Podmaniv si širé světa říše,
v nezřízené chtivosti a pýše
Alexandr král – jak praví báje –
vniknouti chtěl do samého ráje.
Na výzkumy loď se nesla řekou –
zahradu tam rajskou, nedalekou
spatřil posel – uzamčenou pevně;
bělovousý kmet jí střehl zjevně
a ten pravil: „Nemůže sem dále
ani noha největšího krále,
jestli pírka toho bělounkého,
daru mého,
nepřeváží něčím z toho všeho,
co jest jeho!“ –
Posel, navrátiv se, pírko podal
a vzkaz králi věrně k tomu dodal.
Pírko váženo a dolů skleslo,
na vedlejší mísce vše se vzneslo,
ať již bylo na převahu vzato
dřevo, kamení neb stříbro, zlato.
Král se podivil a všeho nechal.
Posel znovu k rajské bráně spěchal
a ptal se tam, co to asi značí?
„Trochu hlíny převážiť je stačí!“ –
pravil kmet. – Již Alexandr chápal:
Aby jeho světoborný zápal
zmizel, jako po západu stíny,
stačí trocha hlíny.


A k vězňům lestně vece:
„Král milostiv byl přece
a tak chce jeho řád:
z vás, již jste v jeho moci,
as deset každé noci
mám pouštět napořád!


A smíchem rozmarným všem záhy rdí se líce,
nad hlavou veliká již lampa jasně hoří,
o špatných bramborách a dobré politice
a v posled o válkách se všickni rozhovoří.


Und huͤpfen ſol’s in Saffian,
Mit goldnen Spaͤnglein auf dem Span,
Und weiſſen Struͤmpfchen, fein geſtrikt,
Mit Blumenzwickeln ausgeſchmuͤkt.


Die Schwalben mußten wandern
Und all mein Hoffen auch,
Verblaßt ist mit dem andern
Mein Grün im Windeshauch.


Oro engendra al amor de agua y de arenas,
porque las conchas aman el rocío,
quedan de perlas orientales llenas.
No desprecies, Lucinda hermosa, el mío,
que al trasponer del sol, las azucenas
pierden el lustre, y nuestra edad el brío.


Stone urg'd his ever-growing force.
And, next, Consumption's meagre corse,
With feeble voice, that scarce was heard,
Broke with short coughs, his suit prefer'd.
Let none object my lingring way,
I gain, like , by delay,
Fatigue and weaken ev'ry foe
By long attack, secure though slow.


edep ile bilen bilsin beni


云烟杳霭环诸峰
石径诘曲穿疏松
更无飞埃趁短屐
祇有鸣溜迎修筇


Wer mag ermessen den Gestank,
Der hier auch wird gefunden?
Der strenge Gift kan machen krank
Uhrplötzlich die Gesunden:
Er ist wie dikker Koht und Feür,
Durch ihn wird alles ungeheür,
Das stinket, überwunden.


A messzeség
Egy percre csupa lila láng:
Tündérvidék.


Ó plodné samice, v líc vaši sporou
ten tah vám ryjí vilných křečí steny,
když v loktech mužů chvíte poděšeny
se vášní jich, tak zamlklou a chorou!


Ba, že svítězili Čechové!
Než jsou hrozné jejich ztráty;
Nečetní v boj táhli junkové,
Nazpět se jich hrstka vrátí.
Vlast jim kyne – Krkonošů báň
Již se majestatně svítí;
Již se mateřský jim zračí stan,
Slzou ode všech jest přivítán;
V té se bol a radost třpytí.


Son di delirio ambiziosi inganni
ne' natalizii Dì pompe festive,
mentre ogni giorno è un funeral de gli Anni.


Zählt sie noch immer, o Glanz! drei Leser auf einen Redaktor?


Na oknech divné květy a trávy kreslí mráz,
a noc je tmavá, tmavá přes hvězdy, plné krás.


أسِهامٌ مُفَوّقاتٌ لرمْيِي
أم قِداحٌ مفوَّقات لضربي
صائباتٌ جميعُهَا فاتراتٌ
وَيْحَ قلبي ماذا يُعِدّ لقلبي
تلكمُ الأعينُ التي خذلَتني
في التصابي بها خواذلُ سَربِ
رَبّةَ البُرْقُعِ الَّتي فيه تَحمي
وردةَ الخدّ عقربٌ ذاتُ لسبِ
قد مزَجْتِ العذابَ لي فهو عذبٌ
بزلالٍ من ماء ثغرِكِ عَذْبِ


Die Großen aber, die, nun modernd längst,
Dich eingesetzt zu ihrer Bildung Erben,
Hat einer je gedacht, wie du nun denkst?
Bürgt einer, daß dein Umsturz nicht Verderben?


Una voz era paz, o luz, o acaso
era fuego esa voz; todavía llama.
O era viento tal vez: ved la alta rama
del olmo aún temblorosa tras su paso.
Era roja esa voz en el ocaso;
cuando la noche sus horrores trama,
vuelve su resplandor: sangre que clama
al cielo ese de los hombres, raso.
Impaciente de paz, y luminosa,
ardiente, airada, entera y verdadera,
era dura esa voz: todavía dura
airosa y alta, como si tal cosa
—alzarse en estos tiempos— nada fuera.
Admirad, ya hecha estatua, su estatura.


A starost-li ti v mladé ňadro slítne,
by trudem zakalila jasný zrak,
už dřív než bolu slza v něm se kmitne,
má píseň lapne ji, jak mušku pták.


e poi deventa en te crudele
e non t'enganni la pietate".


Ajta! Labe zahučelo
Slavně tokem zpěněným –
Ajta! v sadě oněmělo
Vše před šumem vznešeným!


睡来只有茶一碗
共啜何人眼暂明
忽忆都钱范监库
种来修竹似渠清


坐馘关东扛鼎雄
指呼奴隶走王公
祇缘夺嫡中心慊
反畏商山鹤发翁


Nay then, replys the feeble Fox,
(But, hark! I hear a hen that clocks)
Go, but be mod'rate in your food;
A chicken too might do me good.


二雏毛骨秀仍奇
小小能吟大大诗
想得月中仙桂树
各从生日长新枝


Und übel war's nicht, was er tat.
Es folgte aller Wegen
Dem jungen Joseph früh und spat
Nur Gottes eitler Segen.
Er war beliebt bei seinem Herrn
Wie bei der gnäd'gen Frauen,
Und wie man sagt, sie mochte gern
Den Judenjungen schauen.


Sein Söhnlein ihm die Fahne trug, bartlos: doch mutig stritt er.
Rief stets, wann er einen Friesen schlug: »Ich bin ein Dänenritter!«


二载巴川县
谁知是与非
还乡何所有
载得一清归


Něco jak ona rychle zrálo
a vyžilo se, uvadlo.
Jak ona květ i plody dalo.
A tragicky pak umíralo
si znechutíc to divadlo.


Puká půda, skály šeré,
ze tmy zejí hroby steré, –
vstalých sbor se na soud bere.


Auff mein Geist! auff! ich empfinde
Daß ich dieser Wehmuth loß.
Gott! durch den ich überwinde/
Dem kein Wunder-Werck zu groß:
Hat/ eh' ich es recht ward innen/
Diesen Stein abweltzen künnen.


Die ganze Sippschaft,
alle Marzipanschweinchen sind geladen.


Mein Herr! ihr habt euch nun mit Leib und Seel verpflicht.
Mich wundert, daß euch noch der süsse Kützel sticht,
Da ihr doch selber wißt, wie weh euch einst geschehen,
Als ihr Dianens Bild zu kühnlich angesehen.
Ihr schweigt! Ich merke schon, daß euch das Glücke wiegt,
Und nunmehr eure Brust mit Götter-Kost vergnügt;
Ich gönn euch diesen Tausch; ja, darf ich prophezeyhen,
So wird euch Cypripor zum Liebes-Priester weyhen.


بَدَت عَذارى مُدَّت سَرادِقُها
وَأَقسم الحُسنُ لا يُفارِقُها
كَواعِبٌ أُخرِسَت دَمالِجُها
عنّا وَقد أُنطِقَت مَناطِقُها
خَراعِبٌ حَقَّها وَصائِفُها
تَشي بِأَبدانِها قَراطِقُها
صينَت عَن العُطرِ أَن يُطَيِّبَها
إِلّا الَّذي حُمِّلَت مَخانِقُها
أَم رَوضَةٌ أُبرِزَت مَحاسِنُها
وَما يَني قَطرُها يُعانِقُها
فَأَورَدَ الوَردَ غُصنُها بدعاً
وَشُقَّ عَن أَرضِها شقائِقُها
وَأَعشَت الناظِرينَ حِليَتُها
وَشاقَ أَحداقَهُم حَدائِقُها
أَم أَشرَقَت فِقرَةٌ بَدائِعُها
حَديقَةٌ زانَها طَرائِقُها
أَتى بِها بِالكَمال ناسِجُها
وَزانَها بِالجَمالِ ناسِقُها
لِلَّهِ حَلف العلى أَبو حسنٍ
وَقَد جَرت لِلعلى سَوابِقُها
فَحازَ خَصلَ الرِهانِ عَن كَثَبٍ
وَفُرِّجَت عِندَهُ مَضايِقُها
لِلَّهِ تِلكَ الأَلفاظُ حامِلَة
غُرَّ مَعانٍ تُعيي دَقائِقُها
يَكادُ اِعجازُها يُشَكِّكُها
في سوَرٍ أَنَّها تُوافِقُها
أُهدي سَلاماً حكى السَلامَةَ من
أَسقامِ سوءٍ يُخافُ طارِقُها
كَأَنَّهُ دارُنا وَلم يَرَها
ناعِبُها لِلنَوى وَناعِقُها
كَأَنَّها غَفلةُ الرَقيبِ وَقد
مُكِّنتُ من نَظرَةٍ أُسارِقُها
أَهديتُ مِنهُ ما لَو تَحَمَّلَهُ ال
أَيّامُ لَم يُستقلّ عاتِقُها
تَحدو بِهِ صَبوَةً ركائِبُها
راتكةً لا يملُّ سائِقُها
خُذها وَقد أُحصِدَت وَثائِقُها
وَأُلحِقَت بِالسُهى شَواهِقُها
ناشَدتُك اللَهَ حينَ تَنشدها
وَخلَّةً لا يَخيلُ صادِقُها
أَن لا تَعَمَّدتَ رَفع رايَتَها
لِيَملَأ الخافِقَينِ خافِقُها
نعم وَعش في النَعيم ما طَلَعت
شَمسُ نَهارٍ وَذَرَّ شارِقُها


彤云冻合晚来风
百里溪山雪色同
李棨那能说诗兴
嗣宗端复叹途穷


Eselsarbeit, Zeisigfutter,
Eine böse Schwiegermutter,
Dann das Schelten, Lärmen, Pochen,
Hat mir längst das Herz gebrochen.


Svůj život básník vždycky v žalu ztrácí:
buď opuštěn, chud, bídou umírá,
buď z tajné srdce rány vykrvácí.


Václav Nohejl! Pas má v pořádku.


أيُّهَا ذَا المُدَّعِي لَسَنَا
كُفَّ مِن عَذلِي أنَأ وأنَا
أرَأيتَ الضِّغنَ كَيفَ بَدَا
وَرَأيتَ الشَّرَّ كَيفَ رَنَا
بِعتَنِي وكَساً بِلاَ ثَمَنٍ
كَيفَ لَو أُعطِيتَ بِي ثَمَنَا
لاَ تَزِد شَتمِي وَمَنقصَتِي
إنَّمَا المَغبُونُ مَن غَبَنَا


绕岸便须多种柳
满湖仍为遍栽莲
长条翠盖成阴日
我欲移舟处处眠


Wie Gott die Ewigkeit erst einsam durchgedacht,
Warum einst, und nicht eh, er eine Welt gemacht;
Was unser Geist sonst war, eh ihn ein Leib bekleidet;
Und wie er soll bestehn, wann alles von ihm scheidet;
Wie erst ein ewig nichts in uns zum etwas ward;
Wie denken erst begann und Wesen fremder Art
Der Seele Werkzeug sind; wie sich die weiten Kreise
Der anfangslosen Daur gehemmt in ihrer Reise
Und ewig ward zur Zeit; und wie ihr seichter Fluß
Im Meer der Ewigkeit sich einst verlieren muß:
Das soll ich nicht verstehn und kein Geschöpfe fragen;
Es möge sich mein Feind mit solchem Vorwitz plagen!


Poi che fu vinto il vincitor nel gusto,
che in quel medesmo i nostri avea ingannati,
per qual l'Inferno fu tuto combusto,


Áldás lesz szentelt vasadon,
S fogsz élni dúsan, szabadon;


Quando sarà quel giorno, o cor dolente,
Che agli occhi miei sia reso il proprio sole;
Quando sarà che oda le parole,
Che mi sonan sì care nella mente?


Was die heil'gen Drei, die schwarzen
Schwestern, unvermeidlich weben,
Das Gesetz der strengen Parzen
Schlinget sich um jedes Leben:
Was wir streben, was wir wollen,
Hält die tiefe Macht gefangen,
Heimarmenens Donner rollen,
Zischend sprühn Erinnys' Schlangen.


Der Hypochonder ist bald kuriert,
Wenn euch das Leben recht kujoniert.


Moje hlava
níž’ se chýlí.
Po Václavu
pochopí-li?


Fünfmal donnerte Friedrich Wodan ,
Und sein war Silesia, seiner Krone
Köstlichstes Gestein.


Világ gyult már őszi estén,
Mintha látnám, mintha lesném:
Mit csinálnak...? olvasgatják
Kedves fiok levelét...
S még soká, a sötétben is
Csak rólam folya beszéd.


soy el que alienta a todo desdichado
por más torpe, sacrílego y grosero;
el lobo más atroz con el cordero
de su holocausto mal aprovechado;


Liebſte, laß in Dir die Schauer
Weben dieſer heil’gen Nacht,
Keines Winters düſt’re Trauer
Hat nun fürder ob uns Macht.


曾栽杨柳江南岸
一别江南两度春
遥忆青青江岸上
不知攀折是何人


nel qual l'alto mio sol cento di vivi
raggi d'onor da noi le nubi ha tolte,
et indi puro quelle notti volte,
che noi del vero lume avevan privi:


" Mes livres et ma cave, et jusqu'à mon portrait
Peint par celui qui fut le Raphaël du laid,
Je lègue sans retour ma fortune et mon bien
À celle dont le nom aux lèvres me revient


Fulano
¡Las nueve ya! Abur, amigo.
Citano
Pronto se retira usted.
Yo pienso dar todavía
Un par de vueltas o tres.
¿Y adónde bueno?
Fulano
Al teatro
Citano
¿Con este calor cruel?
Fulano
¿Qué quiere usted! Es preciso.
Citano
Usted tendrá, ya se ve,
Grande afición...
Fulano
No por cierto.
¿Quién ha de tenerla, quién
Según está nuestra escena?
Citano
Hombre, yo creía...
Fulano
¡Qué!
¡Si da horror!
Citano
No la frecuento
Sino allá de mes a mes.
Como asisto a la oficina
Por la noche... Y el cartel
¿Qué nos anuncia?
Fulano
Lo ignoro.
Lo leo muy rara vez.
Citano
¿Es posible...?
Fulano
Son las nueve.
Primero voy al café:
Allí me paso una hora
Entre fumar y beber...
Citano
¡Pues alabo la cachaza!
Fulano
Es costumbre. Y a las diez
Me aparezco en mi luneta.
Citano
Pues ya ¿qué va usted a ver?
¿El bolero?
Fulano
¡Uf! No me gusta.
¡Es un baile tan soez!...
Citano
Ya entiendo. Usted se reserva
Para el jocoso entremés,
O sea sainete. Algunos
Son muy graciosos. Aquel...
Fulano
¿Sainetes? Son inmorales,
Groseros...
Citano
¡Qué rigidez!
A veces suelen pintar
Costumbres...
Fulano
Del Avapiés
Citano
Ya; pero entre col y col
También con mejor pincel
Se escriben doctas comedias,
Cuya grata sencillez...
Fulano
¿Esas que los eruditos
Llaman clásicas y...
Citano
Pues.
Fulano
Son frías, sin movimiento...
¿Y qué es lo que va a aprender
Un hombre en ellas? Lo mismo
Que todos los días ve
Ya en su casa, ya en la ajena.
Y luego, más de una vez
Se encuentra uno escarnecido...
Sin ir más lejos, ayer
En un marqués... (usted sabe
Que yo he nacido marqués)
Muy botarate y muy necio,
Quisieron reconocer
Mi retrato unos amigos.
Esta es mucha avilantez.
Critíquese en hora buena
Al artista, al mercader,
Al médico, al empleado,
Al curial...; pero ¡a un marqués!
Citano
¿Prefiere usted el sombrío
Melodrama...?
Fulano
¿Melo... Qué?
¡No, por Dios! Calumnias, muertes,
Robos al anochecer,
Espeluncas, tempestades,
Y el carcelero, y el juez,
Y el huérfano, y los bailetes,
Que nunca paran en bien...
¿Hay racional que soporte
Dislates de este jaez?
Citano
¿Y las comedias de magia?
Fulano
Para mozos de cordel,
Y paletos, y criados,
Y niños, lo que hay que ver.
Citano
En efecto... ¿Y las tragedias?
Fulano
Yo no quiero padecer
En el teatro.
Citano
No obstante,
Los infortunios de un rey...,
De un héroe...
Fulano
Como en el mundo
Ya no hay tales héroes...
Citano
¡Eh...!
Fulano
Los héroes de mojiganga
Hacen ya un triste papel.
Citano
¡Válgate Dios! ¿Y se extiende
Ese universal desdén
A nuestro teatro antiguo?
El ingenioso y cortés
Calderón, el sazonado
Tirso...
Fulano
Dios me libre amén,
De las comedias famosas.
Sin moral, sin interés,
Sin unidades; vaciadas
Casi en un mismo troquel
Todas ellas... Buenos versos,
Eso sí, vamos; ¿y qué?
Atestados de pueriles
Conceptos... ¡Y qué babel
De lances enmarañados!
Y eso de que no ha de haber
Una madre en todas ellas;
Que han de estar siempre en belén
Los padres y los hermanos,
Y que siempre ha de vencer
El primer galán, y que haya
En todas ellas papel,
Y escondite, y cuchilladas,
Y celos, y... ¡Calle usted!
Citano
¿Cuál será el gusto de este hombre?
Vive Dios que ya no sé...
¡Ah! di en el hito. Apostemos
Una onza contra cien
A que es usted... ¿Cómo dicen?...
Filarmónico. ¿Acerté?
Fulano
Sí. ¡La ópera!
Por ella
Me estaría sin comer.
Es mi gozo, mi consuelo,
Mi gloria... Es decir, lo fue.
Porque en el día... ¡Ay amigo!
Citano
¿Qué le ha dado a usted?
Fulano
¡Cruel
Memoria! El ídolo mío,
Aquella brava mujer,
Aquel cisne incomparable,
Aquella sirena... ¡Ohimé!
Citano
No hay que afligirse...
Fulano


Schläft sie, werd ich von ihr träumen,
Schreit sie auf, erwach ich gleich, –
Meine himmlisch gute Mutter,
O wie bin ich doch so reich!


