Ach! wie oft sah ich sie horsten
In Altenglands dunkeln Frosten,
An des Humber grünem Strand,
Wann ich ritt zu froher Beute,
Laut umtost von Roß und Meute
Und den Sperber auf der Hand.


hir'd for Life, thy Servile Muse must sing
Successive Conquests, and a glorious King;
Must of a Man Immortal vainly boast;
And bring him Lawrels, whatsoe'er they cost:
What Turn wilt Thou employ, what Colours lay
On the Event of that Superior Day,
In which one  Subject's prosp'rous Hand
(So  did will; so  did command:)
Broke the proud Column of thy Master's Praise,
Which sixty Winters had conspir'd to raise?


Jak živ budu ti děkovat,
Jak živ zpěvem zvelebovat
Kryste, Pane, Bože můj!
Slze kapou z očí k tobě!
O cýtím se šťastným v sobě!
Cýtím v srdcy pokoj tvůj!


Třeba jej i vichr
po ledině mete,
třeba víc jej nikdo
k růžím nezaplete,


Verlaßner Noth stets hülfreich zuzueilen,
O Selige! nur dies hat dich ergötzt,
Mit milder Hand die Güter auszutheilen,
Nur dies hast du für ihren Brauch geschätzt;
So klagt kein Kind um die, die es geboren,
Wie deinen Tod dein Unterthan beklagt,
Der wehmuthvoll, was er mit dir verloren,
Den Enkeln noch nach vielen Jahren sagt.


Tu ctižádostí, ziskem tam zas klíčí
a metá klasy s jedovatou šťavou,
když není v srdce zasazeno láskou.


Já se podobně čiji blažena v tvém sídle Rusalko;
Jedno bolí mne, že hustě slyším hlaholy zde nečeské.
O, jelikož mocná bohyně mdlým síly dodáváš,
Síly dodej i Čechům, aby též zde svůj ctili národ.


Jesus ist mein Himmelbrot,
Das mir schmeckt, wie ich begehre.
Er erhält mich vor dem Tod,
Stärkt mich, daß ich ewig währe.
Zucker ist er mir im Mund,
Balsam, wenn ich bin verwundt.


太华峰头开玉井
若耶溪上识红妆
要遣秋风开菡萏
急须春雨涨池塘


—¡Insensato! Y yo estoy en tus dolores,
soy tu mismo penar, tu duelo mismo;
mi faz en tus angustias resplandece...
Se pueblan los espacios de fulgores
y desgarra sus velos el abismo.
      EL ALMA embelesada
—¡Luz...!
      CRISTO
       —Yo enciendo las albas.

Amanece.


Vašíček Nejlů? Pokud vím,
k zábavě bůh si s ním žertoval
a hříčkou byl mu as –
Ostatně Černý, všudybyl,
zdá se, že s ním na bratrství pil,
nebe mu otvíral pekelným klíčkem,
byl jeho strážným andělíčkem
a jistě vše to ví!


Ists müglich: daß es soll geschehen/
daß ich [dich] werde wieder sehen/
wie glükklich soll mir sein die Zeit.
Laß krösen den mit Golde laben
und ienen stehn durch Rom erhaben:
ich werde höher sein erfreut.


onde pianse Efigènia il suo bel volto,
e fé pianger di sé i folli e i savi
ch'udir parlar di così fatto c¢lto.


Que é feito de meu sonho, um sonho puro
Feito de rosa e feito de alabastro,
Quimera que brilhava, como um astro,
Pela noite sem fim do meu futuro?


Höchstes Glück ist kurzes Blitzen,
Fühl's und sprich: Auf Wiederkehr!
Ließ' es dauernd sich besitzen,
Wär' es höchstes Glück nicht mehr.


Y se fue evaporando mi sosiego...
Tan grácil te acercabas, tan de prisa,
que perdí claridad, te vi imprecisa,
y pensé con tu luz volverme ciego.
Y hoy no te veo, sin estar seguro
si es el mundo o soy yo quien está oscuro,
o si nunca en verdad viniste a mí.
Ni percibo tu piel, ni oigo tu acento,
ni advierto la caricia de tu aliento,
y no sé si te tuve o te perdí.


才出城来便不同
绿杨微拂藕花风
过湖船用百钱买
卧看云归南北峰


Ich kan es mit Warheit sagen/
Holtz hat rohtes Blut gegossen/
Bäche/ die mit Blut geflossen/
Haben wir in Wind geschlagen


Durch Schweigen und durch Hoffen
Vermindert sich die Noth.
Wenn dich ein Kreuz betroffen,
So wünsch dir nicht den Tod.
Durch Ungeduld und Zagen
Verdoppelt sich die Pein.
Was hilft dir alles Klagen;
Dein mehr als ängstlich Klagen
Kann nicht dein Retter seyn.


Před svatým božím večerem
v soumraku tiše a skrytě
zdobený dal jsem stromeček
na rov, v němž leží mé dítě.


Todos sois Condes, no sin nuestro daño;
Dígalo el andaluz, que en un infierno
Debajo de una tabla escrita posa.
No encuentra al de Buendía en todo el año;
Al de Chinchón sí ahora, y el invierno
Al de Niebla, al de Nieva, al de Lodosa.


aby od Jihu pak mohli
na Vinetu vyraziti,
o polovic mužstva lehčí
prodrati se skrze sítí.


Co víc počínajíc dovedli jste
Před bratry svými, vás cticými
Svým slova krásným vyřknutím,
Znamenitým v řečech?


O may one Beam of thy blest Light
Pierce thro', dispel the Shades of Night:
Touch my cold Breast with heav'nly Fire,
With holy, conq'ring Zeal inspire.


In milder climes, and blest with cloudless skies,
Let slender domes on hills unshelter'd rise,
Where constant seasons glad the neighbouring plains,
And Phoebus holds, not Phaëton, the reins.
But where loud waves oft vex the sea-girt shore,
And sudden tempests, unexpected, roar:
Where rough December, envious of her power,
From gentle May oft plucks the tender flower:
Where clearest morn to cloudy noon gives way,
And stormy eve excludes the hopeful day:
Where o'er the vast Atlantic vapours roll,
Or frozen sogs dark issue from the pole,
There the firm building asks the planter's aid,
"From storms a shelter, and from heat a shade."


Naposledy na vás patřím,
verše moje, děti moje –
jděte k sestrám, jděte k bratřím
hledat u nich štěstí svoje!


An Erfindung neuer Moden
Für das ganze Stutzerreich
That's von allen Stadtpagoden
Keine weit und breit ihm gleich.


Non so com'io celato porti e ascoso
Il gran disio che accende tanta voglia,
Né so come da lui già mai mi scioglia,
Sì mi tien lieto e ne l'amar pensoso;


Ich suchte weislich mich zu fassen,
Und musste halb aus Bruderpflicht
Und halb aus Furcht durch sein Gedicht
Mein Trommelfell erschüttern lassen.
Mit tollen seltsamen Grimassen
Fieng unser junger Versemann
Nun seinen rauhen Päan an,
Und zog mit seinem Versgepolter
Mein Ohr, wie einst Domizian
Die Christen, schrecklich auf die Folter.
Geneigter Leser, hör' auch du,
Wie ich es that, mit ernster Stille
Dem skandinavischen Gebrülle
Des Herolds deutscher Skalden zu!


灵根豁达绝纤尘
只贵回光见得亲
日斜半窗梅弄影
客程犹有未归人


门掩青山白昼闲
野云时逐鹤飞还
幽人话到忘机处
尘事纷纷总不关


宜春苑里丁香树
带露笼烟锦作团
不是天家亲折赐
何因得借一枝看


Der Einsame wird bald entgleiten,
Vielleicht ein Hirt auf dunklen Pfaden.
Ein Tier tritt leise aus den Baumarkaden,
Indes die Lider sich vor Gottheit weiten.


فَأَبلِغ إِن عَرَضتَ بَني كِلابٍ
وَعامِرَ وَالخُطوبُ لَها مَوالي
وَبَلِّغ إِن عَرَضتَ بَني نُمَيرٍ
وَأَخوالَ القَتيلِ بَني هِلالِ
بِأَنَّ الوافِدَ الرَحّالَ أَمسى
مُقيماً عِندَ تَيمَنَ ذي ظِلالِ


Sùbito sì com'io di lor m'accorsi,
quelle stimando specchiati sembianti,
per veder di cui fosser, li occhi torsi;


Er ist gekommen, hat sein Blut
Vergossen und in solcher Flut
All unser Sünd ersticket.
Wer ihn nur faßt,
Wird aller Last
Benommen und erquicket.


