Megvan: lagzi, keresztelő
Ennek legjobb flastroma.
Vőfit kell hívatni elő,
S ma sógor, holnap koma.
A versbe is szép módi a’,
Ha van benne cadentia
S egy sor olyan, mint másik.


saçındaki çiçeği yükleyip merhabasına


Te esperé en la eternidad
sentado en una roca
pensando en cada caricia tuya,
sintiendo el calor de tu recuerdo
dibujaba en la roca tu rostro,
mientras me dejaba guiar por tu risa.
Esperé sentado en el camino
hacia una eternidad
en que mi memoria podía volar.
Te pensé todo el día
como un ayer hermoso
en que pude sonreír por ti.
Ahora en este camino
dejo volar mi alma
para encontrarte antes que llegues
para ser parte de ti por un segundo
mientras escribo estas palabras.


Nun disen most vnd dises korn,
dz Evangeli tröstlich,
Bringt dir sanfftmütig vnd on zorn
heut vnser Christus wäslich:
Derhalben vff!
nun frölich ruff,
du Christlich kirch zusammen,
›Hossanna sehr,
gelobt sej der
so kommt ins Herren namen!‹


فَابقَ مَجْدَ الدِّينِ عَن مَج
دِكَ يَهْوِي الفَرْقَدُ
وَتَصَدَّقْ بِوَفاءِ الكي
لِ فَهْوَ المَقْصَدُ
وَوَفَاءُ النِيل مُذْجَا
رَيْتَهُ لا يُجحَدُ
وَهْوَ ثانٍ لكَ قدنَ
صَّ علَى ذا المُفْرَدُ


Was aber ist der Frommen Tod?
Nichts als die Endschafft aller Noht,
Ihr Wünschen und Verlangen,
Der Haffen ihrer grossen Müh,
Vnd eine Thür durch welche sie
Zur Freyheit erst gelangen.


A la sombra de los tiempos que corren
un reloj se detiene.
Un forúnculo gris venenoso
me emponzoña la vida.
El tic tac de las épocas prístinas
se ahoga en inocencia.
Un sin fin de preludios de muerte
me adorna la camisa.
La quietud del ocaso escuchada
gimiendo en los caminos.
De los hilos de voz que conservo
no me sale ninguno.
Estertoro el asfalto caliente
bajo un sol de justicia,
afincado en los años que quedan
por venir uno a uno.
La vergüenza del quiero y no puedo
me escupe cada día.
Un mendrugo de pan me alimenta
de sueños inconclusos.
El tenor de las óperas huecas
cantadas por los grillos,
embebido de aplausos repite
su fatídico número.
Mundo bobo de tanto girar
sobre un eje invisible.
Sucesión de cuestiones espúreas
que se creen transcendentes.
Un clonar de pasiones distintas
a sus células madre.
Un vivir sobre espejos opacos
que reflejan la muerte.


Není svátku, veselí to není
v české zemi mojí!
Věnčena se chystá k zápasení,
k boji, vždy jen k boji!


Tu v šeru s klenby sosen spadlým
nad klínem rvala ruku mou,
já se zdvořilým stiskem schladlým,
s odvahou ona zoufalou...


Geduld ist mein Verlangen
Und meines Herzens Lust,
Nach der ich oft gegangen:
Das ist dir wohl bewußt,
Herr voller Gnad und Huld,
Ach, gib mir und gewähre
Mein Bitten! Ich begehre
Nichts andres als Geduld.


Jedes Würmlein / das ich iss /
ist gewiß
deiner Schickung Gabe.
Nimm / Erhalter / vor die Speiß /
diesen Preiß /
und mich ferner labe!


Laß uns/ Kind/ der Jugend brauchen/
weil uns noch die Schönheit blüht:
Wenn die Geister einst verrauchen
und die Todten-farb' umzieht
unser runzlichtes Gesichte:
Wer begehrt denn unsern Kuß?
Nimm sie an der Rosen Früchte/
eh ihr Blat verwelken muß.


É forçado a obedecer
a Deus e aos homens
perdeu-se


e dal suo petto udir qualche sospiro
verso el mio stato infortunoso errante
e serenarmi le suo luce sante,
onde a cose immortal nel mondo aspiro.


Konšelé moudří, starší na radnici,
uvažte klidně, vážně slovo to!
– Stařence, otep davší na hranici
já neřek’ víc než „Svatá prostoto!“


Aus meinem Hause trieb mich's fort
Auf waldgekrönte Vergeshöhen,
Wo, wie ein mildes Segenswort,
Die ahnungsvollen Lüfte wehen.


Ich ging im Mondenschimmer
Mit Lyda Hand in Hand;
Ach ich vergesse nimmer,
Was da mein Herz empfand!


Chamavam-me de Deus porque eu não tinha forma, era gordo, pensei que Deus me havia feito gordo por ter me escolhid


Der Herre Christ geht um mit Zöllnern und mit Sündern;
Der Phariseer Art taug nicht zu Gottes Kindern;
Drum der sich heilig dünckt und uns für Ketzer schilt,
Seh zu, daß Ketzerey für Heiligkeit nicht gilt.


Každý pěvec na štítě má heraldické znaky,
podle kterých ihned poznáš, odkud jest a jaký.


„Kdo je pokřestil
vodou svěcenou?“
„Lípa zelená
větví zrosenou.“


Jó hírnévnek
Magyar vérnek
Gerjeszszed buzdúlását,
Királyjáért
S hazájáért
Hiv vitéz kiontását;
Vitéz légyen karja!
Hogy a mint akarja
Tegye pogány rontását.


Zaslepen však leskem ošemetným,
Či zpitomen zhoubným zvykem letným,
Na západ-li toužíš žebravě,
K jisté vedeš bratry popravě.


Der Sünden Büßer ist nun hier,
Den Schlangentreter haben wir,
Der Höllen Pest, des Todes Gift,
Des Lebens Fürsten man hier trifft.


O wie blickt mich nun die weite
Welt so kalt und finster an!
War's doch nur an deiner Seite,
Daß ich all mein Glück gewann.


Auch gilt es euch, die ihr dem Burschenorden
Längst abgesagt, in weiter Welt verstreut;
Was ihr auch seid, und was aus euch geworden,
Staatsbürger, Kämpfer in dem heil'gen Streit:
Euch lieben Brüdern aus dem deutschen Norden,
Euch, die der Alpen Heimatland erfreut,
Euch braven Franken, und euch tapfern Schwaben,
Die hier gekämpft, geliebt, gesungen haben.


Spät im Mondscheintaumel
Wandelt Venusine
Durch des Kolosseums
Alte Prachtruine,


Wir, die wir waren matt,
Sind nunmehr starck und satt,
Dieweil er hat gegeben
Die Nahrung' unserm Leben,
Dazu uns armen Kindern
Sein' überreiche Hand,
Wiewol so grossen Sündern,
Aus Gnaden zugewandt.


sol perché morte mia non la divide
da me, come diviso
m'ha dal gioioso riso
e d'ogni stato allegro
lo gran contrario ch'è dal bianco al negro.


De la virgen beldad enseña pura,
símbolo bello y santo del martirio;
emblema inmarcesible de victoria


Pospěšte si, než v své víry
on vás strhne, bouřná řeka;
s vašich očí ať k nám stéká
láska s kouzlem velké víry,
naděj, jež se nepoleká.


El viejo militar endurecido
no tantos lances ni victorias cuenta,
como el buen pescador, que en la tormenta
duérmese al son de tumultuoso ruido.
Él, por las olas trémulas mecido,
cuando la bronca tempestad revienta,
piensa en su hogar y en su familia hambrienta:
ave que sufre, se dirige al nido...
Cuando alza el día su cantar sonoro,
recoge alegre el pescador sencillo
en las preñadas redes su tesoro;
¡y, en medio del placer con que se inflama,
de las monedas adivina el brillo
sobre eñ plateado lustre de la escama!...


Zwar läßt sich Manches in den Lauben
Der schönen Müllimatt erwerben:
Bei holden Fraun, beim Saft der Trauben,
Beim Duft so vieler Blumenscherben,
Hier ließe leben sich's und sterben;
Doch, Göttin, sieh, zur dir nur schaun
Wir hoffend auf, zu deinen luftigen
Und wilden Höhn von diesen duftigen
Gewächsen, diesen schönen Fraun!


Allor che l' alba appar ne l' orizzonte,
spiegati a l' aura i capei biondi e d' oro,
e con la chiara sua purpurea fronte
scopre de' verdi campi ogni tesoro,
sul dorso del bel Vaticano monte
un sacerdote in mezzo un lieto coro
di casti fanciulletti era, e d' intatte
vergini, e pure più che puro latte.
I quai col crine ch' ondeggiando intorno
giva ad ognor con mille vaghi errori,
di ricche gemme e di ghirlande adorno,
teste di vari e d' odorati fiori,
rivolti i lumi al Sole, ove soggiorno
fanno le Grazie e i semplicetti Amori,
da quei stillando un amoroso affetto
umido fean di dolce pianto il petto;
et ei con stola di color di rose,
vestito di sottil, candido velo,
così cantava in voci alte e pietose,
converso il volto e i suoi pensieri al Cielo:
– O sommo Iddio gran padre de le cose,
che con paterno et amoroso zelo
hai dato a noi mortali e spirto e vita,
che senza il nostro error fora infinita,
tu festi il cielo e l' altre cose belle,
co' duo lumi maggior, la luna e 'l sole,
e quello ornasti di cotante stelle
quante non have april rose e viole,
queste facendo fisse, erranti quelle
girar intorno a la terrena mole,
onde poi fanno con ordine eterno
autunno, primavera, e state e verno.
Tu con un vago variar de l' ore
a la notte et al dì termine hai dato,
et a questo ad ognor luce e splendore,
a quella orrori et ombre in ogni lato,
al verno ghiacci, a la stagion migliore
fioretti et erbe onde s' onora il prato,
e con perfetta, irreprensibil norma
a tutte l' altre cose ordine e forma.
Poi che 'l timone e le chiavi e la verga
hai dato de la barca e del tuo ovile,
perché come solea non si disperga
questa tua greggia mansueta, umile,
o nel profondo mar non si sommerga
il legno, con la merce alta e gentile,
a pastor cauto et a nocchier sì saggio,
che di lupo o di mar non teme oltraggio,
fa' tu, Signor, che 'l filo in lungo tiri
de la sua vita l' importuna Parca,
tanto che il sol più lustri il mondo giri
con la quadriga sua di luce carca,
onde l' afflitta Italia ne respiri,
e con favor di così gran Monarca
torni ogni colle, ogni sua piaggia aprica,
ai primi onori, a la bellezza antica. –
Così detto si tacque il sacerdote,
ai cui sonori et onorati accenti
i pargoletti con soavi note
acquetar, rispondendo, il mare e i venti;
sentir le voci lor caste e divote
a sì nova armonia gli angeli intenti,
e portar, dal Ciel scesi, in lunga schiera
a l' orecchie di Dio l' umil preghiera.
L' udio 'l Motor eterno, e con quel riso
che l' ira affrena d' ogni gran tempesta,
che fa d' un cieco abisso un paradiso,
pien di santa pietà chinò la testa;
e volto in giro il risplendente viso,
ove il perfetto ben si manifesta,
un alato chiamando e bel corriero
parte gli feo de l' alto suo pensiero;
ond' egli riverente oltre misura
inchinò le ginocchia e spiegò l' ale,
che farian lieta e vaga ogni pittura,
purpuree, d' or, d' azzurro orientale,
e volò ne l' albergo di Natura,
ove per legge et ordine fatale
stan le tre Parche al suo lavoro intente,
a cui fece di Dio nota la mente.
Esse per ubidir preste pigliaro
un vello aurato e vago a meraviglia,
più leggiadro del qual mai non filaro
da che i fior piaggia fer bianca e vermiglia,
e questo al primo aggiunto seguitaro
a trar lo stame, ove più s' assotiglia
volgendo il fuso, e cominciaro un canto
più vero degli oracoli di Manto:
– O splendor de l' Italia, essempio vero
d' immaculato onor, la cui virtute
il fragil pino condurrà di Piero
nel desiato porto di salute,
la cui gloria terrà de l' altre impero
insin che fian tutte le lingue mute;
felice vecchio, al cui valor s' inchina
quanto il sol mira, e cinge la marina!
Or sarà bello il mondo, e bianca Fede
e Giustizia e Pietà con lui vivranno,
e moveran securamente il piede,
senza temer giamai forza né inganno,
or la guerra n' andrà carca di prede
dove le cose rie piangendo stanno,
e la già tanto sospirata invano
pace verrà col verde olivo in mano.
Già fioriscon gl' ingegni alti et egregi,
e l' arti illustri al miglior tempo amate;
già si prepongon ricche palme e pregi
a l' opre gloriose et onorate;
già col suo essempio Imperadori e Regi
chiamano a prova le virtù, cacciate
da l' avarizia de' Prencipi indegni,
per tributari aver imperi e regni.
Ben può col corno suo picciolo e queto
pieno di perle e d' or correre al mare
fra le sponde di gemme il bel Sebeto,
e sovra ogn' altro fiume trionfare,
del suo sublime onore altiero, e lieto
con le sue vaghe Ninfe ognor danzare,
e con la maestà del suo gran figlio
andar di più corone ornato il ciglio.
Ecco ch' a gloria sua metalli e marmi
intaglia e stampa il mondo in ogni parte,
com' a quei che più pregi ebber nell' armi
fece a' suoi tempi il gran popol di Marte;
ecco le dotte istorie, i colti carmi
spiegati in chiare e memorabil carte,
che 'l suo gran nome porteran tant' alto
che sprezzerà degli anni il duro assalto.
Vivi, veglio beato, alto sostegno
de l' italico onor già quasi morto,
che sol merti d' aver impero e regno
dal Borea a l' Austro, e da l' occaso a l' orto,
poi che la tua virtù t' ha fatto degno,
e t' have a grado sì sublime scorto;
vivi sì lunga e sì tranquilla etade,
ch' ognor s' ammiri fra le cose rade. –


»Aber du träumst, Jucunde; du sinnst, wie es scheint, auf was anders.«


Grandis, car c’est la coutume,
Cube ta riche amertume,
Exagère ta gaieté
Caricature, auréole,
La grimace et le symbole
De notre simplicité !


Unsre Fürstin lieget kranck; Venus hat ihr diß bestellt,
Die, so lange jene blaß, sich für schön nun wieder hält.


Poursuis le riant Arlequin,
Dont le délire fou combine
Un tas de ruses de coquin
Pour embobiner Colombine.


„Kinek a szavára Etel úgy megrezzent,
Mint az, kit üres hang álomból felrezzent,
Mint a büszke tölgy, bár tudni hogy le nem dűl,
Egy fejszecsapástól gyökeréig rendűl.


comenzar una cosa y advertirse,
querer decir su pena y no aclararse,
en medio del aliento desmayarse,
y entre temor y miedo consumirse;


Die Morgendämmerung ist zerflossen,
Die Sonne über die Wälder loht,
Ich grüße mit großen, frohen Augen
Das flammende, leuchtende Morgenrot.


Ach, führ' auf dieser schönen Bahn
Zu dir, Herr, meinen Geist stets an
Und lasse dein Gespräch mich weiden.
Mein Hertz ist wie ein schwerer Stein
Und sinkt durch sich nur Höllenein;
Zermalm' es du durch Kreutz und Leiden,
Denn wird es leicht, denn steigt es woll
Und wird von deinem Hertzen voll.


If Turner remitted my bluster and rhymes,
If Harding was girlish and cold,
If never an ogle was met from Miss Grimes,
If Flavia was blasted and old;


v sluch zašeptal mu Makár s úsměvem,
„ty rozumíš mi líp, než sám to chceš.
Pojď se mnou, jedině jen pro tvůj sluch
jest zvěst, kterou ti svěřím velikou.“


Volnál képes őt szeretni?
És lehetnél véle boldog?
Soha, sohasem hiszem,
Noha mindig oly vidám vagy.


Bei einer nur hab ich das Wörtchen verschluckt,
Wie sehr es auch sterbend im Herzen gezuckt.
Ich glaube, sie ahnt' es und lächelte fein;
Doch weiß ich nicht, sang's in ihr ja oder nein.


هزجات إذا أدرن على الكف
يُطَرِّبْنَ بالغناء المُديرا


Můj zpovědníku tajuplný,
jenž znáš mé srdce šílící,
já miluji tvé pyšné vlny
i tvojích bouří litici,
mně často zdá se, ve tvář tobě
že patřím chtivě přehněten
a moje lačné oči obě
jsou plny tebe jak můj sen.


Sprich, lieber Truchseß! stets noch hat dein Wort
Bei Konradin ein offnes Ohr gefunden.