Že Ty mne opustíš,
já nevěřil,
já láskou bolu tíž
jsem přeměnil.


Mais voici le temps des moineaux ;
Les vacances des tribunaux
Vont ramener l'argent ici,


Weil nun dergleichen beliebtes besüssen/
Lippen und zungen so balsamet ein/
Pflegen die zähne mit linderen bissen
Zungen und lippen behäglich zu seyn;
Hoffende von dem liebreitzenden spielen
Lieblichen seegen und regen zu fühlen.


A ráda by dát chtěla
mně odkaz posledních svých rad,
žár zlíbat s mého čela...
leč nemůž... musí zas jít spat...


Aki megbánt, én nem bántom.
Aki sajnál, nem sajnálom.


Jak by moje mrtvé mládí
s těmi tony utíkalo,
jak by plaché štěstí s nimi
znovu v propast unikalo...


Mas, flores, si venís, sea de manera
que en flores no se vaya el fruto amado,
pues sólo gozar de él esta alma espera.


No ya mi corazón desasosiegan
las mágicas visiones de otros días
¡Oh Patria! ¡oh casa! ¡oh sacras musas mías!
¡Silencio! Unas no son, otras me niegan


Was aber auch ein jeder klag' und weine,
Zu tausendmalen mehr als alle pflag
Des bittern Jammers Blanscheflur, die reine.
Sie fiel sich selber an mit manchem Schlag,
Kaum daß sie sich verschloßen hat alleine,
Recht an die Stelle wo das Herze lag.
Es war erbärmlich, wie das süße Weib
Quält ihren jungen schönen süßen Leib.


A természet megindúlva
Szánni látszott ügyemet;
Vidámsága elborúlva
Szinte gyászolt engemet:
Komor felhő terjeszkedett
Az ég vidám kékjére;
Setét fátyol ereszkedett
A föld kies zöldjére.


Než sníh prvý přikryl vějí
rovinu – hrad hotov byl.
Krby uhlem řeřavějí
královi do nových chvil,
řezba zlatá v arabeskách
v táflování stkví se deskách,
všude malby zábleskem
bělouši dva bílí svítí
na blankytu nebeském,
na hrotu je věží zříti,
na ubrusech, na koberci,
v žlutých dlažic hustém čtverci,
na nádobí různých tvarech,
na hubatkách, na plucarech,
na stříbrném konvic víku
i králově kapesníku.


万声沉寂漏丁东
金井栏干上暗空
半夜西风人未觉
秋声先报草根虫


Když často zřím tvou bílou ruku,
jak v zimy zlobných měsících
na římsu ptactva sype shluku
hrsť drobtů v čerstvě padlý sníh,
proč dojat jsem, z mé staré trýzně
proč chvějný ňadry bouří vzlyk?
Ó sladké drobty lidské přízně,
ó drahá ruko! Blahý mžik!


gyermek-hangulatod türkiszlángos egét,
mely baráti beszéd napsugarával oly
egyként záporozott mindegyikünkre – mily
jel jelölheti szobrodon?...


Die Nacht wiegt auf den Lidern
Müdigkeit flackt und neckt
Der Feind verschmiegt
Die Pfeife schmurgt
Verloren
Und
Alle Räume
Frösteln
Schrumpfig
Klein.


With vacant smile, and words but half exprest,
In one ungracious, never-varying tone,
Glacella welcomes her bewildered guest,
And bids the chief supporter of her throne
Approach and make their mighty mistress known,
Proud Selfishness, her dark ill-favoured lord!
Her gorgeous seat, which still he shared alone,
He slowly leaves obedient to her word,
And ever as he moved the cringing train adored.


Az a kísértet ismerősöm
úgy ismerem, mint magamat,
lepedőben úszik a ködben
s áll meg a villanyok alatt.


Voglio Astolfo seguir, ch'a sella e a morso,
a uso facea andar di palafreno
l'ippogrifo per l'aria a sì gran corso,
che l'aquila e il falcon vola assai meno.
Poi che de' Galli ebbe il paese scorso
da un mare a l'altro e da Pirene al Reno,
tornò verso ponente alla montagna
che separa la Francia da la Spagna.


HISTÓRIA aos quadradinhos ora
o bípede era uma vez
não identificado objecto
um não saber que fazer
de não ser propriamente insecto
com conta aberta em Andrómeda
e uísque em Vésper por anestésic
Oh cosmonauta! comichão
de não encontrares teu cemitéri
Mundo imundo como o mundo
homem bilião de formigas
suando o cimento de cidades
por mísseis interrompida
Presente como lixo varrido
pela vassoura do adiante
pressa de mãos que estrangulam
uma criança no volante
homem como autopintando
pelas trevas do teu ofício
de te ganhares aos viciados
dados de seres só homem por víci
Homem aflição de teres alma
alma como pombo-correio
quem vem pousar na tua linha
sem que tu saibas porque veio
lógica como paragógica
arrogância que rumina a ruína
ardidas pinhas do pinheiro europa
queimada lã da ovelha hiroxima
fumegante palha da ásia
na boca da mula américa
rato da rússia roendo o map
Terra insolentemente esférica
saibro da carne desvividacom que o homem seu sorriso fa
No mostrador das carícias
falta um minuto para o cao
de  Mátria(1968)


Nepomucký Jene, svatých druhu,
Včelo drahá nebeského úle!
Nebes Pána milostivá vůle
Od věků tě vyvolila v sluhu.


Este andar y tornar, ir y volverte,
Lavinio, el caminar y no mudarte,
este incierto partir y no apartarte,
y el irte a despedir y detenerte,


E, se degna pietà ti move, in breve
o scrivi o vieni o manda, sì ch'io sia
scema di cura dispietata e greve.


Né vi mova, per dio, che 'l Tebro e l'Arno
tra selve orrende e dumi
a bada il tegnan, ché speranza è vana.
Ritardar nol potran monti né fiumi,
ché mai non spiega indarno
quella insegna felice e più che umana,
la qual, così lontana,
se si confessa il ver, timor vi porge,
e con l'imagin sua vi turba il sonno.
Onde, se i fati ponno
quel che per veri effetti ognor si scorge,
quanto più in alto sorge
l'error che acciò vi induce,
tanto fia del cader maggior la pena;
ché tal frutto produce
ostinato voler, che non si affrena.


Et ses grands yeux de velours sombre
Se dépliaient si lentement
Qu'il me semblait que mon tourment
Mesurât des siècles sans nombre.


Jde od východu sivý den
do zakrytého mlhou kraje,
a západního větru sten
si v stromů zvadlém listí hraje.


Deine Güt', die ewig währet,
Hat mich oft Unverhofft
In der Not erhöret.
O wie oft hast du mein Herze
Nicht erlöst Und getröst't,
Da ich lag im Schmerze!


Eu entrei com tanta fúria,
Que não sei bem onde entrei,
Se foi numa casa espúria,
Se num palácio... não sei.


Spi, moje dítě,
zavři již víčka,
dokud tvá matka
v loktech tě hýčká,
spi, moje robě,
vždyť zřídka pouze
přivinout smím tě
na prsa dlouze.


Snad jen když večer se zdvihne
se světly gondol, kdy korsem
za hudby vzbouří se davy,
démon – stesk pustí tvou hruď.


Es ist im Erdenthal


风袅危樯浪拍船
三更残月下空弦
离鸿过尽啼乌困
犹自愁人不得眠


¿Si gracia alcanzaré con esta ayuda?
Ya que no ha de absolverme mis pecados,
padre fray Gil, absuélvame la duda.


一似维摩万丈居
俱无未足亦无馀
忘言自看恒沙水
却笑临川苦羡鱼


Dich nur, Dich nur: deine genossenen Blicke
und deine bittende Scham und deine treuen
Hände lieb'ich ... ja, entzücke
mich mit Deinen Rasereien!


O bon Gesù, tu creatore
dei nostri padri e nostro; e tu messere
di vertù, di savere e di valore,
di soavità, di pregio e di piacere,
e d'onni nostro ben solo datore;
conservator, for cui chi più val pere,
in cui compiuto savere
larghezza somma e riccore,
vertù e giustizia e potenza
e lealtà tutt'e piagenza
e tutto bon, mal non fiore.


La pata gris del Malo pisó estas pardas tierras,
hirió estos dulces surcos, movió estos curvos montes,
rasguñó las llanuras guardadas por la hilera
rural de las derechas alamedas bifrontes.
El terraplén yacente removió su cansancio,
se abrió como una mano desesperada el cerro,
en cabalgatas ebrias galopaban las nubes
arrancando de Dios, de la tierra y del cielo.
El agua entró en la tierra mientras la tierra huía
abiertas las entrañas y anegada la frente:
hacia los cuatro vientos, en las tardes malditas,
rodaban —ululando como tigres— los trenes.
Yo soy una palabra de este paisaje muerto,
yo soy el corazón de este cielo vacío:
cuando voy por los campos, con el alma en el viento,
mis venas continúan el rumor de los ríos.
A dónde vas ahora? —Sobre el cielo la greda
del crepúsculo, para los dedos de la noche.
No alumbrarán estrellas... A mis ojos se enredan
aromos rubios en los campos de Loncoche.


»Herr!« erwiedert ihm der Ritter,
Warf sich vor des Herzogs Fuß:
»Seid nicht Eurem Knechte bitter,
Nennt auch feig nicht seinen Gruß.
Mir ist heut ein Sohn geboren,
Meines Hauses erster Stern;
Wird mir der, hab' ich geschworen, –
Will ich huld'gen meinem Herrn.


鸣雁为离群
馀哀度水云
那知故乡夜
亦似客中闻


¡Ah!, fuera yo de esos que Dios quería,
y que Dios quiere cuando así le place,
dichosos ante el temeroso día
de losa fría y Resquiescat in pace!
Poder matar el orgullo perverso
y el palpitar de la carne maligna,
todo por Dios, delante el Universo,
con corazón que sufre y se resigna.
Sentir la unción de la divina mano,
ver florecer de eterna luz mi anhelo,
y oír como un Pitágoras cristiano
la música teológica del cielo.
Y al fauno que hay en mí, darle la ciencia
que al Ángel hace estremecer las alas.
Por la oración y por la penitencia
poner en fuga a las diablesas malas.
Darme otros ojos; no estos ojos vivos
que gozan en mirar, como los ojos
de los sátiros locos medio-chivos,
redondeces de nieve y labios rojos.
Darme otra boca en que queden impresos
los ardientes carbones del asceta;
y no esta boca en que vinos y besos
aumentan gulas de hombre y de poeta.
Darme otras manos de disciplinante
que me dejen el lomo ensangrentado,
y no estas manos lúbricas de amante
que acarician las pomas del pecado.
Darme otra sangre que me deje llenas
las venas de quietud y en paz los sesos,
y no esta sangre que hace arder las venas,
vibrar los nervios y crujir los huesos.
¡Y quedar libre de maldad y engaño,
y sentir una mano que me empuja
a la cueva que acoge al ermitaño,
o al silencio y la paz de la Cartuja!


Ein Dürftiger sucht seine Freunde:
Doch alle meiden ihn als Feinde;
Allein er erbet' Geld.
Sogleich erscheinen zehn Bekannten
Und zehn entbehrliche Verwandten.
Das ist der Lauf der Welt.


Rispose Erminion: - Tu non sa' bene
ancor chi sieno i paladin di Francia,
e per questa cagion sì spesso avviene
che molti n'hanno forata la pancia.
Sappi che Carlo Man questi non tiene,
se non fussino ognun provata lancia.
Tu ti potrai provar, se n'hai pur voglia;
ma guarda ben che mal non te ne coglia.


Es el Orfeo del señor don Juan
el primero, porque hay otro segundo.
Espantado han sus números al mundo
por el horror que algunas voces dan.


Tripping at her side, a boy
Shares her wonder and her joy;
This is Folly, Childhood's guide,
That is Childhood at her side.


君王六乘代来初
云从飞龙水送鱼
敢谓老臣耽暇佚
青山种树要全书


Frisch auf den, Meine Seele!
Wird gleich dein Leib gebracht
In seine finstre Höhle,
Wie bald vergeht die Nacht,
So wird dein Jesus kommen
Und ruffen: Geh' heraus,
Den werd' Ich aufgenommen
Von Ihm' ins Freüdenhauß.


Za ruce vzaly se děti
a z temnoty školy do slunce letí
k životu zdroji,
k slunci, jež sílou je pojí,
nechť zpět je učitel volá;
život je také škola.


乱树高亭驻落晖
鹍弦慢拨羽觞飞
古今多少风骚客
谁向花前不醉归


„S Bogom!
Česká země, vaší posestrina,
jak by vás k svým ňadrům netulila?
odcházíte, jak by netesknila?
jedna krev nás, snubní prsten, spíná.
S Bogom, junáci!“


Wer lange leben soll, der schlafe nicht zu viel;
Dann viel lebt ja nicht der, der lange schlafen wil.


Volta la ninfa al suon delle parole,
lampeggiò d'un sì dolce e vago riso,
che i monti avre' fatto ir, restare il sole:
ché ben parve s'aprissi un paradiso.
Poi formò voce fra perle e viole,
tal ch'un marmo per mezzo avre' diviso;
soave, saggia e di dolceza piena,
da innamorar non ch'altri una Sirena:


A megfagyott öbölben
jégbe szorult a csolnak.
A hallgatás bárányai
melletted vándorolnak.


Die Fahne soll mich führen,
Die Fahne, meine Braut.
Wenn sich die Trommeln rühren,
Wie ruft sie da so laut!
Kein' beßre Lust, als fest im Sturm
Für sie den Feind erschlagen
Und stehen als ein Turm.


In die Tiefe tauche kühn,
Jugend und Liebe zu werben,
Wo die Bäume des Lebens blühn
Und die Augen wie Sterne glühn!
Droben bei dir ist Sterben,
Liebliche Bürgerin Klara!


天教尤物产闽中
名字深奇日不同
顾我素称田舍子
如何敢啖玉堂红


In dir allein' hab ich den Segen,
Ob gleich die Welt mich gar verflucht.
Was ist mir denn an jhr gelegen,
Wenn mich der Segen selber sucht?
Allein zu dir
Steht mein Begier.
Du wirst zum FreüdenLeben,
HERR Jesu, mich erheben.


楩楠杞梓总良材
尽是先朝雨露培
今日庙廊抡大用
栋梁榱桷一时来


Questi non sarà mai da me diviso
mentre che io viva, e poi, di vita fore,
meco me 'l portarò nel paradiso.


