gescherzt.


Hier rücken heran die Studenten,
Dort naht sich Nero galant;
Wie wird von beiden Enden
Die arme Leine gespannt!


le pene mie presenti e le passate,
e l'alterezze, onde schernito fui,
e l'ingiurie d'Amor per man di lui,
siano ai santi occhi tuoi rappresentate.


كم ذا التلعب يا غزال الأجرع
بفؤاد صب بالصبابة مولع
ما لاح برق الثغر في أفق الثنا ال
بيض إلا انهل أحمر أدمعي
ويلاه كم أشكو جفاه فينثني
فيزيد بالغصن الرطيب تولعي
وبمهجتي زمناً مضى في قربهم
والدهر عنا نائم لم يفزع
أيام تكتمني رياض وصالهم
فيبيت دهري سائلاً عن موضعي
والعين تلهو في محاسن من هوت
والدهر يختمها بغير تمنع
والأذن سكرى من شراب حديثهم
فلذاك تهزأ بالعذول ولا تعي
في روضة للوصل ليس قدودها
إلا غصون لا تلين لمولع
وزهورها مقل وسجع طيورها
صوت الحلى على ذوات البرقع
تاللّه لو دامت ليالي وصلهم
لم أشك من نار الغرام بأضلعي
لكنه نصب الفراق حبائلاً
رفعتهم فانجر قلبي الموجع
فبقيت مسلوب الفؤاد مشرداً
عني الرقاد مكابداً لتوجعي
لولا نظام للصفي صفا به
عيشي وأشرق منه نوراً مربعي
نظم عليه من البديع ملابس
كالوشي بين مدبج وموشع
أرددت شمس النظم بعد أفولها
لا شك أنك في النظام كيوشع
ما كنت أحسب قبل أن رقاعه
صدف تواتيني بدر مُبدِع
حتى أقام البيِّناتِ بأنه
سحر وأبرز حجة لم تدفع
وحوى الفضائل كلها فبذاته
حف الكمال من الجهات الأربع
علم وأخلاق وطيب أرومة
ورقيق نظم قد حلا في مسمعي
فقضى بأنك للبلاغة مالك
حقاً وأن سواك فيها مدع
يا أحمد القرشي هذا معجز
أففي البلاغة للنبوة تدعي
وإليكما خجلاء أقعدها الحيا
عن أن تلم بسوح مجد أرفع
لكن لفرط ودادكم أرسلتها
وعسى تطيب بنشرك المتضوع
واعذر صفي الدين إن حروفها
رقمت على عجل بقلب مفزع
مما جنته يد الخطوب على الذي
قد كان طود تزهد وتورع
أعني جمال الدين والدنيا الذي
بسوى الزهادة والتقى لم يولع
فاسبل عليها الستر إن تر نظمها
لم يحو حسن ختامها والمطلع


ferendo, elli accendesse in amorosa
fiamma, mostrando poi l'aspro dolore
del soverchio disio e l'animosa
voglia di far sentire il lor valore.


Čert ji za roh skály chytil,
kotrmelcem v ní se sřítil,
a Twardowski s proklínáním
do tmy rovněž skočil za ním,
sedli pustém ve výmolu;
čert sňal rychle pytel dolů,
zatřásl jím, sáh tam rukou.
Jako mouchy křídly tlukou,
cos tam znělo – vytáh’ v dlani
malou dušku. K popukání!


Kraj nebes nachem červánků se pýřil
a rosná duha padla v záhon květů mých,
jas jitřní za mnou, přede mnou již hýřil
s laškovným úsměvem niv rázem vzbuzených.


Il suo caval, che Roman s'appellava,
che per saltare in aria è sempre in zurro,
di raso tutto allexandrino hornava,
e di que' rami poi nel campo azurro
con tante perle e gemme ricamava,
che più Fetonte non n'avea nel curro
quel dì che, incauto, troppo in basso corre
e Giove il fulminò dall'alta torre.