Doch als er starb, ein Trott,
War er zwei Jahre älter,
Ein morscher Lustbehälter,
So stieg er aufs Schafott.


宫槐映日翠阴浓
薄暑应难到九重
节近赐衣争试巧
彩丝新样起盘龙


Und gingst hinauf in Vaters Reich,
Den Schwächsten zu erhören!
Der Schwächste soll Dir werden gleich
An Sieg und Lohn und Ehren.
Herr, wo Du flehtest, fleh' auch ich!
Erhörter, ach! erhör auch mich!
Hilf mir zu Deinem Bilde!


En sus exequias encendió al Vesubio
Parténope, y Trinacria al Mongibelo;
El llanto militar creció en diluvio.
Diole el mejor lugar Marte en su Cielo;
La Mosa, el Rhin, el Tajo y el Danubio
Murmuran con dolor su desconsuelo.


Ululò la consorte, e gli rispose:
Misera! ahi dove ti fuggì quel senno
che alle tue genti e alle straniere un giorno
glorïoso ti fea? Solo alle navi
inimiche avvïarti? esporti solo
alla presenza di colui che tanti
figli t'uccise? oh cuor di ferro! e quale,
s'ei ti scopre, se cadi in suo potere,
qual mai pietade o riverenza speri
da quell'alma crudele e senza fede?
Deh piangiamlo qui soli. Era destino
dalle Parche filato all'infelice,
quand'io meschina il partorii, che lungi
dai genitori satollar dovesse
d'un barbaro i mastini. Oh potess'io
stretto tenerne fra le mani il core,
e straziarlo, divorarlo! Allora
del mio figlio sarìa sconta l'offesa,
ch'ei da codardo non morì, ma in campo
per la patria pugnando, e fermo il piede,
senza smarrirsi o declinar la fronte.


Den se krátí, smutí luh i snětí,
chudobky sní trávě u příkopu.
Jaro prchlo. Jenom v očích dětí
vidím usměvavou jeho stopu.


ama titanik


أضع الوقت على الطاولة وأفتح باب الغابة : ( شخص يضيع )
ثمة شخص آخر ينهرني أتحسس العشب بقدمين عاريتين ،
جليد يتقصف بين لحمٍ يرتعش وعشبٍ طازجٍ يتفليأخذ الشخص نصف أوكسجين الغابة
بشهيقٍ عميقٍ ٍوينقذف مثل طائرٍ في فضاءٍ يخلع الثلج يستجيب للنداء الغامض ، يترك السبل المطروقة
ويذهب في كمائن أخطأتها الطرائد ،
يفسد خطط الشراك ويفضح الشباك المموهة
فتستيقظ شهوة الطير والهوايضيع ، ويضلل الأطياف ،
يلهث ،
زفيره يسبق خطواته مغموراً بغيمة الرؤى
تكاد أن تنهمر على سترته المعفرة بليلٍ عابثٍ،
يضيع ، كأنه يرى بغتةً يكتشف البحيرة تحدق به،
قدماه مغروستان حتى الكاحلين
في جليدٍ يتهشم ويفيض في قدمين مجنحتين بالفراشات ذئب يضل الطريق نحو الجبل وحين تدركه شهوة الأوج يلقي بجسده في تعبٍ
ويدير رأسه بغطرسة من يتفقد أطيانيطير في وجهه جناح مدلهم فيفر ،
كمن يسعف جسده من وهدةٍ وشيك( شخص يخرج من غيبوبة الناس
ليضيع في غابة نفسه )
ثمة شخص آخر هناك ينتشل قدميه من قبضة الجليد،
كمن يسحب جذوره من مكان ( هذا صباح جدير بغموض الفتنة،
أهرب من غربتي إلى ضياعي )
يتقدم ، مبتعداً عما يعرف ،
ذاهباً إلى ما يريد
2


Die Lieblichen sind hier zusammen,
Es ist doch gar zuviel der Flammen.
Der Überfluß erregt nur Pein,
Es sollten alle nur eine sein.


– Nezdá se ti, že jsme zapomněli
v pravý čas sestoupit k stínům otců? –


Ein Bild der Zeit! Ein Nebel schließt uns ein –
Kein Wetter tobt, es glänzt kein Sonnenschein –
Die Welt gehüllt in eine weite Wolke!
Kein Adlerblick erspäht der Sonne Glanz –
Der Freiheit Sonne – sie verhüllt sich ganz –
Ein dumpfes Schweigen rings im Volke.


Du bist zu mir gekommen
Beim Abendsonnenschein,
Und als die Nacht hereinbrach,
Da ließest du mich allein.


Hin die Hoffnung, die mir so geschmeichelt
Mit der frohsten Zukunft goldnem Schein,
Ach! es war vom Glücke nur geheuchelt,
Alles sinkt in Nacht, ich steh' allein;


Si pones este triunfo entre laureles
de tu cabeza, o Céspedes gallardo,
afrentarás los hechos que honrar sueles.


II


Leva tal passion del miser petto;
non aspettar sentir mia crudel morta;
ché crudeltà il Ciel tien in dispetto.


Madame se tient trop debout dans la prairie
Prochaine où neigent les fils du travail ; l’ombrelle
Aux doigts ; foulant l’ombelle ; trop fière pour elle
Des enfants lisant dans la verdure fleurie


Nesu Ti je z dálky, kde na každé sněti
místo rosy rdí se krev slovenských dětí,
kde horoucí slzy bystřinami proudí
a raněná píseň z chaty k chatě bloudí.


Llegué a la pobre cabaña
en días de primavera;
la niña triste cantaba,
la abuela hilaba en la rueca.
—¡Buena anciana, buena anciana,
bien haya la niña bella,
a quien desde hoy amar juro
con mis ansias de poeta!
La abuela miró a la niña.
La niña sonrió a la abuela.
Fuera volaban gorriones
sobre las rosas abiertas.
Llegué a la pobre cabaña
cuando el gris otoño empieza.
Oí un ruido de sollozos
y sola estaba la abuela.
—¡Buena anciana, buena anciana!
Me mira y no me contesta.
Yo sentí frío en el alma
cuando vi sus manos trémulas,
su arrugada y blanca cofia,
sus fúnebres tocas negras.
Fuera, las brisas errantes
llevaban las hojas secas.


Am Gestade Palästinas, auf und nieder, Tag um Tag,
»London?« frug die Sarazenin, wo ein Schiff vor Anker lag.
»London!« bat sie lang vergebens, nimmer müde, nimmer zag,
Bis zuletzt an Bord sie brachte eines Bootes Ruderschlag.
Sie betrat das Deck des Seglers und ihr wurde nicht gewehrt.
Meer und Himmel. »London?« frug sie, von der Heimat abgekehrt,
Suchte, blickte, durch des Schiffers ausgestreckte Hand belehrt,
Nach den Küsten, wo die Sonne sich in Abendglut verzehrt...
»Gilbert?« fragt die Sarazenin im Gedräng der großen Stadt,
Und die Menge lacht und spottet, bis sie dann Erbarmen hat.
»Tausend Gilbert gibt's in London!« Doch sie sucht und wird nicht matt.
»Labe dich mit Trank und Speise!« Doch sie wird von Tränen satt.
»Gilbert!« »Nichts als Gilbert? Weißt du keine an dern Worte? Nein?«
»Gilbert!«... »Hört, das wird der weiland Pilger Gilbert Becket sein –
Den gebräunt in Sklavenketten glüher Wüste Sonnenschein –
Dem die Bande löste heimlich eines Emirs Töchterlein!«
»Pilgrim Gilbert Becket!« dröhnt es, braust es längs der Themse Strand.
Sieh, da kommt er ihr entgegen, von des Volkes Mund genannt,
Über seine Schwelle führt er, die das Ziel der Reise fand.
Liebe wandert mit zwei Worten gläubig über Meer und Land.


Szomjazni is jó, s ha a fény zizeg,
meginni egy pohár jeges vizet.


Splav na potoku stojí osamělý,
dvě vrby smutné jeho stráž to živá,
tam divný mužík zelený se skrývá
a kutí pratajemně po den celý.


Er zögernd auf der Schwelle beschaute sie genau, –
Die Tracht so altertümlich, das Haar so lang und grau, –
Er rief mit frommem Gruße: »Vobiscum Christi pax!«
Sie seufzten leise wimmernd: »Hic nulla, nulla pax!«


Wer seine übeln Sitten oder Thaten
dir allzu offen zeigt und gern,
Den halt dir fern!
Die Diebe, die sich selbst vorweg verraten,
sind just die dümmsten
oder – die schlimmsten!


schrie: »Kam schon jetzt mein Söhnchen –
oder nie – – – –«


Věk našich dějin zamlklý a němý
stál na rozcestí křižovatky let.
Zrak jeho chmurný hleděl k oné zemi,
kde stojí Betlém, stojí Nazaret.
I zřel, jak chudá dílna tesařova
tři lidi šťastné pod svým krovem chová
a první slza klesla s jeho víček
a jako žár mu plála pod okem,
když viděl záři pláti od jesliček...
Jak dlouho bude hříchu otrokem?


 Du magſt wohl ſchoͤne ſeyn! diß allein
will mir gar nit gehen ein:
daß du ſolſt der Schoͤnheit Gaben/ alle Wuͤrde/
alle Zierd’/ alleine haben.


深林多凉风
空山多古木
遥睇沧海波
泛泛飞新绿


Ach ihr Verräther meiner Brust!
Entdecket doch nicht die Gedancken.
Solt ich mich nicht mit euch,
Bey dem so unverhofften Streich,
Vor Rach und Eifer würcklich zancken?
So Min als Wort kan man zur Noth noch endlich zwingen,
Doch bey den Augen will der Zwang nicht so gelingen,
Sie zeigen unsre Leidenschafft.


Jdeš krajinou – je bezcestná,
déšť v tebe bije...
A jakás píseň bolestná,
truchlivé poesie,
k tvé duši, hříchů výčitky kde klnou,
se nese z dáli ztracené tak tesknou vlnou.


O dann vielleicht verstehest die Wonne du,
Verstehst mein überschwänglich Entzücken du,
Und meine Liebe zu des Südens
Blühendem Grün und krystallnem Himmel.


午夜房星映上台
天闲十二总龙媒
况逢四海升平日
常见神驹入贡来


a pena degni son di tanti e tanti
preggi, che del tuo dir il chiaro stame
ordisce a me, per satïar la fame
che l'invidia mi dà de' tuo' gran vanti,


A před mým zrakem vstane znova,
jak v mlze, město velebné,
a já se hroužím beze slova
v ty jeho rysy malebné.
A vidím po nebi i moři
pláť záře rudou záplavu,
zřím lodě, jak se z vody noří
a kolébají v přístavu. – – –


De Glaser reis't nu ok, seggt do de Sœn,
Mit Fru un Kind vunmorgens weg na Hamborg.


Hergegen, ach! wir Menschen sind
Vergänglich, flüchtig, Rauch vnd Wind!
Auff dein Wort sind wir kommen,
Bekucken kaum den ErdenKreyß,
Vnd werden stracks, auff dein Geheiß,
Auch wieder weggenommen.


Ludovici Areosti humantur ossa
hoc sub marmore, seu sub hac humo, seu
sub quicquid voluit benignus haeres:
nam scire haud potuit futura de se,
nec tanti vacuum fuit cadaver
illi urnam ut cuperet parare vivens.
Signari voluit tamen sepulchrum,
ne, cum spiritus ultimo dierum
in membra haec veniet redire iussus,
inter tot tumulos diu vagetur.


Nimm meinen Kuß im Geist an deinem Rheine
Und denke bey den Bechern deutscher Weine
An einen deutschen Biedermann,
Den an Neuschottlands westlichem Gestade
Im Labyrinthe menschenleerer Pfade
Einst deine Seele lieb gewann.


A podruhé se kloní muž
a drží v ruce lebku juž.


Tančíme samy
veselý rej,
pojď, skoč si s námi,
ruku nám dej!


Wir schenken dir der Nachtigallen Klänge,
Daß du mit zartem Lautenspiele,
Kannst singen deiner Brust Gefühle,
Und gern vernimmst der Dichtenden Gesänge.
Drum horche deines Dichters Weisen,
Wird er des Liebesgotts Gewalt und deine Schönheit preisen.«


Bald jährt sich unser Hochzeitstag,
Wo ich durch Sturm und Regen
– Die zitternd mir im Arme lag –
Dich hertrug – mir zum Segen.


Es wandeln zum Glücke
Die Sterne die Bahn,
Mit gütigem Blicke,
Sehn alle uns an.


Ein alter Pflüger mit dem Pferde
Zieht müde heim; die Pfeife glimmt;
Vom Schäferhund umtummelt, schwimmt
Mit Blöken dorfwärts eine Herde.


Mně dávno před vámi v sny zavála už zima,
teď vane nad vámi a vás to bolí též,
a teď nám oběma to jaro v zemi dřímá,
teď, lese, jako já se v podzim zachvěješ...


Die spinn sprach: ich kom in ein haus
erstlich einig, alters allein,
gleich wie du unachtsam und klein,
im winter mich etwan verkreuch,
im glenzn ich wider fürher zeuch;
ich lege eier und tu nisten,
zeuch aus mein jungn in kurzen fristen,
derselben ist on maß und zal,
umbzeuch das ganz haus überal
in stubn, kamer und allen geden,
vor allen löchern, fenstrn und leden
mit meiner jungen web und netzen,
da tu in freuden mich ergetzen,
drumb bit ich, kom nach kurzer zeit
aufs dorf, beschau mein herlichkeit
in meines armen bauren haus.


E questa così dura orrida felce
Che con gl'occhi e col core ognor vagheggio,
Tal ne fa, ch'egli ed io ringraziar deggio
Amor, che molle e così solla felce.


Vlídné šero, svatý míre,
již stoupáte k nebesům!
oběť jste vzbuzené noci,
ježto prchá k pralesům.
Dní se, dní se, zlaté mlhy
nad zlatými řekami,
a tušení zlaté táhne
štíhlých stromů hlavami.
Sladké zamlčení noci
šeptem větřík zrazuje,
a sevřená peruť duše
vědomím se rozchvěje.
Úsvit v srdci otevřeném
bůžky snů již zaplaší,
a mě k velkým, jasným světům,
k sluncím pravdy unáší.


Glück zu, du ohn ein g gesell,
hat mich der dominus verstanden?
er glaub mir, daß dem monsieur soll
ich aufwarten in wenig stunden;
dan certè, wan ich ihn recht ken,
so hat er weit gevoyagieret.
der teufel hol euch, ohn ein n
herr Hans, weil ihr uns all vexieret.


NIKDO neví, jak mi je,
když se kočka umyje,
pak se na mne podívá,
jako když se vysmívá.


Sám v poušti v zápase i odřikání
stkal’s budovu svou, jež se nad svět vznáší,
ji citem stkal’s – však třeba též je dlaní,
z nichž každá stavivo i trámy snáší.


Et ma pensée agile,
S'en allant par degré
De mon cerveau fragile,
Autour de mon chevet


Unsern Kaiser! Laß die Fürsten leben,
Dir nachahmend, ohne blut'gen Zwist;
Aber laß sie vor dem Donner beben:
Daß du Richter aller Fürsten bist.


Dann leuchtet wohl, die Brust vom Stahl gekerbt,
Ein Held an mir in des Gefechtes Gluten,
An meinem Stamme schweigend zu verbluten!


累累老稚自相携
侧耳西风听马嘶
百死才能到关下
仰看犹似上天梯


Slovan cítí
Jemně rád!
Nenávidí
Chlub a vád.
Tenť sladce mluví, sladce píše,
Mužně koná, však vše tíše.
Pochlebu
Není mu.


Ich harrte, ob es mit holdem Blick
Nicht selbst sich meiner erbarme.
Ich dachte: ist es ein rechtes Glück,
So läuft dir's frei in die Arme.


»Kis céljaikat mások űzzék, mentsék.
Boldog a szalma, mely immár magtalan
S egy szent dolog van: az örömtelenség.«


初传岩谷声犹静
乍转松篁韵更清
莫遣幽人破幽梦
梦中荣辱一般轻


Dieses nemet fleissig ein,
Laßt es eure Warnung seyn;
Welcher stehet, sehe zu,
Daß er keinen Fall nicht thu.


Kolkolem bašt Temešvarských
Leží tábor Maďarský –
Zdají se to býti v moři
Na kotvicích koráby –
Nad plachtami po rovině
Kam až dosahuje zrak,
Jako po hladině mořské
Vlaje trojbarevný znak.


Da machen sie ein Feldgeschrei
Der Allmacht Gotts zu Ehren,
Da singen sie so vielerlei
Der Weisheit Lob zu mehren.
Da spielen sie nach aller Lust
Mit jauchzendem Gemüte,
Da laben sie Mund, Sinn und Brust
Und preisen seine Güte.


