أَبُيِّنتَها أَم ناكَرَتكَ شِياتُها
نَزائِعَ يَنقُلنَ الرَدى صَهَواتُها
طَلَعنَ سَواءً وَالرِماحُ عَوابِسٌ
تُعاسِلُها أَعناقُها وَطَلاتُها
رَأوا نَقعَها يَدنو فَظَنّوا غَمامَةً
فَما شَعَروا حَتّى بَدَت جَبَهاتُها
وَفَوقَ قَطاها غِلمَةٌ غالِبِيَّةٌ
تَميسُ عَلى أَكتافِها وَفَراتُها
مَغاويرُ لا مَيلٌ تُثَنّي رِقابَها
وَلا بِكَسالى أَوهَنَتها سِناتُها
تَلَثَّمُ فَوقَ اللَثمِ بِالنَقعِ وَالدُجى
فَلَولا ظُباها لَم تَبِن صَفَحاتُها
مَتى تَرَها في حَيِّها تَرَ فِتيَةً
لِيَومِ الوَغى مَأخوذَةً أُهُباتُها
مُفَرَّغَةً مِمّا تُنيلُ عُبابَها
مِنَ المالِ أَو مَملوءَةً جَفَناتُها
تَخَطّى بِها أَعناقَ كُلِّ قَبيلَةٍ
صَوارِمُها تَهتَزُّ أَو قَنَواتُها
تَرى عِندَها الشَهرَ الحَرامَ مُحَلَّلاً
إِذا خَفَرَتها لِلوَغى عَزَماتُها
وَأَحلَمُ خَلقِ اللَهِ حَتّى إِذا دَنا
إِلَيها الأَذى طارَت بِها جَهَلاتُها
إِذا وُسِمَت بِالنارِ خَيلٌ فَعِندَها
كَرائِمُ آثارُ الطِعانِ سِماتُها
مَتى سَمِعَت صَوتَ الصَريخِ تَنَصَّتَت
قِياماً إِلى داعي الوَغى سَمَعاتُها
رَحَلنا بِأَكبادٍ غِلاظٍ عَلى الهَوى
قَليلٍ إِلى ما خَلفَها لَفَتاتُها
إِذا أَزمَعَت إِزماعَةَ الجِدِّ لَم تُبَل
أَفِتيانُها الباكونَ أَم فَتَياتُها
سَوابِقُها أَولى بِها لا نِساؤُها
وَأَدراعُها وَالبيضُ لا أُمَّهاتُها
وَحَيِّ مِنَ الأَعداءِ باتوا بِلَيلَةٍ
مُنَعَّمَةٍ لَو لَم تُذَمَّ غَداتُها
وَخَيلٍ خَشَشنا جَوَّهُم بِرِماحِنا
كَما خَشَّ آنافَ القُرومِ بُراتُها
فَما اِستَيقَظوا حَتّى تَداعى صَهيلُها
وَقَد سَبَقَت أَلحاظَهُم عَبَراتُها
وَلَم يَنجُ إِلّا مَن تَخاطَت سُيوفُنا
وَذاقَ الرَدى مَن عَمَّمَت شَفَراتُها
قَواضِبُ لا يودى بِشَيءٍ قَتيلُها
إِذا أَمسَتِ القَتلى تُساقُ دِياتُها
أَنِسنا بِأَطرافِ الرِماحِ وَإِنَّنا
لَنَحنُ مُحِلّوها وَنَحنُ سُقاتُها
نَبَتنَ لِأَيدينا خُصوصاً وَإِنَّما
لَنا يَتَواصى بِالطَعانِ نَباتُها
بِأَبوابِنا مَركوزَةٌ وَإِلى الوَغى
تَزَعزَعُ في أَيمانِنا قَصَباتُها
أَبيتُ وَكانَ العِزُّ مِنّي خَليقَةً
وَهَل سُبَّةٌ إِلّا وَقَومي أُباتُها
فَلا تُفزِعوني بِالوَعيدِ سَفاهَةً
فَلي هامَةٌ لا تَقشَعِرُّ شَواتُها
تَغاوَت عَلى عِرضي عَصائِبُ جَمَّةٌ
وَلَو شِئتُ ما التَفَّت عَليَّ غُواتُها
أُوَلّيهِمُ صَمّاءَ أُذنٍ سَميعَةٍ
إِذا ما وَعَت أَلوَت بِها غَفَلاتُها
يَطولُ إِذاً هَمّي إِذا كانَ كُلَّما
سَمِعتُ نَبيحاً مِن كِلابٍ خَساتُها
لِذِلَّتِها هانَت عَلَيَّ ذُنوبُها
فَلَم أَدرِ مِن نَبذي لَها مِن جُناتِها
قَوارِصُ لَم تَعلَق بِجِلدي نِصالُها
وَلَو كانَ غَيري أَنفَذَتهُ شَذاتُها
هُمُ اِستَلدَغوا رُقشَ الأَفاعي وَنَبَّهوا
عَقارِبَ لَيلٍ نائِماتٍ حُماتُها
وَهُم نَقَلوا عَنِّ الَّذي لَم أُفُه بِهِ
وَما آفَةُ الأَخبارِ إِلّا رُواتُها
رَموني بِما لَو أَنَّ عَيني رَمَت بِهِ
جَناني عَلى عِزّي لَها لَفَقاتُها
أُريدُ لَئِن أَحنو عَلى الضَغنِ بَينَنا
وَتَأبى قُلوبٌ أَنغَلَتها هَناتُها
دَعوها نُدوباً بَينَنا بِاِندِمالِها
وَلا تَبلُغوا مِنّي وَإِلّا نَكاتُها
فَإِنّي مَطولٌ لِلأَعادي مُماحِكٌ
إِذا نَصَّفوا أَوساقَ ضَغنٍ مَلاتُها
لَقَد غَرَّبَتني حُظوَةُ الفَضلِ عَنكُمُ
وَإِن جَمَعَت أَعراقَنا نَبَعاتُها
وَما النَفسُ في الأَهلينَ إِلّا غَريبَةٌ
إِذا فُقِدَت أَشكالُها وَلِداتُها
بَني مُضَرٍ خَلّوا نُفوساً عَزيزَةً
تَنامُ فَأَولى أَن يَطولَ سِناتُها
دَعوها فَخَيرٌ لِلأَعادي هُجودُها
وَشَرٌّ لِمَن يَغرى بِها يَقَظاتُها
ثِقوا عَن قَليلٍ أَن يَهُبَّ شَرارُها
وَإِن قُلتُمُ قَد أُخمِدَت جَمَراتُها
وَلا تَأنَسوا أَنَّ الجِيادَ بِشُكلِها
فَيا رُبَّما أَردَتكُمُ نَزَواتُها
وَلا تَأمَنوا صَولَ النُفوسِ وَإِن غَدَت
مَضارِبُها مَفلولَةً وَظُباتُها
بَنو هاشِمٍ عَينٌ وَنَحنُ سَوادُها
عَلى رُغمِ أَقوامٍ وَأَنتُم قَذاتُها
وَمازِلتُمُ داءً يُفَرّي إِهابَها
وَإِن كُنتُمُ مِنها وَنَحنُ أُساتُها
وَأَعجَبُ ما يَأتي بِهِ الدَهرُ أَنَّكُم
طَلَبتُم عُلىً ما فيكُمُ أَدَواتُها
وَأَمَّلتُمُ أَن تُدرِكوها طَوالِعاً
دَعوها سَتَسعى لِلمَعالي سُعاتُها
وَإِمّا حَرَنتُم عَن مَداها فَإِنَّنا
سِراعٌ إِذا مُدَّت لَنا حَلَباتُها
أَبي دونَكُم ذاكَ الَّذي ما تَعَلَّقَت
بِأَثوابِهِ الدُنيا وَلا تَبِعاتُها
تَجَنَّبَها هَوجاءَ لا مُستَقيمَةٌ
خُطاها وَلا مَأمونَةٌ عَثَراتُها
غَدا راضِياً بِالنَزرِ مِنها قَناعَةً
وَلَو شاءَ قَد كانَت لَهُ جَفَناتُها
تَلافَظَها مِن بَعدِ ما ذاقَ طَعمَها
فَكانَت زُعاقاً عِندَهُ طَيِّباتُها
تَلافى قُرَيشاً حينَ رَقَّ أَديمُها
وَخَفَّت عَلى أَيدي الرِجالِ حَصاتُها
وَرَجَّبَها مِن بَعدِ ما مالَ فَرعُها
وَحينَ أَبَت إِلّا اِعوِجاجاً قَناتُها
وَكَم عادَ في إِحدى عَواليهِ هامَةً
لِجَبّارِ قَومٍ قَطَّرَتهُ شَباتُها
فَمَن غَيرُهُ لِليَعمَلاتِ يُقيمُها
إِذا وَقَعَت مَثنِيَّةً رُكُباتُها
وَمَن لِعَجاجِ الحَربِ يَجلو ظَلامَهُ
إِذا خَفَقَت في نَقعِها عَذَباتُها
وَمَن لِلمَعالي القودِ يَقرَعُ هامَها
إِذا نَفَتِ الإِقدامَ عَنها صِفاتُها
وَمَن لِأَضاميمِ الجِيادِ فُدوُّها
لِطَعنِ حَماليقِ العِدى وَبَياتُها
لَنا وَعَلينا إِن لَبِثنا هُنَيهَةً
قِطافُ رُؤوسٍ أَينَعَت ثَمَراتُها
فَيا لَهَفي كَم مِن نُفوسٍ كَريمَةٍ
تَموتُ وَفي أَثنائِها حَسَراتُها
يَعِزُّ عَلينا أَن تَفوتَ وَأَنَّها
قَضَت نَحبَها أَو ما اِنقَضَت زَفَراتُها
وَكانَ بِدارِ الهونِ مُلقىً جُنوبُها
سَواءٌ عَلَيها مَوتُها وَحَياتُها
أَسارى تُعَنّيها الكُبولُ مَذودَةٌ
بَواطِشُها مَقصورَةٌ خَطَواتُها
وَما بَرِحَت تَبكي قَتيلاً عُيونُها
فَلا دَمعُها يَرقا وَلا عَبَراتُها
عَسى اللَهُ أَن يَرتاحَ يَوماً بِفَرحَةٍ
فَتَنطِقَ أَنضاءٌ أُطيلَ صُماتُها
وَيُؤخَذَ ثارٌ ماتَ هَمّاً وُلاتُهُ
وَلَمّا تَمُت أَضغانُها وَتِراتُها
فَكَم فُرِّجَت مِن بَعدِ ما أُغلِقَت لَنا
مَغالِقُها وَاِستَبهَمَت حَلَقائُها
غَرَستُ غُروساً كُنتُ أَرجو لَحاقَها
وَآمُلُ يَوماً أَن تَطيبَ جَناتُها
فَإِن أَثمَرَت لي غَيرَ ما كُنتُ آمِلاً
فَلا ذَنبَ لي إِن حَنظَلَت نَخَلاتُها


Ein Ende kam; – ein Tag, sie wurde krank
Und lag im Fieber viele Wochen lang;
Ein Morgen dann, wo sanft die Winde gingen,
Da ging sie heim; es blühten die Syringen.


Ach Herr/ gedencke nicht die Schulden junger Zeit/
Noch wie ich war bedacht das Sünden-Maaß zu füllen/
Denck in Barmhertzigkeit
An mich und deinen Sohn/ um deiner Gütte willen.


vše na posměch dnes tančí tanec divý
a drze chechtá se.
Den za dnem Eckermann jde lichotivý
a mluví o kráse.


Dans ton cœur à peine fermé
Souffre que le regret s’attarde.
— Le souvenir d’avoir aimé
Te suive longtemps, et te garde !


Der Sieg ist unser – hinab in die Gruft
Die Leiber mit siegfrohem Blicke,
Füllt aus des gestorbnen Jahrhunderts Gruft,
Aus Feindleichen baut euch die Brücke,
Stimmt an das neue Befreiungslied
Im leuchtenden Frühsonnenschein,
Mit klingendem Spiele die Treuschar zieht
In das neue Jahrhundert hinein!


»Wilde Brüder, Waldgenossen,
Horcht, gehorchet mir!
Meinen Tod hab ich beschlossen,
Sterben will ich hier.
Kann, o kann das Herz noch pochen,
Hat das Leben Sinn,
Wenn der Seele Schwert zerbrochen,
Wenn der Muth dahin?«


Und eine Zeit im schönen Oestreich gab's,
Da schritt auch hier sein Geist verhüllten Pfad,
Landflüchtig auch und ein Verbannter schier,
Daß seines Hochgesanges Vollaccord
Zerbröckelt nur, entstellt uns drang ans Ohr
Und Stätte nur in unsern Herzen fand.
Doch jetzt! Schon bahnen wir mit Ton und Wort
Den Pfad, daß auf des Wohllauts klarer Fluth
Zu uns einzieh' des Sangeshelden Bild; –
Im Fahnenschmuck, umjubelt und bekränzt,
Ins volle, frische Leben sei's gestellt,
Vor alles Volk und vor das ganze Land!
Und aus dem Standbild ströme Leben auch,
Des großen Geistes lebenswarmer Hauch!
Dann ziemt auch uns das schöne, stolze Wort:
So ward und bleibt er unser fort und fort!


¿Cómo huyen las islas?
¿A caballo del mar sobre frágil espuma?
¿O acaso en imposible persecución alada
soñándose inocentes colegialas del cielo?
¿Cómo huyen las islas? ¿De qué? ¿Por
qué?
 ¿A dónde?
Y las veo partir una a una, perdidas
en un afán oscuro que las nace y las muere
prisioneras sin cárcel de algún destino incierto.


Ich singe von der Frau, die um den Pleissenstrand,
Den deutschen Harlekin 1 aus ihrer Zunfft verbannt;
Sich selbst bezwungen hat; die Bühne stets verbessert;
Kunst, Beyfall und Geschmack, wie ihren Ruhm, vergrössert;
Die Annens grossen Thron, 2 durch Birons Huld, erblickt.
Biß des Mäcenen Fall sie wieder heim geschickt.
Jedoch ich singe nicht, ihr ganzes Lob zu singen:
Dieß mag ihr Lebens-Lauff der Nachwelt überbringen;
Nur eine That von ihr errett ich aus der Zeit,
Und übergebe sie der Unvergänglichkeit;
Den Sieg, doch nicht den Sieg geführter Liebes-Kriege;
Ich singe dieses mahl den schönsten ihrer Siege;
Wie sehr ihr Vorspiel-Schertz, den sie selbst ausgedacht,
Den hochgebrüsteten Professor klein gemacht,
Zur Lust der Leipziger, so, daß das Volck mit Hauffen,
In Zotens Hof 3 gedrängt, und niemand durchgelauffen;
Daß der Professor gar um Phöbus Ausspruch bath,
Den aber doch Apoll, zu Gottscheds Schrecken, that.


Es sehnt der Geist sich nach dem Bande,
Das ihn mit zarter Fessel hielt,
Als er sich wie im Vaterlande
In seiner stillen Brust gefühlt.


平生慕爱武夷君
及此名山阻白云
九曲水声流过郡
夜深犹得世人闻


Was hilft es, daß ich geb bericht
von allem was jemal gewesen?
daß alle künstliche gedicht
der poeten ich wol gelesen:
wan sie durch ihr kunstreiches liegen,
mein zeit verkürzend, mich betriegen?


Fekete, nagy ijesztő szélmalom.
Kék hold cikázik a fehér tavon.


Nemm' ich früh meine Flügel/ 15
Und flieg' mit vollem Zügel
Biß an das End des Meers/
So wirst du mich berühren/
Mit deiner Rechten führen/ 16
Ich wöll' es/ oder wehrs.


Soused hledá příčinu
ku hněvu a sváru:
závidí nám peřinu,
rozviklanou káru.


i̇şte sana aşk


Ond´io viver non curo, anzi desio
di girle dietro con veloce passo;
et era me´, ch´i´ le fossi ito avante.


城上啼乌起夜阑
琐窗风度落梅寒
一年端正元宵月
可惜匆匆客里看


In eines armen Mädchens Kammer
Ist einer Andern Aufenthalt,
Sie mischt sich in der Freundin Jammer,
Wenn still der Mond am Himmel wallt;
Auch manche wagt der Märtirinnen
Sich in des Marktes frech Gewühl,
Sie will der Menschen Herz gewinnen
Und singet sanft zum Saitenspiel.


Tys na ně patřil! V srdci krůpěj každá
mi zmužněla, a slavně kázal ret:
Že z husitského lůna bratrovražda
se zrodila, tož znič ji, pane, hned! –
Tu meč jsi chopil v soudu nepoddajném,
já zvedala jsem k tobě syny své:
Zde viz a tresci, který z nich je Kainem!


D'rum schlägt es auch dem reichen Mann
Daselbst so wunderselten an,
Er mag sein Mahl mir preisen,
Ich dank'. Er sitzt dabei und flucht
Der Unverdaulichkeit, und sucht
Den Hunger in den Speisen.