Ond'io, ch'altro non so, né posso o voglio,
Alla Croce m'atterro, e con pia mano
Divotamente mi percuoto il petto.


¡Pronto, deprisa, mi reino,
que se me escapa, que huye,
que se me va por las fuentes!
¡Qué luces, qué cuchilladas
sobre sus torres enciende!
Los brazos de mi corona,
¡qué ramas al cielo tienden!
¡Qué silencios tumba el alma!
¡Qué puertas cruza la Muerte!
¡Pronto, que el reino se escapa!
¡Qué se derrumban mis sienes!
¡Qué remolino en mis ojos!
¡Qué galopar en mi frente!
¡Qué caballos de blancura
mi sangre en el cielo vierte!
Ya van por el viento, suben,
saltan por la luz, se pierden
sobre las aguas...
                 Ya vuelven
redondos, limpios, desnudos...
¡Qué primavera de nieve!
Sujetadme el cuerpo, ¡pronto!,
¡que se me va!, ¡que se pierde
su reino entre mis caballos!,
¡que lo arrastran!, ¡que lo hieren!
¡que lo hacen pedazos, vivo,
bajo sus cascos celestes!
¡Pronto, que el reino se acaba!
¡Ya se le tronchan las fuentes!
¡Ay, limpias yeguas del aire!
¡Ay, banderas de mi frente!
¡Qué galopar en mis ojos!
Ligero, el mundo amanece...


Dueña de la negra toca,
la del morado monjil,
por un beso de tu boca
diera a Granada Boabdil.


قدرُكَ يا صاحبي وقدري
يجلُّ عمّا أبنْتَ عنهُ
مَنْ لستُ أرضى لهُ قليلاً
فكيفَ أرضى القليلَ منهُ


— «Кольцо —
— Сними мое:
Мое, как лед —
Лицо!
— В сырой, —
— Как лед, глухой
Земле — скорей
Укрой!— Мой дух —
— Сквозной взметет
В поля — сквозной
Воздух!— Тебя —
— Найдет серебряным
Лучом
Кипя —
— Любовь! —
— Моя!»
         И — то — ж —
— Благоухающее
Поле, —
Рожь, —
В ночь
Улетающие
Волны, ветер,
Ночь…
Гул
Вдруг набрякавших
Колокольцов —
Плеснул,
Как в сон —
— Проплакавший,
Серебряный —
Трезвон —
— Тех —
— Похорон…
Москва


Ajkam meredt, fáradt szemem lecsuklik,
elbágyadok és meg se moccanok.
S a szél lábbújjhegyen jő nézni erre,
hogy élek-e - s fekszem, mint egy halott.


رِياحاً لا تُهِنهُ إِن تَمَنّى
مَعارِفَ مِن شِمالي في رِياحِ


Die Göttlich Schrifft mit grossem Lust
mit grossem Lust
Trug sie allzeit an jhrer Brust/
an jhrer Brust/
Darin gelesen
Das Geistlich Wesen/
Was da gefunden/
Vbt sie von stunden.


So bist du fortgegangen ...
Ich und die Stube wir sind allein,
Blicken uns an so leer,
Beide vor Gram ganz stumm ...


Er sprach: »Was willst du weinen,
Weil alle fröhlich sein?
Die Stern so helle scheinen,
So lustig geht der Rhein.


Pohlaví, srdce, mozek a svaly
šněrují mladí básníci;
jak nevěstky, jež málo spaly,
potácejí se ulicí.


A sforziori adess podii
figurav quanti torment
quanti spasem hoo soffrii
malappenna strusamm dent.


Zase pausa. Komisarka
vidouc nyní vhodný moment
k účinlivé jakés řeči,
zakašlala, její oči
začly šilhat ještě více
a již přitlumeným hlasem
mluví o té kastě dívek,
k nimž se čítá slečna Lucy,
vypravuje o těch domech,
kde prý jest jich deset, dvacet,
o těch malých pokojících,
o tom, jak jsou zařízeny,
o těch orgiích, jež pášou
se tam v žhavých chvílích nočních,
– purkmistrová při tom stranou
hledla na ni: komisarka
v chvilce té jí připadala
jako hladovec, jenž vábí
před oči si mísy jídel;
druhé dámy naslouchaly
pozorně, jak naslouchá se
starým, dávno známým řečem,
jež se však zas rády slyší –
komisarka mluví dále,
volí plná sytá slova,
místy illustruje gestem,
místy přimhouřením očí.


Erwegt, ihr Götzen dieser Erden,
Daß ihr, trotz Moloch, Blut verschlingt:
Da man, die euch geopfert werden,
Nicht jung, erwachsen, zu euch bringt.


Was ich erwünsche vom neuen Jahre?
Daß ich die Wurzel der Kraft mir wahre,
Festzustehen im Grund der Erden,
Nicht zu lockern und morsch zu werden,
Mit den frisch ergrünenden Blättern
Wieder zu trotzen Wind und Wettern,
Mag es ächzen und mag es krachen,
Stark zu rauschen, ruhig zu lachen,
So in Regen wie Sonnenschein
Freunden ein Baum des Lebens zu sein.


Hier tufften diese Berge/
die Riesen sind und Zwerge/
was der Sabeer schickt;
man sihet bey den Zweigen
gesundes Rauchwerck steigen/
das den Geruch erqvickt.


ein Unterschlupf aus dunkelstem Verlangen
mit einem Zugang, dessen Pfosten beben, –
da schufst du ihnen Tempel im Gehör.


O du, dem durch drey lange schwarze Nächte
Ein Todes-Engel offenbahrt
Den Abgrund, wo für Ungerechte
Quaal zubereitet ward.


Wann aber sie so flimmernd scheint,
Ich merk es wohl, was sie da meint,
Wie sie sich müht und sich erbost, –
Du, schau nicht hin, und sei getrost:
Sie bringt es doch nicht an den Tag.«


画栋飞檐俯碧流
何时归去舣扁舟
不须更把尘缨濯
直取冠裳裂即休


La Grève! wie kalt das Wort mich überlief
Und nächt'ge Tat vor meine Seele rief;
La Grève! wo Haß nur, der nach Rache schnob,
Der Freiheit Zerrbild aus der Taufe hob;
La Grève! wo man von Menschenliebe schwur,
Wenn Mal auf Mal das Beil herniederfuhr;
La Grève! wo Blut aus so viel Quellen floß,
Daß es – ein Strom sich in den Strom ergoß.


Dort nah an seinem Herzen –


守死重闺事不睽
九泉不负陆郎妻
至今坟上女贞木
不受商陵怨鸟栖


Neb, Chimero, tvé hřbitovy jsou všady
a celý svět jest jeden močál kalný,
nad kterým tvůj checht ječí zla a zrady!


Hűvös van nagyon tegnap óta
És nagyon sok a fürge ember
S tele van az egész süket Föld
Jégveremmel.


Der Bildner gleichenfalls
Vergleicht sich eben
Dem Reiter, der den Hals
Darangegeben,
Wie Hämmling auch getan,
Ein Held geworden,
Durch seine Manneskraft
Ritter vom Orden.


V slunci se vlnilo do dálky obilí,
skřivan spěl k nebesům s jásavým plesem –
závěje sněhu dnes souvratě přikryly,
havran jen zakráče nad plání, lesem.


Litt einst ein Fähnlein große Not,
halb war es gelb, halb war es rot,
und wollte gern zusammen
zu einer lichten Flammen.


أَأَسلَمتَني لِلمَوتِ أُمُّكَ هابِلٌ
وَأَنتَ دَلَنظى المَنكِبَينِ سَمينُ
خَميصٌ مِنَ الوُدِّ المُقَرَّبِ بَينَنا
مِنَ الشُنءِ رابي القُصرَيَينِ بَطينُ
فَإِن كُنتَ قَد سالَمتَ دوني فَلا تُقِم
بِدارٍ بِها بَيتُ الذَليلِ يَكونُ
وَلا تَأمَنَنَّ الحَربَ إِنَّ اِشتِغارُها
كَضَبَّةَ إِذ قالَ الحَديثُ شُجونُ


Rád můj se krok v ruch skvělých tříd tvých noří,
kde závrať jímá, zrak je září slep,
v šum davů, jež jak vlny hučí v moři,
neb vím, zde žití tvého prudký tep,
to tvá je krev, jež cévami se lije,
pokojně kroužíc v jarý koloběh,
by v příští mžik, kdy zlá tě uštkla zmije,
zas horečky jí zalomcoval žeh,
neb svatý zápal nadšení a vzletu
by v kypící ji zbouřil var a žár
a ukázala’s užaslému světu,
jak přes řad věků mlád tvé krve čár.