Pienso en la fría mañana en que te fui a ver,
allá donde La Habana quiere irse en busca del campo,
allá en tu suburbio claro.
Yo con mi botella de ron
y el libro de mis poemas en alemán,
que al fin te regalé.
(¿O fue que te quedaste con él?)
Perdóname, pero aquel día
me pareciste una niñita sola,
o quizás un pequeño gorrión mojado.
Tuve ganas de preguntarte:
¿Y tu nido? ¿Y tus padres?
Pero no habría podido.
Desde el abismo de tu blusa,
como dos conejillos caídos en un pozo,
me ensordecían tus senos con sus gritos.


Anoiteceu em Chelsea
e sobre seus altares
na pira crepitavam
os bagos de seu sexo —
"Moi, jai fait ce que fait un dieu"
e eu mesmo sou meu próprio sacrifício
e minha adoração"


A pak jsem Tě náhle spatřil
kdesi v parku: hledíš k zemi,
pláčeš pomalu a tiše
velikými krůpějemi.


un falso imaginar, che sì ne ´ngombra
or di tema or di speme e strugge e pasce,
che del vero saper l´alma ne sgombra;


Was haben wir doch hir als Trübsal/ ach/ vnd Bande?
Doch schmacht die Seel' in Angst vnd stettem Trauren nicht/
Ob schon vns Hertz vnd Fleisch vor Bangikeit zu bricht;
Reist kein verzweifeln eyn. Wir sind der Menschen Schande/
Man stöst als böse Leut/ als Dieb' vns auß dem Lande/
Vnd kränckt vns hir vnd dar/ doch wil deß Himmels Licht/
In Elend bey vns seyn/ ob auch die Welt vns richt/
Vnd gäntzlich vnterdruckt/ wir leben in dem Brande
Wir kommen keinmal vmb/ ob gleich deß Herren Tod
Durch so viel grimme Pein/ durch so viel grause Noth
Durch nicht erhörten Zwang stets an vns wird erneuet:
Weil auch das herrlich seyn/ das Christi Creutz erwarb/
Der auch in gröster Qvall in höchstem Jammer starb
Erneut an vns/ die nichts den Angst vnd Creutz erfreuet.


O du, an Scherzen reich,
Was mußte schwärzen gleich
Dir deinen Tag, den lichten?
Nun leb' ich die Geschichten
Von Mutter Genovefa;
Du starbest schmerzenreich.


Piover non vuol giamai,
donne, quando si fa questo bel giuoco;
però che nuoce assai,
anzi esser vuole asciutto e netto il loco;
per che varrebbe poco
nel fango e nella mota
menare e resteria la botta vota.


Ich höre die Vögel mit klingenden Kehlen,
Vom lieblichen Grünen der Wälder entzückt,
Mit Freuden erzählen:
Ein GOTT ist hier, der alles schmückt!


Já ruku vztáhl – a juž krev se prýští,
já brvou hnul – a padla vaše stáda
a děti vaše, vlasti zdoba příští.


Ne, to už není –
kdy v orgiích se hledá utracení
všech nálad, v nichž se lítost ještě vrací,
kdy lidskost ubijí se profanací.


Ils avaient cette silhouette,
Ceux qui triomphaient, à Valmy,
Le chapeau sur la baïonnette,
En voyant s'enfuir l'ennemi ;


Kmet Častal mluví matně slova tato
a přítel jeho hledí na tu skyvu,
jak nejčistší by ukazoval zlato.
A nebylo by věru ani divu,
že odnít by mu ji moh’ snad. –
Vždyť velkým zločincem jest hlad.


Nagy erős dárdával sokat földre vere,
Mert neki mindenik ez esmeretlenje.
De nem állhat Aigasnak senki ellene,
Erős ő maga is, s van vitéz serege.


أَعضادُ زَيدِ اللَهِ في عُنقِ الجَمَل
قُبِّحَ ذاكَ جَمَلاً وَما حَمَل
أَلا تَرى إِلى اللَئيمِ المُحتَمَل


A byla jí. Zde posud proužek zlatý,
zde myrta, vše, co blahé chvíle vznět
mně připomíná, obřad tichý, svatý
když připoutal nás v řadu příštích let.
Zde obraz její z doby té – jak krásný!
Ve bílém šatu nebeský co zjev
zří šťastna v svět – a já byl též tak šťastný!
V zpomínce té vře rychleji mně krev.


Mir ist, als wär ich jetzt zugleich
Kind, Knab und Mann und mehr.
Ich fühle: nur der Ring ist reich
durch seine Wiederkehr.


Diß aber sag' ich für und für
Und kräncke meine Sinnen,
Der lose Hauffe wird an mir
Die Augen weiden können;
Dann wann mein Fuß durch falschen Sprung
Solt' über Hauffen gehen,
Sie würden sich darob genung
Nicht wissen zu erhöhen.


Mir von himmel kam geflogen
In gemahltem wolcken kleidt/
Gleich dem schönen regenbogen
Ein gesandter mit bescheidt/
Ich in meinem leib empfangen
Solte wahren Gottes sohn/
Der in warheit wurd erlangen
Dauid seines vatters thron.


Pack ein das Leben: und verbirg es mit in Gott:
Nicht sorg: es plündert nicht im Grabe dich der Tod.


Zehn zarte, rosenrote Finger
krallten
verliebt in meinen Zottelpelz.


Fehér lábaid merre visznek téged?
Mondd meg nekik, hogy minden nyomuk éget.
Mondd meg nekik, hogy úgy szerettem volna
utánuk járni én a boldog porba.


لا تُفشِ سِرَّك إِلّا عِندَ ذي ثِقَةٍ
أَو لا فَأَفضَلُ ما اِستَودَعتَ أَسرارا
صَدراً رَحيباً وَقَلباً واسِعاً صَمِتاً
لَم تَخشَ مِنهُ لِما اِستَودَعتَ إِظهارا


竹杖芒鞋称野情
醉乡无货没人争
近年已绝诗书癖
谁问山中宰相名


Von Feenbegünstigung plaudern nur Toren –
Doch wie die übrigen Honoratioren
Des Waldes mir huldreich gewesen, fürwahr,
Ich darf es bekennen offenbar.


Après les vêpres et complies,
Bras dessus dessous, nous irons
Nous promener dans les prairies
Et dans les bois des environs ;


أَرى أُمَّ حَسّانَ الغَداةَ تَلومُني
تُخَوِّفُني الأَعداءَ وَالنَفسُ أَخوَفُ
تَقولُ سُلَيمى لَو أَقَمتَ لِسِرِّنا
وَلَم تَدرِ أَنّي لِلمُقامِ أُطَوِّفُ
لَعَلَّ الَّذي خَوَّفتِنا مِن أَمامِنا
يُصادِفُهُ في أَهلِهِ المُتَخَلِّفُ
إِذا قُلتُ قَد جاءَ الغِنى حالَ دونَهُ
أَبو صِبيَةٍ يَشكو المَفاقِرَ أَعجَفُ
لَهُ خَلَّةٌ لا يَدخُلُ الحَقُّ دونَها
كَريمٌ أَصابَتهُ خُطوبٌ تُجَرِّفُ
فَإِنّي لَمُستافُ البِلادِ بِسُربَةٍ
فَمُبلِغُ نَفسي عُذرَها أَو مُطَوَّفُ
رَأَيتُ بَني لُبنى عَلَيهِم غَضاضَةٌ
بُيوتُهُمُ وَسطَ الحُلولِ التَكَنُّفُ
أَرى أُمَّ سِرياحٍ غَدَت في ظَعائِنٍ
تَأَمَّلُ مِن شامِ العِراقِ تُطَوِّفُ


Szólla császár: “Bizon eszt nem csudálom,
Hogy néköm eszt izente az én rabom,
De te vakmerő szívedet én látom,
Hogy eszt meréd mondani, aszt csudálom.”


Säu sind Säu, so weit sie leben,
Machen Koth und fressen Koth,
Wollen erst, nach dem sie todt,
Gute Würst und Braten geben.


Was ist schwer zu verbergen? Das Feuer!
Denn bei Tage verrät's der Rauch,
Bei Nacht die Flamme, das Ungeheuer.
Ferner ist schwer zu verbergen auch
Die Liebe; noch so stille gehegt,
Sie doch gar leicht aus den Augen schlägt.


Zur Nacht auf ihrem Lager lag
Eine arme, kranke Kartoffel.
Sie hob sich matt empor und sprach,
Sie sprach zu dem armen Stoffel:


Teu corpo: ciúmes do cé
Minhalma: ciúmes do ma
(Pensa minhalma outro cé
Teu corpo sonha outro ma)


In langen Häusern wohnen Nonnen,
Schwarzschwestern, siebenhundertzehn.
Manchmal kommt eine an den Bronnen,
und eine steht wie eingesponnen,
und eine, wie in Abendsonnen,
geht schlank in schweigsamen Alleen.


Non è brutto il Demòn quanto si pinge:
sta ben con tutti, a tutti, cortesia:
la più sentenza eroica è la più pia:
un piccol vero gran favola cinge.


»Herein, lieber Zecher!
Ich schenke dir Wein,
Ich schenke dir Lieder
Noch obendarein.
Nur mußt du hübsch bleiben
Im Wirthshaus bei mir:
Ich gebe freie Zeche
Und freies Quartier.


嚼雪哦诗格外清
谁令失脚入红尘
锦囊二十篇中景
长与西山面目亲


Gazdálkodjatok! egykettőt hagyjunk meg odábbra:
Végső szükségben jó, ha mi fennmaradand.


ben in due parte il mio dato ve avria,
ma sì uniti conoscove ambedui,
che loco lite aver non gli potria.


Byl první máj – a přec sněhu vrkoče bílé
stlaly bělostné lůžko na vlhkou zem.
Byl první máj – já cítil v plné síle,
jak se v okno žene, pokojem,
jak mi v srdci řádí rozpustile.


„Ty, pane, přátele vzal’s na cestu?
Ó, pak jim domluv, by šli s tebou k nám.
Jsou jistě všichni také znaveni,
a stateček náš dosti bohat je,
že by i karavanu pohostil.“


Glühend blühet die Jugend empor in unendlicher Sehnsucht;
Soll kein freundlicher Thau kühlen den schmachtenden Halm?
Wurde Gefühl dem Herzen allein, daß früher es welke,
Wurde zu Kämpfen allein unserem Busen die Kraft?


Destínese mejor tu noble aliento,
que sin correspondencia al que se inflama,
el amor mismo temerario llama,
y amor sin esperanza es cruel tormento


    El alma a toda orquesta,
    la pena a todo trapo,
te escribo desde un puerto con un gemido largo.
¡Ay focos encendidos en los muelles sin gente!
¡Ay viento con harapos de música arrastrada,
campanas sumergidas y gargantas de musgo!
    Te escribo derrotado.
    Soy un hombre perdido.
    Soy mortal. Soy cualquiera.
Recuerdo la ceniza de su rostro de nardo,
el peso de tu cuerpo, tus pasos fatigosos,
tu luto acumulado, tu montaña de acedia,
tu carne macilenta colgando en la butaca,
    tus años carcelarios.
    Caliente y sudorosa,
    obscena, y triste, y blanda,
la butaca conserva, femenina, aquel asco.
La pesadumbre bruta, la pena sexual, dulce,
las manchas amarillas con su propio olor acre,
esa huella indecente de un hombre que se entrega,
    lo impúdico: tu llanto.
    Viviendo, viendo, oyendo,
    sucediéndote a ciegas,
lamiendo tus heridas, reptabas por un fango
de dulces linfas gordas, de larvas pululantes,
letargos vegetales y muertes que fecundan.
Seguías, te seguías sin vergüenza, viviendo,
    ¡oh blando y desalmado!
    Tú, cínico, remoto,
    dulce, irónico, triste;
tú, solo en tu elemento, distante y desvelado.
No era piedad la anchura difusa en que flotabas
con tu sonrisa ambigua. Fluías torpemente,
pasivo, indiferente, cansado como el mundo,
    sin un yo, desarmado.
    Estaciones, transcursos,
    circunstancias confusas,
oceánicos hastíos, relojes careados,
eléctricos espartos, posos inconfesables,
naufragios musicales, materias espumosas
y noches que tiritan de estrellas imparciales,
    te hicieron más que humano.
    Allí todo se funde.
    Los objetos no objetan.
Liso brilla lo inmenso bajo un azul parado
y en las plumas sedantes la luz del mundo escapa,
sonríe, tú sonríes, remoto, indiferente,
bestial, grotesco, triste, cruel, fatal, adorado
    como un ídolo arcaico.
    Sin intención, sin nombre,
    sin voluntad ni orgullo,
promiscuo, sucio, amable, canalla, nivelado,
capaz de darte a todo, común, diseminabas
podrido las semillas amargas que revientan
en la explosión brillante de un día sin memoria.
    No eras ni alto ni bajo.
    La doble ala del fénix:
    furor, melancolía,
el temblor luminoso de la espira absorbente;
la lluvia consentida que duerme en los pianos;
las canciones gangosas lentamente amasadas;
los ojos de paloma sexuales y difuntos;
    cargas opacas; pactos.
    Caricias o perezas,
    extensiones absortas
en donde a veces somos tan tercamente abstractos
y otras veces los pelos fosforecen sexuales,
y fría, dulce, ansiosa, la lisa piel de siempre,
serpiente, silba, sorbe y envuelve en sus anillos
    un triste cuerpo amado.
    No hay clavo último
ardiendo,
    no hay centro diamantino,
no hay dignidad posible cuando uno ha visto tanto
y está triste, está triste, sencillamente triste,
se entrega atribulado y en lo efímero sabe
ser otro con los otros, de los otros, en otros:
    seguir, seguir flotando.
    ¡Oh inmemorial,
oh amigo
    amorfo, indiferente!
Deslizándote denso de plasmas milenarios,
tardío, legamoso de vidas maceradas,
cubierto de amapolas nocturnas, indolente,
por tu anchura sin ojos ni límites, acuosa,
    te creía acabado.
    Mas hoy vuelves, proclamas,
    constructor, la alegría;
te desprendes del caos; determinas tus actos
con voluntad terrena y aliento floral, joven.
Ni más ni menos que hombre, levantas tu estatua,
recorres paso a paso tu más acá, lo afirmas,
    llenas tu propio espacio.
    Los jóvenes obreros,
    los hombres materiales,
la gloria colectiva del mundo del trabajo
resuenan en tu pecho cavado por los siglos.
Los primeros motores, las fuerzas matinales,
la explotación consciente de una nueva esperanza
    ordenan hoy tu canto.
    Contra tu propia pena,
    venciéndote a ti mismo,
apagando, olvidando, tú sabes cuánto y cuánto,
cuánta nostalgia lenta con cola de gran lujo,
cuánta triste sustancia cotidiana amasada
con sudor y costumbres de pelos, lluvias, muertes,
    escuchas un mandato.
    Y animas la confianza
    que en ti quizá no existe;
te callas tus cansancios de liquen resbalado;
te impones la alegría como un deber heroico.
¡Por las madres que esperan, por los hombres que aún ríen,
debemos de ponernos más allá del que somos,
    sirviéndolos, matarnos!
    Con rayos o herramientas,
    con iras prometeicas,
con astucia e insistencia, con crueldad y trabajo,
con la vida en un puño que golpea la hueca
cultura de una Europa que acaricia sus muertos,
con todo corazón que, valiente, aún insiste,
    del polvo nos alzamos.
    Cantemos la promesa,
    quizá tan solo un niño,
unos ojos que miran hacia el mundo asombrados,
mas no interrogan; claros, sin reservas, admiran.
¡Por ellos combatimos y a veces somos duros!
¡Bastaría que un niño cualquiera así aprobara
    para justificarnos!
    Te escribo desde un puerto,
    desde una costa rota,
desde un país sin dientes, ni párpados, ni llanto.
Te escribo con sus muertos, te escribo por los vivos,
por todos los que aguantan y aún luchan duramente.
Poca alegría queda ya en esta España nuestra.
    Mas, ya ves, esperamos.


Auf dem Helm trägt er die Krone
Und den Sieg in seiner Hand;
Schwerter blitzen, Harfen klingen,
Wo er schreitet durch das Land.


I přišla růže, lepá, čarokrásná...
„Ó pohleď,“ řekla, „jak jsem ušlechtilá,
svým čarosvitem postava má jasná,
jak slunce v letě sady ozářila.
Mé listy sčítej, viz jak na výsluní
se líce moje půvabu rdí nachem,
na trůnu krásy pouhým hlavy vzmachem
královna květin lidi blažím vůní!
Nuž, kde bys našel krásy spanilejší, –
nejsem-li ze všech družek nejkrásnější?“


Tú quédate con tus manos en tu cabello
Pensando en, un no sé qué


Ob Vnmüglichkeit sich mir widersetzt /
und die blasse Furcht stündlich mich verletzt /
will ich doch auf Gott mein Vertrauen richten:
richten / dichten / pflichten.