我亦曾经放鹞嬉
今来不道老如斯
那能更驻游春马
闲看儿童断线时


O dia pois me autoriza,
E manda, senhor, que ouçais
Que o trono vos dá favor
Por saber que vós o dais.


Tak zhyne, zpupně kdo se odvážil
vzdorovat naší moci bezmezné,
svobody choutku z otrockých vám žil
vyžene meč můj v seči vítězné!


脊梁硬竖支撑佛
心地平铺济渡人
不比天台无用物
祇将奇险诳愚民


Aber ach, aus Amors Gnaden bin ich
Längst gefallen; seine holden Gaben
Gönnt er jungen tanzbeflissenen Knaben,
Und im Winkel Trübsalsverse spinn ich.


Il primo d'essi,huom di spietato viso
Ha soloun'occhio, e sguardo scuro e bieco
L'altro d'un colpo che glihaveareciso
Il naso e la mascella, e fatto cieco,
Costui vedendo il cavalliero assiso
Con la vergine bella entro allo speco
Volto a compagni disse, ecco augel nuovo
A cui non tesi, e ne la rete il truovo.


Ein Kind von dir wär' eine Freude,
Möcht's anstatt morgen gleich schon heute.


Wie blitzen der Demanten helle Sonnen!
Wie spielen farbig all die edeln Sterne!
Und Perlen, Nereus Töchtern abgewonnen,
Und schönes, blankes Gold vom reinsten Kerne!
Gleichwie, in der Gedanken Meer zerronnen,
Ein Seher aufblickt zur gestirnten Ferne,
So dem Andreas am Juwelenschranke
Verirrt ins Grenzenlose der Gedanke:


Chtěl býti sám i zašel v pustý hvozd,
leč kakadu i opice, jež vříská,
mu překážely – leckde ze křoviska
se ceníce i lkavý skalní drozd.


势作金蟆立
呀然仰太清
每当三五夕
先放半规明


Mich faßte der Sehnsucht Fieber,
Ich hebe mein Haupt vom Pfühl –
Es geht durch die stille Kammer
Der Sommernacht Odem schwül –
Mir ist, als müßtest du kommen,
Du, die mir die Seele genommen
Und die mir das Herz berauscht,
Mich faßte der Sehnsucht Fieber,
Ich hebe mein Haupt vom Pfühl.


— Suis-je encore loin de la plaine ?
— Oui, monsieur, fis-tu goguenarde,
Tu tricotais ton bas de laine,
Toute rose et toute mignarde.


So atme auf denn, qualzerspaltne Brust –
Was unaussprechlich, wurde dir zu eigen! ...
Nun hülle dich in tiefgeheimes Schweigen –
Der Welt Geheimnis wurde dir bewußt! ...


一川红涨夕阳波
幼妇碑残锁绿萝
不止但争三十里
曹瞒元不识曹娥


Sotto gelida chiave
Chiude il bello usignuolo
Il suo rostro soave,
Ch'aprir solea sì grazioso al duolo,
E nel bosco e nel monte altro non senti
Che mormorio di tempestosi venti.


Stobeus hat dich offt ergetzt
Mit dem was seine Kunst gesetzt,
Da hat man dich gesehn mit singen
So manchen lieben Tag verbringen.


até desmoronar
as vigas
dos meus olhos


绣衣乘驿急如星
山水何妨寄野情
肯向九仙台下歇
闲听孟叟醉吟声


guardai nell'acqua e, te non vi vedendo,
viddi me stesso, a parvemi esser tale
da te non esser ripreso, te chiedendo.


Ó, znám ty hory, jež mým zrakům mizí
a v mlhy závoj pomalu se halí,
to byl můj svět, – to byl můj domov sladký!
Však nevím, co mne očekává v dáli,
neznám ten život pochmurný a cizí –
nuž, naposledy k horám ještě zpátky!


Mais ceux qui vont donner l'assaut à toutes choses,
Que leur fait la beauté, la gloire ? C'est en vain
Que tu leur montreras tes perles et tes roses,
Et ta lyre charmeuse et ton laurier divin.


Schiffe poltern durch die Marschen,
Die sich her vom Meer verirrten,
Sich in Baum und Strauch verwirrten
Und im Sande dann verharschen.
Häusertrümmer, hell in Flammen,
Prasseln chaoswild zusammen.


Con vos quería hablar, hijo de la grandísima.
Ya me tienes cansado
de tanta esquividad y apartamiento,
con tus significantes y tus significados
y tu látigo húmedo
para tiranizar mi pensamiento.
Ahora te quiero ver, hijo de la grandísima,
porque me marcho al tiro al país de los mudos
y de los sordos y de los sordomudos.
Allí van a arrancarme la lengua de cuajo:
y sus rojas raíces colgantes
serán expuestas adobadas en sal
al azote furibundo del sol.
Con vos quería hablar, hijo de la grandísima.


Süße Wonn', ich muß von hinnen.
Denke mein in treuen Sinnen!
Was ich thun mag und beginnen,
Dennoch bleibt mein Herz ja hier,
Scheidet nimmer sich von dir.
Ach!
Denn der Wächter ruft: Erwach'!
Eilig auf! der Tag erscheint
Nach der Morgenröthe.


ché chi governa per consiglio il regno
di femina, non può durar per certo,
che' lor pensier non van diritti al segno:
qual maraviglia s'io ne son diserto?
Or si cognosce il mio bestial disegno:
ogni cosa ci mostra il fine aperto;
così convien che spesso poi si rida
di quel che troppo a Fortuna si fida.


Transparente


Schwebt herauf, setzet Euch mit dem Sohn Richter
Im Goldstrahl auf Throne bei den Herrn!
Erhebt Euch, die Blut deckt, weißes Gewand
Deckt! O Weltrichter, kommt, nehmt die Kronen in Triumph!


但是筋骨痛
皆因伤损为
于中砚子骨
末后不通医


que en las montañas a su empuje estrechas,
él, antes de morir, tuvo en su mano
todas las tribus como un haz de flechas


Ó vše k ní láskou dýše –
i hvězda, která tiše
ji v noci hledá s výše
a stříbří její chrám.
Leč ona v teplém hrobě
to neví, v těžké době
jak vzpomínáme sobě
a nezjeví se nám.


Cidades, com seus comércios ()
Tudo é mesmamente estranho, mesmamente
Descomunal ao pensamento fundo
Estranhamente incompreendid
Tudo é mistério, tudo é transcendente
Na sua complexidade enorme,
Um raciocínio visionado e exterior;
Uma ordeira misteriosidade,
Silêncio interior cheio de so


Csak még, ha téged látlak: szenvedő barna asszony,
csak még, ha bundád szélét érinti két kezem:
olyankor visszaugrom a régi fénykörökbe
s az életem vonalját pirossal élezem.


Pouze voják o své kopí opřený zde stál,
lhostejný stál, bez pohnutí sochou být se zdál.


Sötétkék szalónkabátban járkál mindig egymagán.
Ki volt apja, anyja, nem is emlékszik rá már talán.
Hegyes lakkcipő a lábán, amely csöndbe ballagó.
Egyebe sincs. Nem érdekli se kormány, sem az adó.
Ilyen ő, a jajgató.


D'huomini morti pieno era per tutto:
E de le innumerabili ferite
Fatto era un stagno piu scuro e piu brutto
Di quel che cinge la citta di Dite,
Di casa in casa un lungo incendio indutto
Ardea palagi, portici, e meschite:
Di pianti e d'urli, e di battuti petti
Suonano i voti, e depredati tetti.


解郡复解郡
解郡乃吾志
谈笑离别间
行我心上事


Lippen/ die scharlach und rosen bedecken/
Welche der marmel der wangen umflicht/
Rühret von purpurnem schaume der schnecken
Euere göttliche lieblichkeit nicht?
Nein/ nein/ ihr habt euch in thränen und aschen/
Und in dem blute der buhler gewaschen.


Nuž jen kámen rujte
a mě kamenujte.


Na skráně korunu mu klad’,
na plece Karlův plášť,
byl pánem země; ustal hněv
i lidu vzdor a zášť.


Vysoko ves v horách,
fara nejvýše;
v zimě sedláci k ní
lezou po břiše.
Pro skály a hory
Bůh k ní nevidí –
ďas ji postavil tam
za trest pro lidi!


He harr en Handstock mit en Reem, en Wittdorn ut de Heck,
In jede Dorn en Puker slan un nerrn en mischen Peek.


Und ward begraben, und beweint,
Als sei er tot, allein
Er lebt, nun Gott und Mensch vereint,
Und alle Macht ist sein,
Und alle Macht ist sein.


Beteltem e lármás világgal,
Fénye s zaja unalmat ad;
Olcsó örömpohara nem kell!
Megkeseríté ajkamat...
Mint a vándort az erdő hűse,
Más, szebb napok varázsa von, -
Csendes, boldog családi élet,
Feléd, feléd sóhajtozom!


A fán a levelek
lassan lengenek.
Már mind görbe, sárga
s konnyadt, puha.


Zůstal mladý Igor osamocen,
děcko bez otce a bez mateře,
jako mládě holé, bez peruti,
jemuž vzali jeho živitele.
Ale přece zůstal Igorovi
statný rek a druhý věru otec,
láskou větší nežli mocí Oleg,
láskou větší nežli snad svou mocí,
třeba válčil vítězně svou zbraní
proti Sěveranům, Radimičům,
Kozarům a Chorvátům a Srbům,
proti Drěvanům a proti všechněm,
kdož se dotkli půdy Igorovy.
Láskou víc byl Oleg Igorovi,
třeba dobyl Kyjeva a sídlem
učinil ho ruským velkokněžím,
třeba válčil ruskou zbraní svojí
na zápraží sama Cařihradu!
S láskou stával Oleg nad Igorem,
pohlížeje v oči jeho jasné,
jaké míval jeho přítel, Rurik,
otec Igorův a kníže velké.
Zdávalo se Olegovi mnohdy,
že mu Igor před očima roste,
a když domů po vojně se vracel,
vždy byl Igor hezčí pro Olega,
větší – ba juž rostl, věru rostl.


ché tutto vizio rio e tutto inganno
è di te nato, e tuo penser non regna
in altro, che 'n criar vergogna e danno.


Des vatter hat den höchsten preise
für all burger, tugenthaft, weise,
doch der ietz nicht anheimisch war.
es beleiten des toten bar
die burgerschaft und der senate;
und die gemein der ganzen state
Waren all disen jüngling klagen.
Solon wart disen pilgram fragen,
wie sein vatter genennet wer,
wan im war sein herz also schwer,
gedacht: »villeicht ist mein sun gstorben,
durch ein schwinde krankheit verdorben.«
Der pilgram war gerichtet ab,
sprach: »sein nam ich vergeßen hab.«
Solon in herzenleit hart brennet,
fragt: »war der man Solon genennet?«
der pilgram sprach: »ja, auf mein eid!«
erst fiel Solon in herzenleid,
schlug sich selb und fiel zu der erden
mit überkleglichen geberden.


Die du zum dienst geweyhet ein.
Zur fabel machen weit und breit.


tek soluk yitirme kendini bilmeden


Ach! schöne Braut/ schauet er spannet den Bogen/
Er zielet nach euerem Hertzen/ dückt Euch!
Ach eylend! ach eylend! O seyd Ihr betrogen?
Wie werden die Lippen und Wangen so bleich/
Kein Athem sich findet/
Die Sprache verschwindet/
Bringt Wasser und Kraut/
Kraut/ Wasser her/ Wasser her! kühlt die Braut.


Decken sie denn Kronen umsonst, dass des Traumes
Himlisches Bild sie ins Daseyn nicht verwandeln?
Soll ihr Marmor sie auch schon decken,
Wenn die Verwandlung geschieht?


A rodily se děti,
a staří zmírali,
co jiným v nouzi spěti
za chlebem do dáli.


La treille a ployé tout le long des murs,
Allez, vendangeurs, les raisins sont mûrs !


Já se vojny nebojím,
Čech jsem – v boji obstojím,
A budu-li poraněný,
Zas se vyhojím.


Was ist dein Lebenslauff und Thun, o Mensch? ein Spiel.
Den Innhalt sage mir? Kinds, Weibs und Tods Beschwerde.
Was ist es vor ein Platz, darauff wir spieln? Die Erde.
Wer schlägt und singt dazu? Die Wollust ohne Ziel.


Radostí plakalo, v slzách se smálo,
že pro ty touhy je místa tak málo,
nizoučké obzory, tepny tak zúženy –
pro divé mízy a plameny.


Placcasi il ciel che gran furore ha mosso
di piogia e venti di campane al suono,
el crudel angue ha il venen rimosso
sol per valor di qualche licor buono,
crudel ferita ben sì drento a l'osso
pur se riscalda doppo l'aspro tuono;
solo io al mio gran mal non trovo loco
e, più cerco guarir più cresce il foco.


Perché l'Imperio, sì come io vi scribo,
sut'era offeso, e al buon re de' Galli
parve de' Vinizian esser corribo.


Marcia, souložnice Commodova,
jež začla z rozmaru se zajímati
o víru naši, příslušníky její,
o dolech uslyšela v Sardinii,
o strastech trestanců i práci jejich
i klidné mysli, jíž svůj osud nesou –
(neb vesměs jenom křesťané to byli,
jež soudy poslaly tam v časech krutých),
i žádala si od biskupa seznam,
jejž císařovi v chvíli lásky dala,
a Commodus je pustil na svobodu.
Callista jméno – nevepsal tam biskup.


我来春已晏
道樾半清阴
崖暗石蹲虎
林明花散金


Rico el viejo de abriles y arrogancia,
conozco el mundo, —dice— porque olvida
que es la existencia una perpetua infancia,
la vejez una infancia encanecida,
y la ciencia del hombre la ignorancia.
El anciano, ese niño que chochea,
pretende el velo desgarrar, impío,
de la verdad, que conocer desea...
¡pobre Ixion abrazado del vacío!
¡pobre Alcidas que en mármol se recrea!
Nadie este mundo conocer espere:
foco es de sueños nuestra edad florida,
y aunque otra edad a la razón prefiere
la muerte llega al sospechar la vida,
y el hombre, niño, como nace, muere.


He that sets his heart riches and honour to find,
Will learn that a kingdom's too small for his mind;
He hoards up his treasures, and thinks himself scant,
While the poor that's contented ne'er feels any want.


Az idő, mint e nagy orsó,
Forg, de nem halad tova.
A jelen egy csodakorsó,
Fogy, de nem fogy el soha.


إِنِّي ثَنَيْتُ عن الحبيبِ عناني
وأَطَعْت فيه دَوَاعِيَ السُّلوانِ
وملأْت جَفْني بَعدَ بَيْنِ معذِّبي
وسَناً يَكادُ يَفِيضُ من أَجفاني
وأَرحْتُ أَلسِنَة الوَرَى عن قولها
هذا فلانٌ عاشقٌ لفُلاَنِ


Tu vzepnou se a zašelestí sosny,
jak ze spánku když zima políbí,
jak člověk ten, jenž zapomněl žít pro sny
a ony jeho plachost měly by.


La tempestad, Señor, es tu venganza,
tu mirada amorosa, la clemencia;
tu santuario del justo, la conciencia;
y tu dulce sonrisa, la esperanza


Tak vetchá byla. Všem se zdálo věru,
že brzo hlavu starou ve hrob schýlí,
však ona žila stále. Nové síly
jí skýtal pohled na syna a dceru.


Los mares en tormenta o en bonanza
nos revelan, Señor, tu omnipotencia,
y los astros nos dicen tu alta ciencia,
y las aves nos cantan tu alabanza


Hromem měl bít pánbů v naše lebky,
když jsme tenkrát na silnici hloupě
přísahali –


A hry a tance stíhaly se časem,
pod pláštěm Morany byl koutek milý,
co venku v lesích s rozpuštěným vlasem
Vichřice lítá, úpěnlivě kvílí.


杏梨三月斗芳华
不见深冬梅与茶
欲识幽燕风景异
菊花开后更无花


Ich schaffte Freiheit, Recht und Ruh
Und frohes Leben noch dazu
Beim: Knüppel aus dem Sack!
Und wollt' ich selbst recht lustig sein,
So ließ' ich tanzen Groß und Klein
Beim: Knüppel aus dem Sack!


Wir pflückten Blumen,
sangen
und horchten, wie's im Bach kluckerte.


Perlen hast du gesä't, auf einmal beginnt es zu hageln,
Und man erblickt sie nicht mehr; hoff' auf die Sonne, sie kommt!


حَجَبتِ وَجهَكِ عَن عَينَيَّ مُذ زَمَنٍ
فَلَو مَنَنتِ عَلى عَينَيَّ بِالنَظَرِ
حَتّى أَقولَ لِعَيني عِندَ نَظرَتِها
هذا جَزاءٌ لِطولِ الدَمعِ وَالسَهَرِ


Ihn goß von Idas geweihtem Gipfel
Mutter Natur!
Freute sich der strömenden Flut,
Die, voll Gottheit,
Wie der sonnenbesäte Gürtel der Nacht,
Tönend mit himmlischen Harmonieen,
Wälzet ihre Wogen in das hallende Thal!
Es freute sich die Natur,
Rief ihre goldgelockte Töchter,
Wahrheit und Schönheit beugten sich über den Strom,
Und erkannten in jeder Welle staunend ihr Bild!