Sur le vert Hymette, Éros, un matin,
Dérobait du miel à la ruche attique,
Mais, voyant le dieu faire son butin,
Une prompte abeille accourt et le pique.
L'enfant tout en pleurs, le dieu maladroit,
S'enfuit aussitôt, souffle sur son doigt,
Et jusqu'à Kypris vole à tire d'aile,
Oubliant son arc, rouge et courroucé :
— Ma mère, un petit serpent m'a blessé
Méchamment, dit-il, de sa dent cruelle. —
Tel se plaint Éros, et Kypris en rit :
— Tu blesses aussi, mais nul n'en guérit ! —


石火电光中出没
崖崩石裂尚难酬
放行一步还知不
佛是西天老比丘


Ich glaubt, ein Brunnenhaus sei feuerfest,
Nun ist ein Häuflein Kohlen hier der Rest!
Die Quelle aber rieselt frisch und rein
Auch über Kohlen in die Welt hinein.


紫骝嘶逐玉花骢
曾是沙场百战功
今日宛驹无汗血
落花芳草灞陵东


Vide quel cavriol morto disteso
il leoncello nella fossa stare;
corsevi allor, da fame forse offeso,


Herr, dir trau ich all mein Tage
Laß mich nicht mit Schimpf bestehn.
Wie ich von dir glaub und sage,
Also laß mirs auch ergehn.
Rette mich, laß deine Güte
Mir erfrischen mein Gemüte,
Neige deiner Ohren Treu
Und vernimm mein Angstgeschrei!


»Holla, Holla! Thu auf mein Kind!
Schläfst, Liebchen, oder wachst du?
Wie bist noch gegen mich gesinnt?
Und weinest oder lachst du?« –
»Ach, Wilhelm, du? – – So spät bei Nacht? – –
Geweinet hab' ich und gewacht;
Ach, großes Leid erlitten!
Wo kommst du hergeritten?« –


„Bych ji kousek svezl, nechce panna?
Těžké břímě má, a bouř jde k nám!“
„Ne, ne, hned by tady byla hana,
a já, odpusť, tuze pospíchám.
Jenom sám si dál jeď – hahaha,
pán se marně u mne namáhá,
jinde – to snad šťastnější být může,
ale tady nekvetou mu růže!“


Sedí za stavem – bled, ruka tuha,
choré tělo mráz má za soudruha;
okem zpomínka mu zírá těžká
tam, kde sněhem skráň ovíjí Sněžka.


Sieh die hundert kleinen Menschen,
Frühling bricht in alle Gassen.
Und die kleinen Menschen rennen,
Und die kleinen Herzen klopfen,
Freigelassen, wie die tausend kleinen wilden Wassertropfen.


Jesus hat mich so geliebt,
Da er bis zum Tod betrübt;
Sollte ich, ihm zu behagen,
Nicht ein kleines Kreuzchen tragen?


I zahalila řízou svoji hlavu
a chvíli dlouhou stála v přemýšlení.
Pak náhle hrdě vzpřímila svou šiji,
až vlasy zahouply se vodopádem
přes záda, na nichž v toulci tímto hnutím
jak probuzeny šípy zachřestily.
Tak náhle býk, jenž dumal na lučině,
jsa spilý slunce červnového září,
se náhle vzchopí, bodnut střečkem v nozdru,
a škubne sebou, až jho zachvěje se
na svalnaté a tučné jeho šiji.
Ji rovněž bodla myšlenka a z dumy
ji zburcovala; nezřela svou hanbu,
svou pomstu zřela jen a hovořila:


Meine Freunde, klagt mit Maßen!
Sie sind, wo man ewig bleibt,
da wir sie doch müssen lassen.
Tut doch, was ihr feste gläubt:
welche selig sind gestorben
sein und bleiben unverdorben.


Schwingen deinem Geiste wohl
Willst du weben durch dein Lernen;
Denkst zu fliegen an den Pol
Zu des Himmels fernsten Sternen;
Träumst in jugendlichem Mut,
Großes einst zu thun auf Erden –
Aber Kraft und Wangenglut,
O wie bald sie schwinden werden!


Quiero cantar, porque mi canto esperas;
Quiero cantar, porque tu canto ansío;
Mas ¡ay! me ahoga entre sus garras fieras
Un monstruo atroz, que en combatir porfío.
Tú, que cuentas con voces peregrinas
Misterios de las fuentes y raudales;
Del eco que se aduerme entre ruinas;
Del aura que suspira entre rosales:
Tú, que descifras los arcanos graves
Que anuncian en la noche las estrellas,
Y explicar sabes flébiles querellas
Que dan al viento enamoradas aves:
Tú, cuyo acento esparce a su albedrío,
Perfumes de los nardos que florecen,
Y hálitos de los silfos que se mecen
En las trémulas perlas del rocío:
¡Bardo oriental, de infatigable aliento,
Que evocas ante ti la edad pasada,
Y das con el poder del pensamiento
A la ilusión verdad, vida a la nada!
¡Dime! ¿tu genio alcanzará el secreto
De hacer cambiar la condíción de un alma,
Que ardiente siempre, en su cansancio inquieto
Quiere en la eterna agitación la calma?
¡De una alma al par incomprensible y loca;
Que siempre en pos de una ilusión delira;
Que en su anhelar codicia cuanto mira;
Que en su desdén desprecia cuanto toca!
De flaqueza y poder conjunto extraño,
Ama lo eterno y de mudanzas vive;
Al mal acoge cuando al bien concibe,
Y ansiando la verdad sigue al engaño.
Cuando sus alas la ambición desplega
Al infinito intrépida se lanza;
Cuando a encogerla el desaliento llega
Ni el tiempo breve a soportar alcanza.
¿Qué pide, di, su aspiración eterna,
Con estéril ardor siempre impotente?
¿Dónde tendrá reposo el ansia interna
Que no halla objeto ni solaz consiente?
Cayendo en sus abismos de deseo
El universo un átomo sería;
Mas sin gozar cansada se desvía,
Y un nuevo anhelo en su cansancio veo.
Siempre anhelando está, siempre esperando,
Y su misma esperanza la fatiga,
Y cuanto encuentra ansiosa devorando
Nunca su sed de posesión mitiga.
¡Y llega al fin el infecundo hastío!...
¡El monstruo burlador que al genio apaga!
¡Abre su diente inmesurable llaga!
¡Llena su aliento el eternal vacío!
Con férreos brazos, como nuevo Anteo,
Se enlaza al alma, con su esencia se ata....
¡Cual el buitre inmortal de Prometeo
La devora sin fin; mas no la mata!
¡Ven a mí, ven a mí, cantor sublime,
Si alivio tienes de infortunio tanto!
¡Lanza al monstruo voraz, mi alma redime,
Y del tuyo rival será mi canto!
Mas sino puedes ¡ay! si tedio, y duda,
Y perenne dolor forman mi suerte;
Deja rota mi lira, mi voz muda,
Tibia la mente, al corazón inerte.
¡Pero aduerma mi mal tu arpa divina,
Apagando los ruidos mundanales,
Y pinta otra existencia peregrina
Con tus ricos colores orientales!
      * * *
Yo al escucharte, mecida en alas
Del genio hermoso de las quimeras,
De tu Granada veré las galas,
Bajo el ramaje de sus palmeras:
Y del Alhambra desiertas salas
Veré que pueblan sombras ligeras,
Mientras al cielo tu canto exhalas,
Y va la luna cruzando esferas.
Luego en pos tuya, por los vergeles,
Entre arrayanes, mirto y laureles,
       A tu Moraima pura
       Diré el secreto
       Que el céfiro murmura
       Volando inquieto;
       Y en torno flores
       Se abrirán al suspiro
       De tus amores.
       ¡Vate armonioso!
¡Por solo un eco de tus cantares,
Que placer vierten tan misterioso,
       Yo te daría
Las perlas todas de índicos mares!
'Las flores todas de Andalucía!