بُجَيْرٌ كيفَ يُخطِئُكَ السّدادُ
ويَجنحُ ضِلَّةً منك القِياد
ألا إنّ اللبيبَ لذو صلاحٍ
إذا ما الرأيُ خَالَطَهُ الفَسادُ
تركتَ أخاكَ تَنْشُدُهُ مُراداً
لنفسِكَ صالحاً نِعمَ المُرادُ
تقولُ له أَنَبْقَى في ظُنونٍ
تَذودُ البيّنَاتِ ولا تُذادُ
فَدَعْنِي وَانْتَظِرْ يا كعبُ إنّي
لأَخْشَى أن يَطيحَ بنا العِنادُ
أَجِيءُ مُحمّداً فأرى أَغَيٌّ
يُرادُ بِمَنْ يَليهِ أم رَشادُ
أتى فَرَأى اليقينَ له جَلاءً
فطابتْ نَفسُه وصَفَا الفُؤادُ
وَأَسْلَمَ لا يَرَى للّهِ نِدّاً
تَدينُ له الخلائِقُ والعِبادُ
وأنفذَهُ إلى كعبٍ كتاباً
كأنّ سُطُورَهُ البِيضُ الحِدادُ
دَعَاهُ إليهِ يَكرهُ أن يَراه
كَمَنْ صَدَفوا عَنِ المُثلَى وَحادوا
وقال لئن أَبيتَ فلا تلُمْنِي
إذا أخذتكَ داهيةٌ نَآدُ
رَمَيْتَ مُحمّداً فَلأنتَ صَيْدٌ
له يا كعبُ والرّامي يُصادُ
إذا لم تأتِنَا فاذْهَبْ بَعيداً
عَسَى مَنْجَىً يُغِيثُكَ أو مَصَادُ
أتاه نَذيرهُ فَعَناهُ هَمٌّ
وَطَالَ اللّيلُ وَامْتَنَعَ الرُّقادُ
إذا التمسَ القَرارَ أبى عليه
وغَالَ قُواهُ ذُعْرٌ وَارْتِعادُ
يَظُنُّ الأرضَ تَرجفُ أو تنَزَّى
فما تَرسو الجبال ولا الوِهادُ
وأرسلَ يا بَجَيْرُ صبأت لمّا
سَقَاكَ بكأسِهِ السمحُ الجَوادُ
أدينَ أبيكَ تَتركُ يا بُجَيْرٌ
ولا دِينٌ سواهُ ولا اعتقادُ
وَسَاوِسُ ذاهلٍ يَغْشَاهُ رُعبٌ
فُيورِثُهُ جُنوناً أو يَكادُ
فلمّا ضَاقَتْ الدُّنْيا عليه
وَهَدَّتْ رُكنَهُ الكُرَبُ الشِّدَادُ
أتَى يَبغِي الأمانَ لَدَى كريمٍ
يُرَجَّى الخيرُ منه ويُسْتَفادُ
تَدَارَكَ نَفسَهُ منه بعفوٍ
فعادتْ حين لا يُرْجَى مَعَادُ
ولاذَ بِمَعْقِلِ الإسلامِ كَعبٌ
فلا رُكنٌ يَميلُ ولا عِمادُ
هَلُمَّ فَلاقِهِ يا كعبُ رِزْقاً
مِنَ الرِضوانِ ليس له نَفادُ
لَنِعمَ الزرعُ زرعُكَ حِينَ تَبغِي
جَناهُ وحِينَ يُدركُهُ الحَصَادُ
لَقِيتَ كرامةً وسَعِدَتْ جَدّاً
فَغَنِّ إذاً وقُلْ بَانَتْ سُعادُ
وَخُذْهَا بُردَةً للشّعْرِ فيها
طَرِيفُ العِزِّ والمجدُ التِّلادُ


Que de sa chevelure blonde
J'aspire le banal parfum
Qui s'exhale pour tout le monde
Et ne fut choisi pour aucun !


Dort saß der Bischof, dort der Kapuziner,
Wir zwei Poeten lustig mittendrin:
Schlaulächelnd stellte der slawon'sche Diener
Uns beiden stets die vollsten Flaschen hin.
O Jubel, wie wir einst im Mönchsvereine
Gezecht, bis jenen die Geduld selbst riß,
Und wie wir dann, noch voll von süßem Weine,
Verdeutscht das Trinklied des Panyasis!


眉山暗澹向残灯
一半云鬟坠枕棱
四体著人娇欲泣
自家揉损砑缭绫


tu nombre sube todas las mañanas
calienta el mundo y se pone
solo en mi corazón
sol en mi corazón


Zmizel, ach! nadějný mráček
s mého srdce oblohy;
klamný, zrádný ten obláček
splodil smutek přemnohý.
S mráčku, jehož srdce želí,
jed a hořkosť napršely,
dny radosti vypršely,
prchly, zašly bez duhy.


cuando raf salinger se enamoró o quiso de verdad
salió de sí como de un calabozo
brilló con propia luz
no tuvo tacha ni defecto ni mengua
como caballos como vacas al fin de la jornada
raf salinger vertía sus aguas en plena soledad
fulguró afuera como sol
no pálido de cárcel no en guerra
“cuidado que me lastimás” decía raf salinger
a los hombres de manos ásperas
que como niños están cubiertos de miel
pero le quitan la victoria el vencedor
“oh ángel que te inclinas en la primera mitad”
decía raf salinger furioso cavando
el viento que le envolvía la trasluz
o el revés de los días malos que le comían la verdad
“si el coraje consiste en ser prudente” decía raf salinger
“si los vestidos significan desnudez y miseria
dicha el llanto cadáver curación, te arde amor el odio” decía
con gran perdones finalmente
todas las ventanitas se cerraron
cuando raf salinger murió
un calor le creció entre amor y afuera
juntándole los dos al solito
“ah tiempos no distancias que hay entre mí
entre mi calor y mi sol” decía raf salinger
casi disuelto ya bajo la sombra
que le apagaba el hubo que vivir
sobre su gente subió el frecuente olvido
peor raf salinger viajaba abrigado
por un cuerpo desnudo
encontrado o joven


Wann ich pflege zubedenken /
wie du herrschtest von beginn:
kan ich freudig in dich senken /
was ich wünsche hab und bin;
ja selbst-unmügliche Sachen /
kanstu leicht und füglich machen.


In: FREITAS FILHO, Armand Longa vida, 1979/198 Pre Ana Cristina Cesa Rio de Janeiro: Nova Fronteira, 198 (Poiesis)


A ten pohár, z něhož píti dává!
Hluboký jest, plný, ale šťáva
každým dnem se odpornější stává.


Elnyugvék az szép nap csendesszen azonban,
És nem igen sokára lén éjféltájban,
Illyen nagy történet esék az táborban:
Két fene ló megszabadult egy sátorban.


ومتى ترى ظلم اليهود لأهلنا
في المسجد الأقصى الجريح الدامي؟؟


Když svět nás šálí omamem,
Dme peruť tvoje balzamem
A od nebeských od sadů
V hruď leje božskou osladu.


Ob es wol nicht ohn mag sein,
daß sich Ladon nicht so fein
kan in allen sachen stellen,
ist doch seine sitsamkeit
nicht wie deine fertigkeit
durch ein andre lieb zu fällen.


Мы должны быть начеку, мы ни в коем случае не можем считать, что от войны мы уже застрахованы…
Лени Из речи 8 СъездМы подбили капиталу одну щеку,
но ручки сложа нельзя сесть, —
будем начеку!
Еще живет капитал, еще может попробовать лезт


Da saßest auch du
Irgendwo
In meiner Welt
Über Bogen und korinthischem Gebälk
Einer römischen Ruine
In einem Vogelnest,
Einem Nest aus wilden Rosen und Schlingkraut,
Um dich die leere Luft,
Allein, ein Hirtengott, ein Pan,
Und leuchtend unter dir die Lebensflur.


حيّا رُبوعَكِ من رُبىً ومنازِلِ
ساري الغَمامِ بكلِّ هامٍ هامِلِ
وسَقَتْكِ يا دارَ الهَوى بعد النَّوى
وطَفاءُ تَسفَحُ بالهَتونِ الهاطلِ
حتّى تُروِّضَ كلَّ ماحٍ ماحِلٍ
عافٍ وتُرويَ كلَّ ذاوٍ ذابِلِ
أبكيكَ أم أبْكي زماني فيكَ أمْ
أهليكَ أم شَرخَ الشبابِ الرّاحِلِ
ما قدرُ دَمعيَ أن يقسِّمَه الأسى
والوجدُ بين أحبّةٍ ومنازِلِ
أنفقتُهُ سَرَفاً وها أنا ماثِلٌ
في ماحلٍ أبكي بِجَفنٍ ماحِلِ
وإذا فَزعتُ إلى العَزاءِ دعوتُ مَن
لا يَستجيبُ ورُمتُ نُصرةَ خاذِلِ
أين الظِّباءُ عهدتُهُنَّ كوانِساً
بِك في ظلالِ السَّمهرِيِّ الذَّابِلِ
النّافراتُ من الأنيسِ تكرُّماً
والآنساتُ بكلِّ ليثٍ باسِلِ
من كلِّ مكروهِ اللّقاءِ مُنازِلٍ
رحبِ الفِناءِ لطارقٍ أو نازلِ
متمنِّعٍ صعبٍ على أعدائه
سهلِ المَقادَة للخليلِ الواصِلِ
عزّوا على الدّنيا وخالفَ فِعلُهُم
أفعالَها فبغَتْهُمُ بغَوائِلِ
حتّى إذا اغتالَتْهُمُ بخطوبِها
ورمتهُمُ بحوادثٍ وزَلازِلِ
دَرَسَتْ منازِلُهم وأوْحَشُ مِنهُمُ
مأنوسُ أنديةٍ وعزُّ مَحافِلِ
واهاً لهم من عالِمٍ ومَعالِمٍ
ومُمَنَّعاتِ عَقائلٍ ومَعاقِلِ
كانوا شَجىً في صدرِ كل مُعانِدٍ
وقذىً يجول بعينِ كلِّ مُحاوِلِ
غَوثاً لملهوفٍ وملجأَ لاجِئٍ
وجوارَ رَبّ جَرائرٍ وطَوائِلِ
ذهبوا ذهابَ الأمسِ ما من مُخبرٍ
عَنهُم وزالوا كالظِّلالِ الزّائِلِ
وبقيتُ بعدهُمُ حليفَ كآبةٍ
مستورَةٍ بتجمُّلٍ وتَحامُلِ
سعدُوا براحَتِهم وها أنا بعدَهُم
في شَقوةٍ تُضني وهمٍّ داخِلِ
فاعجب لشَقوةِ مُتعَبٍ بمُقامِهِ
من بعد أسرتِه وراحةِ راحِلِ
دَع ذا فأنتَ على الحوادِث مَروةٌ
تَلقى الرّزايا عالماً كالجاهلِ
واصبِر فما فيما أصابَكَ وصمَةٌ
كلُّ الوَرى غرضٌ لسَهمِ النَّابِلِ


Semmi, ami barbár
nem kell soha nékem, semmi, ami bárgyú.
Nem kellenek ők se, kik titkon az éggel
rádión beszélnek, a jósok, a boncok,
a ferde vajákos, ki cifra regéknek
gőzébe botorkál, csürhe-silányok,
kik csalva, csalatva egy jelre lehullnak,
s úgy fintorog arcuk,
mint a bolondé.


Ya humilde Troya, ya humillado Janto,
-que Troya fue mi amor, Janto mis ojos-
ni el pecho es fuego, ni sus ojos llanto.


A ty všechny má na svědomí ta patétická vlajka,
bez které lodička nemůže s místa.


A stařec dojat na to řekl jí:
„Vy svatá jste,“ a když mu bránila
tak mluviti, děl na to s nadšením:
„Jest v moci mé, přec dát vám útěchu!
Nuž, ukážu vám místo, pochován
kde leží ten, jenž drahý v žití byl
vám nade vše!“ A polo nesl ji,
neb příliš byla slabá, aby šla,
v tu vyprahlou teď, pustou zahradu,
kde Sandro někdy ležel zabitý,
a dole pod baštou jí naznačil
cos jako rov, tak nízký, pustý tak,
že slzy do očí jí stoupily,
a pravil: „Tam jsme zahrabali jej.
Co jsou mi hrozby Nella z Pietry!
Ať za to, že jsem vám to prozradil,
mě zabije, jak hrozil. Zaplacen
jsem vděčným vašich očí pohledem.“


Hombre, descansa De tu hogar ahuyento
el nocturno terror y estoy en vela
Sombras de muerte cuyo soplo hiela,
con mi agudo clarín os amedrento


Ach, ihr wißt nicht, wie sich's lebt,
Athmet in der Trunkenheit
Einer Liebe, die befreit,
Die begeistert, die erhebt!


A tluče – hojnýť kyne plen –
a nedbá v děsné ráží,
až Buquoy hněvem rozpálen,
kord do prsou mu vráží. –


Ich gehe durch verwirrte, lärmgefüllte Gassen
Ratlos hin, zurück, und trete in ein unbekanntes Haus.
Durch Korridore, Türen, Zimmer finde öden Weg
Und komme in den alten, hohen Büchersaal,
Still, weltfern lebte hier nur sanfter Staub,
Geistesabwesend schien das Saalgesicht.
An allen Wänden standen weiße Schränke.
Ich will die Bücher sehen,
Ich öffne von den stillen Schränken einen,
Es stehen große dunkle Herzen in Regalen,
Herzen wie Menschen groß und mumienhaft gedorrt.
Ich wußte nur noch, daß ich lesen wollte,
Ich lege mir ein Herz auf einen Tisch, und es bricht auf.
Es war verstaubtes, altes Blut darin.
Älter und stiller wurde es im Saal.
Es ist aus jenem Herzen jemand eingetreten.
Die Schränke an den Wänden stehen alle offen,
Und vor mir dichte Reihen dunkler Herzen.
Die Luft wuchs eng, unsichtbar füllen Menschen dicht den Saal.
Ich sehne mich hinaus, dort an der Türe sitzt ein Mensch, gelb und verdorrt,
Ohne Iris und Pupillen sieht er mich wartend an.
Vergrämt und einsam sieht er aus
Und war Jahrhunderte allein.
Er sieht mich wartend an mit leeren Augen.
Ich komme fast erwürgt an ihm vorbei.
Dann, als ich Haus und Straße längst verlor,
Erst weit fort, wußte ich, das war der Mensch,
Des Herz ich brach.
Er wollte einzig eine Träne nur, und alle Herzen wollten eine Träne,
Sie alle warten seit Jahrhunderten.


Gib her das Schwert!« Und wie der Knauf aus den Gewändern blickt,
Hat blitzesschnell die sehnige Hand der Eris ihn umstrickt;
Sie reißt durch beide Händ dem Kind den Stahl, der lüstern blinkt,
Daß es mit den zerschnittenen lautlos zusammensinkt.


Die bäumlein reich von zweigen
Auch sang-weiß sausen gan/
Zum Gotteslob sich neigen/
Vom wind geblasen an.
Die bächlein auch thun rauschen/
Vnd frölich klinglen zu/
Nit bald den thon vertauschen/
Bleibt gleicher klang ohn ruh.


文章日自负
去家死路傍
高视见霸王
感子故意长


小西门外草漫漫
白露垂珠午未乾
沙漠峥嵘车马道
半空秋影铁幡竿


Syn zmaru, k vám to přání mám,
má píseň osiřelá
by s klidem, který na vaší plá skráni,
ve úsměv přízně i v škleb pohrdání
do věků zřela.


O holder Morgen, mach' das Dunkel weichen,
Und lass' der Wärme Zauber sich erneu'n!
O Sonne, trete in des Widders Zeichen,
Entflieh' dem Mars und wolle Ambra streu'n!
Lass' Rosen lächeln und belebe Leichen,
Lass' Alles sich der höchsten Klarheit freu'n!
Gleich Körnern drangen wir aus uns'rer Hülle,
Und Gaben bringt der Garten nun in Fülle.


Zřím v církve čele zedraném
hrot nevděku, jenž bolí –
a proto plesám v duchu svém,
že také já byl skřivanem
nad opuštěnou rolí!


Václav kázal, y hned Podivín stál
Na svobodě. Pomnikvas se tlačil
K synu, uzřev děti, ženu, splakal.
Boleslav se žene na Václava,
Proč jsy, bezbožníku, roztrhl pouta?
S hlukem zdivočeným zahřmí. Proto,
Že jest nevinen, že nepravosti
Nepřipustím. Václav mírným hlasem:
Já zde vládnu, služebnícy rozkaz
Splňte! slouhy probodaje okem
Boleslav vyřkl. Nehněte se na krok,
Václav, Bratře! což jsy zapomenul,
Že y tebou vládnu? Boleslav prchl.
Václav s Podivínem bral se k Praze.


Vom Galgen kaufte sich der Zöllner Timon los;
Nach überstandnen Todesängsten,
Sprach er beym Freudenmahl in seiner Lieben Schooß:
Seht, Kinder; ehrlich währt am längsten.


¡Era de ver sus polvos corrosivos!
¡Era de oír sus óxidos de altura!
Cuñas de boca, yunques de boca, aparatos de boca (¡Es formidable!)
El orden de sus túmulos,
sus inducciones plásticas, sus respuestas corales,
agolpáronse al pie de ígneos percances
y airente amarillura conocieron los trístidos y tristes,
imbuidos,
del metal que se acaba, del metaloide pálido y pequeño.
Craneados de labor,
y calzados de cuero de vizcacha,
calzados de senderos infinitos,
y los ojos de físico llorar,
creadores de la profundidad,
saben, a cielo intermitente de escalera,
bajar mirando para arriba,
saben subir mirando para abajo.
¡Loor al antiguo juego de su naturaleza,
a sus insomnes órganos, a su saliva rústica!
¡Temple, filo y punta a sus pestañas!
¡Crezcan la yerba, el liquen y la rana en sus adverbios!
¡Felpa de hierro a sus nupciales sábanas!
¡Mujeres hasta abajo, sus mujeres!
¡Mucha felicidad para los suyos!
¡Son algo portentoso, los mineros
remontando sus ruinas venideras,
elaborando su función mental
y abriendo con sus voces
el socavón, en forma de síntoma profundo!
¡Loor a su naturaleza amarillenta,
a su linterna mágica,
a sus cubos y rombos, a sus percances plásticos,
a sus ojazos de seis nervios ópticos
y a sus hijos que juegan en la iglesia
y a sus tácitos padres infantiles!
¡Salud, oh creadores de la profundidad!... (Es formidable.)


Sale a la plaza el toro de Jarama
como furia cruel de los infiernos.
Tiemblan los hombres porque son no eternos,
cual huye, cual en alto se encarama.