Y al cabo, nada os debo; debéisme cuanto he escrito.
A mi trabajo acudo, con mi dinero pago
el traje que me cubre y la mansión que habito,
el pan que me alimenta y el lecho en donde yago.


Vilně a vlhce přilínající spletené údy úponků svlačce!
Hladkým a hladovým, studeně vlhkým, vytáhle hubeným, dravým hádětem-mládětem
v ztrnutí těžkého dechu a dravčího zraku i zbledlých chřípí
chvějte se, prohýbejte,
v své pekelně hluboké mlčící rozkoši chlípně se na plno vlínejte,
až k morku rozkoše mravenčení do těla střebejte
tajemství svého mladého tělesenství,
chladně hladného ženství!


A v póse ctihodného granda
pnu pohrdavě sešlou skráň,
v pochybné krčmě k nočním rvačkám
svou starobylou tase zbraň.


垂垂白发下青山
七岁归来改旧颜
人却少年松却老
是非从此落人间


si venzo de la suerte los empeños,
volviendo, río arriba, con mis sueños
a vivir los recuerdos del pasado


Auf den Schiffen blitzt' es und gleißt' im Sonnenlicht
Von blanken Stahlpanzern, die Speere starrten dicht
Wie des Kornfelds Ähren, wann man mähen will;
Ins Auge sahn die Brüder sich leidvoll und still.


兹山泉石压江西
肩衲枯禅万众栖
欲向南州理烟艇
香炉先望紫云低


Canta, lluvia, en la costa aún sin mar!


Ille oculos in se vertit torquetque medullas;
Nescitur tanti prima ruina mali.


Es ist nicht schwer, ach nein,
Ein wahrer Christ zu sein,
Verleugnet stehn in allen;
Ach, bleib nur eingewandt
Und mach dich Gott bekannt,
So wird es leichter fallen!


Vypřeď v spíš allegorii, niť jemnou vmis,
scoliast doby pozdní, příz buď ryzí,
neb chápeš, theogonie ve zkazek frízy
jen lidským rekům místo dělá v rys.


Der Morgen findet sie vereint
Beim kärglich schlichten Frühmahl sitzen.
Verklärt der Mutter Antlitz scheint,
Mac Dugalds Augen leuchten, blitzen,
Indem er ihr erzählt, was er
An Mühen, Nöten und Gefahren,
An Kämpfen ernst und heiß und schwer,
Bestanden in der Trennung Jahren


Leurs fusils qui déchiraient l'ombre
Avec un flamboyant éclair,
Sont entourés d'un crêpe sombre.
Ils les portent, la crosse en l'air.


Až přejdou ty veliké zástupy zmučených,
a poslední žalář padne rozmeten,
přes bývalé hranice bývalých národů
z bývalé kultury nové povstanou,
tu staneme před oltářem Krásy,
hrdí a povznesení synové přírody.


Врылась, забылась — и вот как с тысяче —
футовой лестницы без периС хищностью следователя и сыщика
Все мои тайны — сон перерыСопки — казалось бы прочно замерли —
Не доверяйте смертям страстей!
Зорко — как следователь по камере
Сердца — расхаживает МорфеВы! собирательное убожество!
Не обрывающиеся с крыш!
Знали бы, как на перинах лёжачи
Преображаешься и паришь!
Рухаешь! Как скорлупою треснувшей —
Жизнь с ее грузом мужей и жеЗорко как летчик над вражьей местностью
Спящею — над душою соТело, что все свои двери заперло —
Тщетно! — уж ядра поют вдоль жиС точностью сбирра и оператора
Все мои раны — сон перерыл!
Вскрыта! ни щелки в райке, под куполом,
Где бы укрыться от вещих глаз
Собственны Духовником подкупленным
Все мои тайны — сон перетряс!
24 ноября


تلبس لباس الرضا
وخل الأمور لمن يملكُ
تقدّرُ وجاري القضا
ء مما تقدر يضحك


Encontravam pela áspera subida,
Que amena fez da natureza a arte,
Ora o bruto feroz, em que homicida
Quis ser do belo Adônis cioso Marte
Ora o fugaz, a quem custou a vida
Ver nua a Diana na escondida parte,
Com outros animais inferiores,
Da espessura do bosque habitadores.


Aber in gemessnem Schritte
Wallet zu des Hofes Mitte
Majestätisch Paar zu Paar
Grauer Mönche stumme Schaar.
Dort zur Stelle
Ragt verfallen die Kapelle.
Dort erschallen in den Hallen,
Zu der Jungfrau Preis und Ehre,
Ihre Chöre,
Die des Windes leiser Flug
Säuselnd durch die Trümmer trug.


Jdeš, hledáš ji v jich labyrintu
– ó marno teskné přání to –
v oknech těch ulic hyacintů
je všude jak by naseto...


Dieses thun, die Wünsche zwingen
Und durch einen schönen Krieg
Selbst mit seinen Lüsten ringen,
Das gebieret bessern Sieg,
Als wenn Ost und West allein
Dir gehorsam müsten seyn.


A kolem všechno mluví divnou řečí,
zpívá v ní pták a klasy ševelí,
zapadá do ní teskná píseň něčí
a zvoní z ní smích dívčí veselý.


Ponuré týdny roztoulaných dnův!
– Rty sevřeny, jdu klidný najednou.
Spi tiše, bolesti! Spi tiše, moře mé,
tvé vlny mrtvé ať se nezvednou!


Eine Klosterjungfrau trat heraus,
Wollt' kühlen Trunk sich langen,
Sie trieb wohl um das eiserne Rad,
Die Ketten hell erklangen.


Пастух в Нептуновом соседстве близко жил:
На взморье, хижины уютной обитатель,
Он стада малого был мирный обладатель
И век спокойно проводиНе знал он пышности, зато не знал и горя,
И долго участью своей
Довольней, может быть, он многих был цареНо, видя всякий раз, как с Моря
Сокровища несут горами корабли,
Как выгружаются богатые товары
И ломятся от них анбары,
И как хозяева их в пышности цвели,
Пастух на то прельстился;
Распродал стадо, дом, товаров накупил,
Сел на корабль — и за Море пустилсОднако же поход его не долог был;
Обманчивость, Морям природну,
Он скоро испытал: лишь берег вон из глаз,
Как буря поднялась;
Корабль разбит, пошли товары ко дну,
И он насилу спасся саТеперь опять, благодаря Морям,
Пошел он в пастухи, лишь с разницею тою,
Что прежде пас овец своих,
Теперь пасет овец чужих
Из плат С нуждою, однако ж, хоть большою,
Чего не сделаешь терпеньем и трудом?
Не спив того, не съев другова,
Скопил деньжонок он, завелся стадом снова,
И стал опять своих овечек пастухоВот, некогда, на берегу морском,
При стаде он своем
В день ясный сидя
И видя,
Что на Море едва колышется вода
(Так Море присмирело),
И плавно с пристани бегут по ней суда:
«Мой друг!» сказал: «опять ты денег захотело,
Но ежели моих — пустое дело!
Ищи кого иного ты провесть,
От нас тебе была уж честПосмотрим, как других заманишь,
А от меня вперед копейки не достанешь»Баснь эту лишним я почел бы толковать;
Но как здесь к слову не сказать,
Что лучше верного держаться,
Чем за обманчивой надеждою гоняться?
Найдется тысячу несчастных от нее
На одного, кто не был ей обманут,
А мне, что? говорить ни станут,
Я буду всё твердить свое:
Что впереди — бог весть; а что мое — мое!


Probuď se
pro plnost lásky k lidstvu a k příští,
vrhni se do práce, vyrvi z ní dary,
v lidský se uvrhni proud,
v kal a špínu, v ohně, ledy, v žáry,
odvahu měj se vidět neutonout,
i když se vlny bouří a tříští
pod utopenci vedle tebe!


Dokola dvanácti zástup,
uprostřed stkvoucí zjevení,
tiším svá ňadra se dmoucí, tep srdce,
bytosti celé toužné vzúpění.


Schöne Blume, wie umstricket
Dich die wälsche Spinne doch!
Und du bist noch nicht zerknicket?
Und du grünst und blühest noch?


Beeren, schwarz und roth und grün –
Wie sie mälig reifen
Bei der Strahlen heißem Glüh'n,
Die im Wald sie streifen.


Der blinde Milton 1 ward von wenigen beklagt:
Und als hierauf ein Freund von seinem König 2 sagt',
Dass diese Straff' ihm sey vom Himmel zugeschickt,
Weil seinen frechen Kiel' er wieder Carl gezückt:
Dass wiedern König ich geschrieben viele Jahr',
Und dass ich nunmehr blind geworden bin, ist war,
Sprach Milton der es hört; doch hab' ich keine Noht:
Denn die sind, die vor ihn geschrieben haben, todt. 3


وظَبْيٍ لأوْضاعِ المَجالِ مدرِّسٍ
عليمٍ بأسْرارِ المَحاسِنِ ماهِرِ
أرى جيدَهُ نَصَّ المُحلّى وقرّرتْ
ثَناياهُ ما ضمّتْ صِحاحُ الجواهِرِ


Tvůj každý lístek – jak mě rozechvívá!
Jak bezpočtukrát piji řádky tyto!
Co v nich je, co se mezi nimi skrývá –
vše, všecko pro mne tuze důležito.


A sklonil tajemně se nad kolébku děcka
a máť ho nezřela, neb v dumách dlela všecka,
leč dítě vidělo a usmálo se vstříc,
a jasem záhrobním se smála mrtvá líc.


Verscheuche doch den armen Wicht,
er ist's nicht werth – so viel sein Mund auch spricht
was hilft dir all sein todtes Schwatzen? –
in Amors Heilthum zu gehn;
nein, laß mich hübsch an seiner Stelle stehn;
mir ward die Kraft verliebter Spatzen,
ich lohne dich mit immer neuer Lust;
mein feurig Sinken, zitternd Beben
soll deiner weichen Marmorbrust
noch nie gefühlte Freuden geben,
bald wirst du glühend dich erheben,
bald gibst du lässig wieder nach,
bis meiner Liebe Balsambach
die heil'ge Liebesgrotte netzet,
und die entflammten Sinne letzet.


Ihr verlacht die heil'ge Flamme, die in meinem Herzen brennt;
Weiber, Pferde, Histrionen – das ist alles, was ihr kennt.


落落长松不许年
轮囷扳斡欲参天
流肪已化为神物
枉损苍鳞亦可怜


Cerré mi puerta al mundo;
se me perdió la carne por el sueño
Me quedé, interno, mágico, invisible,
desnudo como un ciego.
Lleno hasta el mismo borde de los ojos,
me iluminé por dentro.
Trémulo, transparente,
me quedé sobre el viento,
igual que un vaso limpio
de agua pura,
como un ángel de vidrio
en un espejo.


Sotto l'aperto cielo, presso l'adolescente
come terribilmente m'apparve lo sfacelo!


Tož jej přinuť, otče svatý,
aby uposlechl v ráz!“
Papež vyslal svoje posly,
k Fernandu zněl jejich hlas,


Ihr tieflasurnen Frühlingsenzianen
Faßt auf die Thräne, welche sie vergoß!
Sink ein, o Nacht, und laß nur mich es ahnen,
Um welchen Freund sie floß!


Ein eitel Lied nur, wert, dass es in Feuer loht,
Ein wenig Ärger mit der Sklaven Schar, der trägen,
Ein Rest von Schmerz und Müdigkeit, wer weiss, weswegen.


Ein Regensturm mit Schnee und Schloßen
Zog düster über Land und Meer,
Daß traufengleich die Dächer gossen;
Die Küh' im Felde brüllten sehr.
Frau Käthe, die zwar niemals zanket,
Sprach hastig: Geh doch, lieber Mann,
Geh hin, eh' Bläßchen uns erkranket,
Und zieh' den alten Flausrock an.


Wolauf! in Deinem Innern baue dann
Der Gottheit einen Tempel, wo sie gern
Mittheilend wohnt! In ihm erschallet laut
Und leise jener Wahrheit Stimme, die
Der Wesen Selbst ist. Auf! erkenne sie,
Sei Priester dieser Wahrheit, diene ihr
Am heiligsten Altar und ehre Dich
Und pfleg in Dir Dein göttlich Selbst, Vernunft!


Tajemství ti světa zjeví zasvěcenci číše,
marně hledáš k němu klíče u pobožných mloků.


Mne noc jen zvala ve svůj stín
A v přitmí hájů houština:
Tu’s ke mně slétla s říší hvězd,
V své kráse samojedina.


Войск вожду греческих царь перский дщерь давал,
Пол-Азии емy приданым обещает,
Чтоб он ему спокойство даровал,
И чрез послов его об этом извещаеПарменион такой давал ему совет:
«Когда бы Александр я был на свете,
Я взял бы тотчас то, что перский царь дает»Во Александровом сей слышит муж ответе,
Ответствовал ему на слово это он:
«А я бы взял, когда б я был Парменион»


Und hier das Fenster! Ja, das sind die Straßen,
Wo wir einst spielten, wo wir abends saßen
Zur Sommerszeit, vom Lindenduft umwebt;
Dort stehn die Türme, dort aus Stein gebacken
Die schwarzen Giebel, hinter deren Zacken
Der Mond die Silberscheibe hebt.


A z ruin nádhery kapradin vstaly.
Libelly z larev nesličných...
Nad skonem dnů mých, jak pohasínaly,
zář vzplála nocí měsíčných.
Stříbrnou cestou sny jasné mé pádí.
Vichřicí kolem známých skal.
Přede mnou zvonek, tak milý mi z mládí,
v radostné tuše zaklinkal.
Útěcha mého neumírání...
Maják, v němž bolest nesvítí,
podrytý bouří mých navzpomínání,
jenž se však nikdy nesřítí,
čekaje věrně, kdy duše svá křídla
na římse složí zvonice...
V útěchy kraj, mého zklidnění sídla
stříbrná cesta jde měsíce...


Nichts folgt dem Grossen, der in vollem Glanze
Beneidet von dem Pöbel saß.
Dem Herrn des Gartens folgt kaum eine Pflanze,
Die irgend einer, der ihn nicht vergaß


Proba ward von einem Buler um die Gunst gesprochen an;
Weil sie, sprach sie, meines Mannes, so befrage vor den Mann!


Denn dieses war ihr Schicksalswort:
Nur dort sollst du in Zukunft thronen,
Wo dir zur Pflege, dir zum Hort
Bescheidenheit und Anmut wohnen.


Nvr ruhe / meine Seel' / in Gottes tieffen wunden.
Versenk all deine bitt' / in seinem Meer voll Blut;
die kleinhett deiner sach' / in diß Allwesend Gut.
Was das geschöpfversagt / wird in dem Schöpfer funden.
Sihstu schon keinen trost in dieser Erden-Runden:
wiß / Gott ist grösser noch / als sie / dein Herz und muht.
Die wunder er allzeit auf über-Irdisch thut.
Ihr wesen wird daraus / wann alles seyn verschwunden.
Wann Geist-erforschung schon sich weiter nicht erstreckt /
so laß die sinnen in des Glaubens süßheit schlaffen:
dann wird dir Gott daraus ergetzlichkeit erschaffen
und angenehme Freud / wann er dich wider weckt.
Traustu dir höher nicht durch Hoffnung aufzufliegen:
|warheit |
so bleib' im tieffen grund der›Allmacht‹ G0ttes
|Güte | liegen.


Ei, mein Kind, Feste sind unverständig,
Auch sind die Zeiten gar zu elendig.
Man muß das Geld nicht so verschwenden,
Und es lieber an die Armuth wenden.


E 'l suon de' corni e de' can l'abbaiare
e 'l romor loro facean quella valle
tutta mirabilmente risonare.


大山如大国
小山如小邦
低树无附丽
洪涛恣舂撞


Las olas no son nada,
sin las alas del viento.
Del viento los besos,
nadando en verso,
calmando desaires,
dando aire al universo.
Un trino de tonos
y de timbres,
entonan nanas,
ante los nidos siderales
de un nadar en poesía
hacia los tronos celestes.
Como poeta el mar,
el mar y su bracear
de lenguajes;
signos que nos bañan
de amor, signos
candentes de paz,
paz donde la sed se sacia
en su ascendente vivir,
vivir en los labios del cielo.
Sin las alas del viento,
las olas no son nada,
nada las olas, ni nada
la corriente del mar,
y todo sería un muerto
para nada, para nada.


Irrtum verläßt uns nie; doch ziehet ein höher Bedürfnis
Immer den strebenden Geist leise zur Wahrheit hinan.