Es preist der Höchste selbst allhier die Treu der ersten Liebe,
Da sich die Seel' auf ewig ihm zu seiner Braut verschriebe;
Wie war das Herz so keusch und zart, wie willig war der Sinn!
Sie ließ die Welt und folgte Gott getrost zur Wüste hin,
Zur Wüste, da sie Gott zulieb die Kreatur wollt' missen,
Zur Wüste, da sie sonst nichts wollt', als Jesus Christus wissen;
Da war die Seel' so schön und fromm,
Da war sie Gottes Heiligtum.
Wem Gott geschenket diese Gnad',
Der halt' die Krone, die er hat!


Beglückter Weiser, der im Stillen sich erfreuet!
Die Tage werden uns gezählt,
Uns aufgerechnet, die wir kluger Lust geweihet,
Und wo wir thöricht uns gequält.


Di voi non già, ma sol di me mi doglio
che crescer veggio 'l mio mal aspro e rio,
né mai del duro nodo i' mi discioglio,


Svět není to, co víš,
a není, nad čím sníš;
jen malý segment jeho
ty zříš,
a přece z něho
jej tušíš a chceš k němu výš.


清流汩汩树斜斜
胜地金山底处家
总是光明拳下路
任人击竹笑桃花


In Silberschauern
wirbeln sich
Legionen Tropfen
durch den Raum ...
Im Garten Gottes
spielt ein Born
gedankenlos
das Spiel der Welt.


Two birds, suppose, of various feather,
Hung in one room by chance together,
To airs melodious tune their voices,
While each the other's ear rejoices:
If, without half a note erroneous,
The song be perfectly harmonious,
What matter for the forms or ages,
Of bills, of feathers, and of cages?


Beim Hüttchen auf der Abendbank,
Da sitzen selig beide;
Heimkehrt mit frohem Glockenklang
Die Herde von der Weide.


Para gozar Europa, em boi mudou-se
Jove, pelo desejo compelido,
E em mais formas bestiais, posta no olvio
A sua divindade, transformou-s
Marte perdeu também aquele doce
Repouso a um Deus somente consentid
Por seu muito trepar foi bem punido,
Qual rato que na rede embaraçou-s
Este que ora mirais, em contradita,
Podendo, sem perigo, a vida interia
Trepar, a cu nem cona se habilit
Por isso, que é sem dúvida uma asneira
Inaudita, solene, verdadeira,
Nunca mais neste mundo se repit
Insossa brincadeira!
Pois não sabes, meu puto, que é malsão
Fazer boceta e cu da própria mão?


Fürs Vaterland, fürs Vaterland
All-Deutschland frisch und fröhlich auf!
Vom Ostseestrand, vom Nordseestrand,
Aus Berg und Tal All-Deutschland auf!
Auf! Auf! Was kann die Stange tragen,
Und was von deutschen Ehren weiß!
Und was ein deutsches Herz fühlt schlagen,
Dem glüh' das Herz heut doppelt heiß!


Holla! dacht' ich, Herr Luzifer!
Da fließt ein Rettungsquell',
Do setz' i mi in 'n Korb hinein,
Es wird kein halbi Stund net sein,
So bin i aus der Höll'.


Where Gaming and Grace
Each other embrace,
Dissipation and Piety meet: —
May all, who've a Notion
Of Cards or Devotion,
Make  their delightful Retreat.


Zászló! - Valaha, nem is olyan rég
Zord harci jelvényt jelentett e szó.
Dobpergést és trombitaharsogást
Idézett a kibontott lobogó.
Nyomában villámlottak fegyverek,
Előtte járt a halál szaporán,
Selyméből rostát vertek a golyók,
S lengett idegen várak bús fokán.


Ein stilles frohes Lachen, das da weiß,
daß es mächtiger ist als Schnee und Eis,
und wenn es aufbricht aus der Tiefe
und in die Täler niederschwillt,
daß es dem rauhesten Sturm zu Trotz,
mit Sonnenmacht
über Nacht
die ganze Welt voll Rosen lacht.


Daß der Mensch zum Menschen werde,
Stift er einen ewgen Bund
Gläubig mit der frommen Erde,
Seinem mütterlichen Grund,
Ehre das Gesetz der Zeiten
Und der Monde heilgen Gang,
Welche still gemessen schreiten
Im melodischen Gesang.«


Die Erhebung der Sprache,
Ihr gewählterer Schall,
Bewegterer, edlerer Gang,
Darstellung, die innerste Kraft der Dichtkunst;


V tom čert, čert živý, jak jím s kazatelny
strašívá páter zbožné věřící:
na hlavě párek růžků viditelný,
jak op chlupatý, zlobu na líci,
pak známý ocas, jímž čert prozřetelný
opírá o zem suchou zadnici,
a rudý jako flanel jazyk z huby
se vymršťuje přes špičaté zuby –
tak vedle stojí: „nuže dívejme se!“
a dupne o zem známým kopytem.
A zrak můj k zřetelným se tvářím nese
na těžkých vozích, úcty pocitem
se hruď má plní, v čele kalich pne se,
jímž kněz, oděný černým hábitem,
těm vozům žehná v svaté chvíli této,
Ó, znám jej, znám jej – Rokycana je to.*)


Ceux-là, libres et fiers, race de Prométhée,
Gardaient sur l'échafaud leur colère indomptée,
Et pour leur testament léguaient à l'avenir
Un glaive avec ces mots : « Vivre libre ou mourir ! »
Mais en vain ils cherchaient dans la foule endormie
Une larme, un regard, une parole amie ;
Le peuple abandonnait ses défenseurs mourants
Et revenait baiser la main de ses tyrans.
Les martyrs répondaient à l'insulte, à la haine,
En lançant vers le ciel des tronçons de leur chaîne,
Et mouraient en chantant l'hymne de liberté,
On répétaient tout bas : « Sainte simplicité ! »


Qual chiuso in orto suol purpureo fiore,
cui l'aura dolce, e 'l sol tepido, e 'l rio
corrente nutre, aprir tra l'erba fresca;


Doch wir danken Gott und schweigen,
Einsame Gebete steigen
Auf zum Himmel, der sie hört;
Nicht die Menschen zu erheben,
Gott die Ehr' allein zu geben,
Hat dein Beispiel uns gelehrt.


Mais ce bouquet apparu sur ma porte,
Dit-il assez ce que j'entends tout bas ?
Dernier rayon d'une âme presque morte,
Premier amour, vous ne mourez donc pas !
Ces fleurs toujours m'annonçaient sa présence,
C'était son nom quand il allait venir :
Comme on s'aimait dans ce temps d'innocence !
Comme un rameau rouvre toute l'absence !
Que de parfums sortent du souvenir !


Ich hab die ganze Nacht gelacht –
Natürlich – nur im Traume!
Jetzt bin ich endlich aufgewacht –
Natürlich – noch im Raume!
Ich kann nun nicht mehr lachen!
Was soll ich also machen?
Weiterwachen?


Da tönt's wie selig Lachen drein,
Wie Jubeln und Seufzen vor Leide,
Da schwirrt's wie schrilles Racheschrein,
Wie Schwertschwung saust aus der Scheide:


Seht dort des Klosters morsche Mauerzinken
Verschämt und halb versteckt aus Föhren blinken.
Ha, welch lebend'ges Leben rings sich regte,
Als einst der erste Abt den Grundstein legte!


Pověz harfo, jak ty dlouho
Zněť chceš přísně horlivá?
S tebou vyzní věčná touho,
Touho svatě truchlivá!


Mägdlein aus Italiens Auen,
himmlisch lieblich anzuschauen.


Solcher Fried ist schwerlich gut,
Der nicht Bauern sanffte thut.


Qual Prometeo darai l'alma e la voce
a l'idol nostro e quasi umano ingegno,
e tu insieme sarai l'augel feroce


Tys vložila v mou ruku růži,
já zlíbal obě ruce tvoje, –
leč, jaký stesk mé srdce úží? –
ach nic... dnes krvácí jen srdce moje!
Mé srdce nyje
po zašlém čase,
mé srdce nyje
po svadlé kráse,
leč, srdce, srdce, zda-li víš,
že marně, marně krvácíš?!...