Não há dinheiro, vai-te embora, porque o telefone
não toca, alta madrugada? sei acordaria a famí1ia
que cavou um buraco na noite e não pode ser
incomodada mesmo que às vezes a fumaça histérica do
cigarro torne o nosso sono rancoroso dúbio estivemos
a conversar não adiantou nada novidades?


Heteken át törtem a fejem,
hogy minek kereszteljelek.
Valami nevet akartam adni Neked,
amelyben benne vibráljon a mosolyod,
álomszerű szépséged minden rezzenése
és élő legyen és tavaszi és szép.
Petrarca Laurához írta szonettjeit,
Dante Beatricenak szólított
s Adynak Lédája voltál.
Hát én hogyan szólítsalak?


Ich kehre heim! Ich sehne mich nach Ruhe,
Und diese find ich nur und nur in dir,
Denn was ich für das Zeitliche hier thue,
Das rächt sich an dem Ewigen in mir.
Ich kehre heim. Mein himmlischer Berather,
Ich bin so gern dein Kind, so gern noch klein;
Du warst schon meiner Jugend Schirm und Vater
Und sollst es, wenn ich sterbe, auch noch sein!


Heil Ihm! Gürtet euch, ihr Krieger,
Wallt der guten Sache Pfad!
Leyersang umschwebt den Sieger,
Ruhm bekränzt des Helden That!


Jdou děti ze školy
tou cestou z Radostína...
Ó rcete, těžko-li
těch dob se nevzpomíná,
kdy sami touto cestou v smíchu, řeči
jste chodili jak tito malí žáci?
Ó rcete, jest-li lítosti kde větší,
než cítit, mladost jak se v šeru ztrácí!


In eure Mitte tret ich tiefbeklommen,
Der Wehmut Wolk umdüstert meinen Geist,
Der Augenblick des Scheidens ist gekommen,
Zum zweitenmale fühl ich mich verwaist.


Wo blieb sein Reich? Wo blieb er selb? –
Sein Bein wird im Museum gelb.


Wer der Heyraht Süssigheit
Einmal recht empfunden,
Macht sie ihm gleich manche zeit
Noch so grosse Wunden,
Dennoch bleibt jhm die Begier
Allzeit nur nach ihr.


صدق الظن واستبان الخفاءُ
يا اخي هذه الحياة هباءُ
ومن الهون اننا مذ وجدنا
ما انتهينا واننا احياء
نحن لولا هواننا ما درجنا
فوق هذي الثرى ولولا الغباء
ما رضينا بالارض إلا لنشقى
في حياة اقصى مناها الشقاء
ولو انا رمنا السماء صعودا
ما استطعنا لأننا سفلاء
والشياطين في أخس مناها
وبنو الأرض في الحياة سواء
يا أخي عاود الفؤاد اضطراب
حين فارقتكم ومات الرجاء
كان لي بينكم ليالي هناء
اترعتها محبة وولاء
سمت الروح في ذراها وآضت
يزدهيها تألق وسناء
وسرت في عواطف وميول
فتسامت وماتت الاهواء
فإذا شقوة يليها هناء
وإذا ظلمة يليها ضياء
وإذانا نموت حيناً ونحيا
واذانا بموتنا احياء
بؤساء نفيض بالدمع حزناً
غير انا ببؤسنا سعداء
بي حنين لعود تلك الليالي
يا أخي انها ليال وضاء
يا اخي هكذا الحياة شجون
وفراق نخافه ولقاء
لا تسلني عن الحياة فإني
بي منها في القلب سقم وداء
وعن الناس لا تسلني فعندي
عنهم ما يضيق عنه الفضاء
كلما رمت أن أبوح بشيء
اذهلتني في أمرهم أشياء
لا يغرنك ما ترى من أناس
جللتهم مظاهر ورداء
يصدعون الاذان بالكلم الهز
ل وهم في كلامهم أدعياء
ومن الهزل انهم يدعون ال
فضل ظلماً والفضل منهم براء
يا أخي قيل لي حياتك يأس
وعذاب وشقوة وعناء
ضلة يا أخي لهم قد اساءوا
فهم حالي وانهم اغبياء
ولم اليأس يا أخي من حياة
كلها باطل وقول هراء
وعلام البكاء يا صاح والدن
يا دوي يضيع فيه البكاء
انا ما كنت في حياتي شقيا
بل سعيداً تحفنى نعماء
ساخر هازل امر مرورا
بحياة ألفاظها جوفاء
خاشع القلب ذاهل عن أمور
طرفاها السراء والضراء
وجهتي اللَه والسماء طلابي
وكذا الموت غادتي الغيداء
كخيال يطوف في هدأة الفك
ر يموج كما يموج الضياء
أو كحلم سرى فكان عناء
مبتداه ومنتهاه هباء
يا أخي أنني وحقك مشتا
ق إليك وعنك مالي غناء
بي داء سل اصفراري عنه
وشحوبي وفي لقاك الدواء
يا أخي قد تلا اللقاء فراق
فمتى يتبع الفراق لقاء


Ma bench'io parli ognior d'ira et d'affanno,
Stato non è quanto che il mio felice,
Né in ciel ch'io creda già, né qui, né altrove.


Etwan wie ein Tausentschönlein,
das gemalte Lenzensöhnlein,
mit dem frühen Tag' entsteht,
welches, wie es mit ihm wachet,
mit ihm scheinet, mit ihm lachet,
so auch mit ihm untergeht:


Sie suchte schon den ganzen Tag,
Es ward schon Abend – plötzlich
Bricht aus der Brust des armen Weibs
Ein geller Schrei, entsetzlich.


Marně se sápeš k výši, mladé lvíče!
Kam ani orel nedolítne přede tmou,
Jež zrak mu zastře, peruť poláme!
Vždyť teprv cesty pravé hledáme.
Jeden pod tíží kříže svého padne,
Druhý v snách stoupá – a procitna zchřadne!


sotto il qual sempre giace
infamia, danno e par somma follia:
fuggire Elèna non truovo la via.


Seufzer sind mein Zeitvertreib,
Brodt und Trunck mischt Asch und Thränen;
Creuz und Schwachheit biegt den Leib,
Und die Seele lechst mit Sehnen
Wie ein matt und durstig Reh
Nach der Hülf aus Salems Höh.


Dali Židé víru jeho slovu,
Hospodina vroucně chválili,
zlou že zkazí Egypťanů snovu;
pak se všichni domů vrátili.


Hraje-li v prostřed dědiny,
děti se v klubíčku točí,
babičce samou radostí
slzička vyhrkne z očí;
dědeček nohou dupne si,
vesele do dlaně tleská:
„Věru, ta naše Andulka
dneska je dvakrát tak hezká!“ –


Granítico e implacável
o rosto da verdade
como espectro sobrevoa
entra pelo coração
pelos sentidos, pelos poro
Já tem nome o que sinto:
dor de viver,
não a sente o vivo-morto


Il vint sous les figuiers une vierge d'Athènes,
Chaste et blanche, puiser l'eau pure des fontaines,
De marbre pour les bras, d'ébène pour les yeux.
Son père est Noémon de Crète, aimé des dieux.
Elle, faible et rêvant, mit l'amphore sculptée
Sous les lions d'airain, pères de l'eau vantée
Et féconds en cristal sonore et turbulent.


Krisztus urunk, segíts meg!


Ypsilon ist gar so selten,
Schwer will sich ein Vers drauf melden.
So giebts im Leben auch leere Stunden,
Auf die ein Reim schwer wird gefunden.
Fällt uns nur sonst was Rechtes ein.
Eine Lücke wird immer verziehen sein.


Verwundere dich nicht, daß ich nach Gott verlange.
Der Braut ist allezeit nach ihrem Bräutgam bange.


泥絮心情雪样髯
诗囊羞涩酒杯嫌
年来万事都消减
惟有床头历日添


Sie brauchen renck vnd heymlich tück,
mit schalckheyt sich zu stercken,
Wie sie dem frommen legen strick,
sprechen ›wer solt es mercken?‹
Sie sind verschlagen gantz und gar,
jr thun ist eitel Sünde zwar
vnd wölln sich nicht bekeren.


oh ben pria manda l'aurea Persepoli
gli adoratori del fuoco a gl'idoli
contro, onde sonò Maratone
inclita storia ne le genti,


Widrig ist mir fürwahr der Abendglocken Geläute,
Treibt es nicht drohend Gewölk' über dem Acker mir weg.


Ő megpihent, a szívem védi, ója -
De lettem én a földnek bujdosója.


Větřík věje přes hrob tíše,
Kvítí leje vůni mdlou,
Duše moje ledva dýše,
Rozvažujíc ztrátu svou.


Bater o fraco é vileza,
Bater o forte é valor;
Porém de outro modo reza
Cartilha de caçador.


V kusy sápali jí tělo.
odvlekli ji z lesů,
stromů lkání za ní znělo,
trpěla bez hlesu.


Duj, čase, bičuj své i naše viny!
Zvrať vše, co chabé; vypuď z domoviny
nám šašky ničemné, již do duší
nám umělkují cizí mam i trety!
Duj, vyčisť rázně české ovzduší,
ať jasno kol té skály, naší mety:
toť pravá velebnosť! Jí neskruší,
ni všemohoucí čas, jenž hraje světy.


N'ai-je pas pour toi, ma charmante,
Dis-le moi, fait encore assez ?
O ma délicieuse amante,
Toujours quelque ennui te tourmente
Quand tes yeux sont ainsi baissés.


Ami pedig Szűcs György gazdát
Máskülönben illeti:
Nem bolond ember volt ám ő:
Ládájába’ pénz, egy bögre,
Azonkívül juha, ökre
És - szamara volt neki.
Sőt az is szent, hogy már régen
Ott ülne a birószéken,
Hasa, hája, kéknadrága...
Minden kész e méltóságra:
De mit ér, ha nincs bajusz!
Ily anyám-asszonyos képpel
Sosem választá a nép el;
Szavazott rá tíz, vagy húsz.


Numa dessas manhã Enquanto a moça
Sorrindo-lhe dos beijos ao ressábio,
Cantava como uma ave ou uma crianç
Ela sentiu que um riso de esperança
Abria-lhe do amante lábio a lábi
V


Schwer im Wochenbett darnieder
Lag die Gattin Kunigunde,
Und es hatte sich der Kranken,
Wie sie starb, ein Sohn entwunden.


Slyš, dozněl zvon ve vsi na zvonici.
Smutné jsi, tělo mé, řekla duše.
Večer se blíží, přichází noc...
Večerní zvon!
A jako dnes a jako včera
tak zítra zavolá jitřní zvon.
Bez konce bude vyzváněti,
bez konce...


So reißt von jedem Vergnügen
Mich der starkarmichte Feind,
An einem künftigen Tage,
Und Klagen redet der Freund!


Mně trávná hora bez viny
Pokrmu dodává,
Vždy mi se chutné byliny
I vody dostává.


Nun wohlan, so laßt uns wandern
Nach dem Eis!
Laßt uns flink und fröhlich glandern,
Immer einer nach dem andern
Auf dem Eis!


Hier ist ein Ding.
Dort ist ein Ding.
Etwas sieht so aus.
Etwas sieht anders aus.
Wie leicht pustet einer die ganze
Blühende Erde aus.


Todesangstschrei. Fortzutreiben
Seine Peiniger – Verkehrt!
Immer wird das Opfer bleiben,
Wer sich seiner Haut nicht wehrt.


Teď tě zase opouštíme,
Školo hezounká!
S tebou milounká;
My neradi se loučíme.


Doch kaum warf übers Geländer
Mein Mädchen den zaubrischen Blick:
Schnell blühten selbst Rosen im Wasser,
Und Lilien glänzten zurück.


Bekränzt mit Trauerweiden
Vorüber zieht der Fluß,
Den jeder beim Verscheiden
Zuletzt passieren muß.


Seitdem ist's nun im zweiten Jahr,
Daß dich die Wogen treiben.
Du irrst durch ferne Todesgefahr,
Und ich muß Witwe bleiben.
Ich schaukle zu Haus in der Wiege dein Kind,
Und dich, dich schaukelt der wilde Wind.


To můj odkaz, dědictví mé,
jako Otce rozloučení,
kéž Bůh vám to velkým divem
zjeví v tomto okamžení.“


Que a mão do tempo e o hálito dos homens
Murchem a flor das ilusões da vida,
Musa consoladora,
É no teu seio amigo e sossegado
Que o poeta respira o suave son
Não há, não há contigo,
Nem dor aguda, nem sombrios ermos;
Da tua voz os namorados cantos
Enchem, povoam tudo
De íntima paz de vida e de confort
Ante esta voz que as dores adormece,
E muda o agudo espinho em flor cheirosa,
Que vales tu, desilusão dos homens?
Tu que podes, ó tempo?
A alma triste do poeta sobrenada
À enchente das angústias,
E, afrontando o rugido da tormenta,
Passa cantando, alcíone divin
Musa consoladora,
Quando da minha fronte de mancebo
A última ilusão cair, bem como
Folha amarela e seca
Que ao chão atira a viração do outono,
Ah! no teu seio amigo
Acolhe-me, - e haverá minha alma aflita,
Em vez de algumas ilusões que teve,
A paz, o último bem, último e puro!
In: Poesias completa Rio de Janeiro: Livro do Mês, 195 (Obras completas de Machado de Assis


Son cou, fort et superbe entre ceux qu'on renomme,
Et son casque hideux, sur l'invincible airain,
Pour exciter l'horreur porte un visage d'homme.


晴山远树青如荠
野水新秧绿似苔
落日湖光三万顷
尽随飞鸟带将回


الفارس هنا
و الصهوة في مسافة السفر


Ach, wie der Schlag der Schwingen,
Das Lied ins Ohr mir kam,
Fühlt ich's wie Trost mir dringen
Zum Herzen wundersam.


Den lieben Gott laß in dir walten,
Aus frischer Brust nur treulich sing!
Was wahr in dir, wird sich gestalten,
Das andre ist erbärmlich Ding. –


Mit ihr verglichen, erscheint er nur
Ein weißes Mäuschen. Es mahnt die Statur
An Bimha, die Riesin, im ›Ramayana‹,
Und an der Epheser große Diana.


Ich erst den deutschen Helicon
Nach Königsberg versetzet,
Ob dessen Danck ist oder Lohn,
Mir wird es gleich geschätzet.


Imagem - 00320001


Du schöner Frühling, meiner Seele Lust!
Mein schauernd Herz will ewig dir sich weih'n,
Es blieb dies Herz stets einsam und allein.
Nie mocht' ein Menschenauge mich beglücken
So tief in Lieb' und seligem Entzücken,


Huͤter des Vollendungs-Saals!
Sieht nicht deiner Augen Blitzen
Beyde ſitzen:
Martin hat den Eltſten Lohn
Gleichſam ſchon.
Was fuͤr tiefe Salbungs-Lehren
Laͤßt Elia von ſich hoͤren.
Jhnen wird der Stuhl zum Thron.


(FRAGMENTO)


Mlhy se valily od hradu,
loupežných rytířů hnízda,
vítr kde zčernalým cimbuřím
za nocí podzimních hvízdá.


Mein Herr ist weg, und ich weiß nicht,
Wo ich soll suchen gehen.
Indessen wendt sie ihr Gesicht
Und siehet Jesum stehen.
Der spricht: O Weib, was fehlet dir?
Was weinest du, was suchst du hier? –
Sie meint, der Gärtner rede.


Dringt Jüngling' ein! Ernennt durch tapfres Streben
Euch selbst zu Herrn und Fürsten jeder Kunst;
So wird die Kirche sichtbar sich erheben.


Vypravuj pověst, co sladce mi zněla
tak dávno již!
zazpívej píseň, jež k srdci mně spěla
tak dávno, dávno již!
Nyní jsi tady, ó zabuďme žel!
Nech mne jen zapomnít, v dálce žes dlel.
Nech mne jen věřiti, žes mne rád měl
jak dávno, dávno již!


وَأَخٍ أَملى عَلَيهِ اِختِلاطُ ال
دَهرِ طولَ التَقليبِ وَالتَصريفِ
أَصلَحَتهُ لِيَ المُروءَةُ حَتّى
أَفسَدَتهُ اِستِطالَةُ المَعروفِ
بَغَّضَتهُ الأَيّامُ مَدحي فَأَعفى
شُكرِيَ الجَزلُ مِن نَداهُ الطَفيفِ
لَيسَ جَدعُ الأُنوفِ جَدعاً وَلَكِن
بَعضُ مَن نَصطَفيهِ جَدعُ الأُنوفِ
لَو بِأُسدِ العَريفِ نيطَت عُرى المَن
نِ لَذَلَّت رِقابُ أُسدِ العَريفِ
وَطَري في فُجاءَةِ الرَدِّ ما يَع
لَمُ مِن هِمَّةٍ وَنَفسٍ عَزوفِ
ضِئضِئي مِن بَني عَدِيِّ بنِ عَمرٍو
غَيرَ أَنّي في مِثلِها مِن ثَقيفِ
لا تَتِه إِن أَطالَ هَزَّكَ مَدحي
وَاِعذِرَن لَستَ بَعدَها مِن سُيوفي


Die Musen wurden roth, sie fingen an zu lachen
Und fielen ungescheut dem Phoebus in das Wort:
Ach Vater, nenn uns doch den grundgelehrten Ort
Und die verschlagne Faust, die solche Schriften machen,
Ein Schif voll Niesewurz kommt von Anticyra,
Den Lästrern unsrer Kunst die Nasen vollzureiben.
Wir wollen einen Rieß des schönen Buchs verschreiben;
Denn an den Tütten ist ein großer Mangel da.