Dort sollst du in aller Herzen thronen,
Sollst in köstlichen Pallästen wohnen,
Rings umstrahlt von nie geseh'ner Pracht.
Strebe nicht, dein Schicksal zu ergründen;
Luftig wird das Glück dir sonst entschwinden,
Wie ein Traum der kurzen Sommernacht.


Alpestri scogli eterni,
che quinci e quindi bagna
l'Adice, torto in lunga e stretta valle:
strade o di Stigi o Averni,
per cui si spande e lagna
più di un rio nero per angusto calle:
duri, limosi fondi, ch'accompagna
or nebbia, or pioggia, or sol squalido afflitto;
lasso, come trafitto
omai m'avete e spento,
col sì crudel de i corridor tormento,
che se poco più lungo il camin fia,
ne rimarran tra via
l'ossa, che si disciolgon già da i nerbi;
né tant'alpe anco è vinta, che si sorga
a i sassi più soperbi,
donde ver l'Istro l'acqua pende e sgorga.


Hättet ihr Christensinn
Auch nur so obenhin,
Würdet ihr Eins nicht sein:
Gnädige Junkerlein.


Was grosses ward mir neulich zugesagt,
Als mir erschin, der dir so hoch behagt,
Dein selger Böhm, um klärlich anzuzeigen,
Ich würde dis, was er noch nicht, ersteigen.


Jak v tichém kolkol šepotu a chrastění
na větru svíčičky ty jak by ve snění,
tajemně, němě, svatě plápolají!
Tu větřík zhas’, ta, zdá se, dohoří.
Jen za červeným sklem lampičky klidně plají.
Po cestách kráčející lidé tise šepotají,
a u malého, chudičkého rovu
dva chlapci tiše prou se, hovoří.


A derék Solymosi bosszut állva vetett
A vezérre győztes, büszke tekintetet:
„Uram vezér, téged szabadítni jövénk:
Jer velünk, szabad vagy, a vár pedig miénk.”


Co výkřik znamená, intimní pláč a vzdech,
jenž do tich fial stínů vletět musí?
Ach, požár bolestí a bouřných žalob všech
jak orel skřivánka ho tiše zdusí!


Matička promnula si oči
a s ní prohlédli v mladém háji,
pak vstala, rozhlédla se v úsměv,
a na zemi hned jako v ráji.


Z hluboké šachty života, ze psího lože,
slýcháš zas staré klatby, všemohoucí Bože!


Das wesentliche Wort/ das in den Ewigkeiten
Eh' eine Zeit entstund/ Gott ist/ vnd Gott geschau't
Das Wort/ durch das Gott hat der Erden Haus gebau't
Durch das Himmel stund/ das Licht das vns wird leiten
(Das mehr denn lichte Licht)! wenn Händ' vnd Füsse gleiten
Vor dem nichts finster ist/ vor dem der Höllen grau't/
Vnd was mehr dunckel heist/ hat sich der Welt vertrau't
Vnd nimbt an vnser Fleisch vnd schwere Last der Zeiten.
Es ist vom Ehrenthron ins Threnen-Thal ankommen/
Vnd hat diß Leibes Zelt zur Wohnung angenommen
Wiewol sein Eigenthum sich stets ihm widersetzt.
Wer diesen Gast auffnim't wird augenblicks erkennen
Wie herrlich seine Gunst/ Er wird in Lieb' entbrennen
In Liebe/ die mit Lust/ vnd für vnd für ergetz't.


Na hradby vše, co zbraně má
s posádkou k ochraně spěje,
Bukvoy má Uhry posilou,
pod děly země se chvěje;
na chvíli snad už udeří
na město s táborské strany –
jednou byl zahnán, podruhé
nesnese takové hany.“


E ao ritmo túmido do canto
na solidão rubra da messe,
deixo correr o sal e o pranto
- subtil e magoado encanto
que o rosto núbil me envelhec


Csak egy délután maradtam magamra.


Proč, příteli, se škaredíš
A přikládáš tak přísnou míru?
Hleď ke způsobě věci spíš,
A vesel se v tom podob víru!


Öde trauert umher, manches verwelkende
Blatt umwirbelt dich, Grab, flüstert dem Wandelnden
Süße Schwermuth entgegen,
Ein Verkünder der Sterbligkeit.


Náš let stíhal z hradu nebývalý hluk,
Vyjevoval děsící jich zmatek,
Proměnil se v nářek strastný zvuk,
Jakoby to o jejich šlo spratek.
Jaká o tobě znít bude sláva,
Roznese se po Čechách ctná zpráva.


五色金光鸾凤飞
三川墨妙巧相辉
尊崇善祝今如此
共待曾玄捧翟衣


em meio a teu visgo
me sinto emplastrada
feliz e cansada


Hej, be nem így volt, nem így néhanapján!
Ez ünnep sokszor be vigan viradt rám
Apám, anyám és testvérem között!


Tak hustě padá do polí,
na hřbitov, cestu s topoly.


„Pavliščeno hubatá,
dej hned z klína koťata!“
„Nedám!“ – „Dáš!“ – „Ne, na mou duši!“
V tom už „buch, buch“ do ní buší
stará koza rohatá.


e ch'amico è chi non pur ne' filici
avenimenti ti vicita e proffera,
ma fermo a' medïocri e a' mendici,


Duch můj, chabá pápěrka,
jako vy, nic, jiskérka,
ale jak vy, hárá, plane,
ať si v jas či do tmy kane,
ať si v sladkých snech
hraje ve stínech.


Schwärtzer, als des Abgrunds Rachen,
Wär' die Welt, ohn' deinen Strahl;
Ein entsetzlichs Nest der Drachen,
Ein verwildert Mörder-Thal;
Nichts, als ew'ge Wüsteneyen,
Wo nur Eulen würden schreyen,
Wo Gespenster Bürger sind;
Blinder Larven Labyrinth.


أَعامِرُ لا لِليَومِ أَنتَ وَلا الغَدِ
تَقَلَّدتَ ذُلَّ الدَهرِ بَعدَ المُقَلَّدِ
وَأَصبَحتَ كالمَخطومِ مِن بَعدِ عِزَّةِ
مَتى قَيَدَ مَشّاءٌ عَلى الضَيمِ يَنقَدِ
فَإِن سارَ لِلأَعداءِ غَيرُكَ فَاِربَعي
وَإِن قامَ لِلعَلياءِ غَيرُكَ فَاِقعُدِ
وَقُل لِلحِمى لا حامِيَ اليَومَ بَعدَهُ
وَلا قائِمٌ مِن دونِ مَجدٍ وَسُؤدُدِ
وَلِلبيضِ لا كَفٌّ لِماضٍ مُهَنَّدٍ
وَلِلسُمرِ لا باعٌ لِعالٍ مُسَدَّدِ
وَقُل لِلعِدى أَمناً عَلى كُلِّ جانِبٍ
مِنَ الأَرضِ أَو نَوماً عَلى كُلِّ مَرقَدِ
فَقَد زالَ مَن كانَت طَلائِعُ خَوفِهِ
تُعارِضُكُم في كُلِّ مَرعىً وَمَورِدِ
فَأَينَ الجِيادُ المُلجَماتُ عَلى الوَحى
سِراعاً إِلى نَقعِ الصَريخِ المُنَدَّدِ
وَأَينَ الطَوالُ الزاعِبِيّاتُ لَو يَشا
لَنالَ بِها ما بَينَ نَسرٍ وَفَرقَدِ
وَأَينَ الظُبى ما زالَ مِنها بِكَفِّهِ
رِداءٌ عَظيمٌ أَو عِمامَةُ سَيّدِ
وَأَينَ المَطايا تَذرَعُ البيدَ وَالدُجى
إِلى أَقرَبٍ مِن نَيلِ عِزٍّ وَأَبعَدِ
وَئينَ الجِفانُ الغُرُّ مِن قَمَعِ الذُرى
هِجانُ الأَعالي بِالسَديفِ المُسَرهَدِ
وَأَينَ القُدورُ الراسِياتُ كَأَنَّها
سَماواتُ رَبلانِ النَعامِ المُطَرَّدِ
وَأَينَ الوُفودُ الماتِحونَ بِبابِهِ
بِسَجلَينِ مِن بَحرَي وَعيدٍ وَمَوعِدِ
مَرِمّونَ مِن قَبلِ اللِقاءِ مَهابَةً
إِذا رَمَقوا بابَ الطِرافِ المُمَدَّدِ
يُشيرونَ بِالتَسليمِ مِن خَلَلِ القَنا
إِلى واضِحٍ مِن عامِرٍ غَيرِ قُعدُدِ
يُحَيّونَ مَرهوباً كَأَنَّ رِواقَهُ
وَليجَةُ مَفتولِ الذِراعَينِ مُلبِدِ
إِذا هَمَّ أَمضى الرَأيَ غَيرَ مُلَوَّمِ
وَإِن قالَ أَجرى القَولَ غَيرَ مُفَنَّدِ
حُسامٌ نَكا فيهِ كَهامٌ بِغُرَّةٍ
وَأَولى لَهُ لَو هَزَّهُ غَيرَ مُغمَدِ
لَئِن فَلَّلَ الذُلّانُ مِنهُ فَرُبَّما
تَحَيَّفَ مِن ماضي الظُبى شَقُّ مِبرَدِ
فَلا نَعِمَ الباغونَ يَوماً بِعَيشَةٍ
وَلا حَضَروا إِلّا بِأَلأَمِ مَشهَدِ
وَلا صادَفوا في الدَهرِ مَنجىً لَخائِفٍ
وَلا وَجَدوا في الأَرضِ مَأوىً لِمُطرَدِ
وَلا شَرِبوا إِلّا دَماً بَعدَهُ وَلا
تَحابوا بِغَيرِ الزاعِبِيِّ المُقَصَّدِ
وَلا نَظَروا إِلّا بِعَمياءَ بَعدَهُ
وَلا اِرتَضَعوا إِلّا بِخِلفٍ مُجَدَّدِ
أَبَعدَ الطَوالِ الشُمِّ مِن آلِ عامِرٍ
إِلى البيضِ وَالأَدراعِ وَالخَيلِ وَالنَدي
وَأَهلِ القِبابِ الحُمرِ يُرخى سُدولُها
عَلى سُؤدُدٍ عَودٍ وَمَجدٍ مُوَطَّدِ
إِذا فَزِعوا لِلأَمرِ أَلجوا ظُهورَهُم
إِلى كُلِّ طَودٍ مِن نِزارٍ عَطَوَّدِ
لَهُم جامِلٌ داجي المِراحِ كَأَنَّما
تَراغينَ عَن قِطعٍ مِنَ اللَيلِ أَسوَدِ
تَروحُ لَهُم حُمرُ الهَوادي كَأَنَّها
قَواني عُروقِ العَندَمِ المُتَوَرِّدِ
كَأَنَّ الرِياضَ الغُرَّ حَولَ بُيوتِهِم
ذِئابُ الغَضا يَمرَحنَ في كُلِّ مَروَدِ
إِذا ما اِنتَشوا هَزّوا رُؤوساً كَريمَةً
لَها طَرَبٌ بِالجودِ قَبلَ التَغَرُّدِ
تَراموا بِها حَمراءَ تَحسَبُ شَربَها
ذَوي قَرَّةٍ حَفّوا جَوانِبَ موقِدِ
لَهُم سامِرٌ تَحتَ الظَلامِ وَراكِدٌ
عَلى النارِ يُذكيها بِضالٍ وَغَرقَدِ
يَقولُ الفَتى مِنهُم لِراعي عِشارِهِ
أَلا لا تُقَيِّدها بِغَيرِ المُهَنَّدِ
مَضى النُجَباءُ الأَطوَلونَ كَأَنَّهُم
صُدورُ القَنا في الشَرعَبِيِّ المُعَضَّدِ
رَمَت فيهِمُ بَعدَ التِئامٍ وَأُلفَةٍ
يَدُ الأُرَبى صَدعَ البَلاطِ المُمَرَّدِ
تَشَظّوا تَشَظّي العودِ تَجري فُروعُهُ
عَلى ثَغرِها خَرقاءَ مَجنونَةَ اليَدِ
تَكُبُّهُمُ الأَيّامُ عَن جَمَحاتِها
كَما كُبَّ أَعجازُ الهَدِيِّ المُقَلَّدِ
خَلَت بِهِمُ الأَجداثُ عَنّا وَأُطبِقَت
عَلى المَجدِ مِنهُم كُلُّ بَيداءَ قُردُدِ
فَمَن يَعدِلُ المَيلاءَ أَو يَرأَبُ الثَأى
وَيَأخُذُ مِن رَيبِ الزَمانِ عَلى يَدِ
تَفانوا عَلى كَسبِ العُلى وَتَجَرَّعوا
بِأَيديهِمُ كَأسَ الرَدى جَرَعَ الصَدي
كَما رَضَّ في مَرِّ السُيولِ عَشِيَّةً
ذُرى جَلمَدٍ صَعبِ الذَرى قَرعُ جُلمَدِ
أَلا في سَبيلِ المَجدِ ثاوونَ لَم تَكُن
قُبورُهُم غَيرَ الدَلاصِ المُسَرَّدِ
وَكانوا أَحاديثَ الرِفاقِ فَأَصبَحوا
أَغاني لِلغورِيِّ وَالمُتَنَجِّدِ
لَعاً لَكُمُ مِن عاثِرينَ تَتابَعوا
عَلى زَلَلِ الأَقدامِ عَثرَ المُقَيَّدِ
أَفي كُلِّ يَومٍ قَطرَةٌ مِن دِمائِكُم
تُمَسِّحُها مِن ظِفرِ شَنعاءَ موئِدِ
مُلوكٌ وَإِخوانٌ كَأَنِّيَ بَعدَهُم
عَلى قُرَبٍ مِن خِمسِ يَومٍ عَمَرَّدِ
عُراعِرُ يَنزو القَلبُ عِندَ اِدِّكارِهِم
نِزاءَ الدَبى بِالأَمعَزِ المُتَوَقِّدِ
سَقاكُم وَلَولا عادَةٌ عَرَبِيَةٌ
لَقَلَّ لَكُم قَطرُ الحَبِيّ المُنَضَّدِ
مِنَ المُزنِ رَجراجُ العُبابِ كَأَنَّهُ
مِنَ البُطءِ تَرجافُ الكَسيرِ المُقَوَّدِ
تَخالُ عَلى هامِ الرُبى مِن رَبابِهِ
عَناصِيَ هاماتِ الحُجَيجِ المُلَبَّدِ
تَرادَفَ يُزجي كَلكَلاً بَعدَ لَكَلٍ
تَطَلُّعَ رَكبٍ مِن أَبانَينِ مُنجِدِ
خَفى بَرقُهُ ثُمَّ اِستَطارَ كَأَنَّهُ
يُشَقَّقُ هُدّابَ المُلاءِ المُعَمَّدِ
لَجَأنا مِنَ الدُنيا إِلى مُستَقِرَّةٍ
تُنَوِّلُنا عَذبَ الجَنى وَكَأَن قَدِ
عَلِقنا جَمادَ النَبلِ ناقِصَةَ الجَدا
تَروحُ عَلَينا بِالغُرورِ وَتَغتَدي
أَمِن بَعدِهِم أَرجو الخُلودَ وَهَذِهِ
سَبيلي وَمِن تِلكَ الشَرائِعِ مَورِدي
فَإِن أَنجُ مِن ذا اليَومِ قاطِعَ رِبقَةٍ
فَقَصرِيَ مِن رَيبِ المَنونِ عَلى غَدِ
سَواءٌ مُخَلّىً لِلمَنايا أَكيلَةٌ
وَمَن راحَ مِنّا في التَميمِ المُعَقَّدِ
فَقُل لِلَّيالي بَعدَهُم هاكِ مِقوَدي
تَقَضّى أَيّابي فَاِصدُري بِيَ أَو رِدي
وَدونَكِ مِن ظَهري وَقَد غالَ أَسرَتي
طَريقُ الرَدى ظَهرَ الذَلولِ المُعَبَّدِ
بِأَيِّ يَدٍ أَرمي الزَمانَ وَساعِدٍ
وَكانوا يَدي أَعطَيتُها الخَطبَ عَن يَدي
وَما كانَ صَبري عَنهُمُ مِن جَلادَةِ
أَبى الوَجدُ لي بَل عادَةٌ مِن تَجَلُّدي


E'en GILES, for all his cares and watchings past,
And all his contests with the wintry blast,
Claims a full share of that sweet praise bestow'd
By gazing neighbours, when along the road,
Or village green, his curly-coated throng
Suspends the chorus of the spinner's song;
When Admiration's unaffected grace
Lisps from the tongue, and beams in every face:
Delightful moments! ... Sunshine, Health, and Joy,
Play round, and cheer the elevated Boy!
' SPRING!' his heart exulting cries;
' YEAR! with promis'd blessings rise! ...
' ETERNAL POWER! from whom those blessings flow,
'Teach me still more to wonder, more to know:
'  and  let me see again;
'Wander the  wood, the  plain:
' Let the first Flower, corn-waving Field, Plain, Tree,
'Here round my home, still lift my soul to THEE;
' And let me ever, midst thy bounties, raise
'An humble note of thankfulness and praise! —


Ach daß ich je ward geboren!
Daß ich meine Zeit also hab verloren;
Ach Herre, ich setze meine Seel in deine Hand,
Wenn ich hinfahre in das ander Land.