Ja, der Tambour ist, die Inschrift sagt es,
Wieder hier in Reih' und Glied gerückt,
Seine Wirbel schweigen, – wer beklagt es,
Den ein Leid, wie unsres, niederdrückt!


二月春风著意来
毡裘北客尚低回
只应是日无何逊
江上梅花未肯开


Sento el dolor che affligge l'alma stanca,
Che non so dar principio al mio lamento;
Et quanto più vi miro, più mi manca
L'ardir, la voce, el core e 'l sentimento;
Et la faccia hor s'arossa et hor s'imbianca
Et sol escon di me sospiri ardenti.
Ma voi col vostro accorto et dolce sguardo
Vedete ben nel volto, come io ardo.


Und suchst du Rat bei dem, der selbst sucht Rat bei dir?
Ist so, wie Föbus meint, der Meister der Arzneien,
daß Feuer Hitze löscht, so tu ein Ding mit mir:


يَسعى خُزَيمَةَ في قَومٍ لِيُهلِكَهُم
عَلى الحَمالَةِ هَل بِالمَرءِ مِن كَلَبِ


Ich schminkte nie zum Spaß die Wange blasser,
Noch quetscht' ich je mit affektierten Schmerzen
In meine Augen künstlich Tränenwasser;
Ich leide wenig an zerrißnem Herzen.


Bližnímu vždy dobře čiň,
s každým díkem rád se miň;
Bůh ti splatí bohatou
za zásluhy odplatou.


A já se ptám, zda zmizela’s mi v skutku,
a divá bolest svírá srdce mi –
Ty tmavé růže jsou tak plny smutku
a dívají se na mne mřížemi...


S most úgy peregnek azon percek és másodpercek,
mint dobon a diadal! és életem vonatja
zúg boldog völgyeken át, mert mámor gőze hajtja
és izzó drága szivek fűtik; és fut merészen,


Ach, jste vy ovšem zvláštní, divné dómy
v tom slohu bídy v zeď vám vtlačené.
Jak Lazarové vedle chrámův Rómy!
Jak zjevy psanců po vsích schoulené!
Jak trosky, jež nám hněvů Božích hromy
zde nechaly ze slávy ztracené!
Jak měly ctít vás světa pyšné zvyky,
vás, nuzné toleranční kostelíky?


Aber leicht, o Herr, gleich deinem Leben
Wage du das heilge Vaterland!
Sein Panier wirf, wenn die Scharen beben,
In der Feinde dichtsten Lanzenstand.


Si en esto el cielo se me muestra avaro,
antes que acabe del dolor que muero,
haced, ¡oh rayos!, que de un rayo muera.


Das war mein Wünschen, während dessen
Der Glocke Klang die Luft durchschnitt,
Bis müd' mein Arm vom Seile glitt; –
Mein eigen Selbst hatt' ich vergessen.


Ein alter Eichbaum mitten auf der Haide
Streckt rechts und links wie Arme sein Geäst;
Der Wind bewegt's, ein Drohen scheint's für beide,
Wenn's nicht ein Winken zum Versöhnungsfest.


Es fliegt der Vogel in dem Hain,
»O könnt ich mir den Vogel fangen!«
Es fliegt der Vogel in dem Hain,
Aus dem Hain in den Wald, in die Welt hinein,
In die Welt und über die See.


O süßes Frätzchen, wundersüßes Mädchen!
Wie konnte mich dein klares Äuglein täuschen?
Wie konnt dein Pfötchen mir das Herz zerfleischen?


娇红腻绿暖生春
步绕清溪锦帐新
花意不须羞白发
五朝得见太平人


Heere stampfen
Schlachten morden,
Blute dampfen –
Sieg im Norden!
Überall.


Als Doris, die freundliche Schöne,
Den Vorzug der Freiheit verlor,
Und man ihr, nach langem Gehöhne,
Den häßlichsten Eh'schatz erkor;
Da flohen die gaukelnde Freude,
Das Scherzen, der Liebreiz, die Huld;
Doch kamen im Hochzeitgeschmeide
Die Treue, die Pflicht, die Geduld.


Il gigantesco rovere abbattuto
l'intero inverno giacque sulla zolla,
mostrando in cerchi, nelle sue midolla
i centonovant'anni che ha vissuto.


Já v nitru musil mu přisvědčit,
ač skepse slova v hloubi mi tkvěla,
já plně dovedl ocenit,
čím jeho duše chvěla se celá.


Und grämlich schwieg ich und ging in die Welt,
Schlug auf, brach ab mein Wanderzelt;
Auch oftmals kam ich wieder ins Land,
Wo stets ich die lächelnde Dame fand.


Buď je to blbec obecní,
nebo i pijan velký,
ba snad jen lenoch natáhlý,
chytající tu lelky.


竹林如洗静娟娟
雪意犹酣晓色鲜
云缠山腰腰带缓
雨沾水面面花圆


O Homer, du klagest recht;
Denn wo 1 Macht und Hoheit steiget,
Ist die Poesie zu schlecht,
Daß sie nichts, als Schüler, zeiget.
Friedrich pflanzt ein Königreich;
Wir vergessen unsre Reimen,
Oder, so wir ja Was träumen,
Ist's kaum seiner Jugend gleich,
Weil er längst vorbeigegangen,
Wo wir denken anzufangen.


Wenn im Geschlecht der Baronoffen
Seit viel Jahrhunderten der Sohn
Den Vater stets an Tugend übertroffen,
Dann weißt du deine Pflichten schon,
Sie sind nicht leicht, doch solcher Ehre willen
Süß zu erfüllen.


Der / so nicht gar von steinen /
muß ja beweinen /
Herr / deine grosse Qual.
Es ist dein' Angst
unmüglich zu ersinnen.
Dein Herz möcht dir zerrinnen /
da du bezwangst
der Sünd' und Teuffel Schwall.


قد استنزلت من خلل السحاب
صواعق ساقها سوط العذاب
ومن يرق السما لاقاه رجم
يعيده رغم أنفه للتراب
فقم يا أيها المقبور قدم
حسابك إنه يوم الحساب
ولست بنافخ في الصور لكن
ضربناه مثالا للعقاب


Vál od Balkánu ostrý dech,
v něm pláče píseň žalostivá –
na lípě šňůra hedbávná,
na ní se větrem – baša kývá.


Tak zcela velký ze všech,
již světu vládli kdys,
ty nejsi mrtev – vůle
nejšílenější – tys.
Jí žiješ mimo sudbu
ubohých efemer.


Seyt die schöne Kunst entsprossen/
Die den Göttern gleich geacht
und die Sterbligkeit verlacht/
Die sich vormahls hielt verschlossen
und verschwiegen in der Zeit;
Findt sich auch und sticht der Neid/
Die vergällten Läster-Meuler
Schießen gantz-vergiffte Pfeiler.


Er steht vor Gottes Thron und hört die Engel singen,
Wo alle Seeligen nach überstandnen Hohn
Und Trübsaal dieser Welt, das Halleluja bringen,
Er stimmt es auch mit an, und steht vor Gottes Thron.


九畹滋兮事亦奇
鼓琴谁解曲中词
林深日午春风起
空谷无人独秀时


Gran maraviglia di sì strano caso
va rivolgendo a Malagigi il petto.
Sa che sol per Rinaldo era rimaso
d'averla cento volte e più nel letto:
et egli stesso, acciò che persuaso
fosse di questo, avea assai fatto e detto
con prieghi e con minaccie per piegarlo;
né mai avuto avea poter di farlo:


TUDO VEM me lembrar que tu fugiste,
Tudo que me rodeia de ti fal
Inda a almofada, em que pousaste a fronte
O teu perfume predileto exala


Un ligrittier vi fia,
un goffan con un peschio, un descarello
e 'l manfan, che ti manda el Buffitello.


Vom Steinbruch tönt ein nagendes Gehämmer.
Die Lore fährt mit Felsenfracht zu Tal.
Durch dieses Nachmittages Waldesdämmer
Gleitet ein papageienhafter Schal.


Dúdol, dúdol.
Oly szomorú a dal,
s mire elhangzik az utolsó strófa –
– elszenderül a két modell – –
s alszunk pihegőn-csendesen – –
én és a vén diófa.


Vi a ciência desertar do Egit
Vi meu povo seguir — Judeu maldito —
Trilho de perdiçã
Depois vi minha prole desgraçada
Pelas garras d'Europa — arrebatada —
Amestrado falcão!
Cristo! embalde morreste sobre um mont
Teu sangue não lavou de minha fronte
A mancha origina
Ainda hoje são, por fado adverso,
Meus filhos — alimária do universo,
Eu — pasto universa
Hoje em meu sangue a América se nutre
— Condor que transformara-se em abutre,
Ave da escravidão,
Ela juntou-se às mai irmã traidora
Qual de José os vis irmãos outrora
Venderam seu irmã


Egy kivánatom leszen, ha
E szobából el kell menni;
Az, hogy engem
Akkor innen
Szent Mihály lova vigyen ki.


¿Has visto mi amor, un papel en blanco?
¿Has visto un prado sin flores?
¿Qué será?, ¿qué será mi
amor?
¡Un simple papel en blanco!
¡Un simple desierto sin vida!
Así, así mi gran amor
¡¡soy yo sin ti!!
o a lo mejor, pregunto,
estará manchado con la ignorancia...
estará manchado con los
colores de mi amargura...
estará manchado con
mi profunda desesperanza...
o a lo mejor estará manchado con...
¡¡¡la sangre de la violencia!!!...


Dieß Licht begann erwärmend sich zu regen,
Denn keimendes Verlangen sproßt vom Hoffen
So frisch empor, wie Knospen nach dem Regen.
Ihn hatt' ihr Bild oft wie ein Blitz getroffen,
Nun kam es ihm wie Sonnenschein entgegen,
Und legt' ihm selber sein Geheimniß offen.
So huben sich in ihrer Beider Herzen
Die bangen Freuden und die süßen Schmerzen.


Vždy jsem na vás, kvítka, hleděl,
Jak by ve vás Bůžek seděl,
A ve vás si blahé nebe tkal.
Zdálo se mi, jak bych ti rozuměl,
Když ty bore nábožně jsi šuměl,
A větýrku, když jsi s listkem hral.
Vyznat lásku jsem se však ostýchal;
Neb jsem divné o vás zvuky slýchal,
Mnohy veršovanou lásku lhal.


Ach, ihr Thränen, stürzet hin,
Dankt der Wonnegeberin!
Holde, nimm die Thränen an,
Wenn der Mund nicht danken kann!


Lieblichste der Frauen,
Still gedenk' ich dein!
Auf den grünen Auen
Wallt der Sonnenschein.


V ten vonný příval květů nádherných,
v tu ratolestí bujnou zeleň smavu
jak rád bych celou svoji duši vdych’
a na vždy k snění tiše složil hlavu


Die Gans aber wuchs im Grimme noch,
Sie schlug mit den Flügeln ein Brescheloch,
Und da stand sie nun zwischen den Steinen,
Und als sie bis zum Markte kam,
Waren sie zehn gegen einen.


Mikor indultál? Alkonyodik,
Elvéted utad.
Megérkezel-e idejében
Egy rossz, vén fiunak?


Již k arkýřům gotickým kráčím a kolem orloje
Jsou na něm žně namalovány z dob míru a pokoje
a jakési uspání čiší z něho, to dobře vím,
a to mne tak mate, že sotva to slovy vypovím...


Trpíš, trpíš, nezapřeš.
Hlava tolik bolí.
Úsměv sobě samé lžeš,
hlava tě však bolí.


wirfst deiner Stralen Glut in unser Eis herein,
machst Tag aus unsrer Nacht. Und was noch mehr zu preisen,
du wirst des Armuts Schatz, des Hungers süße Speisen,
giebst Himmel für die Welt. O Pein der Höllenpein,


海鹤一为别
存亡三十秋
今来数行泪
独上驿南楼


Grida che si ritiri ognun da canto,
spinge il cavallo e fa sentir gli sproni.
Ruggier cent'altri n'avea uccisi intanto,
e gran speranza dato a quei prigioni:
e come venir vide Dudon santo
solo a cavallo, e gli altri esser pedoni,
stimò che capo e che signor lor fosse;
e contra lui con gran desir si mosse.


A ruky obratem juž neznáš sebe,
jsi jiný člověk náhle. Kde se vzaly?
Jsi zase mlád a svět je tobě malý
a rukou hvězd chceš dosáhnout i nebe.


Rein zu genießen begehr' ich mein Leben,
Weise durchwandelnd die Tage des Lichts,
Meine Gedanken will ich erheben
Zu den Wipfeln des Weltgedichts.


Ojos hermosos:
si conocida
a vos os fuese
vuestra luz misma,
o en el espejo
la reflexiva
tanto mostrara,
conoceríais
qué estrago al orbe
se le destina,
bien con enojos
bien con delicias.
¡Ay cómo atraen,
cómo desvían,
cómo sujetan,
cómo acarician!
Piedad, hermosas
lumbres divinas,
de quien amante
os solemniza.
Y si a mi verso
la suerte amiga
da, que en el mundo
durable exista,
aplauso eterno
haré que os siga,
y en otros siglos
daréis envidia.


Saul schuf sich Himmel, schuf sich Gott
Nach eignem bunten Dichten,
Die Wunden Jesu sind ihm Spott,
Ihm kindische Geschichten;
»Das Höchste«, spricht er, »ist Verstand,
Der schlichte Glaube Kindertand.«


	e per suo amore andrei fin in Egitto
et anche credo ch'io combatterei,
defendendola a torto et a diritto.


Hát lefekszünk és álmodunk,
Mint az elfeledett rege
S édes álmokban vesz meg minket
Az Isten hidege,
Hajhó, hát lefekszünk és álmodunk.


Però s'io son, madonna, troppo audace,
incolpa gli occhi toi: d'inde l'ardire
nasce e la speme mia forte e tenace.


Mit einem Wort:
Er ist die Pfort
Zu dieses und des andern Lebens Freuden;
Er macht behend
Ein seligs End
An alle dem, was fromme Herzen leiden.


„Toho lotra, žalářníku starý,
nad ostatní dnem a nocí střez,
upoutej ho dubí na pařez,
nevěř mu a častěj ztuž mu spáry,
jimiž obvaz s hlavy strhnouť hledí,
aby unik stahování kloubů,
kleštím, čapce, housličkám a šroubu, –
ďábel pikhardský mu v duši sedí.
Dvojnásobná pouta dej i zděře
tomu náčelníku selské sběře,
a jen potud šetři míry pravé,
by měl na popravu údy zdravé,
u níž sám bych rád se pobavil;
dbej, by zřídka jedl, zřídka pil,
a byl uctivým, ten chamský bloud,
než ho pověsiť dá náhlý soud;
dřív však dej mu něco na záplatu
první vzpoury kolem Křivoklátu,“
a vrah běsným chechtotem se smál.


Er thut den sehr vil gutes
die eins zerschlagnen Mutes
seind, in dem Geist betrübt,
Heilt die zerbrochen hertzen,
verbindet jhren schmertzen,
wan ers durchs kreutz lang übt.


divoto quanto posso a te supplìco
perché mi parli: tu vedi mia voglia,
e per udirti tosto non la dico".


Guten Morgen, Jungfrau!
Mach geschwind,
Du sollst mit mir tanzen,
Munter Kind!
Bischen auf und abgeschwenkt,
Und ein Gläschen eingeschenkt.


Pohnut jest a vděčné lásky
synovské mu praví cit,
že své něžné roditelky
prosbě nemůž’ odepřít. –


失宠能忘得宠初
妾心安用泣前鱼
衰荣自古何曾定
班赵从来不与俱


Auch sah er so verteufelt aus,
Als wäre er besessen,
Und macht ein schreckliches Gebraus,
Als wollte er mich fressen.
Daher sah ich den guten Mann
Für jenen großen Teufel an,
Verzeih mir Gott die Sünde!


分席春畦仅一弓
灵根移自石窗东
饶渠五味夸仙药
争似盐梅正策功


A chrám náš drahý... jenom přelud táh’
po dálném nebi jako v mátohách,
ač rudé růže u bran chvěly se
a dveře jeho otevřely se,
ač čekal nás pro štěstí zásvětí
s hostií lásky – žhavou – pečetí...


罗浮道士是前身
爱写江南雪里春
今日香魂招不得
看花一度一伤神


Und wenn mein Vielgeliebter
Am Hag vorüberwandelt
Und ein paar warme Blicke
Mir in die Seele warf,
Höhnt sie am Mittagsmahle,
Daß ich am untern Ende
Das Auge nicht erheben
Und mich nicht rühren darf,


Den Panzer er in die Halle hing,
Der Spinne Geweb' den Helm umfing.


Ach, was für Wunder würd ich hier
Auf meinen Reisen sehn,
Wie schön, wie lieblich würde mir
In solchem Sehn geschehn.