Much was the KNIGHT empassion'd at the scene,
But more his blooming son, whose tender breast
Empierced deep with sympathizing teen
On his pale cheek the signs of dread impress'd,
And fill'd his eyes with tears, which sore distress'd
Up to his sire he rais'd in mournful wise;
Who with sweet smiles paternal soon redress'd
His troublous thoughts, and clear'd each sad surmise;
Then turns his ready steed, and on his journey hies.


Každičký strom snadno poznává se po ovoci:
Dobré ovoce jen na dobrém se stromě daří,
Strom zlý ale němůž’ a nebude nikdy moci,
Dobrým ovocem se odsluhovať hospodáři.
Strom, jenž ovoce zlé nese, nemůž dobrým slouti
A zlým není stromem, ovoce jenž dobré rodí:
Aneb kdy jsi viděl člověka, an sbírat chodí
Z trní fíkův aneb hroznů z hlohového proutí?


Ta příroda víc netěší mě,
je smutna tak a v mlze té
já nakloněn jsem kašli, rýmě,
té dlouhé rýmě prokleté.


e prescindo da realidade como ela prescinde de mi
Para que me lastimas


Que es ver de tantos cielos la belleza,
la tierra, el fuego, el agua, el sol, el viento
y, para su hermosura y ornamento,
de las perlas y el oro la riqueza.


自解朝绅间桂坛
秋风摇落切云冠
荒涂久矣横今古
莫道人间隐不难


eso que eras/noche encaminada
a la más vida en esta noche como
cuatro paredes de la soledad
o respirás acostadita clara
dormida entre los tiros de la noche
clavada a estos corajes como vos


Wann der Himmel über mir
ganz von Zornes-Donner krachet /
und die Erde mit Begier
ihren Schlund nach mir aufmachet:
bleib' ich doch in gutem Stand /
laß mich ihrer Macht Vermögen.
im geringsten nicht bewegen.
was mich schutzt / ist seine Hand.


A s vámi trpěl jsem, když unavené ruce
nad prací zoufale jste náhle založili
a zřeli v nedůvěře, neklidu a muce
na žatvu vadnoucí, nad níž jen vítr kvílí.


数口妻儿网一张
船为家舍水为乡
江南江北山如画
欸乃声中送夕阳


إذا مدحتُ مُعزَّ الدين آونةً
فما زهيرٌ بمذكورٍ ولا هرمُ
إن قلتُ فالدر يخفي حسن رونقه
أوْ جاد فالبحر يستحيي ويحتشمُ
هو الجواد وسُحُبُ الجو حابسةٌ
وضاربُ الهام والجأواءُ تضطرمُ
مظفَّرٌ في مساعيهِ ومَطْلبهِ
في سعده ينجح الأفْدامُ والبَهَمُ
لا خاضعٌ ُطْمعُ الأعداءُ لينَته
ولا صخوبٌ على أتباعه بَرِمُ
مستبشرٌ ووجوه الخيلِ عابسةٌ
وعابسٌ وقؤولُ الهُجر مُبتسمُ
ثَبْتٌ جريءٌ لدى نادٍ ومُعتركٍ
تظلُّ تحسدهُ الأطوادُ والخُذُمُ
فأنْفسٌ بجميلِ الحلْم مُعْتَقةٌ
آناً وأُخرى بمر البأس تُخترمُ
وجعٌ وكفٌّ مضيءٌ عند مُندفقٍ
كما تقابل قرنُ الشمس والديمُ
فالواهب الرخْص يغني فقر سائله
والواضحُ الطَّلق تجلى عنده الظلم
كل الملوك وإنْ جلَّتْ مراتبُهمْ
لِسنجرٍ ومعالي سِنْجرٍ خَدَمُ
ذلَّت رقابهمُ من فرطِ هيبتهِ
فما لمعتصم ناوأهُ مُعْتصَمُ
تُزجى أوامرُه والدارُ نازحةٌ
كأنها لِتوقي بأسهِ أمَمُ
سرٌّ من الله محمودٌ خصصتَ به
ذلَّتْ له العربُ العرباءُ والعَجمُ
كأنَّ خيلك في الغارات موجفةً
سيدانُ قفرٍ وفرسان العدى غَنمُ
إذا شكتْ من عناء الطردِ مَسغَبةً
فلا مطاعمَ إلا النَّقْعُ واللُّجُمُ
وكم وردت دياراً تُرْبها فُرشٌ
ثم أنثنيت وأعلى تُربها رِمَمُ
وغادرٍ عِفْت أن تغري الخميس به
فغالُ الخوفُ لما فاتهُ البُهَمُ
مشى إليك ذليلاً بعد عِزَّته
يخشى الحمام فتحمي نفسهُ الذممُ
كأنَّ سهمكَ إذ تنحو الرميَّ به
صواب رأيك لما أعْيتِ الحكمُ
كأنَّ عزمكَ إذ تمضي هواجسُهُ
غِرارُ سيفك لا نابٍ ولا قَصِمُ
كأن طِرْفك إذ يجري بأربعةٍ
بنانُ كفكَ إذ يجري به الكَرَمُ
موْلى المُلوك ومولى الأرض قاطبةً
ومن له دانتِ الأملاكُ والأمَمُ
يهنيك صونُ دُبيس وهي مَنْقبةٌ
تبقى محامدها ما أورقَ السَّلَمُ
حفظت منه مشيداً من بُنى عربٍ
وكاد لولا حِفاظٌ منك ينهدمُ
وضعتَ بيض الأيادي عند ذي خطرٍ
يزكو لديه جميلُ العُرْف والحرمُ
من معشرٍ ينهلون البيض من علق
ويُطعمون إذا ما اشتدتَِ الإزَمُ
فامددهُ منكَ بإعزازٍ وتَقْويةٍ
كيما تعودَ له الأوطانُ والنعمُ
ولَّيْت أمر الرعايا حازِماً يقظاً
خِرقاً عليماً فمات الجهل والعدمُ
لا طامعاً تُفسدُ الآراءَ بُغيَتُه
ولا دنيَّ الأماني فهو مُغْتنمُ
لا يعتريه خمولٌ أن يُقال ترى
مَنِ الوزيرُ ولكن اسمهُ عَلَمُ
أنضيتُ شُكركما لفْظاً ومُعتقداً
فكل جارحةٍ مني بذاكَ فَمُ
ولو تأمَّلَ سلطانُ الورى هِمَمِي
أضاءَ ليلٌ وعاشت أعظمٌ رِمَمُ


Sokszor, ha egy völgy öléből
Tátikára tekintett,
Ez a roppant szép természet
Előtte kőhalom lett:
Mely súlyosan mellén feküdt
S nyomta, zúzta terhével,
S Manczi fenn űlt dicsőségben,
Kit elvesztett vétkével.


Hatalmas orvos az idő; előbb-utóbb
Minden sebet befog.
Bármennyit szenvedek: ez orvos által majd
Én is meggyógyulok.
A bú, mely most sötét felhők villámtüze,
Lesz nyájas hold sugára,
Mely tündökölni száll szelíd emlékezetem
Morajtalan tavára.


连蜷雌霓赋中闻
别有山樵管白云
能为苍生作霖雨
道人应不愧休文


Es war ein Übersommerabend,
Und nicht einmal die Spree war labend.


Versteht ihr auch, ihr sanften Hände,
Warum euch mein Verlangen drückt?
Die Freyheit, merck ich, geht zum Ende
Und wird mir mit Gewalt entrückt;
Ich such und denck euch zu bewegen,
Mir stärckre Feßel anzulegen.


Que casi se ha hecho ya naturaleza
ser, el que es entendido, desdichado,
o afrenta vil de la mayor grandeza


Such dire atchievements sings the bard that tells
Of palfrey'd dames, bold knights, and magic spells;
Where whole brigades one champion's arms o'erthrow,
And cleave a giant at a random blow;
Slay panyms vile, that force the fair; and tame
The goblin's fury, and the dragon's flame.


Seliger weiß und wünsch ich nichts, so lange
Nicht auch mich, wie die Weide, fort die Flut nimmt,
Daß wohl aufgehoben, schlafend dahin ich
Muß in den Wogen;


Iß Butter, iß, mein Kind, und Honig (Gott) dabei,
Damit du lernst, wie bös und gut zu scheiden sei.


Kotvy starců a žen jsou spuštěny do záhrobí.
K bezlidné hospodě zírají hroby.
Hřbitov je mlčenlivý a tichý,
pobořenou jenž zídkou se dívá,
větrnem hor neb cvrčky zpívá.
Rána jdou s hor a večery z údolí.
Duchaři duchaře větří večerem pozdním
kašlem suchým, kašlem tuberkulosním
žijíce nad životem, kde nic už nebolí.


Sobre zaino trotón derecho estriba,
y destella en sus ojos la esperanza,
al ver que del encierro se abalanza,
y pugna, y sale al fin, la res altiva


Der gerechte Waffen trägt
Ins Gefecht mit Dir,
Mit uns kommt, und sieht und schlägt,
Tapferer als wir;


, my Muse; know Art attempts in vain,
What Nature pictures to the Breast humane.


Ich sah einen Greis, der sprach bei sich:
»Weh mir elendem Greisen!
Bald donnert die Schlacht nun ohne mich,
ohne mich nun funkelt das Eisen!
Muß liegen in des Grabes Schoß,
und oben bricht die Freiheit los« –
Warte mit Sterben!


No tenía adonde ir. Durante mucho tiempo
vagué por los alrededores del cine
buscando una cafetería, un bar abierto.
Todo estaba cerrado, puertas y contraventanas, pero
lo más curioso era que los edificios parecían vacíos, como
si la gente ya no viviera allí. No tenía nada que hacer
salvo dar vueltas y recordar
pero incluso la memoria comenzó a fallarme.


淡淡红妆慢慢歌
画船如月荫高荷
雨来不怕罗裙湿
贪看湖光舞翠娥


Verdammtes Schamgeschlecht der Huhrer und Ehbrecher!
Auf, auf, zur antwort auf, di ihr mich hochbeschuldt!
Wer sucht di wunder doch im wunder zubesudeln?
Wer schilt den Loth, als Gotteswunder spilt?
Hervor, du schöner Geist! Leg ab di Engelskleider!
Wer, liber, bistu nun? Was ist, das du dich BERGST!
Nein, nein! Du must zur grossen Probe!
Sechshunderttausend filn dadurch in Israel.
Dein reden bringt dir ewiges verstummen:
Wer nur di schalen schätzt, verlihrt mit Recht den Kern.


Abracei uma flor do deserto
    Pequei, decert
    Perdão te peç
    Ó evolução,
    Por que criaste a religião ?
    Por que, Ocidente,
    És tão diferente do Oriente ?


MD. NEUBER.


A v čarokruh, jenž srdce láskou světí,
on, vladař, vstoupí z ledových svých pásem
a zaklinadlo mění ve prokletí.


Ach, solch Verfahren nicht besteht
Mit Aufklärung und Humanität.


Iroldo nel suo viso viene un gelo,
Come vede la dama a terra andare,
Che avea davanti a gli occhi fatto un velo:
Dormir soave, e non già morte appare.
Crudel chiama lui Dio, crudel il celo,
Che tanto l'hanno preso ad oltraggiare;
Chiama dura Fortuna, e duro Amore,
Che non lo occida, ed ha tanto dolore.


Венеция прелесть, но солнце ей нужно,
Но нужен венец ей алмазов и злата,
Чтоб всё, что в ней мило, чтоб всё, что тар южно,
Горело во блеске без туч и заката,
Но звезды и месяц волшебнице нужны,
Чтоб в сумраке светлом, чтоб ночью прозрачной
Серебряный пояс, нашейник жемчужный
Сияли убранством красы новобрачноА в будничном платье под серым туманом,
Под плачущим небом, в тоске дожденосной
Не действует прелесть своим талисманом,
И смотрит царица старухой несносноНе знаешь, что делать в безвыходном горТам тучи, здесь волны угрюмые бродят,
И мокрое небо, и мутное море
На мысль и на чувство унынье наводяПод этим уныньем с зевотой сердечной,
Другим Робинсоном в лагунной темнице,
Сидишь с глазу на глаз ты с Пятницей вечной,
И тошных семь пятниц сочтешь на седмицТут вспомнишь, что метко сказал Завадовский,
До прозы понизив морскую красотку:
«Здесь жить невозможно, здесь город таковский,
Чтоб в лавочку сбегать — садися ты в лодку»


Na Balkáně Turčína,
zločiny jenž nasák,
chytli Slávi za bradu,
zahráli mu třasák.


Výš k dílu společnému napni síly
a čepel ostřejší si zatkni v pás,
uč srp svůj také jiné rubat býlí
a zmije bít, jež syčí kolem nás.


秋声只在树中间
极浦斜阳更有山
卷却丝纶呼酒盏
鸥边聊得此身闲


Zkrátit chceš mi zmítání sporných citů,
zmírnit bolest? Náhle tak odhodlána,
že mi prcháš, půvabná záda ještě
s nádechem růží


Renda bordada
tecida no ventre
envolvendo em seus nós
o corpo do homem


Nach eingenommner Speise,
Beym Antrit unsrer Reise,
Bat ich den Gott der Winde:
Ach wehe doch gelinde!
Sey mir und meinem Mädchen gut,
Und mache, daß der Sturmwind ruht!


Blüh! Wir jubeln Dir nach! jubelnd empfängt ein Kreis
Lauter Jünglinge Dich, denen der Busen klopft,
Daß Du grünende Knospen
Oeffnest, Früchte dem Vaterland!


Und willst du, mußt du je zerstören,
Zerstöre nicht mit Kriegesheeren,
Zerstör' durch Gutes Böses nur!
Zerstör' durch weise Geistesstärke
Der Bosheit hochgepriesne Werke,
Von Tiranney die kleinste Spur!


Es ist ja sonsten Gifft genug,
Wir dürffen kleine Feuer-Schlangen,
Und irgend dürre Kröten fangen,
So haben wir den rechten Trunck,
Auff allen Nothfall thut es auch
Ein kleines Bißgen Hütterauch.


斜日江村外
苍茫片雨秋
披图忽相忆
曾上岳阳楼


Marně. – Nevykoupil.
Hasne síla činů.
Neodnese na svém kříži
bídu, hrůzy, vinu.


Твердо будучи уверена,
Что вы с удовольствием
Курите сей сорт табака,
Взяла я смелость послать
К вам один фунт
Оного, и надеюсь, что
Вы не откажете мне
В благосклонности принять
Картуз сей подарком
На первый день апрел


Wer der Jugend Kertzen
Trägt im frischen Hertzen,
Hat zu tantzen Lust,
Amor regt ohn Ende
Ihm die Füß und Hände
Vnd die junge Brust,
Daß er nimmer still kan stehn
Vnd muß wie im Sprunge gehn,
Muß den Leib den Meeres-Wellen
Aehnlich stellen.


Solch ein Weibervolk mit Flügeln
Meint, wenn Gockel früh und spät
Seinetwegen sich verprügeln,
Daß sich das von selbst versteht.


Ponho um beijo
demorado
no topo do teu joelho


An Jahren reif und an Geschicke
Blieb ich ein Kind vor Gottes Augen,
Ein schlimmes Kind, voll schwacher Tücke,
Die selber mir zu schaden taugen.
Nicht hat Erfahrung mich bereichert;
Wüst ist mein Kopf, der Busen leer;
Ach! keine Frucht hab' ich gespeichert
Und schau auch keine Saaten mehr!


金明驰道柳参天
投老重来听管弦
饱食太官还惜日
夕阳临水意茫然


Slovanský ostrov v moři prokletém,
jež se všech stran vás uzavírá,
přes vlny vln, jež vztekle v jeku svém
v břeh bijí vám, zrak váš se vzpírá.


Což Selim, když byl mamula –!
jsou diplomati vzhůru,
a konsul honí konsula
stížností voze fůru.


S zlou se potázali konšelé.
Luza mstí smrt svého ctitele,
Holemi zde radní pasuje,
U špalku je v pouta ukuje.


Die Watten stinken wie das Leichenfeld,
Wo viel Erschlagne faulen nach der Schlacht,
Tagüber sonnbeschienen ohne Zelt.


Töne fallen von oben in die Welt,
Lust'ge Pfeifen, fröhliche Schallmey'n,
Ach! sollten es Bekannte sein?
Sie wandern zu mir über's Feld.


An Filindens Busen prangend
Stirbt dein Reiz zwar früher ab;
Doch den schönen Platz verlangend,
Neidet jeder selbst dein Grab.


Y pues gime por paz en los umbrales,
un tiempo odioso, la esperanza viva
del ofensor, ya próspero, aperciba
al Dios infante júbilos triunfales.


Is it to Love these new delights I owe?
Four times has the revolving sun
His annual circle thro' the zodiac run;
Since all that Love's indulgent pow'r
On favour'd mortals can bestow,
Was giv'n to me in this auspicious bow'r.


Irónico es a mi ver
Saludar con gesto amable
Ese sol imperdonable
Que nos saludó al nacer.
Y si en vez de hombre es mujer
La de la absurda ironía
En pro de la cortesía.
Hay que cerrar el capítulo
Adjudicándole el título
De docta en filosofía.


Fürwahr, es ist nur purer blasser Neid,
Wenn man dir weder Band noch Titel gönnt.
Drum sag' ich auch zu allen jederzeit:
Seid still! er that gewiß was ihr nicht könnt.


Die Rebe blüht, ihr linder Hauch
Durchzieht das tauige Revier,
Und nah' und ferne wiegt die Luft
Vielfarb'ger Blumen bunte Zier.