دعْ عنكَ ما زخرفَ الواشي وما زَعَما
لم يَصْحُ قلبي مِنَ البلوى ولا عَزَما
أمارَةُ الوجدِ عندي أدمعٌ ذُرُفٌ
على الديارِ وجسمٌ يألَفُ السَّقما
ومسمعٌ كلَّما زادَ العذولُ على
وجدي بليلى ملامًا زادَهُ صَمَما
لم أنسَ يومَ النوى والعيسُ مُحدَجَةٌ
والبينُ قد جَمَعَ التوديعَ والعَنَما
وكلَّما أرمضتْني مِن ملامتهِ
قوارصٌ أضرمتْ في مهجتي ضَرَما
يا حارِ والحرُّ مَنْ لم يُضْحِ في شُغُلٍ
مِنَ الغرامِ ومَنْ لم يُمسِ مُهتَضَما
اِنْ كنتَ أنكرتَ مِنْ دمعي نميمتَهُ
والقومُ عن حاجرٍ قد قوَّضوا الخِيَما
فما تحدَّرَ إلا مِن هوًى ونوًى
قد أحوجاه إلى اِظهارِ ما كتما
حالٌ تَذِلُ لها غلْبُ الأُسودِ وقد
أعزَّ اِقدامُهُنَّ الغِيلَ والأَجَما
أحبابَنا سُقيتْ أيامُ قربِكمْ
وجادَها الغيثُ منهلاًّ ومُنسجِما
مَضَتْ سِراعًا وما أدرى لسرعتها
أيقظةً ما أراني الدهرُ أم حُلُما
لا تَتْهَمُوا القلبَ بالسُّلوانِ بعدَكُمُ
فمذ عَرَفْتُ الهوى ما كنتُ متَّهَما
لم يبقَ لي أملٌ مِن بعدِ بينكمُ
اِلاّ وغادرَهُ صَرْفُ النوى أَلَما
أكادُ أبكي إذا سطَّرتُ مشتكياً
مِنَ الفراقِ ومِن أفعالِه القَلَما
ما للخيالِ ومالي ما ألمَّ بنا
اِلاّ وأورثَني اِلمامُه لَمَما
حيّا وفارقَني في الحالِ مُنصرِفاً
عنَّي فمتُّ على آثارِه نَدَما
طوى المهامهَ حتى جاءَ منفرِداً
اليَّ لم يَهَبِ البيداءَ والظُّلمَا
ودونهُ مِن فِجاجَ البيدِ مُنطمِسٌ
كاليمَّ مَجْهَلُه يستوقفُ الهِمَما
ما أوجفَ الركبُ أو ضلَّ الدليلُ به
اِلاّ وشيَّبَ مِنْ رُكبانِه اللَّمَما
يا دارُ ما لكِ قد عُوَّضتِ بعدهمُ
كُرْهاً بحكمِ النوى الغِربانَ والرَّخَما
لو كنتِ مِن حَدَثانِ الدهرِ سالمةً
لكانَ فيكِ فؤادي ربَّما سَلِما
ومنزلٍ عجتُ مِن بعدِ الخليطِ ضحًى
عليه أسألُ مِن أطلالِه الرُّسُما
فلم يُجبني وكم في الصَّمتِ من لَسَنٍ
فَهِمْتُه فجرى دمعي له وهَمَى
لمّا ذكرتُ به هنداً وجيرتَها
أيامَ قد كان شملُ الحيَّ ملتئما
تحدَّرتْ مِن جفوني فوقَهُ دِيَمٌ
اِذا استهلَّ حياها أخجلُ الدَّيَما
اِنَّ الكريمَ يرى ذكرَ الذين نأوا
وان أضاعوا عهودَ المنحنى ذِمَما
أين الحبائبُ في أيامِ جِدَّتِه
أولَينَهُ بشفاعاتِ الهوى نِعَما
نُفَرنَ عنه وهذي شيمةٌ عُرِفتْ
مِنَ الأوانسِ لمّا شارفَ الهَرَما
ما روضةٌ وشَّعتْها كلُّ غاديةٍ
فوشَّحتْها الثُّمامَ الغَضَّ واليَنَما
حاكَ الغمامُ لها مِن وشيهِ حُلَلاً
فيها فيا حسنَ ما وشَّى وما رَقَما
هِمْنا وقد هبَّ معتلُّ النسيمِ بها
كأنَّه بأحاديثِ الحِمى نَسَما
وخصَّني دونَ أصحابي بسَّرِهمُ
كأنَّه بالذي ألقاه قد عَلِما
يوماً بأحسنَ مِن تفويفِ ما نَظَمَتْ
قرائحي مِن كلامٍ يُنتِجُ الحِكَما
حوى العلومَ فأضحى في جزالتهِ
وسبكهِ بينَ أشعارِ الورى عَلَما
ولا الفراتُ كدمعي في غواربهِ
يوماً إذا جاشَ في تيّارِه وطَمَا
ولا الحمائمُ في نوحي ولا قلقي
غداةَ أضحتْ تُبكَّي الضّالَ والسَّلَما
متى ترنَّمَ منها طائرٌ غَرِدٌ
وقلتُ شعراً غدونا نَنْشُرُ الرَّمَما
وقد رضيتُ بقاضي العقلِ لي حَكَماً
فيما أقولُ وحسبي رأيُه حَكَما