Sviť, měsíčku, polehoučku
skrz ten hustý mrak,
jakpak se ti Brixen líbí? –
Neškareď se tak!


Leč sotva hrob byl hlínou pokryt znova
a velký kámen na hrob přivalen,
bouř strhla se a divá řvala slova:
ten hrob je můj, co v něm je, beru v plen.


O du des Opfers und der Gnade Gott,
Wo ist der Quell des undankbaren Herzens
O du des Opfers und der Gnade Gott.


Du klagst, es fall' dir schwer; du fragst: »Was hält mich auf?«
Vernunft und Eigenwill', die hindern deinen Lauf;
Ei, überleg nicht viel, glaub blindlings ohne Sehen
Und bleib stets willenlos, so wirst du leichter gehen!


Maga mossa a ruhát, a hab álmodozva reszket karjain,
letérdel, mintha imádkozna, fölsikálja a padlót és nagyot kacag, ha elvégezte,
kacagása mint az alma, melybe héjjastul beléharap,
olyankor az is hangosan nevet,
ha kenyeret dagaszt, hajnalban kel föl, mint a pékek, akik a jólsütő kemencék rokonai,
hosszú lapáttal őrködnek fölöttünk,
fölverődik a liszt és odaszáll a szép, szabad mellükre, ahol meg nyugodtan elalszik,
mint kedvesem a jószagú ágyban, hogy elmosogatott
s tisztára ölelte szívemet.


Der Selige! Mit ihm und durch ihn stand
Das freye schöne Vaterland,
Wo nie ein Volk sich jemahls fand.
Der Genius der Ehre schwebte,
Die goldne Tuba in der Hand,
Hoch um Athen, so lang' er lebte;
Daß weit vor ihr die Despotie erbebte,
Von Susa zu des Taurus Felsenwand.


Dirai che venga a me sanza tardare
a dimandarmi mercé e perdonanza:
di tutto ciò ch'egli ha signoreggiare
mandi le chiavi a me sanza tardanza,
e facciasi a mia fé poi battezare
e torni al vero Dio che ha più possanza.
Se questo non vuol far, di' che mio oste
subito aspetti per piani e per coste.


Der Geist hat in des Leibes Banden
Gewalt und Unrecht ausgestanden/
So lang er auf der Welt in solchen Kercker lebt.
Bald soll er zu des Fleisches Lüsten/
Bald vor des Geitzes weite Küsten/
Und bald bemühet seyn/ wenn man nach Ehren strebt.


Altr'erano al ballar tutte infiammate:
chi sollazzava tra gigli e viole,
e tal le chiome d'oro scapigliate,


Frauen-Zimmer zu gewehren, daß sie mit Gewehr vergnügt,
Ist die Sache zugewehren, wie sie steht, nicht, wie sie liegt.


Heil dem glücklichen Tag der die Belohnungen
Deiner Tugend dir bringt, und von unzählbaren
Goldnen Tagen begleitet
Vom Olympus herunter kommt!


Glaubst du noch an Gott? und spielst du Lotterie?
Meine Schwester kommt im Juli nieder.
Doch der Kerl ist ein gemeines Vieh.
Schenk mir zwanzig Mark; du kriegst sie wieder.


Wohl dem! der so/ wie goldschmieds junge/ denckt/
Und eher sich nicht zu der liebe lenckt/
Als biß er nach vollbrachten jugend-jahren
Sich kan in ehren mit der liebsten paaren.
Ich habe die regel: Ich liebe nicht viel/
Und wenn ich gleich liebe/ so ist es nur spiel/
Und ist es im ernste/ so bin ich vergnügt/
Im fall ich nur freundschafft und küsse gekriegt.


Ch'abbiate, Signor mio, già inteso estimo,
che Ferraù per tutto era fatato,
fuor che là dove l'alimento primo
piglia il bambin nel ventre ancor serrato:
e fin che del sepolcro il tetro limo
la faccia gli coperse, il luogo armato
usò portar, dove era il dubbio, sempre
di sette piastre fatte a buone tempre.


Mich hetzt und jagt, ich weiß nicht wer,
Ich wandre hin, ich wandre her,
Zu schlafen hab' ich sehr Begehr,
Ich bin der alte Ahasver.


Und wie keusche Götterfabeln
Lernt ein christlicher Scholar:
Geht und sagt mal seiner Mutter,
Was der Gott Priapus war.


Как быстро год прошел! Как медленные дни
Томительно текли! Как много раз они,
Встречая ласкою, прощались огорченьем,
Как много раз моя душа
Кипела буйным вдохновеньем,
Любить и чувствовать спешКак часто с трепетным и злым негодованьем
Готов предаться был я пламенным рыданьям,
И, не рыдая, тлел в агонии страстей!
Как много раз, с судьбою споря,
Над бездной ужаса и горя,
Молил я солнца ясных дней!
Но робкая судьба как тусклый день текла
И скупо счастие дарилИ душу сонную томила
Кругом сгустившаяся мглБез слез я проклинал, без злобы ненавидел,
Без сожаления в прошедшее смотрел,
Без упования грядущее я видел
И холодно пытал нерадостный удел!
Ав


Nuže slyš, můj milče bývalý,
všechno, vše ti ret můj odhalí!
Věz to již: ze sboru Adamitů
srdce mého žádný nedobyl,
ty’s jen bledou, truchlou Sulamitu
svatozáří lásky ozdobil.
Což jsi nevídal, jak v mužů kruhu
tebe jen mé oko hledalo,
u nohou tvých něžnou za posluhu
vzdorovité děvče sedalo?
Ty kdes nebyl, hynula jsem nudou:
bez tebe mi zeleň v suchou klest,
květný dol se měnil v rokli chudou
a cimbálu zvuky v pustý chřest.
Líbala mne ovšem ústa mnohá,
však jen tvůj jsem cítívala ret,
s mnohým v tanci vířila má noha,
však jen s tebou opouštěla svět.
Tvým jen stínem bývala jsem za dne,
o tobě jsem snila každou noc,
a teď z veselí v ty stíny chladné
zvábila mne k tobě lásky moc!


Co platno, když se oko vnoří v oko,
když ruka tiskne ruku v bolné křeči?
když skutkem jest, co váháš říci, sloko?
Jak dlouho můž’ to celé trvat štěstí?
Co platno jednou kvésti?
Co platno štěstí, nemůž’-li být větší?


Aber es sind auch andre drunter,
Ein welfisch ehrenwert Geschlecht;
Sie klagen um zertretnes Recht.
Sie haben geredet, gerufen
Vor den Hallen, an den Stufen,
Sie haben geläutet unverdrossen
Im Trauergewand, in der Flehenden Kleid,
Aber es blieb vor ihnen verschlossen
Die Pforte der Gerechtigkeit.
Gilt es nicht da, das Schwert zu schleifen?


Drum zähme deinen Wunsch! leb' als ein freyer Mann!
Was man nicht sehnlich sucht, vermisst man ohne Sorgen.
Der Weise lässt durch nichts sich fesseln, was ihm morgen
Des Zufalls Laune rauben kann.


Sie hat zwey rothe Bäckelein,
Sind röther als der Wein,
Ein solches Mädel findt man nicht, ju ja findt man nicht,
Wohl unter dem Sonnenschein.


Es findet die Liebe
Im Grabe nicht Ruh;
Am Tag Allerseelen
Da winkt sie dir zu.


Rechtkindlichst lallt mein Mund, weil du dein Kind umarmest!
Das Einfalt mir von dir geschenkt!
Ich seh, mein Vater, wohl, wi du dich mein erbarmest!
Wi A.L.L.E.S. sich zum wesen lenkt!
Wi Jesusblutt mich himmlisch tränkt!
Ich werd imehr entzündt, imehr ich werd entzündet!
Dein Auge strahlt aus mir auf ewigst unergründet.


Und wer erschaffet Zeit und Menschen? Wer
Erweckte jeden großen, edeln Mann,
Der seiner Zeit vorantrat? gab ihm Muth,
Rath und Gedanken, Willen, Kraft und That,
Entzündete sein Herz, Gefahren nicht
Zu scheuen, gab ihm freien, weiten Blick
Und festen Fuß, zu stehn und übern Abgrund
Hinwegzuschreiten? Der am Himmel dort
Die Sterne führt in ew'gem Reigentanz,
Der aus der Nacht die Morgenröthe ruft,
Den Blitzstrahl aus der Wolke schleudert, er
Erwecket Zeiten, Menschen.


Fort, ich ersticke.


Já marně skrápím vlahou slzou oka
myšlének mrtvých odekvetlý sad,
ten němý klid, to svaté ticho hrobu
se v píseň sladkou nechce rozehřát.


Álmodol majd, mint a liliom
Forróságról - nyári hajnalon,
Mely a szomjúságtól meghajolva, lankad
S érezi, hogy száll az éltető mézharmat.


O schwere Wahl! Wer redt mir ein,
Im Fall vor mir zween Wege seyn,
Der eine wüst und kaum zu sehen,
Der ander sauber, sanfft und weit
Und in den schönsten Schmuck gekleidt,
Daß ich soll den, nicht diesen, gehen?


Ein dummer Teufel ist der Schuft,
Weil doch er der Geprellte ist,
Wenn ihn die Welt, die er betrog,
Mit großen, klaren Augen mißt.


WHAT can the British senate give,
To make the name of ANNA live,
By future people to be sung,
The labour of each grateful tongue?
Can faithful registers, or rhyme,
In charming eloquence, or sprightly wit,
The wonders of her reign transmit
To th' unborn children of succeeding time?
Can painters' oil, or statuaries' art,
Eternity to her impart?
No! titled statues are but empty things,
Inscrib'd to royal vanity,
The sacrifice of flattery
To lawless Neros, or Bourbonian kings.
True virtue to her kindred stars aspires,
Does all our pomp of stone and verse surpass,
And mingling with etherial fires,
No useless ornament requires
From speaking colours, or from breathing brass.


جرى في عودِه ماءُ الشبابِ
وأسكرهُ الصِّبا قبل التّصابي
ويخطُر كالقضيبِ اهتزّ رِيّا
وجُرّ عليه ذيلٌ من سَحابِ
هتفْتُ به وبُرْدُ الليلِ بالٍ
ونجمُ الصُبحِ ورديُّ النِّقابِ
ومرّ بنا النسيمُ فرقّ حتى
كأني قد شكوْتُ إليه ما بي
ولفّ الليلُ شملتَهُ بحاءٍ
وبلّ الصُبْحُ أذيالَ الرّوابي


Elefanten und Dariken,
Kron' und Zepter, goldnen Plunder,
Eingesteckt in seine weiten
Mazedon'schen Pluderhosen.


E tu da qual delle Furie togliesti
o Cupido, il veneno?, forse lo strale
nelle schiume di Cerbero intignesti?


Gern führ' ich auf der stillen Spree
In einem schön beladnen Kahne,
Wo mit dem schlanken Arm Dein Neubau'r ruderte,
Vorbei an einem stolzen Schwane.


Will ich's sagen, so entschwebt es;
Wären Töne mir verliehen,
Flöss' es hin in Harmonien,
Denn in jenen Tönen lebt es.
Nur die Nachtigall kann sagen,
Wie er innig sich mir gibt,
Um zu lindern meine Klagen,
Daß er nicht so innig liebt.


És letűnnek, ahogy útjuk,
Létük egyszer véget ért;
S róluk is csak úgy nem tudjuk,
Mint magunkról, hogy miért?


Cruzados hacen cruzados,
escudos pintan escudos,
y tahúres muy desnudos
con dados ganan condados;
ducados dejan ducados,
y coronas, majestad:
verdad.


invisíveis, que desembocam
em nada, mas que vez por outra
dão com túneis que os engolem
na embocadura dos morro
uma cidade debrum:
maritimamente orlada,
Flamengo, Botafogo et
imbricando-se em toda a volt
impossível saber de cor
essa estranha geografia,
cujos pedaços só os mapas
seguramente memoriza


Dans l’azur de l’avril et dans l’air de l’automne,
Les arbres ont un charme inquiet et mouvant.
Le peuplier se ploie et se tord sous le vent,
Pareil aux corps de femme où le désir frissonne.


日午芳园归
欣然问主妇
瓮头酒如何
杏花开满树


Já slyším ještě onu melodii,
jak zní a hyne smutnou síní v tmách...
Čas jednotvárně v tichu prázdném míjí,
má ruka bledá sahá po strunách.


Dans son besoin d'aimer on prodigue son âme,
On prête des appas à l'objet de sa flamme ;


Matka zas u kněze sedí
A si dobré rady hledí;
Zas se domů vrátila,
Svátečně se strojila.


Já kláštera byl přítelem,
když lepší dnové byli;
čas jen se mih’, a z přátel mých
teď dluhy jen mi zbyly!“


Vom Himmel kömmt diß schöne Bild/
Der Trost/ die Lust/ das Freuden-Schild/
Nun kann ich mich erquicken;
Wenn mich der Krieg ja traurig macht/
So kan sie doch zu Tag und Nacht
mit Trost mich recht anblicken.
Ach mein Schätzlein/
Laßt erwarmen in den Armen
meine Glieder/
Legt den Nahmen bey mir nieder.


Wenn ich am frühen Morgen
Mit aufgewachtem Herzen
Im Garten schaff und singe,
Die Welt mir freundlich blickt:
Wirft sie mir aus dem Fenster
Die ungefügen Worte,
Daß rasch in meiner Kehle
Ein jedes Lied erstickt!


Da che Donna (dicea) lannel hai teco
che val contra ogni magica fattura:
io non ho dubbio alcun: che s io lo arreco
la dove Alcina ogni tuo ben ti fura:
ch io non le rompa il suo disegno: e meco
non ti rimeni la tua dolce cura
questa sera andero ne la prima hora
e sero in India al nascer de la aurora


东华西华南御天
三门相望凤池连
煌煌大乙临寰宇
殷亳周丰未敢先


Až mě hlínou zasypete,
čtěte hlasně na mém hrobě
aspoň po dvou, po třech básních
z těchto drahých lyriků:


Geister reichen mir den Becher
Reichen mir die kalte Hand,
Denn ich bin ein kühner Zecher
Scheue nicht den glühen Rand.


Por el amor que en mi dureza tierno,
en inocencia ejecutó el castigo
que mereció mi culpa a su justicia.


Wo du hingehst, da folget dir
Der Jungfraun Chor und zwingt mit Lust
Dein Lob aus ihrer keuschen Brust
In süßem Tönen für und für.


Thyrsis singt Dir süße Lieder,
Voll von Schmeicheleien, vor.
Hüte Dich! der Ton im Ohr
Tönt im Herzen wider.


Anmerke stets das neun der weh und seelikeiten.
Besaltze dich und leucht zum beispil allen Leuten.
Christfolge innerlich Gesätz und zehenwort.
Durchdringe vollen ernst gottähnlich iden Ort.
Erkenne di gebühr gottfälliger Almosen.
Formtrage keines theils Gott scheinbar libzukosen.
Geistbete, wi Gott wil, und das dir ewig nutz.
Heimstelle alles Gott, und fleuch den eigentrutz.
Jauchtzschreie, wann du dinst höchstheimlichst Gott mit fasten.
Klarmache dir vil schätz im himmel, nicht im kasten.
Lichtleuchte deinem leib, als dir von Gott geschenkt.
Mittheile dich rein Gott, von weltsorg ungekränkt.
Nachtrachte Gottes Reich! Natur wird zugegeben.
O richte keinen ni, weil gleiches mas darneben!
Probprüfe dich zuvor, und such im guttem ruhm.
Quellquille Hunden ni mit Gottes Heiligthum.
Rechtklopffe ernstig stets, bis thür und thor aufgangen.
Stets thue andern dis, was du wilst stets verlangen.
Taglauffe durch di äng, di zu dem Himmel führt.
Verkenne ni den Wolf, den Schafeswolle zirt.
Wohlmerke ides frucht: das gutte bringet guttes.
Xgleiche mit dem thun, wo du bist Christenbluttes.
Yeine Gottsgesätz und meide Satansbett.
Zufelse dein gebäud, das That dein A und Z.


ودَّعتَ فاركبْ جناحَ البَينِ في سَفَرهْ
هذا الفراقُ وهذا الموتُ في أَثرِهْ
مَن يشتكي البينَ لا يشكو غوائلهُ
قلبٌ يراكَ إذا ما غِبتَ عن بَصرِهْ


Költő leánnyal, borral nagyralát:
Tőlem ne várja senki már dalát.
Bort... legfölebb ha néha megiszom:
S a szerelem... rég volt az! rég bizon.
Én is szerettem: (oh, ez édes emlék
Szivemre most is oly enyhítve ömlék!)
De halkan, zaj ne’kül... mint a virág
Egymásra hajlik és hangot nem ád
Midőn felpattan illatos pora
S elönti a kéj boldog mámora.
Egy mukkomat se hallád, vaksi hold!...
(Látta-e, nem tudom, vagy ott se volt);
Nem kiabáltam a természetet,
Csak érzém, mit szivembe ültetett;
S midőn szerelmet a leánynak esdék:
Nem oly szagú volt mint a nyomdafesték.