Vous que rien ne vient éprouver,
Vous avez tout, joie et délire,
L'innocence qui fait rêver,
L'ignorance qui fait sourire.


Né tante accender sòle il pescatore
quando i suoi raggi il sol ne l'acqua ha spenti
d'odorifero pin facelle ardenti
quante n'ha nel bel volto, e nel mio core.


Vallyon s ki élheti énnálamnál
nagyobb kedve szerint már világát?
Vagyon-é, inkább ki hasonlítsa
én boldogságomhoz állapotját?
Mert Ő ékes, kegyes, kedves,
mutatja hozzám hív voltát:
Nincs bánatom, gyanóságom,
mert esmérem igazságát.


حججت إلى البيت المقدس حجةً
وللحب فيه قد سلكت محجةً
وكنت إذا ما رجني العشق رجةً
عقلت بمن أهواه عشرين حجةً
ولم أدر من أهوى ولم أعرف الصبرا
ألا إنها سلمى دعيت لفقهها
ممنعة لم أستطع درك كنهها
وما العقل راج أن يفوز بشبهها
ولا نظرت عيني إلى حسن وجهها
ولا سمعت أذناي قط له ذكرا
تجلت جهاراً والبرية في عمى
سوى من بها ذاق الفنا فتنعما
وما زلت أسعى في رضاها مصمما
إلى أنا تراءى البرق من جانب الحمى
فنعَّمني يوماً وعذَّبني دهرا


O Freüd! O Lust! O Leben!
O güldnes Haus! O schönste Zier!
Wir wollen kräftig streben
In diser Sterbligkeit nach Dir.
O Gottes Antlitz sehen!
O stets im Friede sein!
O bei den Engeln stehen!
O theürer Himmelsschein!
O Herligkeit ohn Ende!
Mein Gott, wen dirs gefält,
So nim Mich auf behende.
Nun guhte Nacht, O Welt.


Bodá to: mrtvý mstí se za tvou pýchu,
pokuta je to spáchaného hříchu,
pokuta za onen den...


Soused jako stěna zbledl;
Hrůzu jeví jeho tahy;
A již běží, aby zvedl
Vdovu kleslou od podlahy.


闲吟贾岛诗中句
月色蛩声坐晚秋
莫问乡心何处尽
苍梧今夕是并州


Et le nostre sur tout a bien d'autres affaires
La louange et l'encens n'est pas ce qui le touche
Il comprendra d'abord ce que vous voulez dire,
D'un air qui sur les cœurs fait un charmant effet.


Я не покрыл лица забралом,
Не поднял твердого щита, —
Я ждал один, над темным валом,
Где даль безмолвна и пустЯ звал: «Стрела чужого стана,
Взнесись и жизнь мою скоси!
Ты мне предстань во мгле тумана,
La belle dame sans merci!»
Свершал я тайные обряды
Пред алтарем в молчаньи заПрекрасной Дамы без пощады
Я вечный призрак заклинал:
«Явись, как месяц, над печалью,
Мой приговор произнеси,
Пронзи мне сердце верной сталью,
La belle dame sans merci!»
Встречал я лик, на твой похожий,
За ним стремил покорный путь,
Как на костер, всходил на ложе,
Как в плаху, поникал на груд«Сожги меня последней страстью
Иль в строгий холод вознеси,
Твоей хочу упиться властью,
La belle dame sans merci!»
Но шла ты год за годом, мимо,
Недостижимой, неземноНи разу ты, неумолимой,
Как Рок, не стала предо мной!
Приди, — огнем любви и муки
Во мне все жажды погаси
И погрузи мне в сердце руки,
La belle dame sans merci!


Indem die Westen schertzen
mit diesem Blumen-Plan/
vergleich ich mit dem Hertzen
die rohte Tulipan:
So bald sie nur genossen
den höchsten Sonnenschein/
so wird sie aufgeschlossen
wie frommer Hertzen Schrein.


Einmal schon verhalf ich euch zum Siege,
Denkt, o denkt an die Befreiungskriege!
Und auch heut noch muss ich, wie befohlen,
Die Kastanien aus dem Feuer holen.


Leer' und volle Köpf' und Taschen
Werden nach uns auch noch sein,
Nach uns giebt's noch Krüg' und Flaschen,
Gläser mit und ohne Wein.


Svět jest proměnný, v prostoře a v času,
Jest v proudu věčném přítoku, odtoku,
Vše měň se, okřívej a zas mři:
Jedno je bez změny věčně stejné.


Kdy svět rvou boje, vlny zla vrou v běsných sporů víru,
je klidnil's moudrou výstrahou? Kde ratolesti míru?


− Si fort, qu’ils crèvent leur culotte,
− Et que leur lange blanc tremblotte


Escrevo por impuls
Talvez isso não faça qualquer sentido, mas decidi correr o risc
" Carrega nos seus braços a criança choros
Mas nos seus braços a criança estava mort"
O despertar de um pesadelo é muitas vezes mais crue
É belo o amanhecer,  porque é o sorriso
daqueles que me esperara
Coloquei o roteiro em uma gaveta, esperando madurar,
como o desenho de
uma música qualque
Tenho fôleg
Johann Wolfgang von Goeth
A febre foi contid
A realidade me acalent
Ich liebe dic
Gostaria de acreditar em histórias com começo, meio e fi
São fantasias que se realizam, outras que nascem,
e a história continua, como um peão de criança em festa junin
Gostaria de acreditar em destino, mas não consig
São idas e vindas que traçamos com absoluta consciência e vontad
Gostaria de acreditar em paixão, mas não consig
O tempo vagarosamente
provou o contrári
Apenas cúmplices de uma vid
"Gracias a la vida, perfectamente distingo lo negro del blanco"
Gostaria de acreditar na razão, mas não consig
Gostaria de acreditar em sonho Felizmente, ainda consig
O racional e lógico não me dizem mais nad
No sonho e no desejo
encontro o que procur
Semi-platônicos, ainda não realizado
Um desejo quase impune por ser autist
O desejo de um amor que emule a vida, que anule a mort
O cansaço me venc
Boa noit