Io sento in me qualcosa di Nerone,
Ma più puro e giocondo:
Non sangue o teste, io voglio, in conclusione,
Vo' schiaffeggiare il mondo.


E s'avien che talora in sé raccoglia
alcun conforto de la rimembranza
de l'alma vista, che sparir fa il sole,


Pour un jour seulement fait trêve à ton martyre !
Sois comme je te vis, ô sourire et douceur,
Lorsque ta chère voix qui me berce et m'attire
Enchantait le réveil de ma petite sœur.


Lieblinge Lyäens, welche Rosen
Um die Becher wanden,
Ruhen unter Krämern und Pedanten,
Unter Waßertrinkern.


Fra te e me non essendo altro scudo,
tutto tremante a te verria pian piano;
e, perché non mostrassi il volto crudo,


Wer gewohnt ist, mit klaren Blicken um sich zu schau'n,
Wer sich den schlichten Verstand nicht mag verrücken lassen
Und wer seine Sprache liebt, das edelste Geschenk,
Das dem Menschen ein Gott gegeben,
Der steht vor der Phrase
Wie vor den Schnalzlauten,
Die die Wilden in Afrika sprechen.
Ein Gemisch von Schallwellen schlägt an sein Ohr,
Er hört Laute und weiß keinen Sinn,
Wie Seifenblasen
Blähen sich die bunten Worte auf,
Und wenn sie geplatzt sind,
So ist darinnen das pure Nichts.
Aber dichtgedrängt stehen die Hörer umher
Und klatschen rasenden Beifall.
Und sein Gemüth wird von Trauer erfüllt,
Und ein unendlicher Ekel ergreift ihn.


Jak přízrak chmurná krajina
je šedá, zmlklá, vymřelá,
zarudlé slunce shasíná
jak láva schladlá, vyvřelá.
Vod přerývaných hladina
v mlhavých dálkách zmizela.


Ein zweyter Don Quixott, in dessen Kopf
Es mächtig spuckte, kam einst auf die Grille,
Er wäre todt. Schon lag der arme Tropf
Zween Tage lang in feyerlicher Stille
Auf seinem Kanapee. Man fasset ihn beym Schopf,
Er sinket welk zurück; man schreyt ihm in die Ohren,
Man kneipt ihn in das Kinn, man spritzt ihm ins Gesicht,
Umsonst, er hört und fühlet nicht.
Hier, sprach zuletzt der Arzt, ist meine Kunst verloren;
Man scharre nur den armen Junker ein,
Die Todten kann ich nicht erwecken.
Der Tischler bringt den schwarzbebeizten Schrein,
Er wird hineingelegt und keine Spur von Schrecken
Drückt sich in seinen Zügen aus.
Ein Bauer, der ihm Zinse bringen wollte,
Kam ungewarnt ins Sterbehaus:
Er kniete vor den Sarg; das Paternoster rollte
Durch seine braune Hand, nun dreht er das Gesicht:
Gott hab ihn selig, sprach er zum Husaren,
Der Marschallsdienste that, groß ist der Schade nicht,
Denn ach! seit mehr als sieben Jahren
War ja der gute Herr ein Narr.
Itzt regt der Leichnam sich, die blauen Lippen beben:
Ha, Schurke! rief er aus, (der Kerl ward bleich und starr)
Wär ich nicht todt, bey meinem Leben,
Ich würde dir fünfhundert Prügel geben.


Zieh mich in dein versöhnend' Herz,
Mein Jesu, tief hinein,
Laß es in aller Not und Schmerz
Mein Schloß und Zuflucht sein!


Et petit illa deos et opem dent numina poscit,
In manibus Phoebi laurus et illa viret.


Daß wir gelangen in die Zahl der Frommen,
Vnd da die wahre Lebens-Krafft bekommen,
Welche mit Kranckheit vns nicht mehr beleget
Noch Jammer heget.


A pravdu děl. Jen když mu pramen zvanul,
který mu k toulkám nutné zlato skýtal,
král doma náhle, neohlášen, stanul;
však ne, by zemi, choť svou, syna vítal. –


La hija del mandarín
no podía poner fin
a la ansiedad de su amor
por aquel guapo perfil
y su cara se tiñó
de un fuerte color añil.
El mandarín requirió
al hijo del albañil
para que fuera hasta allí
con aquel guapo perfil,
pero él no quiso ir,
porque odiaba al mandarín
y era temido en Nanking
de uno al otro confín.
—¡Le castigaría así
con furioso frenesí!
Y la princesa murió
por pincharse en la nariz
con la aguja de marfil,
mientras bordaba un tapiz
un atardecer de abril,
al volar un pavo real
sobre el florido jardín.


Zachyt’ vězeň těžkou hlavu dlaní,
minulost jak tepna bije v skráni.
Nadšen věrou obrozenou, čistou,
jako plavec loď svou jedinou,
obec chránil rukou pevnou, jistou
před nástrahou, lestnou písčinou.
Jaké štěstí! celé svoje žití
v jedinou jen vtělit naději:
bratrstva že jednou v šlépěji
celé Čechy pravdou tou se vznítí,
která bratří nehynoucím světlem
dávno vedla v nauky jejich Betlém.
Ovšem nyní naděje, ta tucha
ratolest je uvadlá a suchá,
zastánce pak její k smrti zmořen,
jako dub, jenž podťatý má kořen.
Ale přece v upomínek noci
bílá hvězda plane s vysoka,
v zlatou síť jej obepřádá mocí,
z duše loudí slzu do oka.
Vidí ve snách, v dětství svého záři,
temné oko, řasy hedbáví,
smavé rty a bílou, dívčí tváři,
vlasů příval černě blýskavý –
Byla krásna; jako útlé snítky
rostly spolu, znaly se co dítky,
což tu divu, že jak horský pramen
z jejich duší lásky šlehl plamen?


Sie nur war's, die Kirch' und Staat geschieden,
Wie man Geist und Körper scheiden kann,
Sie wies Fürsten ihren Platz hienieden,
Und den Papst in höhern Sphären an.


Miro el espacio que me rodea
Y siento las soledades vividas
Después de cada despedida
Con su nostalgia que se acerca
Revivificando en cada recuerdo
Ese momento que se creyó eterno
Abdicando al despertar
Solitario en el efímero tálamo
Añorante del frenesí exultante
Que exclama
Cada una, al perder los estribos
¡Parece una repetición perenne!
Esa confusión del amor
Con la lujuria
Que rápidamente se desvanece
Amortajando todas las promesas
Miro el espacio que me rodea
Sacudiendo el polvo del pasado
Confirmando que no soy el mismo de ayer
¡Hoy soy tan diferente!
Al aceptar que solo se vive el presente
Con la Gracia Divina de tenerte
Después de tanto tiempo ausente
Y alejado del Manto Sagrado del Amor
Para reencontrarme hoy, con Dios
En el bálsamo de tu mirada llena de candor
Que me recibe en el nombre del Creador
Consagrando el espacio que me rodea
En un Templo dedicado al Verdadero Amor


Mich träumte einst, ich sei ein albern Kind,
Sich emsig mühend an des Tisches Borden;
Wie übermächtig die Vokabeln sind,
Die wieder Hieroglyphen mir geworden!


Dem Volke der Hellenen
Sang sie zum erstenmal
Die eifersücht'gen Tränen
Verlorner Liebesqual.


Schon im Glanze Deiner Jugend,
Das war das Talent der Tugend,
Dachtest Du an Gutes tun,
Und es ließ Dich nimmer ruh'n.


Cansa la vista el artificio humano,
cuanto mayor más presto: la más clara
fuente y jardín compuestos dan en cara
que nuestro ingenio es breve y nuestra mano.
Aquel, aquel descuido soberano
de la Naturaleza, en nada avara,
con luenga admiración suspende y para
a quien lo advierte con sentido sano.
Ver cómo corre eternamente un río,
cómo el campo se tiende en las llanuras,
y en los montes se añuda y se reduce,
grandeza es siempre nueva y grata, Argío;
tal, pero, es el autor que las produce:
¡oh Dios, inmenso en todas sus criaturas!


...Hát mit tegyek?
Öltözzem gyászruhába
és sirassam az öreg évet,
melynek sírban a lába?


Ach, mir Armen und Betrübten,
Daß ich doch nicht damals stund,
Wo das Herze des Geliebten
Ward geöffnet und verwundt!
Denn es wäre mir gelungen,
Daß der Speer mich eingedrungen.


Ach freilich süß war's, menschlicher Irrthum nur,
Was ich geträumt. Noch tief in der Schattenwelt
Hofft ja der Todte, seine Qualen
Mit der Erinn'rung der Freude nährend.


Býť nepřítelem kuřáků,
toť věru špatný fortel,
a proto budiž vynešen
na provinilce ortel.


Tüzeket álmodsz: titkos tüzeket,
lidérces éjben ezer kékes lángot:
valami messze csoda-szent szerelmet,
nagyot, igazit, sírót, szomorút,
melyet csak ritka, hős álmodó látott.


En fin, como la pena me maltrata,
vivir más sin penar ya no lo espero
ni detener cristal que se desata.


害物无如猛兽雄
惧心不起兽难从
能探虎口同儿戏
异类从兹不见踪


Prach jsi a v prach se obrátíš.
Nejkouzelnější plamen
ve chvilce dohoří již.
Plnou číš
zasáhne kámen.
Lesk očí, rtů a ramen,
kterým jsi zmámen,
je prach a popel. Amen.


Oh, amigo, el que pulsaba los rabeles
con hilos de su pelo, el tenebroso
que tiene brasas en los dedos, dados
para jugar al rododendro, ¡escucha!


Lírám,
te légy a
a bírám!


Quanti fur chiari fra Peneo et Ebro,
che son venuti e verran tosto meno!
quanti sul Xanto, e quanti in val di Tebro!


»Ihr Kinder, legt euch nicht ins Gras, –
Seht, wo noch grad' die Biene saß,
Wie weißer Rauch die Glocken füllt.
Scheu aus dem Busche glotzt der Has,
Der Heidemann schwillt!« –


Ma dove, oh lasso me!, dove restaro
le reliquie del corpo e bello e casto?
Ciò ch'in lui sano i miei furor lasciaro,
dal furor de le fère è forse guasto.
Ahi troppo nobil preda! ahi dolce e caro
troppo e pur troppo prezioso pasto!
ahi sfortunato! in cui l'ombre e le selve
irritaron me prima e poi le belve.


Sedaly tak spolu v šerých zimních dnech,
mráz jim kreslil zmrzlé květy na oknech.


Man schlug, man spie ihm ins Gesicht.
O Wunder, Wunder, daß hier nicht
Die Erde sich zerrissen!
O Wunder, daß nicht Gottes Grimm
Mit seiner starken Donnerstimm
Vom Himmel drein geschmissen!
Sie bunden ihm die Augen zu
Und hatten weder Maß noch Ruh
Im Höhnen und im Schlagen;
Denn wenn sie schlugen, fragten sie:
Sag an, wer tats? Du kannst es je
Als ein Prophete sagen!


Die Ewigkeit nahm eine Feder/
Die Weißheit ihren holden Mund/
Die Sonne nahm die güldnen Räder/
Und machten unsern Stryken kund:
Hiermit lauf durch das Rund der Erden/
Du sollst dadurch unsterblich werden.


O espinho da rosa feriu Zé


A multja is légy, ne csak jelene,
A temetőbe is menj el vele...


Es drängen sich Welten in meiner Brust,
Entflammtes Verlangen, verderbende Lust,
Die Elemente zu kneten zusammen,
Meer und Erde zu peitschen mit Flammen!


Jesu, den ich meine, Laß mich nicht alleine,
Steh mir stets zur Seiten, Daß ich nicht mög' gleiten,
Gib, daß ich dich sehe, Wo ich geh' und stehe;
Jesu, den ich meine, Laß mich nicht alleine!


Černá noc se nad mnou rozkřídlila,
Losů hněvy ještě nekrotnou,
Šíříc bouři strachem těhotnou,
By mi všecky nebes hvězdy skryla;


Sanct. Paulus sie dem Teuffel gab/ 1
Vnd schnitt sie von der Kirchen ab.
Olympium drey Donnerpfeil/ 2
Drey Pfeil erschlugen in der Eil.
Ein Spieß der von dem Himmel kam/
Das Leben Iuliano nam. 3


靡靡江蓠只唤愁
眼前何物可忘忧
楝花净尽绿阴满
才见一枝安石榴


Ihr habt, um selbst dafür euch hinzuraffen,
Den irdischen Blitz und Donner euch erfunden,
Und haltet ihr euch denn noch nicht für Götter?


Valle locus clausa toto mihi nullus in orbe.


قالوا هي الخضراء أرض فلاحة
فأجبتهم وأبو الأنام فلاحي
ولذاك قام الاقتصاد بنهضة
ما بيننا فادعوا لها بفلاح
يسعى ورا الفلاح في استنهاضه
حسب الظروف وخطة الإصلاح
فأنى بآلات الحراثة ينتقي
منها الكفيل لحارث بنجاح
فرأت بها سيارة حراثة
تخطو فيزدان الثرا بوشاح
ودعا سراة الحي تنظر صنعها
وضيعها نظر الفتى المرقاح
خطت سطورا بالتراب كأنها
خط ابن مقلة يا لها من واح
وتقلبت كتقلب الحرباء في
جوف الثرا ومشت كمشي رداح
فترى الخطوط وراءها مصطفة
كالموج حول سفينة الملاح
وتخطرت بين الصفوف تشقها
وتجرها ببراثن التمساح
وسطت معاولها على أحشائها
دون اكتراث سطرة السفاح
فألانها وهو الشديد صلابة
وغدا يداعبها بوخز رماح
فعجبت غذ هشت ولان فؤادها
وهي الشخينة منه بالأجراح
فكأنها قلب المحب يشقه
سهم الصبابة من جفون ملاح
بسطت لقوته جناح خضوعها
فاختال بين غدوه ورواح
مد الجناح مزغزغا أوتاره
ما بين جعجعة وبين صياح
وقضى الليانة فاكتست وجناتها
لون الأصيل وفض ختم الراح
وتلا على الزراع فأتوا حرثكم
إني قضيت مهمة الإلقاح
ودعت له الأنعام إذ وضعت به
أثقالها ودعته للأفراح
وحضرت في ذاك المساء لخبره
وكأن حضرت ليوم عقد نكاح
وشهدت ما شاهدت بالحكم التي
نزلت على بنز بوحي الواحي
وتلوث فامشوا في مناكبها على
بسط الحرير وطرة الإصباح
واليكمو تفصيل ما شاهدته
ذاك المسا للحارث الجحجاح
في ساعة به أنت حارث فرسخ
ما شئت منفردا بأي براح
في نحو قنبلة يقدر قوة
عجبا ولم يحوج لكبح جماح
في طول أربعة من الامتار في
متر ونصف عرضه يا صاح
في مثل عرضه دون عشر سمته
في الارتفاع موشح بوشاح
وتدير هاتيك الدوالب عجلة
كبرى تسيرها يد الممراح
أدواتها في علبة مجموعة ال
أجزاء لم تترتب بكف رياح
لبساطة التركيب خفّض سعره
وغذاؤه من أي ما لوّاح


Die bletter gleich den harfen klungen,
die vögel lustiklichen sungen,
das frei gewilt sprang in dem hag,
die fisch schnalzten in warmer wag;
die insel stunt voller weinreben:
in hohen freuden war wir schweben.
Kürzlich war unser freud uns bitter;
ein sturmewint und ungewitter
her durch die schwarzen wolken hal,
licht blitzen, grausam donnerstral,
die wellen an die naue schlugen,
mit kreften wir die ruder zugen.
Der stram war eitel blut und schwarz;
schlangen, kröten sach ich aufwarz
schwimmen; fledermeus und die eulen,
löwen, wölf, beren hort wir heulen;
verdorrt waren reben und baum,
die vögel schwiegen in dem traum;
unser naue war schwach und kracht;
im augenblick ich auferwacht.


Quando a nostri occhi el sol se disasconde
che nasce scontra do' sta el mio conforto,
per gelosia allor gli amiro intorto
che non lasse per lei l'amate fronde.