Nein, es half nicht, daß er sich die scharfen
Stacheln einhieb in das geile Fleisch;
alle seine trächtigen Sinne warfen
unter kreißendem Gekreisch


How many links there be
To bind man's heart to thee!
Affections of the human breast
For children, kindred, friend and guest;
Yea, those in generous minds that flow
From virtues of a noble foe!
All form a woven mystic cord, —
Thy bands, O Lord.


Wer Christum recht wil lieben,
Muß selbst verleugnen sich
Vnd gäntzlich von sich schieben
Der alten Schlangen Stich:
Ich meyne solche Lust,
In der wir uns gefallen,
Wie Adams Kindern allen
Dieselb ist wol bewust.


	ché 'l martello ch'io ho del mio padrone,
qual tu mi tieni a pascere il tuo gregge,
di quel sonetto è stata la cagione.


A uzdravených tisíce
Ti nesou vděčné zpěvy,
a já dnes Tobě na oltář
jen listí nesu révy.


Megtart, ‘s édes vígságokkal
átfongatván éltedet,
bájos rósa illatokkal
meghinti ösvényedet.
Messze terjedtt birtokidnak
gyarapíttya hasznait,
hogy Hazádnak, szolgáidnak
boldogíthasd napjait.


O Jesu Crist, war got du bist;
in dir ist kein gebrechen.
Es ist kein man, der mag und kan
dein glori groß aussprechen;
Dein hohes lob schwebt ewig ob,
dir ist als übergeben
was ie gewan das leben,
all creatur. o könig pur,
wens darzu kumt, das mein mut stumt,
leiblich den tot muß leiden,
dan hilf du mir, das ich mit gir
in deim wort müg abscheiden.


Sollst nur im Traum dich manchmal zeigen,
Das unterbricht das Todesschweigen.


Y por eso temo,
al quedar dormida,
se evapore como
la helada en las viñas...


Seht den Schuft am Waldessaum
Mit gewandten Sprüngen fliegend,
Einen jungen Eschenbaum
Auf den breiten Schultern wiegend!
Hat die Axt, die er gestohlen,
Vornen in den Stamm geschwungen,
Weit noch hinter seinen Sohlen
Kommt der Wipfel nachgesprungen.
Wie er heimlich lacht und singt,
Daß das Herz im Leibe springt!


A myslím si, by bylo jako dnes
v těch chvílích štěstí, které zašlo záhy,
a kdyby smutek na mé čelo kles’,
jak šli bychom tou stopou jedné dráhy,


يا جَنة تَرَكَت قُلوب ذَوي الهَوى
أَسَفاً تَقلب بَعدَها في نار
ما كُنت أَحسَب قَبل دفنك في الثَرى
إِن اللحود مَنازل الأَقمار
لَهفي لِنور قَد جنتهُ يَد الرَدى
مِن وَجنَتيك وَطَرفك السحار
وَلِماء حُسن غَيض قَسراً بَعد ما
قَد كانَ مِنكَ بِكُل عُضو جاري
لَيتَ أَفتَدتك عُيونِنا وَقُلوبِنا
وَغَدَت مَكان التُرب وَالأَحجار


兴国寺中谈道日
鹅湖山下论心时
百年公案今宵合
接得乾坤真化机


宰邑归来便老成
岂知诗句是心声
细看野水无人渡
终胜蟠龙守此清


Solang ein Weib tut leben,
Solang lebt auch der Kuß,
Sie kann den Kuß dir geben,
Der sich verdoppeln muß.


Hier hast Du unser ganzes Volk:
Bekehre es zu Dir;
Auch werde unsre Zeugen-Wolk,
Und bleibe werth vor Dir.


Dónde el hombre,
su bandera enarbolada,
el hijo de la mano,
la risa trepando a cada surco
de ala imbatible,
el tiempo que revela la luz
de las palabras
el tono fraternal
del canto en el viento.
Había un andén para llegar
a la esperanza
y otro andén de regreso
al cereal del día.
Dónde el hombre,
que su tren extraviado
se hundió en la noche
de colmillos.
Dónde el hombre
que la sangre abre
con su rayo negro el espanto.
Había una estación
para sentarse a distribuir
la risa y el saludo.
Dónde el hombre
que ordenó la alianza
con la muerte a cambio
de monedas,
dónde el que acercó la llama
a la pólvora,
donde el hombre de a pedazos
que dejó apenas
su pavoroso silencio
en el estallido.
Había un manojo de vías
teñidas de fascismo,
aquel tren de la muerte
de Miguel Hernández,
aquel tren que el franquismo
moderno ha regresado
de la niebla funeral
que no se ha ido.
Dónde el hombre,
con su parca a cuestas,
con su miedo de espaldas,
con sus plegarias.
Sabrán los dueños
de la vida ajena
que el dolor no para,
que el llanto no acaba,
que un abismo de nada
se abre en cada casa
y que ya no tiene causa
la muerte en la tierra.
Dónde el hombre, mañana.


Dichtkunst, sey uns gegrüßt, Hochheilige, Himmelgeborne!
Ewig doch bleibet Barbar, wer nicht der Göttlichen lauscht!


Poi che virtù tuo buon destin ti diede,
se in te stesso prima non fa' l'opra,
ch'ad altri giovar possa non si crede.


Výš ostatních sed’ chlapík načechraný,
všech náčelník, či vrabčí doktor snad,
ten vrtěl černou hlavou na vše strany,
a dotazován hlučně odevšad,
svár konejšil a volal: „Jen ne hádku,
všem slovo dám, leč pěkně po pořádku!


Stařenka se Víta ptala,
kdeže Tomše zanechal
a velmi ho litovala,
že tak na pověry dbal.


وَمَجَرِّ ذَيلِ غَمامَةٍ قَد نَمَّقَت
وَشِيَ الرَبيعِ بِهِ يَدُ الأَنواءِ
أَلقَيتُ أَرحَلُنا هُناكَ بِقُبَّةٍ
مَضروبَةٍ مِن سَرحَةٍ غَنّاءِ
وَقَسَمتُ طَرفَ العَينِ بَينَ رَباوَةٍ
مُخضَرَّةٍ وَقَرارَةٍ زَرقاءِ
وَشَريتُها عَذراءَ تَحسِبُ أَنَّها
مَعصورَةٌ مِن وَجنَتَي عَذراءِ
حَمراءُ صافِيَةٌ تَطيبُ بِنَفسِها
وَغِنائِها وَخَلائِقِ النُدَماءِ
خُذها كَما طَلَعَت عَلَيكَ عَرارَةٌ
مُفتَرَّةٌ عَن لُؤلُؤِ الأَنداءِ


Klekni tam a na ně čekej,
vypravuj jim svoji bídu,
zpovídej jim svoje hříchy,
úpěj, plač a naříkej!


Toldiné bús szíve otthon is csak fája,
Szomorú lőn neki csendes háza-tája,
Szomorú és siket: ahová, jól tudja,
Hire a fiának, ha volna, se jutna.
Azér’ eltökélé hogy Budára menjen:
Sok ember megfordul oly világos helyen,
Népek és országok utja metszi átal;
Szemfül ember ottan mindig ujat lát, hall.


Twardowski se vyhoup’ na plášť,
Satan chyt’ jej kolem pasu,
a juž v mračno hřměli letem
s mhou a větry do zápasu.


Laßt ab von mir, ich will mich selbst verdammen;
Gespenster! ach! die ihr mit Klauen dräut,
Um Gräber spükt und Kindern oder Ammen
Am liebsten sichtbar seyd!


Sólo una cosa al tiempo denodado
ni cederá, ni cede, ni ha cedido,
y es el constante amor con que te adoro


Wenn ich einmal soll scheiden,
So scheide nicht von mir;
Wenn ich den Tod soll leiden,
So tritt du dann herfür.
Wenn mir am allerbängsten
Wird um das Herze sein,
So reiß mich aus den Ängsten
Kraft deiner Angst und Pein.


É tão severa a lei para o soneto,
que ao bom senso parece grande ultraje
se, poeta plebeu de humilde traje,
em tal dificuldade me intrometo.


WHEN severest foes impending
Seem to threaten dangers near,
Unexpected joys attending
Ease your mind and banish care.
Though to fortune's frowns subjected,
And depress'd by anxious care,
Servile souls are soon dejected, —
Noble minds will ne'er despair!


Oh, napnyugot hazája! mily hamar
Keresztül élted a fényes delet!
Mely előbb még bálványozott, a föld
Kiábrándult és szánja estedet.
Elvész a hír és dicsőség, amit
A szabadságnál jobban szeretél;
Meggyűlölt a szabadság istene,
S halállal büntet e rút vétkedért...


Ein Kind ist seiner Mutter Lust,
Sie nährt es selbst aus ihrer Brust,
Ermüdet nicht im Sorg'n und Tragen.
So liebst du einen jeden, Herr,
Als wenn nur er dein Liebling wär;
Drum können wir's auf dich nur wagen,
Wir sollen süßvertraulich sein,
Dich, Lieb', ansehn und uns erfreun.


Ehe noch di klag vollendet,
Ward di hülfhand schon gesendet,
Wi frühmorgens mir gezeigt,
Das vor Genf mein hertz gebeugt.
Drauf begehrt ich auszuharren
Unter Basans fetten Farren,
Hochgetrost auf Gottesstärk,
Und sein heilges Kühlungswerk.
Alles ist durch Gott gelungen,
Das erwünscht ich durchgedrungen.


THIS done, the loving Couple quit the Shore,
And joyfully the destin'd Port explore;
While sportive NEREIDS round their Vessel play,
And wanton CUPIDS hail 'em on their Way;
Rough THETIS' Self assumes a pleasing Smile,
Glad to return 'em to their native Soil;
Where sacred HYMEN join'd their mutual Hands,
And Heav'n, indulgent, bless'd their Nuptial Bands.


Странный звук издавала в тот вечер старинная скрипка:
Человеческим горем — и женским! — звучал ее плаУлыбался скрипаБез конца к утомленным губам возвращалась улы6кСтранный взгляд посылала к эстраде из сумрачной ложи
Незнакомая дама в уборе лиловых камнеВзгляд картин и теней!
Неразгаданный взгляд, на рыдание скрипки похожиК инструменту летел он стремительно-властно и прямСтон аккорда, — и вдруг оборвался томительный плач…
Улыбался скрипач,
Но глядела в партер — безучастно и весело — дам


Heimatlich war es mir nur,
Bruderherz! durch dich hienieden,
Fremd blickt an mich die Natur,
Seit du bist aus ihr geschieden.


Dia seis de Fevereiro
Com rapidez se avizinha,
E o piedoso festeiro
Já consultou a folhinha.


Que até o boçal galego,
Que eu tinha por inocente,
Já me conhece a fraqueza,
E já me revira o dente;


nos mil séculos anteriores ao homem


Герои
Рабочий
Стали орлы из рабоОтчего?
Спроси рабочегКрасноармеец
Если красное знамя рдеется,
если люди дорвались до света,
это дело красноармейца,
первой опоры СоветБатрак
Эх! и потрудилась для дела свобод рука
батракМатрос
Потрудился в октябре я,
день и ночь буржуев бреШвея
Довольно купчихам строчить тряпицЗолотом знамя теперь расшей-ка!
Октябрь идет, пора торопитьсВперед, швейка!
Прачка
Довольно поотносились ласково,
заждались Нева, Фонтанка и МойкПрачка! Буржуя иди прополаскивать!
Чтоб был белее, в Неве промой-ка!
Автомобилист
Если белогвардеец задрожит, как лист,
и кучи его рассыплются, воя, —
это едет автомобилист
машиной броневоТелеграфист
Это я о врагах — где конный, где пеший —
восставшим товарищам слал депешЖелезнодорожник
Ни сайка не достанется, ни рожь никому,
коли забудем железнодорожника мЖертвы
Заводчик
Резвясь, жила синица-птица
за мо́рем и за во́дамИ день и ночь бедняге снится,
как он владел заводамБанкир
Все буржуи в панике —
отобрали банкДолю не найдешь другую
тяжелей банкирочной —
встал, селедками торгуя,
на углу у КирочноПомещик
У кого кулак, как пуд?
Кто свиньи щекастей?
Отобрали всё, — капут
помещичьей кастКулак
Бочки коньяку лакал,
нынче сдох от скуки И теперь из кулака
стал я просто кукиБарыня
Расстрелялись парни,
беспокойство барынНадоел хозяйке пост,
самолично стала в хвосПоп
Развевались флаги ало
по России-матушкБольше всех попам попало,
матушке и батюшкБюрократ
Сидел себе, попивал и покрадываУпокой, господи, душу бюрократовГенерал
И честь никто не отдает,
и нет суконца алого, —
рабочему на флаг пошла
подкладка генераловКупец
Эх, пойду, мои отцы,
с горя нализаться Света близятся концы —
национализаци


Di Bradamante: poi che connosciuta
in campo fu: si fe letititia & festa
ognun la riverisce & la saluta
et ella a questo e a quel china la testa
Rinaldo come udi la sua venuta
le venne incontra: ne Ricciardo resta
ne Ricciardetto o daltri di sua gente
et la raccoglion tutti allegramente


Throne Krone Zopf Kopf Reußen Preußen Spott Gott


Nos má sídlo svoje pode čelem,
v kterémž rozum vládne,
z čehož každý hned uhádne,
nos že rozumu je nositelem.
Já však tvrdím ještě více:
nos – to je ten rozum sám!
Nechcete-li věřit, podám vám
důkazů až na tisíce.


anacığını, babanı satmayacaksıonlara duyarsız


Srdce se tetelí na holé skalině,
ještě mám lidi rád, ještě jdu mezi ně.


Hora de trabalhar?
— Pernas pro ar que ninguém é de ferro!


O ničem já nechci vědět!
Odsud všickni! – Sám chci patřit
nevyrušen na ten mramor,
co mi život, co mi čas?


a hrbily se do tmy,
do horké, vlhké vůně,
již tancem rozvířily
nevidné bytostí,


Der Frühling naht, es streicht der Star
Am Söller um sein altes Nest;
Schon sind die Täler sonnenklar,
Doch noch die Scholle hart und fest;
Nur wo der Strahl vom Felsen prallt,
Will mählich sich der Grund erweichen,
Und schüchtern aus den Windeln schleichen
Der Gräser lichter dichter Wald.


Skloněnou hlavu zase vznes’
jinoch než přešel ještě les,
zapomněl naráz mládí žel –
kmet však už z lesa nevyšel.


Ocio manso del alma, sosegado
Sueño, fin del pesar triste enojoso.
Liberal de esperanzas, poderoso
De limpiar la amargura del cuidado;
Si alguna vez a mi dolor has dado
Nueva ocasión turbando mi reposo
Con visión falsa, en este venturoso
Punto de cualquier mal quedo pagado:
Sueño dulce y sabroso, que has rompido
La dureza que amor y mi fe pura
Nunca ablandó, ni mi dolor tan largo;
Si me vienes a ver, cual has venido
De otro sueño tan dulce, la dulzura,
Dulce hará cualquier pasado amargo.


Szép menyasszony szemét le se zárja,
Szörnyűködik, hova lett a párja;
Remegő kéz gyujtja meg a mécsest,
Férje urát fölkeresi,
Hajnalig ott sírva lesi:
„Ez is olyan, mint a másik...
Mint valami holttest!”


Érzem a rokon köteléket:
Tied vagyok, te az enyém!
Pokol, tebenned üdv az élet!
Vétkezni véled az erény!


Aus dem Tempel der Kunst wann geißelt ein anderer Lessing
Zürnend wieder den Schwarm feilschender Krämer hinaus?
Nicht um die Gunst mehr frein sie der Muse, sie frein um die Mitgift,
Und im gemeinen Erwerb stirbt das entweihte Talent.