Als mir der Vogel ihn gezeigt,
Flog er dann fort im Wolkenmeere.
Ich habe still den Kopf geneigt.
Rund um mich wächst die Totenleere.


Však blažen ten, kdo strastí zlých
loudavý odchod zná uspíšit
a ne-li měnit trudy v slast,
aspoň jich hlody v ňadru tišit. –


По лесу леший кричит на сову,
Прячутся мошки от птичек в травАу!
Спит медведиха, и чудится ей:
Колет охотник острогой детеАу!
Плачет она и трясет головой:
— Детушки-дети, идите домоАу!
Звонкое эхо кричит в синеву:
— Эй ты, откликнись, кого я зову!
Ау!


Já domluvil a na svém trvám dál.


Lilien und Rosen standen
Weiß und roth,
Und wir knüpften Rosenbanden
Weiß und roth.


Vlasť jednou jenom máme
a lásku věčně, lásku po věk!
Slyš... Co zde v obět dáme,
tam na věčnosti najde člověk.
Je rozhodnout zde lehko boj:
Jdi směle, s lidem svým se spoj!“


A ki szót nem fogad,
Lép- s horogra akad,
Rabságát kell szenvedni;
A ki engedetlen,
Bánik kiméletlen,
Természetét kell tűrni;
Ki vesztésnek oka,
Fejszének a foka
Ha tér, megelégedni!


Jej skrotit uměla... V ten čas, kdy v stanu
v svých bojů předvečer při rudém světle bděl,
horečně dumaje nad skizzou plánu
a kliden zdánlivě, přec v nitru svém se chvěl,
v ten čas ta luzná žena plála radostí
jak řecká bohyně ve středu slavností,


Od Lužnice tiché do hor k Vám
s přípitkem dnes malým pospíchám:
V další slavnou českou epopej
Bůh Vás živ a sil a zachovej!


Quindi si parte; ma prima rinuova
la convenzion che con Rinaldo avea;
che se pergiuro il suo Agramante trova,
lo lascierà con la sua setta rea.
Per quel giorno Ruggier fare altra prova
d'arme non vòlse; ma solo attendea
a fermar questo e quello, e a domandarlo
chi prima roppe, o 'l re Agramante, o Carlo.


Abbia respetto al caro antecedente
amor paterno, e natura ne 'nvia
offerir frutto a lui col succedente.


Anoche, estando solo y ya medio dormido,
mis sueños de otras épocas se me han aparecido.
Los sueños de esperanzas, de glorias, de alegrías
y de felicidades que nunca han sido mías,
se fueron acercando en lentas procesiones
y de la alcoba oscura poblaron los rincones
hubo un silencio grave en todo el aposento
y en el reloj la péndola detúvose al momento.
La fragancia indecisa de un olor olvidado,
llegó como un fantasma y me habló del pasado.
Vi caras que la tumba desde hace tiempo esconde,
y oí voces oídas ya no recuerdo dónde.
.....................................................................................
Los sueños se acercaron y me vieron dormido,
se fueron alejando, sin hacerme ruido
y sin pisar los hilos sedosos de la alfombra
y fueron deshaciéndose y hundiéndose en la sombra.


POD bičem katů k smrti znaven stoje,
jak na kůl Tebe přivázali, Kriste,
když k nebi obracel jsi oči svoje,
chovaje světa spásu v duši čisté,


Tempi passati –
kdy jsem byl vlasatý.


Tu každá vlna ořem,
proud celý jezdců mořem,
již v jarý ženou boj;
tu hřmotí řehot koní,
ráz podkov jasně zvoní,
cval mužstva skočně dupá
a řinčí zbroj.


Csak menne már el a szüret,
Csak menne a pokolba már!
Hozná meg isten a telet,
Hideg házban huzzam ki bár.
Vagy meglövöm magam, vagy a
Duna leszen fekvőhelyem,
Ha a jövő szüretkor is
A száraz kortyokat nyelem.


ليَهْن الرَّعايا والمناقبَ والعُلى
سرورُكم ما أنبت العُشْبَ ماطِرُ
ولا برِحتكم غِبطةٌ ما لأوَّلٍ
حُبيتم به منها مدى الدهر آخِرُ
فأنتُمْ ربيع العام أخصب أهْلُهُ
سَقته الغوادي فهو أخضرُ ناضِرُ
وشمسُ الضحى يَضْحى بها النبت نامياً
ويُرشَدُ من بعد الضَّلالة جائرُ
إذا جادَتِ الأيامُ منكَ بماجِدٍ
تَبَلَّجَ محْزونٌ وأسْفر باسِرُ
كما تَتوالى ديمَةٌ بعد ديمَةٍ
فتَرْوى بهنَّ الهامداتُ الدَّواثِرُ
مُهودكُم مثلُ الأسِرَّةِ طاعَةً
وطِفْلُكُم من طاعة الناس كابِرُ
وما سُنَّةٌ في الدين إِلا وأنْتُمُ
إليكُمْ نواهي حَدِّها والأوامِرُ
ولما استراحَ المُعْتفونَ إلى الغِنى
وصدَّهُم من خجْلة الجودِ زاجِر
فلم تَرَ منهُمْ طالِباً لرَغيبَةٍ
لِما عمَّهُم فيضُ النَّدى فهو غامِرُ
أبى المُستضيءُ البرُّ تعطيل ساعةٍ
من الدهر إِلا والعَطايا هَوامِرُ
فهيَّأ للإحْسانِ موسِمَ نِعْمَةٍ
تَعُمُّ فيَرْوى فيه بَرٌّ وفاجِرُ
كصوب الحَيا السَّحَّاح سيَّان عنده
سِباخٌ وحُرٌّ فهو للكُلِّ ماطِرُ
وقيلَ خِتانٌ وهو سيْلُ مكارمٍ
لدُفَّاعِه بين البُيوتِ زَماجِرُ
به يشهد الدِّيباج والوشيُ شاهِدٌ
وحَلْيُ النُّضار والعِتاقُ الضَّوامر
ودُرُّ بُحورٍ عادَ حصْباءَ أمْعَزٍ
تدوس سَناهُ أرْجُلٌ وحَوافِرُ
يُباري الحَصى عدَّاً ويفضل نورهُ
نجوم الدَّآدي وهي بيضٌ زواهِر
فأضحت ضواحي المِصْر وهي كأنها
مجالي عروسٍ أعْلنتْها المَزاهِرُ
مساعي إِمامٍ طبَّقَ الأرض خيرُهُ
فمن غابَ عنه فهو بالجود حاضرُ
إِمامٌ يخافُ اللّهَ في خَلَواتِهِ
ويسعى ليومٍ فيه تُبْلى السَّرائرُ
ويرحمُ حتى يشمَلَ العفوُ فاحِشَ
الذُّنوب ومنْ قد أبْسَلتهُ الجرائرُ
فيُغضي عن العوْراء غيرَ مُعقِّبٍ
ويحْلُمُ عن أعْدائه وهو قادِرُ
ويكرُم عن إِضمار شَرٍّ وفِعْلِهِ
فأفكارُهُ مأمونَةٌ والبَوادِرُ
إذا الخائفُ المِعْدام حلَّ بأرضِه
فلا الجدبُ عرَّاقٌ ولا الخطب عاقِر
يُقِرُّ لهُ باللُّطفِ والبأسِ رِقَّةُ
النَّسيمِ وأطْرافُ القَنا والبَواتِرُ
ويحْسدهُ الطَّوْدُ الأشَمُّ أناتَهُ
إذا الحلم أضحى وهو بالطَّيش طائر
ويكسر كَبَّاتِ الخميس بعزْمِه
ولكنَّهُ للفَقْر بالجود جابِرُ
ويعْدِلُ ما بين الرَّعيَّة حُكْمُه
ولكنه في المال والطَّعْنِ جائرُ
ويُطْربُني صدقي بنظمِ مديحهِ
وإِن بات جفْني وهو للمدح ساهر
فلا زال مضَّاء الأوامر ما دَجا
ظلامٌ وما أدنى من الصبح جاشِرُ


Я от мира отрекаюсь,
Облекаюсь тёмной схимой
И душою устремляюсь
В тот чертог недостижимый,
Где во мгле благоуханий,
В тихом трепете огней
Входит бледный рой мечтаний
В круг больных и злых тенеИ к сокрытому престолу
С необычными дарами
Мы подходим, очи долу,
С необутыми ногами,
И приносим жертву Богу,
Службу ясную поём,
Но к заветному порогу
Человека не зовё


A jako hvězda, která svítí
měnivým leskem; neví nic
zda člověk bdí; jen sní a svítí
svou čistou září víc a víc,
a kol ní šumí aether jen
jak tichá hudba, lehký sen,
a její zář – ta nehasne.


خَبَّروني اليَومَ أَنّي في غدِ
مالىءٌ عَينِيَ منها وَيَدي
كيف يَبقى من قَى اللَيل على
جُرُفٍ هارٍ إلى ذا المَوعدِ
رَبِّ كُن عوني وَأَخِّرني إلى
أَن أَرى شمسَ الضحى من عُوَّدي
يا أُساةَ الحيِّ لو أَجَّلتُمُ
رَأيكُم فيَّ إلى يومِ غدِ
رُبَّ داءٍ لا يُرجّى بُرؤُهُ
قد شَفَتهُ زَورَةٌ من مُسعدِ


Ódd a szivedet, hogy esküjét ne szegje...!’
De a fiú ezüst, arany betegje,
Se lát, se hall, - és megfordúlva gyorsan,
Eltűnik a sziklás, sürű vadonban.


赠欢多芬芳
华实一时好
宜母子在怀
宜男花在抱


Přijmi poslední mé políbení,
Pojď sem ještě jednou na mou hruď!
Chop se víry – svatého brnění –
Již jdi – dvakrát, dvakrát zdráv mi buď!“


Bald versinkt die Sonne; des Waldes Riesen
Heben höher sich in die Lüfte, um noch
Mit des Abends flüchtigen Rosen sich ihr
Haupt zu bekränzen.


Rispose Astolfo: - A cotesta mercede
non intend'io di star del mio destriere,
ch'io so ch'io me n'andrei sanz'esso a piede,
e 'l Signor vostro si staria a vedere.
Questa vostra speranza e questa fede
a me non dètte mai mangiar né bere:
io intendo ritrovare il mio cavallo,
e farò forse lor caro costallo. -


S most itt vagyunk, és áldjuk a helyet,
A hol megkezdted bús tragédiádat.
Mert az: küzdés s bukás volt életed,
S a hír sugára csak sirodra áradt.
Ma már mint halhatatlant emlegetnek
Arany, Petőfi, Vörösmarty mellett.


Co’s učinil? Nechť časem lichá tříseň
tvé struny clonila, přec mého kraje
pták jasný hnízdil tam, tvá pravá píseň.
Když orel nadšení tvé spánky tepe
svým křídlem tajemným, m’ha zrakem vlaje,
Však duchem září zjevy velkolepé:
v těch dobách s Krásou, sestrou svojí, skláním
dlaň žehnající ku tvým zňatým skráním.
I světa toho trud a rmut a klamy,
když projdou žehem těchto svatých žárů,
se mění v čisté, vzácné drahokamy
s mým rajským jasem, prosty zemských škvárů.


S megálltak egy dombon, a csapatot várván,
Míg elvonult, hosszan, mint tarka szivárvány,
Színes lobogókkal fénylő hegyü rúdon,
Maguk is sok színben - a szűk hegyi úton.
Lovat is egynéhányt burkolva vezettek,
Kopóbul, agárból sokat összeszedtek;
Azután egy hintó, zökögve-zokogva,
Jött a gonosz úton, nyolc ló belefogva.


Nicht tödte mit der Hand
Die Zarten, o mein Licht!


Confieso que de sangre entendí que era
Cámara aquella, y si lo fue, yo digo
Que servidor seáis, y no devoto.


Auf gleiche Weise raubt des Unglücks Nebel-Duft
Uns, auf der Sonnen Sonn' und Herrn, oft das Vertrauen,
Daß wir von Seiner Gnad' und Seiner Liebe Licht
Fast das geringste nicht,
Vor Gram und Kleinmuth, schauen.
Allein
Wie, wenn die feuchte Luft
Auch noch so schwer vom Dunst und Duft;
Man doch des Tages weissen Schein
So in der Luft, als auf der feuchten Erde siehet;
So ist, wenn man sich nur so viel bemühet,
Und Achtung darauf hat, der Gottheit Gnaden-Licht,
Das alle Ding' erhält, regieret und erfüllet,
(Scheint es gleich noch so sehr verhüllet,)
Uns unaufhörlich nah,
Und stets allgegenwärtig da,
Ja scheinet öfters gar in unsern feuchten Zähren,
Wie auf der nassen Erd', sein Licht noch zu vermehren.


Das Gesetz richtet nichts denn Zoren an,
Und kein Mensch lebet, der es halten kann,
Nun muß es dennoch erfüllet seyn,
Darum schickt Gott seinen Sohn herein.


Doch wozu ist des Weisen Torheit nütz?
Schlegels Shakespeare
(»Was ihr wollt.« III. 1)


Y en esa duda me revuelvo gimo
no sé si al acercarme, en esta hora,
a ti—destello de la gran aurora
celestial—te complazco o te lastimo.
Mas, como tengo tu constante mimo,
esperaré a la Muerte bienhechora
que me aproxime a ti, ¡dulce señora!
¡ya que a ti por tu bien, no me aproximo!
Qué importa mis constantes sin sabores;
qué de mi suerte las terribles sañas
en este inmenso valle de dolores,
si sé que por doquiera me acompañas,
porque te llevo —¡amor de mis amores!—
como me llevaste... ¡en las entrañas!


Na zlatém což platí trůnu slavně sedět?
Od myllionů co božsky ctěnu býti,
Na chudoby bídu pyšným okem hledět,
Tisýc vrtkých sluh k svým službám denním míti,
Drahou korunou sy ozdobovat hlavu,
Prsy zlatou hvězdou okrašlovat hrdě?
Ach! y na zlatém jest trůnu seděť tvrdě.
Strasti zastěnují hodností blesk, slávu,
Pod hvězdou též zlatou srdce smutně bije,
Často měký šarlat žravé péče kryje.
V přehořké pak smrti smutném okamžení,
Král, než bídný žebrák blaženější není.
Bleskem moudrosti což prospěje se stkvíti?
Jasných hvězd běh skoumat, nočně s troubou bdíti,
Umět dávné časy na vlas spočitovat,
Tajné příčiny všech v světě případností,
Podstaty též skryté věcý vyzpytovat,
Na rozumu křídlách božskou učeností
K podivení světu k nebi vyletovat?
Což jest, smrtedlných co rozum obmezený
Z nesmírné můž chápat říše vědomosti?
Kapečka jen vzatá z moře nesmírnosti,
Malý s velké země prášek pozdvižený!
Světýlečko chatrné, jenž se přemdle třpytí,
V temnicy, když vězni slunce škárou svítí,
Zdaž pak mysli mudrce hrozné pochybnosti,
Jako vítr lodí v bouři oceánu,
Strašně nezmítají? takliž šilenosti
Nedávají často smrtelnou jí ránu?
Ach! y Mudrce zmítá hrozná mysli bouře,
Víc, než Neumělé, častějc mnohem hůře.
Kdež se tedy prýští pramen blaženosti?
Ptáš se – Nikde kromě v nesmrtedlné ctnosti.
S ní jen stále chodí sladké utěšení,
Ctnost jest šťastná mátě milé spokojnosti;
Ona v bouřech mysli plodí utišení,
Ona tvoří stálost v těžké odpornosti,
Po pohřbu smutném ona nezahyne,
Na zemi již z ctnosti věčný život plyne,
Na trpké dni naše ctnost jen radost leje,
Přesladkou nás těší v bídách budoucností,
Ona k radostné žni sýmě hojně seje,
Ona podává nám nebes blažeností.


Im Frühlingsschatten fand ich Sie;
Da band ich Sie mit Rosenbändern:
Sie fühlt' es nicht, und schlummerte.


Draus die Bienen Honig saugen
Leg' ich für des Helden Augen.


Derék ostromnak terekek állának,
Nagy zöngésvel ők Allát kiáltának,
Sok zászlókval mind körölrohanának,
Ott belől es Jézust, Jézust kiáltának.


Szenvedni annyi, mint diadalt aratni:
Óh hány éles vasnak kell rajtunk faragni,
míg méltók nem leszünk, hogy az Ég királya
beállítson majdan szobros csarnokába.


Prameni, řek' člověk starý,
v hliněný jej zchytav džbán.
Na poslední myslím dary,
v blízkost věčna vkolébán.
Džbáne, skleněný k rtům náhle,
o den uzdrav hrdlo zpráhlé!
Dekuji, žes čerstvý, prostý,
netknut žárem poledním.
Poslední jsi uctil hosty,
tož mne, douškem posledním.


S nem kapnak napszurást... De élet ez?


Kdyby tak Frau’nlob* verše mé
si přečet’ vstana z hrobu,
tož zajisté bych uvalil
na sebe jeho zlobu.


Obrigue-vos também a liberdade
Dos parentes, e amigos lá cativos,
Se do Malaio a bárbara impiedade
Inda os sustenta em tantos males vivos:
E aos que a fera traição roubou a idade,
Sereis do Céu Ministros vingativos,
Deixando a infiel Cidade castigada,
Só por sua ruína eternizada.