وَهاجِرَةٍ لا تَستَريدُ ظِباؤُها
لِأَعلامِها مِنَ السَرابِ عَمائمُ
تَرى الكاسِعاتِ العُفرَ فيها كَأَنَّما
شَواها فَصَلّاها مِنَ النارِ جاحِمُ
نَصَبتُ لَها وَجهي عَلى ظَهرِ لاحِبٍ
طَحينِ الحَصى قَد سَهَّلَتهُ المَناسِمُ
تَراهُ إِذا يَعلو الأَحِزَّةَ واضِحاً
لِمَن كانَ يَسري وَهُوَ بِاللَيلِ طاسِمُ
زَجَرتُ عَلَيهِ حُرَّةَ اللَيطِ رَفَّعَت
عَلى رَبِذٍ كَأَنَّهُنَّ دَعائِمُ
تَخالُ بِضاحي جِلدِها وَدُفوفِها
عَصيمَ هَناءٍ أَعقَدَتهُ الحَناتِمُ
يَظَلُّ حَصى المَعزاءِ بَينَ فُروجِها
إِذا ما اِرتَمَت شَرواتِهِنَّ القوائِمُ
فُضاضاً كَما تَنزو دَراهِمُ تاجِرٍ
يُقَمِّصُها فَوقَ البَنان الأَباهِمُ
كَأَنّي كَسَوتُ الرَحلَ جَونا رَباعِياً
تَضَمَّنَهُ وَادي الجَبا وَالصَرائِمُ
أَتى دونَ ماءِ الرَسِّ بادٍ وَحاضِرٌ
وَفيها الجِمامُ الطامِياتُ الخَضارِمُ
فَصَدَّ فَأَضحى بِالسَليلِ كَأَنَّهُ
سَليبُ رِجالٍ فَوق عَلياءَ قائِمُ
يُقَلِّبُ لِلأَصواتِ وَالريحِ هادِياً
تَميمَ النَضِيِّ بَرَّصَتهُ المَكادِمُ
وَغائِرَةً في الحِنوِ دارَ حِجامُها
لَها بَصرٌ تَرمى بِهِ الغَيبَ ساهِمُ
وَرَأساً كَدَنِّ التَجرِ جَأباً كَأَنَّما
رَمى حاجِبَيهِ بِالجَلاميدِ راجِمُ
وَفوهُ كَشَرخِ الكورِ خانَ بِأَسرِهِ
مَساميرُهُ فَحِنوُهُ مُتَفاقِمُ
كِلا مِنخَرَيهِ سائِفاً وَمُعَشِّراً
بِما اِنصَبَّ مِن ماءِ الخَياشيمِ راذِمُ
فَهُنَّ قِيامُ يَنتَظِرنَ قَضاءَهُ
وَهُنَّ هَوادٍ لِلرَكِيِّ نَواظِمُ
وَفي جانِبِ الماءِ الَّذي كانَ يَبتَغي
بِهِ الرِيَّ دَبّابٌ إِلى الصَيدِ عَالِمُ
وَمِن خَلفِهِ ذو قُتَرَةٍ مُتَسَمِّعٌ
طَويلُ الطَوى خِفٌّ بِها مُتعالِمُ
رَفيقٌ بِتَنضيدِ الصَفا ما تَفوتُهُ
بِمُرتَصَدٍ وَحشِيَّةٌ وَهُوَ نائِمُ
فَلَمّا اِرتَدى جُلّاً مِنَ اللَيلِ هاجَها
إِلى الحائِرِ المَسجونِ فيهِ العَلاجِمُ
فَلَمّا دَنا لِلماءِ سافَ حِياضَهُ
وَخافَ الجَبانُ حَتفَهُ وَهُوَ قائِمُ
فَوافَينَهُ حَتّى إِذا ما تَصَوَّبَت
أَكَارِعُهُ أَهوى لَهُ وَهُوَ سادِمُ
طَليحٌ مِنَ التَعساءِ حَتّى كَأَنَّهُ
حَديثٌ بِحُمّى أَسأَرَتها سُلالِمُ
لَطيفٌ كَصُدّادِ الصَفا لا تَغُرُّهُ
بِمُرتَقَبٍ وَحشِيَّةٌ وَهُوَ حازِمُ
أَخو قُتُراتٍ لايَزالُ كَأَنَّهُ
إِذا لَم يُصِب صَيداً مِنَ الوَحشِ غارِمُ
يُقَلِّبُ حَشَراتٍ وَيَختارُ نابِلٌ
مِنَ الريشِ ما اِلتَفَّت عَلَيهِ القَوادِمُ
صَدَرنَ رِواءً عَن أَسِنَّةَ صُلَّبٍ
يَقِئنَ وَيَقطُرنَ السِمامَ سَلاجِمُ
وَصَفراءَ شَكَّتها الأَسِرَّةُ عودُها
عَلى الطَلِّ وَالأَنداءِ أَحمَرُ كاتِمُ
إِذا أُطِرَ المَربوعُ مِنها تَرَنَّمَت
كَما أَرزَمَت بَكرٌ عَلى البَوِّ رائِمُ
فَأَورَدَها في عُكوَةِ اللَيلِ جَوشَناً
لِأَكفالِها حَتّى أَتى الماءَ لازِمُ
فَلَمّا أَرادَ الصَوتَ يَوماً وَأَشرَعَت
زَوى سَهمَهُ عاوٍ مِنَ الجِنِّ حارِمُ
فَمَرَّ عَلى مُلسِ النَواشِر قَلَّما
تُثَبِّطُهُنَّ بِالخَبارِ الجِراثِمُ
وَمَرَّ بِأَكنافِ اليَدَينِ نَضِيَّهُ
وَلِلحَتفِ أَحياناً عَنِ النَفسِ عاجِمُ
يَعُضُّ بِإِبهامِ اليَدَينِ تَنَدُّماً
وَلَهَّفَ سِرّاً أُمَّهُ وَهُوَ نادِمُ
وَقالَ أَلا في خَيبَةٍ أَنتِ مِن يَدٍ
وَجَدَّ بِذي إِثرٍ بَنانَكِ جاذِمُ
وَأَصبَحَ يَبغي نَصلَهُ وَنَضِيَّهُ
فَريقَينِ شَتّى وَهُوَ أَسفانُ واجِمُ
وَصاحَ بِها جَأبٌ كَأَنَّ نُسورَهُ
نَوىً عَضَّهُ مِن تَمرِ قُرّانَ عاجِمُ
وَقَفّى فَأَضحى بِالسِتارِ كَأَنَّهُ
خَليعُ رِجالٍ فَوقَ عَلياءَ صائِمُ
قَليلُ التَأَنّي مُستَتِبٌّ كَأَنَّهُ
لَها واسِقٌ يَنجو بِها اللَيلَ غانِمُ
فَوَرَّكَ قِدراً بِالشَمالِ وَضَلفَعاً
وَحاذَتهُ أَعلاَمٌ لَها ومَخارِمُ
وَأَمَّ بِها ماءَ الرَسيسِ فَصَوَّبَت
لِلَينَةَ وَاِنقَضَّ النُجومُ القَوائِمُ
فَلَم أَرَ مَوسوقاً أَقَلَّ وَتيرَةً
وَلا واسِقاً ما لَم تَخُنهُ القَوائِمُ


Era giovane Alzirdo: & arrogante
per molta forza: & per gran cor pregiato
per giostrar spinse il suo cavallo inante:
meglio per lui se fusse in schiera stato
perche nel scontro: il principe dAnglante
lo fe cader: per mezo il cor passato
giva in fuga il destrier: di timor pieno
che su non vera chi reggesse il freno


Papachen lobte sein Talent,
Und pflegte oft zu sagen,
Dies Söhnchen sey ihm sicherlich
Nicht aus der Art geschlagen.


Co je tady církví rozvázáno,
bude rozvázáno také v nebi. –


Quindi partì Ruggier, ma non rivenne
per quella via che fe gia suo mal grado
ch el sfrenato destrier sempre lo tenne
sopra il grna mare, e vide terra rado
ma potendoli hor far batter le penne
di qua e di la dove piu andar fu agrado
volse al ritorno far nuovo sentiero
come schivando Herode i Magi fero


东风吹绿上汀洲
染出江南一片愁
长到春来问芳草
不知何地可忘忧


Kol pastvin tiš
a zdrojů šum...
Vstříc sladkým snům
v neznámou říš
tys letěl výš a výš!


Willst mich? so fragt der Offizier
Das Mädel; husch: Ich will!
Drauf war das Pärlein wohlgemuth,
Auch ging's dem Weiblein anfangs gut,
Sie hatte Hüll' und Füll'.


Man brachte sie in das Krankenhaus
In Lichterfelde Ost.
Und als sie nach Monaten kam heraus:
Sie sah wie der Tod von Basel aus
In Lichterfelde Ost.


Co tu chci? – Proč jen jsem přišel?
Známo jest přec, že vždy hrobům
vyhýbám se na sto kroků,
vřelý života jsa ctitel.


Wer zeugt die alten Wunderwercke,
Die Kunst und Wißenschaft gebahr?
Wer gab dem Alexander Stärcke?
Wer hielt den Pyrrhus in Gefahr?
Wer macht den Curtius verwegen?
Wer schärft dem Cäsar Kiel und Degen?
Warum verlacht Eugen den Neid?
Wer gab dem Titus Lieb und Güte,
Dem Socrates ein fromm Gemüthe?
Die Lust zur Unvergängligkeit.


Und laßt mir doch mein volles Glas,
Und laßt mir meinen guten Spaß
Mit unsrer schlechten Zeit!
Wer bei dem Weine singt und lacht,
Den thut, ihr Herrn, nicht in die Acht!
Ein Kind ist Fröhlichkeit.


Sie wendet ihr Gesicht mir hin:
Der Kopf war's der Frau Königin.


(A) li ochi lizadri, Amor, teco mirando
Sento mancarmi ogni natural forza
Ma più che altrove qui la tua rinforza,
Tua ultima possanza in lor mostrando.


Ai as almas dos poetas
Não as entende ninguém;
São almas de violetas
Que são poetas també
Andam perdidas na vida,
Como as estrelas no ar;
Sentem o vento gemer
Ouvem as rosas chorar!