黄芦苦竹晚萋萋
风静寒塘自在栖
边塞有书归未得
夜深无梦到辽西


O povo, Doroteu, é como as moscas
Que correm ao lugar, aonde sentem
O derramado mel, é semelhante
Aos corvos e aos abutres, que se ajuntam
Nos ermos, onde fede a carne podre.
À vista, pois, dos fatos, que executa
O nosso grande chefe, decisivos
Da piedade que finge, a louca gente
De toda a parte corre a ver se encontra
Algum pequeno alívio à sombra dele.
Não viste, Doroteu, quando arrebenta
Ao pé de alguma ermida a fonte santa,
Que a fama logo corre, e todo o povo
Concebe que ela cura as graves queixas?
Pois desta sorte entende o néscio vulgo
Que o nosso general lugar-tenente,
Em todos os delitos e demandas,
Pode de absolvição lavrar sentenças.
Não há livre, não há, não há cativo
Que ao nosso Santiago não concorra.
Todos buscam ao chefe e todos querem,
Para serem bem vistos, revestir-se
Do triste privilégio de mendigos.
Um as botas descalça, tira as meias
E põe no duro chão os pés mimosos;
Outro despe a casaca mais a veste
E de vários molambos mal se cobre;
Este deixa crescer a ruça barba,
Com palhas de alhos se defuma aquele;
Qual as pernas emplastra e move o corpo
Metendo nos sobacos as muletas;
Qual ao torto pescoço dependura,
Despido, o braço que só cobre o lenço,
Uns, com bordão, apalpam o caminho,
Outros, um grande bando lhe apresentam
De sujas moças, a quem chamam filhas.
Já foste, Doroteu, a um convento
De padres franciscanos, quando chegam
As horas de jantar? Passaste, acaso,
Por sítio em que morreu mineiro rico,
Quando da casa sai pomposo enterro?
Pois eis aqui, amigo, bem pintada
A porta, mais a rua deste chefe
Nos dias de audiência. Oh! quem pudera
Nestes dias meter-se um breve instante,
A ver o que ali vai na grande sala!
Escusavas de ler os entremezes,
Em que os sábios poetas introduzem,
Por interlocutores, chefes asnos.
Um pede, Doroteu, que lhe dispense
Casar com uma irmã da sua amásia;
Pede outro que lhe queime o mau processo,
Onde está criminoso, por ter feito
Cumprir exatamente um seu despacho;
Diz este que os herdeiros não lhe entregam
Os bens que lhe deixou, em testamento,
Um filho de Noé; aquele ralha
Contra os mortos, juízes, que lhe deram,
Por empenhos e peitas, a sentença,
Em que toda a fazenda lhe tiraram;
Um quer que o devedor lhe pague logo;
Outro, para pagar, pretende espera;
Todos, enfim, concluem que não podem
Demandas conservar; por serem pobres
E grandes as despesas, que se fazem
Nas casas dos letrados e cartórios.
Então, o grande chefe, sem demora,
Decide os casos todos que lhe ocorrem,
Ou sejam de moral, ou de direito,
Ou pertençam também à medicina,
Sem botar, (que ainda é mais), abaixo um livro
Da sua sempre virgem livraria.
Lá vai uma sentença revogada
Que já pudera ter cabelos brancos;
Lá se manda que entreguem os ausentes
Os bens ao sucessor, que não lhes mostra
Sentença que lhe julgue a grossa herança.
A muitos, de palavra, se decreta
Que em pedir os seus bens, não mais prossigam;
A outros se concedem breves horas
Para pagarem somas que não devem.
Ah! tu, meu Sancho Pança, tu que foste
Da Baratária o chefe, não lavraste
Nem uma só sentença tão discreta!
E que queres, amigo, que suceda?
Esperavas, acaso, um bom governo
Do nosso Fanfarrão? Tu não o viste
Em trajes de casquilho, nessa corte?
E pode, meu amigo, de um peralta
Formar-se, de repente, um homem sério?
Carece, Doroteu, qualquer ministro
Apertados estudos, mil exames.
E pode ser o chefe onipotente
Quem não sabe escrever uma só regra
Onde, ao menos, se encontre um nome certo?
Ungiu-se, para rei do povo eleito,
A Saul, o mais santo que Deus via.
Prevaricou Saul, prevaricaram,
No governo dos povos, outros justos.
E há-de bem governar remotas terras
Aquele que não deu, em toda vida
Um exemplo de amor à sã virtude?
As letras, a justiça, a temperança
Não são, não são morgados que fizesse
A sábia natureza, para andarem,
Por sucessão nos filhos dos fidalgos.
Do cavalo andaluz, é, sim, provável
Nascer, também, um potro de esperança,
Que tenha frente aberta, largos peitos,
Que tenha alegres olhos e compridos,
Que seja, enfim, de mãos e pés calçado;
Porém de um bom ginete também pode
Um catralvo nascer, nascer um zarco.
Aquele mesmo potro, que tem todos
Os formosos sinais, que aponta o Rego,
Carece, Doroteu, correr em roda
No grande picadeiro muitos meses,
Para um e outro lado, necessita
Que o destro picador lhe ponha a sela
E que, montando nele, pouco a pouco,
O faça obedecer ao leve toque
Do duro cabeção, da branda rédea.
Dos mesmos, Doroteu... Porém já toca
Ao almoço a garrida da cadeia
Vou ver se dormir posso, enquanto duram
Estes breves instantes de sossego,
Que, sem barriga farta e sem descanso,
Não se pode escrever tão longa história.


Seu passo imprime


Je to hrozivé nic,
hrozivější stále víc a víc
úpějíc a sténajíc.
Uprostřed rozžatých svic
jakási studená hmota
bez dechu a bez života.
Slyš! něčí výkřik! Sýc
jen do tmy zaskřehotá.
Uprostřed vyhaslých svic
tvá bledá líc!


Mir ist, als hört' ich Olifant,
Es hallt aus der spanischen Mark,
Es hallt herüber aus Mohrenland
Gewaltig und zauberstark.


Il me semble qu'en ces ténèbres
Règne une douloureuse paix ;
Et devant ces longs pleurs funèbres
Suspendus sans sécher jamais,


Frisch auf denn, liebe Nachtigall,
Du Wasserfall mit hellem Schall!
Gott loben wollen wir vereint,
Bis daß der lichte Morgen scheint!


Im Herbst seh ich die Bäume an,
Schau' Aepfel, Birn und Zwetschgen dran;
Und sind sie reif, so schüttl' ich sie.
So lohnet Gott des Bauern Müh'.


Un campo, una casita, unas fragantes
flores en burdos tiestos a la puerta;
una ventana al horizonte abierta
y en la casita un par de ojos amantes.
Eso lo que ambiciono en los instantes
en que es la ruta al porvenir incierta,
y en que a llenar el corazón no acierta
ni el mismo amor por que lloramos antes.
Para lejos del mundo y de los hombres,
no escuchar de las míseras ciudades
la inmens1 voz ni los odiados nombres.
Y de toda ambición desposeído,
cultivar, en las hondas soledades,
en surcos de humildad rosas de olvido.


Kdo to tam hajá za oknem svítícím
v peřinách bílých, malá kišasoň?
To je má dcera,
kytice lučního kvítí v mých hubených prstech.


Curai todos os domingos
A minha doença interna;
Sobre a mesa milagrosa
Seja esta ave, uma ave eterna:


Y así, le debo más si me desama,
pues mereciendo tanto sus favores,
quiere tratarme como trata al justo.


Sladkým, jemným zpěvem zve jej v chladné hroby,
on pak neleká se černé její zloby.


要看春水拍天流
更为溪山一日留
谁遣白云迷眼界
坐令归思入扁舟


By ale aspoň v tomto století
zbaven byl osudného zakletí:
potřebí jest, by národ poklekl
a k nebi zaslal svorný jeden vzdech,
aby se zrodil velký muž a – Čech ---
nu nu, nu, vždyť jsem tak moc neřekl,
a řekl-li jsem, povinnost to všech,
neboť princ pohádky mé – jest – ach – Čech!


Nun merk bei diser alten fabel,
gedicht uns zu einer parabel,
das, wer in diser welt wil leben,
der muß sich ganz und gar ergeben,
das er der welt nit recht kan tan,
in allem was er fahet an,
wie er darzu sich immer stell,
er sei darzu auch, wer er well,
wie hoch von adel, gschlecht und stam,
wie wirdig von geburt und nam,
wie reich, wie weis und wolgelert,
wie gwaltig, groß und hochgeert,
wie nütz, wie lieblich und fürsichtig,
wie warhaft, stanthaft und aufrichtig,
wie tugenthaft, treu und gerecht,
wie bescheiden, wie from und schlecht,
wie züchtig, still, sitlich, demütig,
wie freundlich, leutselig und gütig,
wie milt, barmherzig und gutwillich,
wie künstlich, glückhaft und wie billich,
wie tapfer, glimpfig und kurzweilig,
wie meßig, geistlich und wie heilig;
und wer ganz engelisch sein wandel,
und wer so christlich all sein handel,
und het in got selber geadelt:
dennoch blib er nit ungetadelt
von diser unverschemten welt,
in allen stücken obgemelt;
die welt ir maul doch mit im bert
und als in arges im verkert,
sie lestert, schmecht, schendt und veracht,
rechtfertigt, spottet und verlacht
und urteilt, sam sei sie unsinnig,
töricht, tobet, wütig und winnig
und leßt nichts ungetadelt bleiben.
wer sein zeit muß darin vertreiben,
der muß sich nit anfechten lan,
das er der welt nit recht kan tan,
sonder ge immer für sich hin
den nechsten weg und bleib darin,
und tu iedem, wie er denn wolt,
als im von iem geschehen solt,
das sein gewißen in nit nag;
got geb, was die welt darzu sag,
ir schnöde art behelt sie doch,
wie sie vor war, beleibt sie noch,
so spitzig bleiben ire werk,
das spricht Hans Sachs von Nürenberk.


L'aura gentil, che rasserena i poggi
et reschiara il meo cor torbido et fosco,
del soave suo spirto riconosco,
per cui conven che 'n pena e 'n fama poggi.


Pour toi seule, à jamais, à jamais, sans remords,
Chante leur sang brûlé par le feu de ta bouche,
Et, souriant du haut de ton orgueil farouche.
Tu refermes sur eux, douce enfin à leur mort.


Tosto arrivò dove occupava il monte
la gente del figliuol del re Pipino,
e dimandò voler parlar al Conte;
ma la guardia il condusse a Baldovino,
che del campo tenea la prima fronte.
Costui d'Orlando frate era uterino:
vuo' dir ch'ambi eran nati d'una madre;
ma l'un Milon, l'altro avea Gano padre.


Dej dlouhý věk Ti dobré nebe;
dej zdravé tělo, mysl čilou,
bys dlouho bavil nás i sebe
nejednou prací ušlechtilou.


Das zarte Blätterwerk krümmt sich am Strauch,
Der Winter streift, bevor sein Lauf beendet,
Mit einem späten eiseskalten Hauch
Die Welt, die sich schon frühlingswärts gewendet.


Er kam, ein alter Jägersmann,
Herab an unsrer Ströme Flut,
Er hatte kurze Hosen an
Und trug 'nen spitzen Jägerhut.


三年大比抟鹏志
五日修途舐犊心
齐夺锦标非分外
龟泉从昔庆源深


So klingt des alten Heiden Rede,
So kämpft er, groß im Weltensturz,
Die ungeheure Geisterfehde,
Doch wird ihm Lust und Atem kurz.


„Ty’s ještě zde, a hvězd už mnoho zašlo
a měsíc svými stříbrnými vesly
postoupil v dál – už naše ohně sklesly –
ty’s zde, což srdce novou bolesť našlo?“


O daß von Siena noch so vil
Der Bernardini wären/
Deren diß ainig End vnd Zihl
Dise Gesponß zu ehren.
Er schencket jhr all sein gebür/
Lust/ hoffnung/ freud vnd schmertzen:
Vnd wie ich sing/ sein liebsten Ring
Ein Adamant im Hertzen.


Kdož boží bojovníci jste,
sloupy a podpora státu,
sdělení důvěrné poslyšte
slavného sekretariátu.


o bom é que estar em propaganda
facilita enormemente as coisas para nós
em termos de letra-set execução produção fotografia papel
uma agência é um laboratório de mensagens


Ein wolkenschwerer enger Tag,
Wie ich ihn in der Heimat mag,
Liegt über Reisfeld und Vulkan.
Der Morgen sieht sich dunkel an.


A kdo nadběh' střelné ráně,
v mouřenína zčernal maně.


Wi Israel? welch aufruhr? ich erstarr?
Es schreit, es heult: ach erdreich! ach verscharr!
Ist dis, das wir bisher erlebt?
Das wir alhir so um geschwebt?
Weint, Kinder! Ihr seid Raub. Weint, Mütter! Weint, ihr Weiber!
Di Risen sind im Land uns vil zu stark.
Ach Moses! Aron ach! was waret ihr vor Treiber?
Ihr mergelt ab uns leben, bein und Mark!
Lasst, Brüder, lasst uns nach Ägypten zihen!
Werfft auf ein haupt! Wir wollen rükkwarts flihen!


十里溪桥梵宇新
那知陌上涨红尘
老僧苦要题名姓
不道林泉皆故人


Kinder, lasset uns besingen,
Aber ohne allen Neid,
Onkel Kaspers rote Nase,
Die uns schon so oft erfreut.


Mit Myrten wolln wir schmücken
Deine Stirne, so rein und licht,
Und wollen dir Küsse drücken
In dein liebes Angesicht.


A zapomenout’ na město, jež zahaleno v kouři,
a ve snech svých se usmívat’ a sepnout’ ruce obě
a k neznámému modlit’ se
a k nebi, zemi modlit’ se a modlit’ se i k sobě.


Poi che fu a Carlo et a Ruggier a fronte
con alta voce et orgoglioso grido
son disse il Re di Sarza Rodomonte
che te Ruggiero alla battaglia sfido
et vuò provarti prima che tramonte
questo sol d hoggi, che rebelle e in fido
al tuo Signor sei stato e traditore
ne questo mertì ne alcun altro honore


¿Fue acaso en el tiempo del rey Luis de Francia,
sol con corte de astros, en campos de azur,
cuando los alcázares llenó de fragancia
la regia y pomposa rosa Pompadour?


vše vrací se, co kdy jsem snil,
zač nadarmo jsem zápasil;


传得新诗过半年
故应松柏尚苍然
要持尊酒为君寿
邂逅门前有过船


A temný mrak se od bojiště zdvihá:
Ten jako bouř se k rekům přibližuje;
Již smrt se jistá nade všemi míhá
A její dech ač každý pociťuje,
Přec zbytek reků stojí jako skála:
Tak zasmušile, hrdě, beze bázně:
„Kalichu sláva!“ zvolají tu rázně,
Nadšení svaté z jejich očí sálá.


O könnt' ich entlocken
Dem hallenden Grunde
Des Ohres den Klang,
Der so lang, so lang
Schlummert verklungen;
Wie ihr Mund gesungen,
Wie die runde
Tönte geschwungen!
Es ist aus;
Führ' mich zurück ins Haus. –
Doch in des Blickes Nacht
Mischt sich mir Pracht,
Und Bilder werden munter –


Der diesen Gesang schuf zum Singen,
Hat selber den Moder durchwühlt
Und bei den gefundenen Dingen
Einen Stolz als Kulturmensch gefühlt.


Za strážným opět temný stín
Zahalil dlouhé síně klín;
Hlubokou nocí kapky hlas
Svým pádem opět měřil čas.


Ich sah ein holdes Weib im Traum
Auf rotem Laube sitzen
Wohl unter einem bereiften Baum,
Der tät wie Silber blitzen.


Als nun der Feind geschlagen,
Weland zum König trat,
Doch zürnend hörte dieser
Nicht, was der Schmid ihn bat.


A slumber did my spirit seal;
I had no human fears:
She seemed a thing that could not feel
The touch of earthly years.


A Pověst letla po thessalských šírých krajích,
po trzích měst a přešla práhy domů
a v žluč a srdce thessalských žen vešla,
jak poručilas jí, ó Afrodito!


Wer legt nun jhn den thon in mund/
Dan laut/ vnd dan so leise?
Wer circklet jhn so rein vnd rund/
So mannigfältig weise?
Wer messet jhn den athem zu/
Daß mögens vollenführen
Den gantzen tag fast ohne ruh
So frewdigs tute-lüren?
O Gott ich sing von hertzen mein
Gelobet muß der Schöpffer sein.


يَبكي رِجالٌ عَلى الحَياةِ وَقَد
أَفنى دُموعي شَوقي إِلى أَجَلي
أَموتُ مِن قَبلِ أَن يُغَيِّرَكِ ال
دَهرُ وَإِنّي مِنهُ عَلى وَجَلِ


Na oko hlína, bezcenný štěrk,
uvnitř však zlato, démantu šperk.


يا آلَ بَيتِ المُصطَفى
يا أَهلَ مَكَّةَ وَالصَفا
يا خَيرَ مَن قَد حَجَّ لِل
بَيتِ الحَرامِ وَعَرَّفا
يا خَيرَ مَن لَبِسَ النِعا
لَ بِسَعيِهِ وَمَن اِحتَفى
خانَ الزَمانُ بِكُم عَلى
رَغمِ الرَشادِ وَما وَفى
فَلَو أَنَّ أَيدِيَكُم تُمَ
دُّ إِلى إِناءٍ لَاِنكَفا
وَثَبَ الزَمانُ بِكُم فَشَتَّ
تَ مِنكُمُ ما أُلِّفا
حَتّى لَقَد أَصبَحتُمُ
مِمّا يُخافُ عَلى شَفا


Ich habe sie nur angeschaut,
Da war sie mir wie angetraut.


飞下吟笺墨妙斑
空拳难对敌家攀
肯分半榻清风况
翻怪诗来挠聒闲


Gutt sprost von gutter Art: der Hengst weist sein Gestütte/
Kein kühner Adler heckt die Taube sonder Galle/
Doch Unterweisung weckt den Zunder im Geblütte/
Wehrt/ daß der rohe Geist nicht aus dem Mittel falle;
Schlägt aber Boßheit bey/ sinckst du in Laster ein/
So mehret sich dein Schimpff durch Wohlgebohren-seyn.