Hle, bohatství, jež máme ve své hrudi,
toť svaté nadšení, jež plane v nás, –
jen pro ně samo nejsme, nejsme chudi!
Toť láska, jižto neudusí mráz,
toť svatá láska, jež nás všechny učí
vlast milovat, byť byla sebe chudší,
toť naše víra, jež z nás činí obry,
že ideál náš není marným snem,
že boj náš vždy byl poctivý a dobrý
a bez vítězství v hrob že neklesnem!


„Ty tři sestry, nebe poslice,
Budou Slávy strážná trojice;
A ta trojice když vyjde v jev,
Tam kde Slovan, tam i bude zpěv.
A kde slovanský zpěv bude zníti,
Život slovanský nebude hníti
Pod mohylou v stepi nasypanou,
Po níž plaché větry smutně vanou,
Kvílíc, že na hrobě bez pomníku
Nemohou dát zprávy cestovníku,
Jakého as popel bohatýra
Němý hrob ten ve svém lůně svírá. –
Dokud slovanský zpěv bude znít
Národ bude v sebe víru mít.
Nikdy pod návalem ciziny
Nebude lid zrádcem otčiny,
Ale srdcem, ale jazykem
Věrným svému hnízdu slavíkem,
Na ostrově třeba osamělém
Bude dávné Slávy hlasatelem.
A ty písně, co pro němou zradu
Ze svých dávných vyhostí se sadů,
Do hrobu se skryjí ve své vlasti
Před národem cizím bez účasti.
Tyto písně jako upířice
Ze svých dávných hrobů vystoupíce
K novým plesům v řadě nových časů
Pozdvihnou zas na novo svých hlasů.
Doba nová novou zdvihne Slávu
Kde jí velkou vykopal čas návu.
Dejž bůh, aby tyto písně tklivé
Z mysli vymrštily pamětlivé
Nesetřené časem obrazy,
Dávné křivdy, hrozné úrazy,
Které ve slovanském pokolení
Starých dějin svaté hlásá jmění.
Dejž bůh, aby pozdní pravnukové
Chtěli zapomenout v době nové,
Co jich pradědové utrpěli,
Když svým mečem nade vlastí bděli!
Kéž by na své matky zapomněli,
Co svým mlékem druhdy přikájely,
Když jim děcka byla odňata,
Cizopanských chrtic štěňata.“


黑甜偏至五更浓
强起侵星敢小慵
轮与山云能样懒
日高犹宿夜来峰


Však českou lebku mám – je těžkou prací
sen vypudit, jenž zachytil se v ní;
nechť šedivá se kloní s resignací,
přec dosud toužebně o stepi sní.


So laß uns trinken den letzten Trank,
den Trank, der nicht verschäumt,
in dessen Tiefen die Perle versank,
die unsere Jugend erträumt.
Leere das Glas bis auf den Grund,
singe dein Lied bis zum Schluß –
von meinem glutweinfeuchten Mund
trinke den letzten Kuß.


Als wenn das auf Namen ruhte,
Was sich schweigend nur entfaltet!
Lieb ich doch das schöne Gute,
Wie es sich aus Gott gestaltet.


Apfelblüte –
So blüh auch dir
Ein trost im Gemüte.


Jedoch der schiffbruch wird versüsset/
Weil deines leibes marmel-meer
Der müde mast entzückend grüsset/
Und fährt auff diesem hin und her/
Biß endlich in dem zucker-schlunde
Die geister selbsten gehn zu grunde.


Weise denkt, wer also denkt:
voll stets hat er seine Kiepe!
und das ist ja doch der Zweck ...
was die Nachwelt meint, ist – piepe!


يا قَلبِ ما أَطوَلَ هَذا الغَرام
يَومَ نَوى الحَيِّ وَيَومَ المُقام
في القُربِ لَيّانُ دُيونِ الهَوى
وَفي نَوى الدارِ رَجيعُ السَقام
مُقيمَةٌ عِندَكَ أَشجانُهُم
وَلا يُلاقونَكَ إِلّا لَمام
لَم يَنقَعوا الظَمآنَ مِن غُلَّةٍ
وَلَم يُبالوا طَرَبَ المُستَهام
مَتى تُفيقُ اليَومَ مِن لَوعَةٍ
وَأَنتَ نَشوانُ بِغَيرِ المُدام
صَبابَةٌ وَالحَيُّ قَد قَوَّضوا
عَن جانِبِ الغَورِ عِمادَ الخِيام
سَقى المَغاني بِجُنوبِ النَقا
ماءُ المَآقي ثُمَّ ماءُ الغَمام
وَزائِرٍ زارَ عَلى نَأيِهِ
بَعدَ الأَسى عادَ بَعيدَ الغَرام
أَمَنزِلٌ عِندَ عَقيقِ الحِمى
وَمَضجَعٌ عِندي بِأَعلى الشَآم
زِيارَةٌ زَوَّرَها خاطِري
ما أَقنَعَ النَفسَ بِزَورِ المَنام
خَدائِعٌ أُغضي عَلى عِلمِها
لَعَلَّها تَنقَعُ هَذا الأُوام
يا قاتَلَ اللَهُ الغَواني لَقَد
سَقَينَني الطَرقَ بُعَيدَ الجِمام
أَعرَضنَ عَنّي حينَ وَلّى الصِبا
وَاِختَلَجَ الهَمُّ بَقايا العُرام
وَشاعَتِ البَيضاءُ في مَفرِقي
شَعشَعَةَ الصُبحِ وَراءَ الظَلام
سِيّانِ عِندي أَبَدَت شَيبَةٌ
في الفَودِ أَو طَبَّقَ عَضبٌ حُسام
أَلقى بِذُلِّ الشَيبِ مِن بَعدِها
مَن كُنتُ أَلقاهُ بِدَلِّ الغُلام
تُرى جَميمُ الشَيبِ لَمّا ذَوى
يُراجِعُ العِظلِمَ بَعدَ الثَغام
كَم جُدنَ بِالأَجيادِ لي وَالطُلى
فَاليَومَ يَبخَلنَ بِرَدِّ السَلام
وَكُنتُ إِن أَقبَلتُ أَسمَعنَني
قَعاقِعَ الحَليِ وَراءَ القِرام
أَيّامَ أَغدو وَالصِبا مِقوَدي
أَسلُسُ لِلقائِدِ طَوعَ الزِمام
في فِتيَةٍ تَحسَبُهُم لُثِّموا
عَلى العَرانينِ بُدورَ التَمام
تَخالُ أَثوابَهُم في القَنا
مِن شَطَطِ الخَلقِ وَمَطِّ القَوام
إِذا دَعَوا وَالوِردُ مُستَوبَلٌ
دَفّوا إِلى الطَعنِ دَفيفَ النَعام
وَظاهَروا النَقعَ عَلى زَغفِهِم
وَرَجَّلوا بِالدَمِ سودَ الجِمام
وَصاحِبٍ في الحَيِّ جَثّامَةٍ
مُعانِقِ الخَفضِ بَطيءِ القِيام
لَبّاسَةٍ لِلعارِ لا يَأنَفُ ال
ذُلَّ وَلا يَألَمُ حَرَّ اللِطام
قَد عاقَدَ العَجزَ عَلى أَنَّهُ
يَهونُ في الضَيمِ بِطولِ المَلام
لا يَعقُدُ المِئزَرَ في حادِثٍ
وَلا يَرى النَصرَ وَلَو بِالكَلام
نابٍ إِذا جَرَّبتَهُ في العِدا
وَهوَ عَلى عُنقِيَ ماضٍ هَذام
إِذا رَأى وَطفاءَ عُلوِيَّةً
أَيقَظَني شائِمَ بَرقٍ وَنام
مِن مَعشَرٍ شَبّوا عَلى إِحنَتي
وَأوجِروا بُغضِيَ عِندَ الفِطام
أَقارِبٌ إِن وَجَدوا غَمزَةً
راشوا إِلى قَلبِيَ مِرطَ السِهام
وَيَعرُقوني بِالأَذى كُلَّما
لانَ لَهُم مَسِّيَ عَرقَ العِظام
جِوارُهُم مِثلُ نَسيمِ الصَبا
وَغَيبُهُم مِثلُ أَجيجِ الضِرام
سَماؤُهُم تَشمُسُ بي كُلَّما
أَظلَمَ جَوٌّ وَبِجودي تُغام
سَيَذكُروني إِن نَبا جانِبٌ
مِنَ العِدا وَاِنحَلَّ عَقدُ الزِمام
وَأَصحَرَت أَعراضُهُم لِلأَذى
تُصرِدُ فيهِنَّ نِبالُ المَرام
مَن لَهُمُ مِثلي إِذا اِستُزلِقَت
أَقدامُهُم يَومَ ذَليلِ المَقام
مَن لَهُمُ مِثلي إِذا أَصبَحوا
بِعارِضٍ يَهضِبُ بيضاً وَلام
وَشَلَّتِ الأَرماحُ مِن أَرضِهِم
طَردَ الغَواني بَعدَ طَردِ السَوام
وَالخَيلُ تُستَلدَغُ شَوكَ القَنا
في يَومِ لا ظِلٌّ بِغَيرِ القَتام
كَأَنَّها سَيلُ مَضيقٍ لَهُ
دونَ الثَنايا زَجَلٌ وَاِزدِحام
لَأُطعِمَنَّ اللَيلَ عيدِيَّةً
ضابِعَةً تَكسو البَرى بِاللُغام
مِثلَ نَعامِ الدُوِّ هاها بِهِ
مَعَ الدُجى بارِقُ حَيٍّ رُكام
آلَيتُ لا أَحفِلُ في نَصِّها
إِن مَرَجَ الغَرضُ وَرَثَّ الخِطام
فَوقَ ذُراها كَصُدورِ القَنا
مُخلَصَةٌ مِن كُلِّ عابٍ وَذام
عَلّي أُلاقي بَعدَ إِطرادِهِ
حَظِّيَ أَو أَبلُغَ بَعضَ المَرام
يا دَهرُ كَم تَحدو بِذي نُقبَةٍ
مُعتَرِقِ النَيِّ أَجَبِّ السَنام
بِصَفحَتَيهِ جُلَبٌ قُرِّفَت
مِنَ اللَيالي وَكُلومٌ دَوام
قَد أُغبِطَ المَيسُ عَلى عَقرِهِ
مَع نَقَبِ المَنسِمِ عاماً فَعام
في كُلِّ يَومٍ ناشِدٌ هِمَّةً
أَضَلَّها العاجِزُ في ذا الأَنام
يَعَضُّ كَفَّيهِ عَلى حَظِّهِ
وَيَسأَلُ الدَهرَ حُظوظَ اللِئام
يَجُرُّ طِمرَي عَدِمٍ فيهِما
مُعَذَّلٌ يَفعَلُ فِعلَ الكِرام
لا ضائِعٌ في الدَهرِ مِن ذِلَّةٍ
وَلا خَذولُ الرِجلِ يَومَ الزِحام
لَو أَنصَفَ الدَهرُ لَأَوفى بِهِ
عَلى رِقابٍ مِن رِجالٍ وَهام
وَما اِنتِفاعُ المَرءِ يُمسي لَهُ
جَدٌّ وَراءٌ وَطِلابٌ أَمام
وَكانَ راعي كُلَّ تَرعِيَّةٍ
في الناسِ أَو كانَ إِمامَ الإِمام


Was ist ein weiblich Reim? Den Weibern reimt sich wol
Ein Reim, der langer mehr als kurtzer Glieder voll.


Takto volal a štkal, prudce
v nekonečné, sladké muce
líbal její malé ruce,
zoufalý jí k nohám pad’.
– Nuže, prchněm, děla zase,
naděje svit v jejím hlase
chvěl se, – prchněm, v krátkém čase
bude jitro okny plát.
Ještě čas je, volná cesta!
„Pachito, ať bůh mne trestá,
konec písně, půjdu spat!


Ich seh ihr Lächeln und die heimlichen, die Tränen,
Das rätselhafte Suchen, das ruhelose Sehnen.
Ich fühle, wie sies drängt zu törichten Entschlüssen,


Und mir schien ihr Getös nur ein Geriesel des Quells.


Besinne dich hie recht, mein Geist,
Schau, wo dich hin der Ausschlag weist,
Wirst du es Beyds der Wage geben:
Ach, ungleich-wichtiges Gewicht,
Da eins sich gantz zur Höhe richt,
Das andre nicht ist auffzuheben.


Amit szemeddel sejtesz,
sziveddel várd ki azt,
amit szivedbe rejtesz,
szemednek tárd ki azt.


Io non voglio altro che vedervi priva
d'odio e pregarvi, poi ch'è forza ch'ami,
che non vi spiaccia almen, se non vi piace.


todo


„Vlna s vlnou v rozhovoru,
mám se po vodě dát dolů?“
– Po vodě se dáme spolu,
zastavíme mlýnská kola,
aby mladý mlynář věděl,
kdo ho před soud boží volá! –


لَو خُلِقَ اللُؤمُ إِنساناً يُكَلِّمُهُم
لَكانَ خَيرَ هُذَيلٍ حينَ ياتيها
تَرى مِنَ اللُؤمِ رَقماً بَينَ أَعيُنِهِم
كَما كَوى أَذرُعِ العاناتِ كاويها
تَبكي القُبورُ إِذا ما ماتَ مَيِّتُهُم
حَتّى يَصيحَ بِمَن في الأَرضِ داعيها
مِثلُ القَنافِذِ تَخزى أَن تُفاجِئَها
شَدَّ النَهارِ وَيُلقى اللَيلَ ساريها


Děti vstávají
z postýlek,
očka se jim nítí,
v košilkách spěchají k oknu,
s andělem andílek,
radují se jaru,
kvetoucím jabloním,
kvetoucím růžím
i slunce žáru;
přeletným motýlům
s křidélek ladem.


会华堂起湛公来
多谢明公大手裁
若谓相公墩岂敢
相公瑞为后贤开


مولاي تمطلني غداً فغدا
وأرى غداً لا ينقضي أبدا
أحييتَني بالوعد يا أملي
ومطلتَني فأمَتَّني كمدا
لا تنسَ عهدك لي فأوفِ به
إن الكريم يفي إذا وعدا
ما لي أرى كلَّ العيون إذا
نظرت إليك تغايرت حسدا
لا تظهرن والشمس طالعة
لا تدَّعيك لنفسها ولدا
خطراتُ قلبي في طرائقها
تذر القلوبَ طرائقاً قِددا
لم تُبقِ لي جَلَداً ولا تركت
عيناك قطُّ لعاشِق جَلَدا
مولاي يا هارون زُر دَنِفاً
إن لم تزره اليوم مات غدا


Da wird einst stehn, den Halbmond zu den Füßen,
Das goldne Kreuz hoch in der Hand, der Held,
Die graue Flur den grauen Mantel grüßen:
Er deckt, wie sie, die Größe einer Welt!


V szegedských kasárnech
na velkém dvoře
pod třemi platany
pěšáček svázaný,
v maďarském městě ten voják Čech
polyká hoře.


Hlasný smích všech refektářem
rozlehl se, nebo Kuno
zdobnou třináctku si ulil,
kterou nikdo popřít nemoh',
kterou každý musil uznat
pravidelnou bez vytáček.


Не напевай тоскливой муки
И слезный трепет утиши,
Воздушный голос! — Эти звуки
Смущают кроткий мир душВокруг светл На праздник Рима
Взглянули ярко небеса —
И высоко-неизмерима
Их светло-синяя красТолпа ликует как ребенок,
На перекрестках шум и гул,
В кистях пунцовых, бодр и звонок,
По мостовой ступает муВ дыханьи чары мимолетной
Уже ласкались вкруг меня
И радость жизни беззаботной
И свет безоблачного днНо ты запел — и злые звуки
Смущают кроткий мир души…
О, не зови тоскливой муки
И слезный трепет утиши!


Pyrrha glaubt' ich zu sehn, von dem begünstigten
Neuen Liebsten umarmt unter der schattigen
Rosenlaube, dieweil sich
Stolz der Dichter zurückezog;


Es spinnt im obern Raume
Der Grübler und Prophet,
Und unten singt im Traume
Der Schwärmer und Poet.


In jüngern Tagen war ich des Morgens froh,
Des Abends weint ich; jetzt, da ich älter bin,
Beginn ich zweifelnd meinen Tag, doch
Heilig und heiter ist mir sein Ende.


být mohou nyní, budou v jisté době
posledním douškem z číše nedopité.
Ty světu ztratíš se a svět zas tobě
a potom sobě nic už nepovíte.


Personne pure, ombre divine,
Qu’ils sont doux, tes pas retenus !
Dieux !… tous les dons que je devine
Viennent à moi sur ces pieds nus !


Nastojte, z této nemoci
moh’ prý jen ptáček pomoci.
I rozletí se sluhové,
by našli ptáčka ubohé.


III


Wohl lieg' ich da drunten in süßer Haft
Der ätherischen Arme der Purpurflut;
Wohl trägt mich des Gottes allwaltende Kraft
Durch das rauschende, duftige Rebenblut,
Wo des Himmels Licht
Sich blitzend bricht
In der Woge erglühendem Angesicht.