Арист нам обещал трагедию такую,
Что все от жалости в театре заревут,
Что слезы зрителей рекою потекуМы ждали драму золотуИ что же? Дождались — и, нечего сказать,
Достоинству ее нельзя убавить весу,
Ну, право, удалось Аристу написать
Прежалкую пиес


林开沄鹊绿烟销
月挂珊瑚树影高
阆苑风清仙曲妙
西王连日进蟠桃


	La terza porta di bellezze amanto,
madonna Margherita, e non si tace
che giovenezza adorna le dà vanto.


há séculos eu o escuto dormir


Seine unsichtbaren Hüter
Lehnten am Standartenschaft
In den goldnen Wappenröcken:
Das Gewissen und die Kraft.


Boží mír je na tvém čele,
žezlo pouští dlaň,
tvoje plémě osiřelé
zvedá však tvou zbraň;
zrak tvůj zavřen, lid tvůj směle
svůj upírá v tmáň.


Der Frühling hat es angefangen,
Der Sommer hat's vollbracht.
Seht, wie mit seinen rothen Wangen
So mancher Apfel lacht!


Und hinter mir rannten die Glocken
Und wollten mich zur Jungfrau locken.


Der Baum, er war mehr Phantasie,
Er ging mir nämlich nur ans Knie.


esta geral destruição confusa,


	Reggendo dodici anni, non con quello
modo che s'apartien né con latino,
Ertaire si fe' balio novello.


Jetzt wicklet sich der himmel auff/
Jetzt bwegen sich die räder/
Der Frühling rüstet sich zum lauff
Vmbgürt mit rosen-feder.
O wie so schön/ wie frisch vnd krauß!
Wie glantzendt Elementen!
Nit mügens gnugsam streichen auß
Noch Redner/ noch Scribenten.
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


No, az várhoz tartozó tiszttartókat
Béhívaták, negyvenhat lovagokat,
Pispökség jószágából parasztokat
Hívatának száztíz jó puskásokat.


te despi de todos os áureos vestidos
que em sonho te dei
e te fiz novamente nua


Partout, on voit des morts… — D'où venez-vous, vautours ?


一别相逢复几时
东西南北酒盈卮
天机深远犹须决
莫便飞腾不我期


Wie dräuend-schwer die Giebel überhängen,
Von Dampf geschwärzt, von Alters Wucht gebeugt!
Wie sie zu Schutz und Trutz zusammendrängen,
Als hätte die Gewalt sie hergescheucht!


Non è questo 'l terren ch' i' tocchai pria?
Non è questo il mio nido
ove nudrito fui sí dolcemente?
Non è questa la patria in ch' io mi fido,
madre benigna et pia,
che copre l' un et l' altro mio parente?
Perdio, questo la mente
talor vi mova, et con pietà guardate
le lagrime del popol doloroso,
che sol da voi riposo
dopo Dio spera; et pur che voi mostriate
segno alcun di pietate,
vertú contra furore
prenderà l' arme, et fia 'l combatter:
ché l' antiquo valore
ne l' italici cor' non è anchor morto.


Kann denn die Flamme singen,
Wenn sie zum Himmel will?
Sie schlägt die Flügel hoch und rot,
So hoch und rot,
Und doch so still.


九摺湍溪九摺山
玉簪罗带互回环
若为脱得红尘网
来结疏茆一两间


Посвящается  Блок
Задумчивый вид:
Сквозь ветви сирени
сухая известка блестит
запущенных барских строениВсё те же стоят у ворот
чугунные тумбИ нынешний год
всё так же разбитые клумбНа старом балкончике хмель
по ветру качается сонный,
да шмель
жужжит у колоннВеснНа кресле протертом из ситца
старушка глядит из окнЕй молодость снитсВсё помнит себя молодой —
как цветиком ясным, лилейным
гуляла весной
вся в белом, в кисейноОн шел позади,
шепча комплиментПылали в груди
ее сантиментСадилась, стыдясь,
она вон за те клавикордЕй в очи, смеясь,
глядел он, счастливый и гордыЗарей потянуло в окнВздохнула старушка:
«Всё это уж было давно!»
Стенная кукушка,
хрипя,
кричалА время, грустя,
над домом бежало, бежало…
Задумчивый хмель
качался, как сонный,
да бархатный шмель
жужжал у колоннМосква


¡Alégrese el mundo;


Frühling, Herbst und Sommer kommen,
Wie ein Lächeln gehn sie fort,
Und die Flammen sind verglommen,
Liebe flieht, ein eilend Wort.


Die Phersons kommen, die Kenzies kommen,
Die Grants, die Leans, die Menzies kommen,
Es kommen die Bursch' aus allen Clanen,
Die Mädchen selbst zu unsren Fahnen,
Und Jack und Tom und Bobby kommen
Und haben die blaue Blume genommen.


Pojď, synu můj, tvůj statek jest,
já dávám ti ho celý –
to byla vždycky naše čest,
co v rodu jsme ho měli.


لَئِن صَدَّقَتني في الحَديثِ ظُنوني
لَقَد نَقَلَت سِرّي وُشاةُ جُفوني
وَبِالرَغمِ مِنّي أَنَّ سِرّاً أَصونُهُ
يَصيرُ بِدَمعي وَهوَ غَيرُ مَصونِ
وَقَد رابَني يا أَهلَ وُدِّيَ أَنَّكُم
مَطَلتُم وَأَنتُم قادِرونَ دُيوني
بِروحِيَ أَنتُم مَن رَسولي إِلَيكُمُ
وَمَن مُسعِدي في حُبِّكُم وَمُعيني
سَلوا دَمعَ عَيني عَن أَحاديثِ لَوعَتي
لِتُعرِبَ عَن تِلكَ الشُؤونِ شُؤوني
فَلِلدَمعِ مِن عَيني مَعينٌ يَمُدُّهُ
فَإِن تَسأَلوهُ تَسأَلوا اِبنَ مَعينِ
عَلى أَنَّ دَمعي لا يَزالُ يَخونُني
وَمَن ذا الَّذي يَروي حَديثَ خَؤونِ
فَلا تَقبَلوا لِلدَمعِ عَنّي رِوايَةً
فَلَيسَ عَلى سِرِّ الهَوى بِأَمينِ
حَلَفتُ لَكُم أَن لا أَخونَ عُهودَكُم
وَأَعطَيتُكُم عِندَ اليَمينِ يَميني
وَها أَنا كَالمَجنونِ فيكُم صَبابَةً
وَحاشاكُمُ تَرضَونَ لي بِجُنوني
وَهَبتُكُمُ في الحُبِّ عَقلِيَ راضِياً
وَيا لَيتَكُم أَبقَيتُمُ لِيَ ديني
أَرى سُقمَ جِسمي قَد حَوَتهُ جُفونُكُم
فَلا تَأخُذوا يا ظالِمينَ جُفوني
أَأَحبابَنا إِنّي ضَنينٌ بِوُدِّكُم
وَما كُنتُ يَوماً قَبلَهُ بِضَنينِ
فَمَن ذا الَّذي أَعتاضُ عَنكُم مِنَ الوَرى
يَكونُ حَبيبي مِثلَكُم وَخَديني
وَمَن ذا الَّذي أَرضى بِهِ لِمَحَبَّتي
فَتَحسُنَ فيهِ لَوعَتي وَحَنيني
أُحِبُّ مِنَ الأَشياءِ ماكانَ فائِقاً
وَما الدونُ إِلّا مَن يَميلُ لَدونِ
وَأَهجُرُ شُربَ الماءِ غَيرَ مُصَفِّقٍ
زُلالٍ وَأَكلَ اللَحمِ غَيرَ سَمينِ
وَإِن قيلَ لي هَذا رَخيصٌ تَرَكتُهُ
وَلا أَرتَضي إِلّا بِكُلِّ ثَمينِ
فَإِنّي رَأَيتُ الشَيءَ إِن يَغلُ قيمَةً
يَكُن بِمَكانٍ في القُلوبِ مَكينِ
حَبيبِيَ زِدني مِن حَديثٍ ذَكَرتُهُ
لِيَسكُنَ هَذا القَلبُ بَعضَ سُكونِ
وَقُل لي وَلا تَحلِف فَإِنَّكَ صادِقٌ
وَقَولُكَ عِندي مِثلُ أَلفِ يَمينِ
فَوَاللَهِ لَم أَرتَب بِما قَد ذَكَرتَهُ
وَلَم تَختَلِج بِالشَكِّ فيكَ ظُنوني
وَإِنَّ حَديثاً أَنتَ راويهِ إِنَّني
عَلى ثِقَةٍ مِنهُ وَحُسنِ يَقينِ
كَذَلِكَ تَلقاني إِذا ما اِختَبَرتَني
يَسُرُّ حِفاظي صاحِبي وَقَريني
إِذا قُلتُ قَولاً كُنتُ لِلقَولِ فاعِلاً
وَكانَ حَيائي كافِلي وَضَميني
تُبَشِّرُ عَنّي بِالوَفاءِ بَشاشَتي
وَيَنطِقُ نورُ الصِدقِ فَوقَ جَبيني


Vermeide die Gelegenheiten,
Wo viel Gesellschaft spielt und küst;
Der Scherz kan öfters viel bedeuten,
Man weis, wie starck die Reizung ist;
Und mustu dich der Welt bequemen,
So las dich andrer Puz beschämen.


La vierge qui s’inquiète
Se penche, et son cœur aimant
Entend la plainte que jette
Le monde éternellement.


Roste Fric i Jiříček. –
Jirka, to je dobré dítko,
Fricínek zas pěkné kvítko:
Jeden jimi šije čertíček.
Jirka tluče hrnce, láme biče,
Na žlab cizí hází míče,
Dráždí psy a kozlíky,
Odřezává knoflíky
S bratrového kabátu;
A když novou záplatu
Babě strhne z kožichu,
Dá se nahlas do smíchu. –


Jen modrého květ zvonku
a jednu růži k tomu,
by tiše dál až k sklonku
vždy v stínu starých stromů
ve poesie jaré
květ plný sklánějíc
vstříc tlouklo srdce kráse –
nic víc!


Šel bez klobouku, pláště, jak byl, slez'
s lešení dolů, kde žil tolik neděl.
Tu zelinář kýs, jenž na káře vez'
své zboží, zastavil se, za ním hleděl
a k měšťanu, jenž kolem šel, kýv stranou:
„To hrůza! Vizte tvář tu zbědovanou,
jak vrávorá, jen hleďte, jak je zpilý,
vždyť ani udržet se, nemá síly!“


Čistoty a nevinnosti
Jasnost zvelebí tvé sladké
Zpěvy, živý cyt je s světem,
Vznešený duch s nebem spojí.


燕支山下起秋风
饮马河边日射虹
从此玉门开不闭
欣逢南北一家同


Ich habe meine Zeit in heisser Angst verbracht!
Diß Lebenlose Leben
Fällt/ als ein Traum entweicht/
Wenn sich die Nacht begeben
Vnd nun der Mond erbleicht!
Doch mich hat dieser Traum/ nur schrecken voll gemacht.


»Mein Stern ist mir gefallen
Tief in die schwarze Fluth;
Heraus möcht' ich ihn ziehen:
Wer sagt mir, wo er ruht?


أيّ شيء يا سيدي يبلغ النا
س ويصطادهم بكلّ مكان
وهو ذو حافرٍ يسير ويسري
كلّ وقت وليس كالحيوان
ملحد لا يزال في شرعة الدِّي
ن وإن كانَ ليس بالإنسان


Wenn die Abendröth' im stillen Meere
Sanft verschwebte, und mit seinem Heere
Glänzender der Mond zum Himmel stieg,
Ach, da flossen mit so neuem Sehnen
Unschuldvolle, jugendliche Thränen;
Nur ein Seufzer sprach, und Alles schwieg.


Gelassen dulde ich der Albernheiten viel,
Nur eine einz'ge setzt selbst meiner Huld ein Ziel:


Jesu, dir ward bang vor mich,
Meine Angst zu enden,
Wann itzt Tod und Sünde sich
Mir zuwider wenden.
Ach mich tröst' in allem Leid
Diß dein geistlichs Leiden:
Dein Blut mich im Tod begleit
Zu den Himmelsfreuden.


Phidippus schmeht! umbsonst: Man nimt kein schmehen an/
Von einem der nur schmehn und nimand loben kan.


楼外周环列秀峰
先生爱此意无穷
不放水纹浮枕簟
但教栏槛倚晴空


Mit geprüfter Seelenweisheit haben
Unsre Väter längst für uns gedacht,
Lassen mit Gesang zur guten Nacht
Für den bessern Morgen uns begraben.


Dennoch ist so heimlich kein Revier,
Ist auch nicht ein Felsenspalt so öde,
Daß mich nicht, wie überall, auch hier


Napadlo záře v duši mou,
v mou duši z duše tvojí,
kde smuten šel jsem žití tmou,
teď blahem se mi prsa dmou,
až o to velké štěstí
se duše chví a bojí.


Lúgubre grito os pássaros selvagens
Soltavam, revoando espavoridos
Num vôo tonto coas inúteis asas!
As feras stavam mansas e medrosas!
As víboras rojando senroscavam
Pelos membros dos homens, sibilantes,
Mas sem venen a fome lhes matavam!
E a guerra, que um momento sextinguira,
De novo se fartav Só com sangue
Comprava-se o alimento, e após à parte
Cada um se sentava taciturno,
Pra fartar-se nas trevas infinitas!
Já não havia amor!  O mundo inteiro
Era um só pensamento, e o pensamento
Era a morte sem glória e sem detença!
O estertor da fome apascentava-se
Nas entranhas  Ossada ou carne pútrida
Ressupino, insepulto era o cadáve
Mordiam-se entre si os moribundos
Mesmo os cães se atiravam sobre os donos,
Todos exceto um s que defendia
O cadáver do seu, contra os ataques
Dos pássaros, das feras e dos homens,
Até que a fome os extinguisse, ou fossem
Os dentes frouxos saciar algures!
Ele mesmo alimento não buscava
Mas, gemendo num uivo longo e triste,
Morreu lambendo a mão, que inanimada
Já não podia lhe pagar o afet
Faminta a multidão morrera aos pouco
Escaparam dous homens tão-somente
De uma grande cidad  E se odiava
 Foi junto dos tições quase apagados
De um altar, sobre o qual se amontoaram
Sacros objetos pra um profano uso,
Que encontraram-se os dou e, as cinzas mornas
Reunindo nas mãos frias de espectros,
De seus sopros exaustos ao bafejo
Uma chama irrisória produziram!
Ao clarão que tremia sobre as cinzas
Olharam-se e morreram dando um grit
Mesmo da própria hediondez morreram,
Desconhecendo aquele em cuja fronte
Traçara a fome o nome de Duende!


Ó slunce, slunce, za těch deset roků
zde není klidu, ve mně jen tvůj žal.
Já hledím k tobě z hloubi zemské noci,
jež věčně v jejím setměla se oku,
kdo tobě, slunce, noc by takou dal?
Ty planeš, já zapomnít budu moci?


Rimanean vivi ancor Pico e Laurente,
onde arricchì un sol parto il genitore:
similissima coppia e che sovente
esser solea cagion di dolce errore.
Ma se lei fe' natura indifferente,
differente or la fa l'ostil furore:
dura distinzion ch'a l'un divide
dal busto il collo, a l'altro il petto incide.


Todas las noches saco a pasear a mi inconsciente
Sucede que se ahoga que no respira bien
Tiene unas pesadillas horribles
Sueña con Frankenstein con Drácula con la Momia
Pero apenas ve el sol se pone a chillar como un cerdo
y quiere regresar a mi cuerpo otra vez
Mi inconsciente le ladra a los gatos
y a los perros que se le ponen por delante
Y sobre todo a las hormigas las minuciosas hormigas
Hoy día mi inconsciente se fue de paseo a la playa
y se tendió frente al mar con su traje de los años veinte
Recuerda un reloj devorado por las hormigas
recuerda pelos en la palma de la mano
Los deshollinadores quieren entrar en mi inconsciente
matarme las hormigas limpiarme los pelos
sacar el hollín que se acumula
desde que estamos en el vientre materno
Pero sin hollín mi inconsciente no es nadie
Es un hoyo en el vacío un esqueleto sin huesos
No me toques el hollín oye
Mi inconsciente es una iglesia en llamas
con sus curas sus beatas y el altar
que es una cama donde arden como locos


Tak přišel tedy? – A jak vypadal?