Z lidí zraků šlehala jen
nezkrocená vášeň divá,
jako zmije jedovatá
zasyčela z důlků očních,
když jsem říc’ chtěl: – Bratře můj.


言口谈天有振斋
五行曾不涉安排
小轩对坐似无语
几度晴云过断崖


»Ist heute etwas Neues passiert?«
So fragt man, wenn ich erscheine
Am Stammtisch, aber meistenteils
Ich diese Frage verneine.


Dröhnend springt's von Stein zu Stein,
Trunken von der wilden Flut,
Bis es dort am Wiesenrain
Schwindelnd unter Blumen ruht.


Rozkatím se, rozbiju co v cestě,
zabím chlapů, kdyby přišlo dvě stě.
Sám chci ženu, sám chci svého koně,
nebo zhynout v lese na průhoně.


Mich selbst hab Dir
Zum Dank dafür:
Ich kan Dir mehr nit geben.
Ich bin schon Dein:
Hilf mir es seyn
Und gib Dir selbst mein Leben.


„Zpanilá růžinka
Na vesnu čekala,
Ač čekala dlouho,
Přece se dočkala.
Vesna přišla z ráje –
Růže se usmála,
A perlinku drahou
Slasti vyplakala.“ –


Dort, wo, gelind, in lauer Luft gewiegt,
Die schlanken Pappeln sich zusammenlehnen,
Vergöss', an meine Urne hingeschmiegt,
Mein junges Weib der Treue stille Thränen.


„Naše pocta přijde na padrty,
Zeměplaz ten hledá proti smrti
Elexir ctný, ukrad recept na nektar;
On i jeho přeučení tovaryši
Přivedou mě jistě v zmar.
Rozmnoží se lidstvo někdy jako myši,
Posléz jim ni země nepostačí,
Časně-li tvá mocnost všecko nezjinačí.


Die Armutt führt den Fried/ und dieser Reichthum ein/
Bey Reichthum pfleget man verschwenderisch zu seyn/
Verschwendung zeucht herbey des Krieges Ungemach/
Dem Kriege folgen Noth und Jammer stetig nach.
Haß/ Leben/ Ruhe gibt Gunst/ Tod und Mühsamkeit/
Es steht und liegt/ was lag und stand vor kurtzer Zeit.
Der vor Gefangne fängt/ der vor Besiegte siegt/
Sieht wie der stoltze Feind zu seinen Füssen liegt.
Es muß das freche Volck den frechen Herren scheuen;
Dem wilden Fürsten muß der wilde Pöfel dräuen.
So kehrt das Schicksal um/ was die geraume Welt/
Was Mensch/ was Stadt und Land an um und in sich hält.


Sobre los altos cedros de la cumbre
del monte de Sión morada santa,
nuestra única Fénix se levanta
para ser renovada única lumbre


Kdo to smyslel, motovidlem střelil,
Ano podle mého příkladu
Opak snáze ku pravděby čelil;


时人近日多轻士
造物从来亦忌名
只有青山无世态
与君一见若平生


Felice regno e trïunfal corona
acquistâr quei che per eterna fama
son fatti illustri, e 'l ciel conserva e ama
e 'l secul nostro mai non abandona.


Truz allen Schimmeln truz,
An ihm ist alles nutz,
Ich kann ihm alle Rippen zählen,
Und sehen wann ihm eins will zerschnellen,
Zieh, Schimmel, zieh;


Dann ist der Vater derer Lichter
Ihr Vater, und Sein Sohn ihr Richter;
Wenn sie beym Sohn in Gnaden stehn,
Kans ihnen niemals übel gehn.


-Oh, Señor Jesucristo - Y por la senda umbrosa
de acacios florecidos, con mi rubia amorosa,
que a comprender no llega lo que hay entre los dos


Quando pararem todos os relógios
De minha vida, e a voz dos necrológios
Gritar nos noticiários que eu morri,


Sie gab, in leichtem Flattersinn,
Ihr Herz an einen andern hin!
Zerriß das goldne Himmelsband,
Das Lieb' um unsre Seelen wand!


Hős, aludjál! dombod hantja zöld,
Könnyel ázva nyugtat honni föld;
Érted áldást
Hű kebel sohajta;
Véled a kard,
S ellen vére rajta.


Mint maga eggy ember, szintollyan az emberi nemzet.
Gyermeki századiban csupa képzésekkel enyelgett,
a’ legnyilvánabb esetet meseszókba rekesztvén,
mellyeket a’ később maradék titkoknak imádott;
‘s kisded gondolatit kőltős piperékbe ruházván,
mellyek utánn most is láttyuk kapkodni az ollyan
bárdusokot, kik az ősi kobozt majmozni akarják.
Fejtődvén azutánn ifiú mellyében az első
várasi frígyekkel hevesebb indúlati, buzgó
szíve az érzékeny szépnek nyomozásira gyulladt,
melly Görögországban legfőbb pontyára repűlvén,
példa gyanánt szolgál még most is az emberi kéznek.
Férjfikorát kezdvén, esze nyílt, ‘s a’ tiszta valónak
titkos kincseihez be akarván törni, üdőtlen
vélekedési miatt véres harczokra ocsódott,
mellyek, mint az aranyt a’ tűz, tisztítani szokták
a’ csupa képzésnek szemetétűl gyermek eszünköt.
Most már csendesedik, ‘s ha fejét a’ kába salaknak
mocskos terheitűl megtisztíthattya egészen,
kellemetes vénségre jutand, ‘s eggy csendes akolnak
tévén a’ talabor földet, megnyugszik emésztő
harczaitúl vezetése alatt a’ kellemes észnek.
Mint maga eggy ember, szintollyan az emberi Nemzet.


»Nicht mehr, und dann wiedersehen
Sollt ihr mich, nach kleiner Zeit,
Denn ich muß zum Vater gehen.«
Keiner wußt', was dies bedeut'.


Ja, kühlen in frischen Lebensfluthen
Will ich der lodernden Seele Gluten!
Ich will vor Sünde und Kreuz bewahrt,
Stark durch des eigenen Geistes Ringen,
Mich aus Fesseln und Banden schwingen
Auf zu begeisterter Himmelfahrt!


Where are the swains, who, daily labour done,
With rural games play'd down the setting sun;
Who struck with matchless force the bounding ball,
Or made the pond'rous quoit obliquely fall;
While some huge Ajax, terrible and strong,
Engaged some artful stripling of the throng,
And fell beneath him, foil'd, while far around
Hoarse triumph rose, and rocks return'd the sound?
Where now are these? — Beneath yon cliff they stand,
To show the freighted pinnace where to land;
To load the ready steed with guilty haste,
To fly in terror o'er the pathless waste,
Or, when detected, in their straggling course,
To foil their foes by cunning or by force;
Or, yielding part (which equal knaves demand),
To gain a lawless passport through the land.


Comment, pour sauver ses charrettes,
Son or, ses bagages errants,
Ce beau fumeur de cigarettes
S'était écrié : « je me rends ! »


Ach, modrá snivost sladkých očí dvou,
jež pod šeříkem k spánku uloženy
a k vroucímu mne srdci blíže zvou
té nejdražší mně v světě – mrtvé ženy...


حارَب الناسُ قبلنا الأعداءَ
حين كانوا أعِزَّةً أكْفاءَ
أترانا أذِلّةً ومن اللُّؤْ
مِ بنا أن نُنازِلَ الجُبَناء
هل تَروم الثعالبُ الليثُ أم هل
تطمَع الأرضُ أن تطول السماء
لا ومَنْ صيَّر الأئمّةَ من نَسْ
لِ وصي النبيّ لِي آباء
ما تحمّلتُ ذِلّةً بل تحمَل
ت إلى أن يُتِمَّ ربِّي القضاءَ
فاصْرِفا الحربَ عن لئام الأعادِي
ودعاني أُنازِل الصهْباء
قهوةٌ تَهزِم الهمومَ إذا ما
نازلْتها وتُطْرب النُّدَماء
إن دعتْها الأُنوفُ فاحت عَبِيراً
أو رمتْها العيونُ لاحت ضياء
فهي كالورد حُمْرةً وذَكاء
وهي كالليث جُرأة ولِقاء


A přál bych si, bych v nitru skal
kdes prostřed lesa v hrobě spal,
kde Bůh by jenom s nebes výše
zřel milostivě do mé skrýše.


Sie hatte Haare wie 'ne Puppe,
So unvergleichlich blond und kraus.
Einst fand er eines in der Suppe
Und zog es hochbeglückt heraus.


»Und jetzt«, schloß hier die Amme
»Will ich Kaffee einschenken.
Wahr ist's: kein Herz verdamme!
Tut's auch die Ehe kränken.« –


شَيخٌ كَبِيرٌ قَد تَخَدَّدَ لَحمُهُ
أَفنى ثَلاثَ عَمائِمٍ أَلوَانا
سَوداءَ داجِيَةٍ وَسَحقَ مُفوَّفٍ
وَدُروسَ مُخلَقَةٍ تَلُوحُ هِجَانا
ثُمَّ المَنِيَّةُ بَعدَ ذلكَ كُلِّهِ
وَكَأَنَّما يُعنى بِذاكَ سِوانا


Den edlen Bau der königlichen Glieder
Hielt ihr ein dreifach Bollwerk fest umspannt,
Gleichwie von Gold und Erz ein schimmernd Mieder,
Um das ich mich als Demantgürtel wand.


Daß er mich fand. Bedenk nur; und Befehle
um meinetwillen gab von Stern zu Stern –.


شَطَّ بِسَلمى عاجِلُ البَينِ
وَجاوَرَت أُسدَ بَني القَينِ
وَرَنَّتِ النَفسُ لَها رَنَّةً
كادَت لَها تَنشَقُّ نِصفَينِ
يا اِبنَةَ مَن لا أَشتَهي ذِكرَه
أَخشى عَلَيهِ عَلَقَ الشَينِ
وَاللَهِ لَو أَلقاكِ لا أَتَّقي
عَيناً لَقَبَّلتُكِ أَلفَينِ
طالَبتُها دَيني فَراغَت بِهِ
وَعَلَّقَت قَلبي مَع الدَينِ
فَصِرتُ كَالعَيرِ غَدا طَالِباً
قِرناً فَلَم يَرجَع بِأُذنَينِ


Este hastío, esta pena o esta melancolía con que te miro, Noche, solo mitad es mía.
Una serie infinita de seres abolidos se asoma persistentemente a mis sentidos y me congela el alma con diabólico influjo.
Lleno de muertos , soy un nigromante, un brujo que ve lo que otros vieron, que oye según la vieja costumbre. En realidad no tengo ojo ni oreja.
De modo que esta angustia de contemplar tu abismo,
esta tendencia al llanto, Noche que eres yo mismo,
es la máquina bárbara que aún se encanta o se aterra.
La Tierra es toda espíritu y yo todo de tierra.


Ni poděkovat v levo, pravo...
Jen bidlo v před a za ním, hlavo!
Jen pevně, noho, v jistém kroku;
jeť jinak mrtev ve hluboku!


SUCH were the notes our chaster SAPPHO sung,
And every muse dropt honey on her tongue.
Blest shade! how pure a breath of praise was thine,
Whose spotless life was faultless as thy line:
In whom each worth and every grace conspire,
The Christian's meekness and the Poet's fire.
Learn'd without pride, a woman without art;
The sweetest manners and the gentlest heart.
Smooth like her verse her passions learnt to move,
And her whole soul was harmony and love:
Virtue that breast without a conflict gain'd,
And easy like a native monarch reign'd.
On earth still favour'd as by heaven approv'd,
The world applauded, and ALEXIS lov'd.
With love, with health, with fame, and friendship blest,
And of a chearful heart the constant feast,
What more of bliss sincere could earth bestow?
What purer heaven could angels taste below?
But bliss from earth's vain scenes too quickly flies;
The golden chord is broke, ALEXIS dies.
Now in the leafy shade, and widow'd grove,
Sad PHILOMELA mourns her absent love.
Now deep retir'd in FROME's enchanting vale,
She pours her tuneful sorrows on the gale;
Without one fond reserve the world disclaims,
And gives up all her soul to heavenly flames.
Yet in no useless gloom she wore her days;
She lov'd the work, and only shun'd the praise.
Her pious hand the poor, the mourner blest;
Her image liv'd in every kindred breast.
THYNN, CARTERET, BLACKMORE, ORRERY approv'd,
And PRIOR prais'd, and noble HERTFORD lov'd;
Seraphic KENN, and tuneful WATTS were thine,
And virtue's noblest champions fill'd the line.
Blest in thy friendships! in thy death too blest!
Receiv'd without a pang to endless rest.
Heaven call'd the Saint matur'd by length of days,
And her pure spirit was exhal'd in praise.
Bright pattern of thy sex, be thou my muse;
Thy gentle sweetness thro' my soul diffuse:
Let me thy palm, tho' not thy laurel share,
And copy thee in charity and prayer.
Tho' for the bard my lines are yet too faint,
Yet in my life let me transcribe the saint.


Sňal karty po druhé bdě tentokrát i bdí
že jenom dobře bdělý správně sní


De szűnjenek már jajjaink,
Ne háborítsuk hűlt porát,
Ne vádolják panasszaink
A minden élet eggy urát.


Ma se fa senza indugio, come ha detto,
suocero de la figlia Costantino;
s'alla promessa non avrà rispetto
di Rinaldo e d'Orlando suo cugino,
fattami inanzi al vecchio benedetto,
al marchese Uliviero, al re Sobrino,
che farò? vo' patir sì grave torto?
o, prima che patirlo, esser pur morto?


Okolo své perličky
Jako had se kolem točil;
Nastojte! vzdychl, jak smrt zočil
Místo pěkné dívčičky;
Hleďte, hleďte lidičky,
Pěkné došel dívčičky!


Wir segeln durch die Räume
Ich zeig dir Meer und Land,
Wie wunderbare Träume
Tief unten ausgespannt.


عرضتْ سماء الدجنِ زهرَ جنودها
وسرتْ فراعَ الجدبَ خفقُ بنودها
فسهامها لقطارها وسيوفها
لبروقها وقسيها لرعودها
وفريدةِ العرصاتِ ضمخها الحيا
طيباً تضوّع في ثياب فريدها
كافورُ جوٍ عنهُ عنبرُ نشرها
ذو ماءِ وردٍ منهُ مسكُ صعيدها
غنّاء نمّ على الحا نمامها
ووشى على الأنواء وشيُ برودها
كلفت بها فلزهوها بكمالها
نثرت على الدنيا نظامَ عقودها
زهرت نجوم الزّهر فوقَ غصونها
مثلَ الكواكب في بروج سعودها
وشدت على الأفنان داوديّةُ
الألحان حين تفيض في تغريدها
نطقت بفضل ربيعها ربوعها
مثلَ الخطيب على ذوابة عودها
تتلو على الأغصان آي نسيمها
فلذاك طولُ ركوعها وسجودها
من كلّ لدنِ القدّ لولا عجزها
ألقت عليه قلادةً في جيدها
شابت ذوائبها وتلك عجبيةٌ
أتشيبُ قبلَ فراقها لمهودها
فسقى ذرى الشرفين صيّبُ مزنها
وسقى حيا جفنيّ بابَ بريدها
أوطانُ أوطاري الذي أنا عاذلٌ
في غيرها ومعذّلٌ في غيدها
اخلينَ من قلبي مكانَ سلوهِ
وسلبنَ من عيني لذيذَ هجودها
وأبي الهوى لولا الهوى ما بتُّ
أستسقي العبادَ لماحلاتِ عهودها
ظبياتها عنفت عليَّ وأسدها
ما لي يدٌ بظبائها وأسودها
هزّوا العوالي دونها فكأنما
منعوا رشاقَ قدودها بقدودها
كلفي بمخطفة القوامِ طريرةِ
الألحاظ هيفاءِ المعاطفِ رودها
خوطيّة الحركات جاذبها الصبا
جذبَ الصبا ما لان من أملودها
ثقلت روادفها وخفَّ قوامها
فتهمُّ عند قيامها بقعودها
ابداً تموتُ بها وتحيا سلوتي
والوجدُث بين وعيدها ووعودها
بخلت فروحي يا عذولُ فقيدةٌ
هلا حباني جودها بوجودها
فالموت بين دنوها وبعادها
والموتُ بين وصاها وصدودها
إن أنكرت من مقلتي ما تدعي
يوماً فانَّ النجمَ بعضُ شهودها
فلربَّ داجيةٍ طويتُ نجومها
يوماً بحظ العينِ من تسهدها
وقصيدةٍ حليت جيد بيوتها
بثناءِ تاج الدين بيتِ نشدها
بأخي الفصاحة ناطقاً بأبي المعالي
ساعياً بمجيدها ابن مجيدها
كانت شعابُ المجدِ تمنعُ نفسها
لكن بكندةَ هان صعب كنودها
بأساس علياها هلالِ سمائها
فينان دوحتها مقر عمودها
كم جبتُ هاجرةً إليه كأنها
وقد اشتملت الصبر قلب حسودها
أعيا المحاولَ ما ارتقاه من العلى
ما سيّدُ العلياءِ مثل مسودها
ملكُ الملوكِ وما مليك فضيلةٍ
عاديةٍ كرعاعها وعبيدها
فهوَ السَّماءُ ونيراتُ خلالهِ
مثلُ النجوم تجلّ عن تعديدها
من أسرةٍ أضحى العلاءُ بأسرهِ
مستعبداً لجدودها وجدودها
المنجدون بكلِّ أبيضَ صارمٍ
داعي تهائمِ يثرب ونجودها
والجاعلونَ وقد تأجَّجت الوغى
ماءَ الطُّلى متكفلاً بخمودها
من كلِّ ذمرٍ لا يباح ذمارهُ
بذلوه وهو معفَّر في بيدها
غصَّت مناكبها وأشرق جوَّها
برماح شاهدها وروح شهيدها
لبست قلوبهم الحديد فلم تبل
أجسامهم بأساً بفقدِ حديدها
قومٌ إذا بغت القلوبَ رماحهم
وضعوا اسنتها مكانَ حقودها
وإذا همُ شاموا بروق غمودهم
تخذوا الغمودَ الهامَ بعد غمودها
الثابتون على الجياد إذا همُ
هّموا إلى حربٍ ثباتَ جلودها
وإذا الكتيبة أقبلت لم يئنِ وازعـ
ـهم ظباهم عن ورود وريدها
فشموسُ بيضٍ أطلعت لغروبها
ونجومُ سمرٍ سيرتْ لركودها
يا من يشيبُ له الحديد وساعةٌ
خرقاءُ مفقودٌ نداءُ وليدها
لثنوا أمانيَّ العفاةِ بجودهم
بيضَ الطلى والحاسدين بسودها
قسماً بعلمك فهو نيرُ أفقها
وبهاء وجهكَ فهو صبحةُ عيدها
لقد امتطيتَ من المعالي صهوةً
أعيا بني الدنيا صعودُ صعودها
كم نظَّمت كفّي عقودَ مدائحٍ
فاقت عقودَ الدرّ في تنضيدها
كالذرّ عاطرةٌ فإن جحدَ أمروء
ما قلتهُ فقيأتنا بنديدها
هنَّ القوافي الشارداتُ لمدحكم
أضحى عبيدٌ وهو بعض عبيدها
من كلَّ معنى شاردٍ في ضمنهِ
حكمٌ يفيد العقل عقلُ شرودها
حبرَّتها نقداً غداة منحتها
نقداً فتاهت لاختلافِ نقودها
تكسو الجلالةَ ربَّها والفهم
سامعها وإيضاحاً لسانً معيدها
كالخمر حسناً في أكفّ سقاتها
وبوجهِ شاربها وفي عنقودها
يا منشرَ العلم الفقيدِ ثوت حشاشـ
ـتهُ خلالَ صفيحها ولحودها
لي رغبةٌ فيهِ وزهدٌ في بني الدنـ
ـيا ثناني عن طلاب زهيدها
أنَّ الجديدين استمالا ناظري
عن لذَّةٍ يصيبه حسنُ جديدها
قربتَ من أملي البعيد ولا تزل
لقريب منَّةِ آملٍ وبعيدها