Che male il bue fe mai puro, innocente,
Che tanto stratio, e mal per l'huom sopporta?
E pur la scure, e la mal perversa gente
Contra ogni legge à lui la vita accorta.
Ó quanto è indegna quella iniqua mente
Del nobil don, che Cerere n'apporta,
Ch' à quello agricultor percuote il volto,
Che da l'aratro havea pur dianzi tolto.


mint nyög eggyik verse a lelőtt vadakkal?
mint száguldik amaz a gyors agarakkal?
mint ropognak mások a puska-lyukakkal,
meg lévén torolva pif, puf, paf szavakkal.


Sollen wir an uns verzagen?
Kein Gefühl im Herzen tragen,
Nicht einmal zu sagen wagen,
Daß wir etwas sind?
Stählt die Sinnen und Gemüther!
Seid die Schirmer, seid die Hüter
Eurer eignen deutschen Güter!
Werdet deutschgesinnt!


No quarto livro dos ANNALES Tácito queixa-sePela duração do tempo de paz, mal interrompidoPor disputas fronteiriças pueris, com a descriçãoDas quais precisa contentar-se, cheioDe inveja de seus predecessoresQue tiveram à disposição guerras-mamuteCom imperadores à frente, exigindo uma RomaSempre maior, povos subjugados, reis cativosRevoltas e crises de estado: material dos bonE Tácito desculpa-se junto a seus leitoreEu, por minha vez, dois mil anos depois dele,Não preciso desculpar-me e não possoQueixar-me da falta de bom materia(tradução de Ricardo Domeneck)


(Mestre Therion)


Jdi umřít se zakrytou tváří,
slz lijavcem prch vnad tvých pyl,
mně toulavému písničkáři
zbyl červánek jen slunných chvil,
jenž ruměncem tvář bledou zdobí
a zlatem vroubí žití mrak;
dva zapadlé jsme nyní hroby...
a dobře tak! –


Z odvahy našich myšlenek
hlava tě nebude bolet.
My jenom ony přijmeme,
které už přichází do let.


Du suchest ja dein Glücke,
Das hier wohl nicht mehr blüht.
Ich haße das Geschicke,
Das uns vonsammen zieht.
Ach, sähstu meine Schmerzen –
Ich schweige, werthes Licht;
Ich liebe dich von Herzen,
Und darum wein ich nicht.


Me tiri arent a lu... el vardi... el saludi,
torni a fissall... insomma de la somma
saal mò chi l'era?... El mè prefett di studi,
quell medemm che m'ha faa spedì el diplomma
d'Arcad in cartapegora, che l'è
quell che adess droeuvi de bagnà el rappè.


Képzele képtelen földi boldogságot,
„Annak közepére egy szál gyöngyvirágot”:
A virágszál ő lesz, Csóri nemes vajda...
De mi jutott hozzá, hogy olyat sohajta? -


Wie grausam hat ihr wilder Arm
Des Höchsten Heiligthum zerstöret!
Wie hat nicht Unglück, Gram und Harm
Durch sie der Unschuld Quaal erwecket und vermehret!
Sie suchte Blut, und nicht die Schuld,
Und hatte sonsten nicht Geduld
Als nur die Noth zu sehn so die Bedrängten drückte.
Sie nährte Nattern in der Brust,
Und brachte der verdammten Lust
Das Opfer ihres Zorns, der sich zur Rache schickte.


e tanto me fidava nel mio stato,
ch'io non credea mai più viver scontento,
non stimando Fortuna, Amor né Fato.


Königin der Seraphinen,
Oberste der Cherubinen,
Herzogin der Märtyrer,
Fürstin aller Beichtiger,
Aller Heilgen und Jungfrauen,
Die dem Lamme sich vertrauen.


Onde tudo se iguala; onde se iguala
O coração que veste a cor de opala
Ao coração que veste a cor do corvo.


A Sigmund zatím kliden pohlíží
a šťasten do chrámu, tak šťasten, bláh,
že splnilo se mu, co ve svých snách
tak dlouho snil, co tolik potíží
ho stálo překonat, než od všech hor
a měst a břehů sešel se tu sbor
všech národů, co svět zná, jak je šír,
by choré církvi zdravý snesl mír.


«Pensé que estuviera
dos meses de estancia,
y, cuando se fuera,
que allá me llevara.
»Pensé que el amor
y fe que cantaba,
supiera rezado
tenello y guardalla.
»¡Pensé que eran ciertas
sus falsas palabras!
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!
»Diérale mi cuerpo,
mi cuerpo de grana,
para que sobre él
la mano probara
»y jurara a medias,
perdiera o ganara.
¡Ay Dios! si lo sabe,
¿qué dirá mi hermana?
»Dirame que soy
una perdularia,
pues di de mis prendas
la más estimada,
»y él va tan alegre
y más que una Pascua.
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!
»¿Qué pude hacer más
que darle polainas
con encaje y puntas
de muy fina holanda;
»cocerle su carne
y hacerle su salsa;
encenderle vela
de noche, si llama,
»y, en dándole gusto,
soplar y matalla?
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!»
En esto ya el huésped
la cuenta remata,
y, el pie en el estribo,
furioso cabalga,
y, antes de partirse,
para consolarla,
de ella se despide
con estas palabras:
«Isabel, no llores;
no llores, amores.
Si por dicha lloras
porque yo no lloro,
»sabrás que mi lloro
no es a todas horas,
y, aunque me desdoras,
otros hay peores.
»Isabel, no llores;
no llores, amores.»


Ach! mein Mädchen verreist! Sie steigt zu Schiffe! – Mein König,
Äolus! mächtiger Fürst! halte die Stürme zurück!
»Törichter!« ruft mir der Gott: »befürchte nicht wütende Stürme:
Fürchte den Hauch, wenn sanfte Amor die Flügel bewegt!«


geçti muradiye'den


Manche Frau hat dein Lachen.
Manche deiner Haare Glanz.
Manche kann mich fast fröhlich machen,
Aber keiner gelingt es ganz.


De a mérték betelt, egy éjszaka
Szobáin károgó zaj támada;
S nagy holló törve ki az ablakot,
Elszállt: - s a lovag nem találtatott.


Wachsbleich fließt die Sommernacht.
Auf erddunkeln faulen Lachen
Bleisüß rosigblaue Irishäute.
Wetterleuchten, schwefelgrün, in Splittern.
Eine weiße dünne Schlange sticht
Züngelnd nach dem blauen Mond.


云横龙角千秋岸
水发含香十里堤
每向痴儿了公事
倚栏立到日沉西


Sie tranken Wein, sie aßen fein,
Sie sangen zum Klaviere;
Doch wie sie sich so recht erfreun,
Da klopft es an die Türe.


Wer gähnend seine Pflicht vergißt
Und Zeitvertreibe sucht,
Und wenn die Zeit verflogen ist,
Auf ihre Schwingen flucht;


Ich hasse den, der Falsches lehrt,
Und hoff auf den, der mich erhört,
Und freue mich deß Herren;
Dann seine Güte wird vermehrt,
Und er ist mir nicht ferren.


Que deviendra — t-elle ? Sans doute,
Elle est sage. Mais, que sait-on ?
Ou Rose se fera Moumoute
Ou bien deviendra Jeanneton.


Was hilft es, daß in meinem hirn
der Platon selbs und Zenon stecket?
daß witzig scheinet meine stirn,
daß mein mund stets von weisheit gecket?
wan in der einfalt reinen seelen
die tugend sich pflegt zu verhehlen?


Und als das Korn in Fülle stand,
In lauter Sonne briet das Land,
Da seufzten sie und schwiegen:
Bald wird der Herbstwind fliegen.


清江浦上会同年
笳鼓频催过坝船
回首淮南恋风景
淡烟疏雨杏花天


Moře jak bez hrází!
když měsíc vychází,
z číše noc rozhází
perly hvězd tmou;
vzduch dýchal lahodou,
nadějí, pohodou,
nadšením, svobodou
ňadra se dmou!


Moravské pole, široké pole,
u Dürenkrutu Přemysl leží,
dvacet ran v prsou, dvacet ran v hlavě,
mocného krále poznal bys stěží –


¡Sabios funestos, callaos!
El caos físico ha cesado,
Pero el que lo hizo ha dejado
Al espíritu en un caos.
¡Pobres hombres! revolcaos
Mintiendo felicidad;
Yo entre tanta oscuridad
Rebelde contra mi suerte,
Ansío deberle a la muerte,
O la nada o la verdad.


una


Ohlásil všem a každému,
nikoho zkrátit nechtě:
statečné, chrabré armádě
i vezdy věrné šlechtě,


Es lag die Welt in grimmem Kampf zerspalten,
Und zu der Heere keinem konnt' ich stehen;
Hier sah ich Wahnsinn, dort Verstocktheit walten.