A mezi tím, co takto mluvila,
Trut polykal své slzy násilně,
a odpověděl s klidnou rozvahou:
„Ty sama, dcero moje, řeklas to,
kde je ten rek, jenž krve neprolil?
Já otevru ti bránu železnou,
na bílý kůň svůj sedni zázračný,
jeď v širou, nekonečnou krajinu,
taž každého se, koho bohové
ti v cestu pošlou, ba i zemřelých
se taž, již pod mohylou dřímají –
kdo odpoví ti na tu otázku?“
Tak mluvil Trut a Libušina tvář
se náhle vyjasnila úsměvem:
„Já věděla, ó Trute,“ odpoví,
„že moudrost tvoje radou bude mi!
Kdo jiný poskytl by pomoci,
než Niva, matka moje velebná,
jež pod vysokou dříme mohylou?
Nuž, otevři mi bránu železnou,
a přiveď bílého mi koně sem.
Já třikráte obejedu mohylu,
a třikrát drahé jmeno zavolám,
své drahé matky, Nivy velebné,
ta odpoví na moji otázku!“


Ti napkeletre, napnyugotra ti,
Hatalmamat hordozza kardotok.
Hogy, míg leszáll ott, itt már fenn ragyogjon
Szolgálatomban a nap, s birtokom,
Mig én leszek, ne lásson éjszakát.


A půjde zas i v dálnou pout
umdlený poutník rád,
jen vědět směr, jen rozhodnout,
jen nemuset tak stát!
Ó, matko, zachraň, zachraň nás.
Tvůj přišel máj, tvůj krásný čas,
jen pochyb můra padla naň,
ty rozežeň tvá jasná dlaň,
ať velikého jara tíseň
se rozjásá pak v jednu píseň
a v jeden díků hlas!


In Me behold the Potent  Heir,
Illustrious Earl: Him terrible in War
Let  confess; for She has felt His Sword,
And trembling fled before the  Lord.
Him great in Peace and Wealth fair  knows;
For she amidst his spacious Meadows flows;
Inclines her Urn upon his fatten'd Lands;
And sees his num'rous Herd imprint her Sands.


Es inútil: retornan las visiones,
ocupan el lugar de la tranquila
conciencia del instante
e intentan apresarnos entre sus fuegos fatuos
para mostrar al cabo, traicioneras,
en azogues ceñidos por la más pura plata,
imágenes rientes,
ajenas al vivir en un espacio
que dejó de ser nuestro.
Yo aceptaré el sueño de mis actos
a la exacta medida del pelícano
que se desgarra el pecho.
Descansa, amor, descansa,
volveremos a vernos,
se nos otorgarán años de dicha,
nos reconoceremos.
Convertir en proceso este minuto,
apresar su sentido más arcano,
su infinita riqueza, será el medio.
Sé que aún viajaré por esos rumbos
carentes de medida o dimensiones
asibles por la mente.
Silencio y paz, espejos que a lo largo
de esta senda devuelven imágenes serenas,
nos tienden sus celadas
con la falsa inocencia de los elfos
—porque no basta el gesto protector de las manos
si las recorren ráfagas heladas,
con el ritmo del miedo—,
pero retornaré, te lo he jurado,
te hallaré donde estés
en tu nueva figura, cuyos ojos
contemplo en este instante.
Descansa, amor, descansa,
volveremos a vernos.


Frantz Mercy.


Nechť s bolem v duši, nejdu sám přec lesem,
ať bouří ručej, ať se kupí skály,
jdou se mnou hvězdy, nebeské Tvé oči!


Der Altar glänzt. Des Engels Strahlenschwinge
Umrauscht den Altar um und um.
Ihm glüht vom Prophezei'n sein Antlitz. Hohe Dinge
Verkünd't er dir und Evangelium.


酌泉石井喜无涯
喜与贪泉隔岭西
况有中秋明夜月
轻舟同载下浯溪


A hosszú napnak terhétől,
A munka keménységétől
Csigázódik életünk.
Mégis mindezért végtére
Mi a szegény ember bére!
Aggunk s alig ehetünk.
Mennykő, villám és mennydörgés
Mind, amit nyér a könyörgés,
Forgószél és jégeső,
Ami a munkánkra jő.


符法千年人尚畏
神林三鼓酒盈杯
油囊为取天河水
更折蟠桃海上来


Non odi tu d'amor meco dolersi
misera Filomena, che si lagna
d'altrui, com'io di te, ne' dolci versi?


Die Sprache wird fast arm, die Worte fehlen mir,
Die Neigung gegen dich natürlich auszudrücken;
Mein lechzend Herze wallt und reißt mit Macht zu dir
Und läst sich einen Kuß bis auf die Zunge rücken;
Ich bin mehr dein als mein und seh mein Heil nicht an,
Als in so fern ich dich dadurch ergözen kan.


Dřevo ukradl jsi v panském lese –
komu děláš z něho koryto?“
„„Dědovi; – již se mu ruka třese,
nádobí už všechno rozbito.““


Euch inbrünstig anzubeten,
Bin ich jetzo hergetreten.
Euch zu ehren, zu beschenken
Und mich ganz in euch zu senken,
Komm ich mit großer Zuversicht,
Ach verschmäht doch mein Erbieten nicht.


La lune s’inclina, telle aux soirs de jadis,
Aux longs soirs de jadis tremblants sur l’eau dormante.
Elle mirait son front capricieux d’amante…
Et soudain, j’entendis un froissement d’iris…


„Cti otce a cti matku,
nezdárný holobrádku,
chceš-li živ dlouho býti!“
dí páter na Kubu.
Jemu však je to plevou
řka: „Co je s matkou Evou,
proč jab‘ka chtěla míti,
pro dětí záhubu?“


y entre unos verdes olmos y cipreses,
gozó de amor los regalados fines,
y la tuvo por suya trece meses.


Cosi con volontà dela donzella
la dotta incantatrice il libro chiuse
tutti ispiriti allhora ne la cella
spariro in fretta, ove eran lossa chiuse
qui Bradamante (poi che la favella
le fu concessa usar,) la bocca schiuse
e dimandò chi son dua che si tristi
tra Hippolyto et Alphonso havemo visti?


心逐边风远
流悲入汉庭
虽为沙漠草
终古亦青青


kaçış yok


Né tu per gir altrove,
canzon, ti partirai dalla sorella,
ché troppo poverella
e mal ornata se' del lume santo,
ond'io la carta vergo al terzo canto.


In schmutzig grüner Tunke hockt
Ein blauer Syphilitiker.
Ein Boxer bebt. Ein Baby bockt.
Verstiert fault ein Zylinderherr.


To burning  when frantick  play'd,
Viewing that Face, no more He had survey'd
The raging Flames; but struck with strange Surprize,
Confest them less than Those of  Eyes:
But had He heard Thy Lute, He soon had found
His Rage eluded, and his Crime atton'd:
Thine, like  Hand, had wak'd the Stone,
And from Destruction call'd the rising Town:
Malice to Musick had been forc'd to yield;
Nor could He Burn so fast, as Thou could'st Build.


Que mais que um ludo ou jogo é a extensa vida,
Em que nos distraímos de outra coisa —
        Que coisa, não sabemos —;
Livres porque brincamos se jogamos,
Presos porque tem regras todo jogo;
        Quem somos? quem seremos?
Feliz o a quem surge a consciência
Do jogo, mas não toda, e essa dele
        Em o saber perdê-l


Záhy Prochaska náš mladý
vstoupil v diplomatů řady,
úřadoval ve jménu
naší říše v Prizrenu.


Qual Gott in Adam nicht unendlich?
Sein Geist ist uns nur allzukändlich,
Darinnen Gott qualificirt,
Und den er himmlisch hat durchrührt
Der geist, den Gott durch Adams nasen
Nach sich aus sich ihm eingeblasen
Im Paradischem lustgefild
Nach seinem eignem Ebenbild,
Das er von Gott mit Gott durchgottet,
Solt ewig leben unzerrottet.


Ben meco entro 'l pensier sera e mattino
Quanto conviensi riverente e umìle,
Come cosa del ciel, l'adoro e 'nchino;


Teurer Freund, du bist verloren!
Fürsten haben lange Arme,
Pfaffen haben lange Zungen,
Und das Volk hat lange Ohren!


曾见三闾屈大夫
强将清浊较贤愚
如今更觉前言拙
醒醉由来本不殊


und Zynthius zu blaß. Da hört' ich erst verlesen,
warum Parnassens Volk so traurig ist gewesen.
Ach! allzuwahrer Traum, sein Hübner, der ist tot!


Co děva v srdci tajila,
To vlna vlně zradila.
Zaslechna Vodník pláč děví,
Na hladině vod se objeví.


男子胸中正要奇
立谈能立太平基
君王玉钺无穷恨
千载茫茫谁复知


Tak se dostal na Pustevně za východu právě;
nedbal slunce, jak se vzneslo v nádheře a slávě.
Od studánky sbočil s cesty, Šumnou v levo nechal,
po travnatém horském hřbetě přímo k děrám spěchal. –
Na pokraji lesa v zemi zeje otvor tmavý,
jediný vchod ku pokladu, jak se v lidu praví:
Slezl dolů, zrak mu jiskří jako lišce dravé.
Lampou svítí v ruce levé, hůl má v ruce pravé.
Stupňovitá chodba vede dolů přímým směrem,
jen zvuk kroků rozléhá se příšerným tím šerem,
a tluk hole okované známku dává zjevnou,
má-li chodec o krok dále půdu ještě pevnou.
Pojednou se chodba úží, stěsňuje a níží,
rek náš leze čtvermo do ní, pozorně se plíží;
pod sebou má prostor širý; jeskyně to dlouhá,
tu tam z cesty balvan jakýs trčí, strmí, čouhá.
Napíná sluch, rozhlíží se po všech všudy koutech,
kde tam leží těžká truhla v železných svých poutech.
Z dola slyšel hukot vody, tříštící se v temně,
skřeky sýčků, táhlé vzdechy jdoucí z hlubin země;
stranou zase jakby vlci děsně vyli z hladu;
srdcervoucí úpění se ozývalo v zadu;
mručivé a sténající slyšel kolem hlasy –
zornice se rozšiřují, ježí se mu vlasy –
vidí ve tmách velké oči, žluté jako síra,
křivý zobák, hřmotné tělo, dravé drápy výra,
vidí, jak dva vedle sebe draci okřídlení
v rozevřených tlamách řady ostrých zubu cení,
vidí saň, jak metá blesky z krvavých svých očí,
na skoku, že již v tu chvíli na vetřelce skočí.
Damoklův meč Měchurovi visel nad životem.
Osykou se třásl chuďas pokryt zimným potem,
osamělý bez pomoci – mezi duchy zlými,
do propastí pekelných jej s sebou táhnoucími.
Žhavá úzkost tělem jeho prudce probíhala,
jakoby již ruka smrti za vlasy ho brala.


Daß nun der Lustgart wüchse sehr/
Vnd daß der Blumen würden mehr.
Goß er darauff ein Regen gut/
Sein thewres vnd heyliges Blut.
Vnd daß der Lustgart sicher blieb/
Blieb er darinn auß lauter Lieb.
Zu Würtzburg ligt sein Leib im Grab/
sein Leib im Grab/
Vnd helt die Feind vom Garten ab.


cada instante
pinta um grilo
por cima
da minha sacada


Es rast im Schmerze
Mein liebend Herze;
Da senden Tadler
Und kalte Spötter
So harte Rügen
Und herbe Scherze,
Wie böse Bienen,
Nach meinem Busen
Unedel aus.
Sie kehren ihnen
In raschen Flügen
Zurück in's Haus.
Dort, sagen sie,
Bedeckt mit Schweiße,
Dort schreckt im Kreise
Ein Flammengraus.
Wer wagt zu nahen
Wer hält es aus?


Die Sonne auf dem Walde steht,
Die Luft wird lind und lau:
Es blitzt in dem Machangelbusch
Wie Spinnegewebe im Tau.


Stříbrem tekutým, které všude se rozptýlilo,
pod oblaka, do mých vlasů, do veverčího hnízda,
v zádech slunce, na pružné plachtě světla
jaká rozkoš, jaká svoboda, jaká jízda!


A celý les tu zahučel,
vždyť poznal sílu svoji!
By v celém lidu zazvučel
tak zpěv k svatému boji!


Kde zas lepá mne vyslyší,
Rukou k sobě spozdvíhne,
A já vřelý přitisknu ret
Na prsty líliíné – –


Ha pasado el tiempo
Sobre mí; los años
Con profundas huellas
Marcaron su paso,
Y jamás han vuelto
Ni las ilusiones, ni los sueños blancos.
¡Pobres ilusiones!
¡Pobres sueños blancos!
Es que aquel fantasma demacrado y frío
Era el Desengaño;
Y al tocar mi frente dejó en ella impresa
la indeleble huella de su dedo helado!


De du Sonn, Maen vnd Stern bereyt,
hest angedaen eyn vleyschlick kleydt,
Darynn geleden hohn vnd spot,
schendtliken doth, o ewich Godt!


Schon hör ich deiner Leyer
Alkäisch edlen Ton!
Wer brennt nicht selbst von deinem Feuer!
Gebt Wein! Zu lange schon
Säumt Bacchus, der uns nie geflohn!


S'un medesimo ardor, s'un disir pare
inchina e sforza l'uno e l'altro sesso
a quel suave fin d'amor, che pare
all'ignorante vulgo un grave eccesso;
perché si de' punir donna o biasmare,
che con uno o più d'uno abbia commesso
quel che l'uom fa con quante n'ha appetito,
e lodato ne va, non che impunito?


Alle Furcht vor Gott empfanden,
Alle priesen Gott mit Zucht:
»Ein Prophet ist uns erstanden,
Gott sein Volk hat heimgesucht!«


Jak to proudí v žilách země, jaký var!
tam se snoubí, spřádá, skládá tisíc jar,
a pak v síle nevídané najednou to vytryskne,
v stráních květy, perlami to v moři zablýskne!


pues soy más que la carne misteriosa
en que alguien —una vez—
me trajo al mundo.


Ach, ty státe český, země sladká,
rozdavače znáš-li, ej?
ať už pohádka či nepohádka,
na svůj perník pozor dej!


Ez idő közbe naponként vítatá
Temesvár falát basa, úgy rontatá,
Három oldala mind földenig romla,
Csak nagy kapuban Losonczi marada.


Co ze mne činíte? Jak klokot jest
váš hlas! Mé oko zvlhlo, když jste čtla
ta prostá slova, která ruka má
na rychlo, bez umění napsala.
Když vlastní slova mne tak pohnula,
jak byl bych hluchým k zvukům andělským,
jež z krásné vaší duše linou se?


Süße Rebe schlanker Ranken
Weinbeer und Gedanken voll
Ob man küssen die Gedanken,
Ob die Beerlein denken soll.


Willst du dein eignes Herz bewahren,
So laß das Sehn auf andre fahren!
Wer viel von andern spricht und richt't,
Der kennet noch sich selber nicht.


Nachtheil.


西窗睡觉日方曛
坐见青山起暮云
剩得少年狂易在
向人犹自说刘殷


Bloudil jsem večer po lese,
tesknota duši mi hnětla,
démanty v sosen koruny
luna již sypala světlá.


Scheint was ihr seyd, bekennt eur Hertz' im Angesicht,
Die albern-kluge Welt wird diss Verstellung nennen:
Sprecht rund heraus, man glaubt euch nicht;
Geht nackt, und man wird euch nicht kennen.


Jüngst that nach einem irren Lamm
Er ängstlich suchen gehn
Und stieg auf hohen Baumes Stamm,
Sich weit herum zu sehn.


Schaw die schäfflein jhre wollen
Dir zum wilkom bieten dar/
Vnd mit brüsten auffgequollen/
Dancken dir der weissen waar.
Sie nun deiner mit verlangen
Warten auff gemahlter weid/
Vnd mit lüsten sehr befangen/
Wären gern von dir geleit.


Nem leszek én
Hűtelen
Te hozzád;
Ne iruljon
Piruljon
Szép orcád.


kanaatte, seninle huzurlu


Ihr Wälder! wo kein Licht durch finstre Tannen strahlt
Und sich in jedem Busch die Nacht des Grabes malt;
Ihr holen Felsen dort! wo im Gesträuch verirret
Ein trauriges Geschwärm einsamer Vögel schwirret;
Ihr Bäche! die ihr matt in dürren Angern fließt 2
Und den verlornen Strom in öde Sümpfe gießt;
Erstorbenes Gefild und Grausen-volle Gründe,
O daß ich doch bei euch des Todes Farben fünde!
O nährt mit kaltem Schaur und schwarzem Gram mein Leid!
Seid mir ein Bild der Ewigkeit!
Mein Freund ist hin!
Sein Schatten schwebt mir noch vor dem verwirrten Sinn,
Mich dünkt, ich seh sein Bild und höre seine Worte;
Ihn aber hält am ernsten Orte,
Der nichts zu uns zurücke lässt,
Die Ewigkeit mit starken Armen fest.


In Eis gepanzert steht der Gipfel der Alpen in der Sonne Strahl.
Kann ihn die Sonne nicht zerschmelzen, was klagst du ihm dein Leiden, Thal?


rara pietà, con carte e con inchiostro
sepolcro far, che ´l tempo mai non lime,
la sua fedele al grande Avalo nostro.


胡儿岂敢易江沱
前日谋臣谬讲和
为问奸谀羞死未
较量今者孰为多


Щебетанье воробьев,
Тонкий свист синиЗа громадой облаков
Больше нет зарниГромы умерли на дне
Голубых небеВесь в пурпуровом огне
Золотистый леВетер быстрый пробежал,
Колыхнул парчЦвет рябины алым стал,
Песнь поет лучВ грезе красочной я длю
Звонкую струнОсень, я тебя люблю,
Так же, как Весн


Auf der Kanzel spricht der Pater
Donnernd gegen Lust und Unzucht,
Auf dem breiten, keuschen Schmerbauch
Hüpft ein goldner Lichtreflex.