قلبٌ كما شاءَ التفرُّقُ موجَعٌ
وهوًى يهيَّجُهُ الحمامُ السُّجَّعُ
ومولَّهٍ لَعِبَ الغرامُ بقلبِهِ
للّهِ صَبٌّ بالصَّبابةِ مولَعُ
متلفَّتاً نحوَ الديارِ وهكذا
داءُ الغرامِ إذا تقادمَ يصنعُ
ولكم وقفتُ على الربوعِ مسائلاً
ومِنَ الضلالةِ أن تُجيبَ الأربُعُ
يا منزلاً بينَ العُذَيبِ ولَعْلَعٍ
أشتاقُهُ سُقيَ العُذَيبُ ولَعْلَعُ
أهوى ربوعكَ والزمانُ يعوقُني
عنها فتسفحُ للحنينِ الأدمُعُ
ويَزيدُني شغفاً إذا جَنَّ الدُّجى
برقٌ على أَثَلاثِ نجدٍ يلمِعُ
تحكي التهابَ ضِرامِه في مزنهِ
نارُ اشتياقي والهوادجُ تُرفَعُ
وخفوقَهُ خفقانُ قلبي كلَّما
أمسى مِنَ التفريقِ وهو مُرَوَّعُ
فالماءُ ما قد فَيَّضَتْهُ مدامعي
والنارُ ما استملتْ عليه الأضلُعُ
وخريدةٍ أبكي ويبسِمُ ثغرُها
فتغارُ مِلْخَجلِ البروقُ اللمَّعُ
وتَفُلُّ مِن لونِ الظلامِ غدائراً
سُفعاً وخيرُ حُلَى الشًّعورِ الأسفَعُ
أودعتُها قلبي غداةَ فراقِها
لمّا استقلَّ بها الفريقُ وودعوا
فلكم على آثارِها مِن مهجةٍ
حرَّى وعينٍ للتفرُّقِ تَدمَعُ
ولكم بكيتُ على المرابعِ وحشةً
لمّا خلا مُصطافُها والمَرْبَعُ
ومتيَّمٍ أضحى وقد بَعُدَ المدى
يبكي الطلولَ بدِيمةٍ لا تُقلِعُ
يرمي الهضابَ بطرفهِ فكأنَّما
في كلَّ هَضْبٍ للأحبَّةِ مَطلَعُ
ويبيتُ مسلوبَ الفؤادِ مولّهاً
مِمّا عراهُ مسهَّداً لا يَهجعُ
هجرَ السكونَ إلى المضاجعِ بعدما
باتتْ كأنَّ بها أراقمَ تلسعُ
يستافُ أرواحَ الشَّمالِ إذا شَرَتْ
نشوَى الهبوبِ بنشرِها يتضوَّعُ
مِن بعدِما قد كنتُ أعهدُ قلبَه
بالجِزعِ ثَبْتاً للنوى لا يَجْزَعُ
أتراهُ يقنعُ بالخيالِ وقد نأتْ
عنه وكانَ بوصلِها لا يقنعُ
قد كانَ ذلكَ والشبابُ إلى الهوى
والغانياتِ محبَّبٌ ومشفَّعُ
واليومَ غيَّرَهُ المشيبُ بجورِه
فغدا بطيفِ خيالِها لا يطمعُ
أحبابَنا بنتمْ فوجدي دائمٌ
والصبرُ فانٍ والحنينُ مُرَجَّعُ
أترى تعودُ الدارُ تجمعُ شملَنا
بكمُ وتختلسُ التحيَّةَ اِصْبَعُ
وأرى التحيةَ بالبنانِ واِنْ تكنْ
دِينَ القناعةِ أنَّها لا تَنفعُ
أم للعليلِ وقد تفاقمَ داؤه
بكمُ شِفاءٌ أو غليلٌ يُنقَعُ
هيهاتَ لمّا يَبْقَ إلا عبرةٌ
تسقي منازلكمْ وسِنٌ تُقرَعُ
ونجائبٌ تلقى الثرى بمناسمٍ
أدمى الحصى أخفافَها واليَرْمَعُ
ذهبَ الذميلُ بِنَيَّها وتماسكتْ
كرماً فجالتْ للهُزالِ الأنسُعُ
وطما السرابُ وغرَّها رقراقُه
فتساقطتْ فيه تَعُبُّ وتكرعُ
وسرتْ لطيَّتِها ظِماءً مثلما
وَرَدَتْهُ تهديها الطريقُ المَهْيَعُ
ماذا الذي نالتْهُ لمّا غرَّها
منه لقد عَدِمَ الرواءَ اليلْمَعُ
متسابقاتٌ في الفجاجِ كأنمَّا
طَفِقَتْ تُسابِقُها الرياحُ الأربَعُ
فقرُبنَ بل قرَّبنَ داراً لم تزلْ
مِن دونِ أهليها القفارُ البلقعُ
وأتينَ أحباباً حَفِظْتُ على النوى
لهمُ العهودَ وهمْ لعهدي ضيَّعوا
اِنْ أعوزَ الوِردُ الركائبُ بعدَما
بانوا فها دمعي لهنَّ المشرعُ


山寺寂无僧
空门白云冷
惟有寒松枝
悠然照潭影


Da steht ein Fels so kühle,
Wo keine Wandrer gehn,
Noch einmal nach der Mühle
Wollt dort der Jäger sehn.


Minula zima, sníh na horách taje,
v údolích povodeň od sněhu a deště;
jeřáb se vrací z dalekého kraje:
avšak náš poutník nepřichází ještě.


Wenn dich mein Ohr den Schwanenarm,
Den Rosenhals Amynts, Nadine, preisen höret,
Wie fühl' ich dann mit bangem Harm
Von reger Eifersucht mein pochend Herz empöret!


O Doux énervés,
Que je vous envie
Le soupçon de vie
Que vous conservez !


Wir gehn dahin und wandern
Von einem Jahr zum andern,
Wir leben und gedeihen
Vom alten bis zum neuen;


Der Spiegel kracht. Was will das heißen?
Was er uns spiegelt, ist verkehrt.
Ritz-Ratsch – ich muß mein Federbett zerreißen.
Denn Eigentum ist Dreck, der nur beschwert.


قُولوا لِرسَّامِكُم
بِكَ الفُؤَادُ مُغْرَمُ
قالوا مَتى تُذِيبهُ
فَقُلْتُ حَتّى يَرْسُمُ


Z pozadí hájů těch sbor vystupoval postav:
Zpívaly jedny, druhé smutnily,
a jiné láskou k sobě lnuly vroucí
a jiné dmychaly v své duši hněv.
A takým proudem hra se dále brala,
že životem se opravdovým zdála.


O Gott mit vns/Mēsch Gottes Sohn!
Kind wunder/ wunder/ wunder schon.
Mach vnser Hertz zu deinem Sal/
Vnd bleib Gott mit vns/ allzumal. Alleluia.


Arm in Arme, höher stets und höher,
Vom Mongolen bis zum griechschen Seher,
Der sich an den letzten Seraph reiht,
Wallen wir, einmütgen Ringeltanzes,
Bis sich dort im Meer des ewgen Glanzes
Sterbend untertauchen Maß und Zeit. –


Windstille, sternlose Nacht.


Jak s tou bledou, klidnou lící
leží mezi květinama,
vzpomíná jí na světici,
tu, s dvanácti hvězdičkama. –


Osvícení muži vznešeného
Ducha ztráty želí srdečně,
Přátelé ach! bratra rozmilého
Ztratili svou duši skutečně.


مطالبُ العالم أشتاتُ
وكُلُّهم معناهُمُ هاتوا
وإنّما العِلمُ وما دونَهُ
من الصناعاتِ حبالاتُ


Porque eres buena, inocente
como un sueño de doncella,
porque eres cándida y bella
como un nectario naciente.
Porque en tus ojos asoma
con un dulcísimo encanto,
todo lo hermoso y lo santo
del alma de una paloma.
Porque eres toda una esencia
de castidad y consuelo,
porque tu alma es todo un cielo
de ternura y de inocencia.
Porque al sol de tus virtudes
se mira en ti realizado
el ideal vago y soñado
de todas las juventudes;
por eso, niña hechicera,
te adoro en mi loco exceso;
por eso te amo, y por eso
te he dado mi vida entera.
Por eso a tu luz se inspira
la fe de mi amor sublime;
¡por eso solloza y gime
como un corazón mi lira!
Por eso cuando te evoca
mi afán en tus embelesos,
siento que un mundo de besos
palpita sobre mi boca.
Y por eso entre la calma
de mi existencia sombría,
mi amor no anhela más día
que el que una mi alma con tu alma.


Du fängst mir Ritter und Edelknecht
Mit deiner Augen Schein;
Du singst ihr Herz in Liebesglut,
Und deins bleibt kalt wie Stein.


Es tu risa la espada
más victoriosa.
Vencedor de las flores
y las alondras.
Rival del sol.
Porvenir de mis huesos
y de mi amor.
La carne aleteante,
súbito el párpado,
el vivir como nunca
coloreado.
¡Cuánto jilguero
se remonta, aletea,
desde tu cuerpo!
Desperté de ser niño.
Nunca despiertes.
Triste llevo la boca.
Ríete siempre.
Siempre en la cuna,
defendiendo la risa
pluma por pluma.
Ser de vuelo tan alto,
tan extendido,
que tu carne parece
cielo cernido.
¡Si yo pudiera
remontarme al origen
de tu carrera!
Al octavo mes ríes
con cinco azahares.
Con cinco diminutas
ferocidades.
Con cinco dientes
como cinco jazmines
adolescentes.
Frontera de los besos
serán mañana,
cuando en la dentadura
sientas un arma.
Sientas un fuego
correr dientes abajo
buscando el centro.
Vuela niño en la doble
luna del pecho.
Él, triste de cebolla.
Tú, satisfecho.
No te derrumbes.
No sepas lo que pasa
ni lo que ocurre.


Noc byla podzimní. Na nebi bezoblačném
tkvěl měsíc v světle sinavém,
sbor štíhlých topolů stál v řadu tichém, mračném
v mlhy halen hávu blýskavém,
a břízy u tůně se snětmi prořídlými,
jež smutně k zemi splývaly,
jak chmurné jeptišky s hlavami zakrytými
tam modlitby své šeptaly,
v dál pak se táhla pláň, již kryla tráva malá
a jinovatka šperkem svým
a v mlze průzračné a v modrém světle zdála
se stkvíti rouchem stříbrným.


Nos tribunais exercia
O ofício de contador;
Da Irmandade do Rosário
Também foi procurador.


delikanlı bir köpeği var onunla yatıyor


Tvrdohlavost zlolajná
naši čistou lásku kalí,
jako mraky přes blankyt,
v jarní kraj když letí z dáli.


Las olas se embravecen al compás de los vientos,
se oculta en las estrellas todo su resplandor,
angustias muy amargas, pesares muy cruentos,
el cambio repentino anuncia al corazón


a gente perde um amor por
tão pouc
o lugar que não se foi
olhar não cruzado
rua desviada
frase não ousada
mão recolhida instantes apó
amor que perdi
quem me ensino


Les dieux eux-mêmes meurent,
Mais les vers souverains
Plus forts que les airains.


Což já zvu věrnost. Ale co nám po tom?
I neapolský Majestát se viklá.


Tak jsi divomocná vezdy,
že tvým touhám nebe střádá
do klenutí zlaté hvězdy –
duše mladá!


Zu Bethlehem hat er kein Hauß/
Must hin zum Stall zur Statt hinauß.
O Gott mein Lieb! O Gott mein Lieb!
O Armut! O Demut! O Gott mein Lieb.


Herr, sol dieser Zwangk der Zeiten,
Der kein gutes lässt entstehn,
Dieses Würgen, dieses Streiten
Nicht ohn Ablaß vor sich gehn
Und zugleich nicht alles Land
Sol verheert seyn und verbrandt,


Dlouho zřel jsem za nimi,
při každém však kroku
píchlo mne to u srdce,
vlhlo mi to v oku.


大抵神存体不留
万安山下宅松楸
平生燕集歌欢友
伯寿应同泉下游


mudos se requebraran los ardores;
pudieran, apartados, verse unidos,
y en público, secretos, los amores.


Já skočím a vztekle ruka má chopí
a přerve zelený stvol.
Teď držím poupě to na vlhké dlani.
Plaše se ohlédnu. – Ni hnutí kol,
lístek se nepohnul ani. –
Hodím ten klatý květ na černou zem
a vztekem zaslepen pozvednu nohu, –
poupě to čarovné, – dík Pánu Bohu! –
takhle tak zašláp’ a rozdupal jsem!“ –


Mýliti se jinoch nedal,
úlohy své věrně dbal,
za celý rok vodu nosil
a prut suchý zaléval.


s míg gőggel fortyog a bab és sziszeg,
főzelékszínű szemmel nézitek,
hogy széles ajkam lázba rezgve ring
s fecskék etetnek bogárral megint - -


Jesu, wir sind deine Kinder;
Menschenfreund, wir folgen dir!


Tu m'hai sì piena di dolor la mente,
che l'anima si briga di partire,
e li sospir' che manda 'l cor dolente
mostrano agli occhi che non può soffrire.


Der Vater aber decket mit heilger Nacht,
Damit wir bleiben mögen, die Augen zu.
Nicht liebt er Wildes! Doch es zwinget
Nimmer die weite Gewalt den Himmel.


Glück auf, mein Sohn,
Heb mich zum Thron,
O sel'ge Stund,
Zu ihrem Mund.


Nad vískou ohně červánků již planou.
Teď domů, domů! Vše, co duši hnětlo
a pálilo ten týden, všecko stranou,
teď v každém oku zaplaň štěstí světlo!


– A zvěstuj skalním orlům nad chlumy Cetyně:
V let, křídla vzduje, Skadar vás vítá v nížině!


Dans les vastes brumes funèbres
Il vole, il plane ; il a l'amour
De se ruer dans les ténèbres
Jusqu'à ce qu'il trouve le jour.