石枕藤床一榻低
觉来还自日沈西
白云堆里翻身转
一曲渔歌在碧溪


واغضبا مِنْ شاعرٍ
وإنْ أقلَّ وافتقرْ
أهانَ ما يعلمُهُ
فقلَّدَ الدرَّ البقرْ


bestriemet/


Un nuevo corazón, un hombre nuevo
ha menester, Señor, el Alma mía:
desnúdame de mí, que ser podría
que a tu piedad pagase lo que debo.
Dudosos pies por ciega noche llevo,
que ya he llegado a aborrecer el día,
y temo que he de hallar la muerte fría
envuelta en (bien que dulce) mortal Cebo.
Tu imagen soy, tu hacienda propia he sido,
y si no es tu interés en mí, no creo
que otra cosa defiende mí partido.
Haz lo que pide el verme cual me veo,
no lo que pido yo: que de perdido,
aún no fío mi salud a mi deseo.


青天倒插石门高
夜半仙人献碧桃
万顷烟云荡松桧
为君山上起江涛


O Francesco, da Deo amato,
Cristo en te ne s'è mustrato.


Samoten dnes u prázdného
stolku slavím štědrý den,
matka – poklad srdce mého
v hrobě dřímá věčný sen;
před nedávnem nenadále
přišla smrť, ten krutý host,
a – povídať nechci dále,
zpomínek těch trudných dost!


Und wan ihr wolt, mein leid zu enden,
euch, mein herzlieb, zu mir einst wenden,
weiß ich nicht;
daß aber ich durch lieb muß sterben,
wan ich dieselb nicht kan erwerben,
gelob ich euch, ist kein gedicht.


Kobolde gehen
Durchs russ'ge Feld.
Ein Weinen schwellt
Der Winde Wehen.


O voz triste legión de desdichados,
venerad la paciencia en su belleza,
cogedla heridos, gozaréis premiados


Wieder fesselt mich dein Bild,
Mutter meines jungen Weibes,
an der Frühfrucht deines Leibes
blieb ich seltsam ungestillt.


Tu invejas a dor que vive em mim!
E quanta vez dirás a soluçar:
"Ah, quem me dera, Irma, amar assim!


云日阴阴水气凉
园林梅子半青黄
农歌野唱元无谱
和合沧浪意自长


Byl chor. Pak přijel od moře,
úsměvný, bujný, opálený,
o nových plánech hovoře,
pro moře nadšen, úsměv ženy.
Byl chor... My denně zírali,
jak jeho tváře opět blednou.
Jde podzim. Zima. Přečká-li?
A on chtěl žít – žít ještě jednou!


شَفيعُ اسماعيل في الآخرَه
محمدٌ وَالعَترةُ الطاهِرَه


Doch mach mich von der Sünd erst rein,
Nur diese kömpt bey dir nicht ein:
Denn draussen sind die Hunde,
Gefall' ich dir,
Nichts wünsch ich mir
Alß eine selge Stunde!