Mind elcsendesednek az egész szálába,
S Carnevál felállván bársony trónusába,
Az egész népséget körűl megtekínti,
S felvont szemőlldökkel figyelemre inti.
Híment, egy kellemes termetű fiatalt,
Ki visel generál-násznagyi hívatalt,
Felszóllítván űlőszékéből mellőle,
A nagy mátrikulát előkéri tőle.
Hymen a székéből elfordúlván balra,
Egy potrohos könyvet feltesz az asztalra.
Még a Calepinus tíznyelvű grapsája,
Vagy a kazuisták teológiája
Hozzá képest tetszik Finger-kalendernek,
Vagy etuisbe illő dirib-darab szernek.
E nagy könyvben fel van jegyezve sorjába
Minden dámák neve pro-memóriába,
Akik már tizenkét esztendőt elhadtak,
Hanem hatvannégyet még meg nem haladtak:
Mert ez a két határ amaz epochában,
Mellyben már s mellyben még van tűz a dámában.
Aki az időnek e két pontja közt van,
Annak mint megannyi angyal, ollyan a kan.
Legyen kicsiny vagy nagy, szelíd, vad, vén vagy hűlt,
Mégis elvágja az, hidd, ameddig megsűlt. -
Mindezeknek nevek hát lajistromképpen
Fel vagynak ama nagy könyvbe írva szépen,
És akik el vagynak véve vagy jegyezve,
Egy veres kereszttel vagynak megjegyezve:
De, ah! benne, amint odakandikáltam,
Igen kevés veress keresztet találtam. -
Elég, hogy a dámák hatvannégytől fogva
Esztendő-szám szerént voltak itt kiosztva;
Akik pedig örök pártába maradtak,
Nevek mellé asszú fügécskék írattak.


Du ließest mich in Bethörung,
Hinschmachten stets auf's Neue,
Nahmst deines Wesens Verehrung
Lächelnd hin ohne Scheue,
Sahst meiner Seele Verstörung,
Und fühltest nimmer Reue.
Sprich, Weib, ist es Verschwörung?
Sprich, ist es Herzensfläue?
O gibt es keine Erhörung
Für so viel Liebe und Treue!


MEANTIME, Sir CHARLES, who  to pry
Into the Jest, with aspect sly;
His visage veiling with a gloom,
Slip'd to the middle of the room,
Pull'd half a dozen by the sleeve,
And whisper'd each; "You may believe,
" I'm forc'd to tell you what is true,
"Why, damn it, Sir! they laugh at "


Ma pria che 'l pio Buglione il campo ceda,
fa indietro riportar gli egri e i languenti,
e già non lascia a' suoi nemici in preda
l'avanzo de' suoi bellici tormenti;
pur salva la gran torre avien che rieda,
primo terror de le nemiche genti,
come che sia da l'orrida tempesta
sdruscita anch'essa in alcun loco e pesta.


Než začnu o tom dlouze psát,
chci po jedné se věci ptát,
po věci důležité.
Nuž, povězte mi, příteli,
o jisté letní neděli
zda dosud ještě víte?


Quem vai pagar o enterro e as flores
Se eu me morrer de amores ?


ne birine metelik veririm, ne ötekinpadişah o


Ein Schifflein ziehet leise
Den Strom hin seine Gleise.
Es schweigen, die drin wandern,
Denn keiner kennt den andern.


Calamite de' cori,
Tramontane d'amor, vivi orienti,
Graziosi oratori,
Che con bocche lucenti
Di due tenere ognor vaghe pupille,
Esprimete d'amor voci ben mille.


Es wird so große Seligkeit
Und großer Lohn gegeben,
Daß sie durch alle Ewigkeit
Im Überflusse leben.
Man ißt und trinkt,
Man jauchzt und springt,
Man wandelt stets auf frischen Weiden,
Genießet Gotts und seiner Leiden.


– Kdybys byl svoboden, šel bys, šel,
jak všickni chuďasové chodí –
ale ty věru bys nedošel
ni do přístavu velkých lodí.
Svobodu vezmeš si, když ji chceš,
a nohy nechodí ti ztuha,
leč světa vezmeš a dobudeš
jen se smělostí dobrodruha.


Aqui despi meu vestido de exílioE sacudi dos meus passos a poeira do desencontrSophia de Mello Breyner Andresen | "Geografia", 1967


山风吹雨霁
藉草对邻僧
回首淹留地
白云知几层


Nagy hárfája ezüstösen villog az éjben,
S penget sok régi dalt,
S a furcsa pitypang táncol az útfélen,
S billeg sok bóbitás banka kevélyen,
S a szél sohajt.


Dentro de estos cuatro muros
pretendí ocultar mi dicha:
Pero el fruto, pero el aire
¿cómo me los guardaría?
Hora mejor que pospuse,
camino que no elegí,
voces que eran para mí,
destino que no dispuse;
¡cómo os volvisteis oscuros!
¡qué amargo vuestro sabor
cuando nos encerró mi amor
dentro de estos cuatro muros!
Entre tu aurora y mi ocaso
el Tiempo desaparecía
y era nuestra y era mía
sangre, labio, vino y vaso.
En perdurar se encapricha
mi sombra junto a tu luz
y bajo negro capuz
pretendí ocultar mi dicha.
Pero el fruto, pero el aire,
pero el Tiempo que no fluya,
pero la presencia tuya
fuerte, joven, dulce, grande;
sangre tuya en vena mía,
lazos a instantes maduros,
dentro de estos cuatro muros
¿cómo me los guardaría?


Reußland kocht sein reiches Feld
und brennt eine Kraft aus Körnern,
die, Osiris, deinen Hörnern
Trutz beut und die Wage hält.
Trauben haben große Kräfte,
so doch die Ähren stärkre Säfte.


亭上横看十六峰
峰头烟霭碧连空
不须更作游山计
坐遣诗情落酒中


قَد أَغتَدي وَاللَيلُ كَالغُرابِ
راخي القِناعِ حالِكُ الإِهابِ
مُلقى السُدولِ مُغلَقُ الأَبوابِ
حَتّى بَدا الصُبحُ مِنَ الحِجابِ
كَغُرَّةٍ جَلَت عَنِ الشَبابِ
بِكَلبَةٍ سَريعَةِ الوِثابِ
تَنسابُ مِثلَ الأَرقَمِ المُنسابِ
كَأَنَّما تَنظُرُ عَن شِهابِ
بِمُقلَةٍ وَقفٍ عَلى الصَوابِ
فَكَم وَكَم مِن أَجرَدٍ وَثّابِ
قَد قَصَمَتهُ بِشَبا الأَنيابِ
وَمَنَعَتهُ جَولَةَ الذَهابِ


Mint hűtlen barát, ha baj van,
Hagyogatja lassan-lassan
A rossz tápon testereje -
Csak egy még a régi - lelke!


轻弓射凫雁
风日正新秋
寄远无船渡
清江空自悠


que en el inferno habitan;


In des Herzens heilig stille Räume
Mußt du fliehen aus des Lebens Drang,
Freiheit ist nur in dem Reich der Träume,
Und das Schöne blüht nur im Gesang.


In scheuer Angst seh' ich die Einen jagen,
Die Andern hör' ich Freudenhymnen singen,
Ich aber fühl' es tief mein Herz durchdringen,
Daß jetzt nicht Zeit zum Jubeln noch zum Klagen!


O daß ich wie ein kleines Kind
Mit Weinen dir nachginge
So lange, bis dein Herz entzündt
Mit Armen mich umfinge
Und deine Seel in mein Gemüt
In voller süßer Liebe
Sich erhübe
Und also deiner Güt
Ich stets vereinigt bliebe!


Než, nedávno k nám přiletěly zvěsti,
jež rozechvěly nás až do útrob;
už na pospas prý nemá každé pěsti
být ctitel kalicha a chudý rob.
Už svobodu jak zářný oblouk duhy
prý císař pán, náš dobrý Josef Druhý,
chce nechat svítit v celou svoji říš,
byť vévodil kde kalich nebo kříž.


Di sua sostanza si circonda e cova,
prende l'ali, e fa uova - quindi uscendo,
varie vivendo - vite un verme: ahi lasso!
Oltre io non passo.


Nicht sing ich jetzt von inn'rem Leid und Glücke,
Das einzig meiner Seele nur gehört –
Ich weise meines Schicksals Weh zurücke,
Vom Gramversinken bin ich aufgestört,
Der Gegenwart gilt's ganz und gar zu leben,
All ihren Stürmen will ich hin mich geben,
Auf ihrem Meere gilt es mit zu schiffen,
Und seine Brandung hat auch mich ergriffen.


V dík za toto pohostinství
posýlá zde dárek malý,
při pohledu naň by sobě
Palnatoka vzpomínali!“...


Já sklonil hlavu, ptal se duše své
a bylo mi, že volám v hluchou tmu
po odpovědi prosté otázky.


Ce cri, que répétaient nos guerriers intrépides,
Couvrit d’abord le bruit des foudres homicides,
Mais bientôt il expire en murmure confus ;
C’est le dernier éclat d’un feu qui s’évapore,
Le dernier tintement d’un son sublime encore,


Each cautious bard, ere he attempts to sing,
First gently flutt'ring tries his tender wing,
And if he finds that with uncommon fire
The Muses all his raptur'd soul inspire,
At once to heav'n he soars in lofty odes,
And sings alone of heroes and of gods;
But if he trembling fears a flight so high,
He then descends to softer elegy;
And if in elegy he can't succeed,
In past'ral he may tune the oaten reed:
So should the dancer, ere he tries to move,
With care his strength, his weight, and genius prove;
Then, if he finds kind Nature's gifts impart
Endowments proper for the dancing art,
If in himself he feels together join'd,
An active body and ambitious mind,
In nimble Rigadoons he may advance,
Or in the Louvre's slow majestic dance;
If these he fears to reach, with easy pace
Let him the Minuet's circling mazes trace:
Is this too hard? this too let him forbear,
And to the Country-dance confine his care.


Quando del viver mio l’alta colonna
a terra cadde e ’n ciel sen fece un segno,
feconda vena del mio scarso ingegno,
di se stessa, del mondo e d’amor donna,


Tanto si può appressar voglia terrena
al bel, ch'io seguo, quanto macchia al foco,
oscuritade al sole, e fango al cielo!


Ey Ey, wie scheint der Mond so hell,
Ey Jungfer, wann ists Tag?
Es geht ihr alle Morgen
Ein andrer Freier nach.


Vyskočila, s nožky malé
střevíček svůj vyšňořený
jako maně shodila.
Láskou, vínem opojený
kozák chtěl ho pozvednout;
sotva však se sklonil k zemi,
cítil náhle hrůzou němý
na svém hrdle tíži pout.
„Ach, ty čáry!“ k sobě bručí
a již letí hluch a slepý
s čarodějkou šírou stepí,
úzdy její poslušen.
Jak to víří, jak to skučí,
se všech stran se řítí chmůry,
netopýři, noční můry, –
bože, bože, kýž je den!
Na skalině černé, lysé,
divné zjevy mihají se,
čarodějka míří k nim.
Zastavila, seskočila
a kozáka upevnila
k staré, suché borovici:
„Nuže, poznáš kouzelnici!“
děla hlasem jízlivým.


Был век бурный, дивный век:
Громкий, величавый;
Был огромный человек,
Расточитель славТо был век богатырей!
Но смешались шашки,
И полезли из щелей
Мошки да букашкВсякий маменькин сынок,
Всякий обирала,
Модных бредней дурачок,
Корчит либералДеспотизма супостат,
Равенства оратор, —
Вздулся, слеп и бородат,
Гордый регистратоТомы Тьера и Рабо
Он на память знает
И, как ярый Мирабо,
Вольность прославляеА глядишь: наш Мирабо
Старого Гаврило
За измятое жабо
Хлещет в ус дав рылА глядишь: наш Лафает
Брут или Фабриций
Мужиков под пресс кладет
Вместе с свекловицеФраз журнальных лексикон,
Прапорщик в отставке,
Для него Наполеон —
Вроде бородавкДля него славнее бой
Карбонаров бледных,
Чем когда наш шар земной
От громов победных
Колыхался и дрожал,
И народ в смятенье,
Ниц упавши, ожидал
Мира разрушеньЧто ж? — Быть может, наш герой
Утомил свой гений
И заботой боевой,
И огнем сражений?Нет, он в битвах не бывал —
Шаркал по гостиным
И по плацу выступал
Шагом журавлиныЧто ж? — Быть может, он богат
Счастьем семьянина,
Заменя блистанье лат
Тогой гражданина?Нет, нахально подбочась,
Он по дачам рыщет
И в театрах, развалясь,
Все шипит да свищеЧто ж? — Быть может, старины
Он бежал приманок?
Звезды, ленты и чины
Презрел спозаранок?
Нет, мудрец не разрывал
С честолюбьем дружбы
И теперь бы крестик взял…
Только чтоб без службВот гостиная в лучах:
Свечи да кенкеты,
На столе и на софах
Кипами газеты;
И превыспренний конгресс
Двух графинь оглохших
И двух жалких баронесс,
Чопорных и тощих;
Все исчадие греха,
Страстное новинкой;
Заговорщица-блоха
С мухой-якобинкой;
И козявка-егоза —
Девка пожилая,
И рябая стрекоза —
Сплетня записная;
И в очках сухой паук —
Длинный лазарони,
И в очках плюгавый жук,
Разноситель вони;
И комар, студент хромой,
В кучерской прическе,
И сверчок, крикун ночной,
Друг Крылова Моськи;
И мурашка-филантроп,
И червяк голодный,
И Филипп Филиппыч — клоп,
Муж… женоподобный, —
Все вокруг стола — и скок
В кипеть совещанья
Утопист, идеолог,
Президент собранья,
Старых барынь духовник,
Маленький аббатик,
Что в гостиных бить привык
В маленький набатиВсе кричат ему привет
С аханьем и писком,
А он важно им в ответ:
Dominus vobiscum!
И раздолье языкам!
И уж тут не шутка!
И народам и царям —
Всем приходит жутко!
Все, что есть,- все пыль и прах!
Все, что процветает, —
С корнем вон! — Ареопаг
Так определяеИ жужжит он, полн грозой,
Царства низвергая…
А России — Боже мой! —
Таска… да какая!
И весь размежеван свет
Без войны и драки!
И России уже нет,
И в Москве поляки!
Но назло врагам она
Все живет и дышит,
И могуча, и грозна,
И здоровьем пышет,
Насекомых болтовни
Внятием не тешит,
Да и место, где они,
Даже не почешеА когда во время сна
Моль иль таракашка
Заползет ей в нос, — она
Чхнет — и вон букашка!


Genieß mit Augen des Geizes
Das bald hinsterbende Grün
Im Garten unter den Bäumen.
Schon macht der nächtliche Reif


细雨初收逐队嬉
何人注目俯寒漪
红妆静立阑干外
吞尽残香渠未知


Ich sehne mich nur nach den Himmel,
Mein Geist ist längst des Lebens satt,
Er eilt zur Ruh, das Welt-Getümmel
Hat Seel und Hertz mir abgematt.
Dort auf des Salems schönen Auen
Wird man nur Saarons Blumen schauen.


Delicada
Sangría dichosa
Jugosa fruta prohibida
Existes
Radiante
Elevada en suspenso
Trozada en huesos
Carne
Fuego
Dulce locura
Panal de piel
Bebo


Dokonejte službu lásky vřelé,
Spusťte tělo v tmavý hrob,
Potom rakev svého učitele
Slzou horkou každý skrop.


Všecko dobro, všecky příjemnosti,
které nová doba v sobě hostí,
nechať jsou Vám nebem dány v dar,
protivenství přijdiž v zmar!


تحدثُنا عن العصُر الخوالي
وتُنْبئُنا بتاريخ الدهورِ
وتنطق بالحقائق وهي صَلدٌ
وتُشعر وهي فقادةُ الشعورِ


Na estrofe sepulcra
O povo das formosas amarilis


梅花道人厌烦热
自写竹林河朔图
恰似峰头玉井水
晚凉贮在清冰壶


Pouhý vlas šedivý, vráskovité čelo,
Úřad ozlacený, jméno vypínavé,
Kouzlo tváře zájemné,
Vtip bez cnosti nemá ceny.


»Hup, mein Jung, da fliegt er hin:
Will dir zeigen, was ich bin!«


高气初不群
咄咄端逼人
妙处欲绝倒
未怕儿辈嗔


Például vehetnők a rég művelt olaszt,
Emeletre épít az utolsó paraszt.
Ha csak két szobája: egyik az istálló,
Annak hegyibe van építve a háló.


Jak by jen měla kterákoli z Mus
mít zalíbení v barovém tom spáči!
Pak, vyjeveně líný, sedne k blues
a z boltců odstálých mu jiskry skáčí!


E cavalcando va per molte strade
sanza posarsi mai sera o mattina,
e domandando va per le contrade
dove stia il re della Bellamarina;
tanto che giunse un giorno alla cittade,
e quella damigella peregrina
rappresentava al suo doglioso padre,
che l'ha gran tempo pianta, e la sua madre.