Die schöne Leibes Gaben,
Verstand, Glück, Ehr' und Geld
Sampt allem, was wir haben,
Hat Gott uns zugestellt.
Weil diese Brünnelein
Nun sich aus jhn' ergiessen,
So müssen sie auch fliessen
Zum selben Meer hinein.


Nous eûmes du bonheur au jeu ; mais notre caisse
A des fêlures, fuit, penche, et son niveau baisse
Comme une eau qui se vide en d'obscurs entonnoirs ;
L'azur du Livre Bleu se pique de points noirs ;
Sadowa nous surprend, Luxembourg nous échappe ;
Que faire ? s'incliner. La Providence frappe.
La main est divine. Oui. Le soufflet est prussien.
Notre pape in petto, le petit Lucien,
A tout l'air d'un fruit sec. Du Vulturne à la Sprée,
Toute la monarchie en masse est délabrée.
Czars mal portants, sultans malades, archiducs
Peu chanceux, pape aveugle et sanglant, rois caducs.
Est-ce que ces voleurs de peuples, ces gueux princes,
Ces grecs du trône, entr'eux s'escroquant des provinces,
N'entendent point craquer sous leurs pas le plancher ?
Mané Thécel Pharès commence à s'ébaucher.
Couza fuit, François fuit, Maximilien tombe.
Le trône est une trappe ouverte sur la tombe.
Le dur Mexique lutte armé du talion,
Car la louve espagnole allaita ce lion,
Et sa liberté fauve ignore la clémence ;
Dans cette ombre, hélas, erre une femme en démence ;
Les contre-coups lointains deviennent sérieux
Et, dans on ne sait quel brouillard mystérieux
Où pleure Hécube, ou rit Cassandre, où rôde Électre,
L'empereur assassin songe à l'empereur spectre.
Il décline par où naguère il triomphait.
Que de revers ! Comptez. Qu'est-ce que, son forfait ?
Un cachot sur nos fronts ; sous ses pieds un abîme.
Il sent se lézarder sinistrement son crime.
N'est-ce, pas assez ?


Ein rother Schatten ohne Schwärtze
Bedeckt das kleine göld'ne Hertze,
Das in dem Mittel-Punct der holden Tiefe sitzt,
Und in der Balsam-reichen Höle
In Purpur-farb'ner Dämm'rung blitzt.
Der rothen Farben süsser Schein
Scheint leiblich nicht, nein, geistig fast, zu seyn,
Da er, nachdem als man die Rose drehet,
Bald von, bald nach dem Licht', entstehet und vergehet,
So daß ihr Roth und Weiß, als wie das Blau und Grün
An einem Tauben-Hals, sich oft zu ändern schien.


Elért a házhoz, melynek egykor
Padlásszobájában lakott,
Merőn megnézett minden embert,
De nem lelt köztök ismerősöket.
Tán új lakók valának, vagy hogy
Nem ismert rájok, elfeledte őket.
Kérdezte: emlékeznek-e
Ama szegény családra, mely
Ott fönn lakott, de már fölötte régen?
Ezek s ezek valának tagjai.


Baše polehounku závoj snímá –
Lásky požár v prsou se mu vznímá,
Rázem oněmuje, jaký div!
Také krásy neviděl co živ.


Such ich Trost und finde keinen?
Balde werd ich wieder groß.
Dein Trost trocknet mir mein Weinen,
Das mir aus den Augen floß.
Ich selbst werde wie ganz neue,
Sing und klinge deine Treue,
Meines Lebens einzges Ziel,
Auf der Harf und Psalterspiel.


Dort hub die Stadt sich schwarz und ungewiß
Vom Horizont ab wie ein Schattenriß,
Nur hie und da warf fernher aus dem Dunkel
Ein Fenster noch sein rothes Lichtgefunkel.
Es war so schön, so wunderschön zu sehn,
Und schweigend blieben wir zusammen stehn,
Denn nun trat auch der Mond aus seinen Hallen
Und ließ sein Silber auf die Dächer fallen
Und drüben von der Vorstadt her erklang
Noch windverweht ein frommer Nachtgesang.