Du hast verhütet Feür und Brand,
Dazu mit deiner GnadenHand
Gehalten mich auf mein Begehr
Wie dort Sanct Peter in dem Meer.


山色青不已
湖光白欲来
虚亭正潇洒
一棹拨烟回


Těm mozolovitým rukám, jež vedou těžký pluh,
tož hospodářů a hospodyň, stálý jež znají vzruch,
a s tvrdou láskou s čeledí, se zvířaty
že z jara a v létě pracují, kolem chaty
nechť klíčí vše, nechť je vše zrání a růst,
nechť ve žních jim zvoní v polích těžký, zlatý klas, –
jím budují vlast svou též a též jsou její hlas.
A sytost s požehnáním nechť tkne se všech hladových úst.


Führ mich zur höchsten Heiligkeit,
Doch laß 's die Eigenheit nicht wissen;
Gib mir des Himmels Herrlichkeit!
Ich leg' die Kron' zu deinen Füßen,
Mit Freuden seh' ich nichts in mir,
Mit Freuden geb' ich alles dir.


حَتّامَ أَرضى في هَواكَ وَتَغضَبُ
وَإِلى مَتى تَجني عَليَّ وَتَعتَبُ
ما كانَ لي لولا مَلالُكَ زَلَّةٌ
لَمّا مَلِلتَ زَعَمتَ أَنّي مُذنِبُ
خُذ في أَفانينِ الصَدودِ فَإِنَّ لي
قَلباً عَلى العِلّاتِ لا يُتَغَلَّبُ
أَتَظُنَّني أَضمَرتُ بَعدَكَ سَلوَةً
هَيهاتَ عَطفُكَ مِن سُلوّي أَقرَبُ
لي فيكَ نارُ جَوانِحٍ ما تَنطَفي
حَرَقاً وَماءُ مَدامِعٍ ما يَنضُبُ
أَنَسيتَ أَيّاماً لَنا وَلَيالِياً
لِلَّهوِ فيها وَالبِطالَةِ مَلعَبُ
أَيّامَ لا الواشي يَعُدُّ ضَلالَةً
وَلَهي عَلَيكَ وَلا العَذولُ يُؤَنِّبُ
قَد كُنتَ تُنصِفُني المَوَدَّةَ راكِباً
في الحُبِّ مِن أَخطارِهِ ما أَركَبُ
فَاليَومَ أَقنَعُ أَن يَمُرَّ بِمَضجَعي
في النَومِ طَيفُ خَيالِكَ المُتَأَوِّبُ
ما خِلتُ أَوراقَ الصِبى تَذوى نَضا
رَتُها وَلا ثَوبُ الشَبيبَةِ يُسلَبُ
حَتّى اِنجَلى لَيلُ الغَوايَةِ وَاِهتَدى
ساري الدُجى وَاِنجابَ ذاكَ الغيهَبُ
وَتَنافَرَ البيضُ الحِسانُ فَأَعرَضَت
عَنّي سُعادُ وَأَنكَرَتني زَينَبُ
قالَت وَريعَت مِن بَياضِ مَفارِقي
وَشُحوبِ جِسمي بانَ مِنكَ الأَطيَبُ
إِن تَنقِمي سُقمي فَخَصرُكِ ناحِلٌ
أَو تُنكِري شَيبي فَثَغرُكِ أَشنَبُ
يا طالِباً بَعدَ المَشيبِ غَضارَةً
مِن عَيشِهِ ذَهَبَ الزَمانُ المُذهَبُ
أَتَرومُ بَعدَ الأَربَعينَ تَعُدُّها
وَصلَ الدُما هَيهاتَ عَزَّ المَطلَبُ
وَمِنَ السَفاهِ وَقَد شَآكَ طِلابُهُ
نَفعاً تَطَلَّبَهُ وُفودُكَ أَشيَبُ
لَولا الهَوى العُذرِيُّ يا دارَ الهَوى
ما هاجَ لي طَرَباً وَميضٌ خُلَّبُ
كَلّا وَلا اِستَجدَيتُ أَخلافَ الحَيا
وَنَدى صَلاحِ الدينِ هامٍ صَيِّبُ
مَلِكٌ تَرَفَّعَ عَن ضَريبٍ قَدرُهُ
فَإِلَيهِ أَكبادُ الرَواحِلِ تُضرَبُ
أَردى لَهُ الأَعداءَ جَدٌّ غالِبٌ
وَحَمى المَمالِكَ مِنهُ لَيثٌ أَغلَبُ
يُرجى وَيُرهَبُ بَأسُهُ وَالماجِدُ ال
مِفضالُ مَن يُرجى نَداهُ وَيُرهَبُ
ثَبتٌ إِذا غَشِيَ الوَغى وَالزاعِبِي
يَةُ شُرَّعٌ وَالأَعوَجِيَّةُ شُرَّبُ
مُخضَرَّةٌ أَكنافُهُ لِوُفودِهِ
وَالعامُ مُحمَرُّ الذَوائِبِ أَشهَبُ
أَرضٌ بِرَوضِ المَكرُماتِ أَريضَةٌ
وَثَرى بِنوّارِ الفَضائِلِ مُعشِبُ
صَبٌّ بِتَشيِيدِ المَآثِرِ مُتعَبٌ
فيها وَمَن شادَ المَآثِرِ يَتعَبُ
حَمَلَت بِهِ بَعدَ العُقامِ فَأَنجَبَت
أُمُّ العُلى ما كُلُّ أُمٍّ مُنجِبُ
مَلَكَت سَجاياهُ القُلوبَ مَحَبَّةً
إِنَّ الكَريمَ إِلى القُلوبِ مُحَبَّبُ
كَفٌّ تَكُفُّ الحادِثاتِ وَراحَةٌ
تَرتاحُ لِلجَدوى وَقَلبٌ قُلَّبُ
وَنَدى يَهَشُّ إِلى العُفاةِ تَكَرُّمَاً
وَمَواهِبٌ بِالطارِقينَ تُرَحِّبُ
وَصَرامَةٌ كَالنارِ شابَ ضِرامَها
خُلقٌ أَرَقُّ مِنَ المُدامِ وَأَطيَبُ
تُغريهِ بِالعَفوِ الجُناةُ كَأَنَّما ال
جاني إِلَيهِ بِذَنبِهِ يَتَقَرَّبُ
فَيَرى لَهُم حَقّاً عَليهِ وَلَم يَكُن
لِيبينَ فَضلُ العَفوِ لَولا المُذنِبُ
ياطالِبي شَأوَ اِبنَ أَيّوبَ قِفوا
أَنضاءَكُم ما كُلُّ شَأوٍ يُطلَبُ
لا تَقتَنوا لِأَبي المُظَفَّرِ في النَدى
أَثَراً فَلا تَسموا إِلَيهِ فَتَتعَبوا
بِكَ ياصَلاحَ الدينِ يوسُفَ أَكثَبَ ال
نائي وَرَفَّ المُقشَعِرُّ المُجدِبُ
ذَلَّلتَ أَخلاقَ الزَمانِ لِأَهلِهِ
فَأَطاعَ وَهوَ الخالِعُ المُتَصَعِّبُ
وَأَقَمتَ سوقاً لِلمَدائِحِ مُربِحاً
فَإِلَيهِ أَعلاقُ الفَضائِلُ تُجلَبُ
وَنَهَضتَ لِلإِسلامِ نَهضَةَ صادِقِ ال
عَزَماتِ تَرأَبُ مَن ثَآهُ وَتَشعَبُ
وَغَضِبتَ لِلدينِ الحَنيفِ وَلَم تَزَل
في اللَهِ تَرضى مُنذُ كُنتَ وَتغضَبُ
غادَرتَ أَهلَ البَغيِ بَينَ مُجَدَّلٍ
لَقِيَ الحِمامَ وَخائِفٍ يَتَرَقَّبُ
أَو هارِبٍ ضاقَت عَليهِ بِرُحبِها ال
أَرضُ الفَضاءُ وَأينَ مِنكَ المَهرَبُ
فَاصبَح بِلاَدَ الرومِ مِنكَ بِغارَةٍ
لِلنَصرِ فيها رائِدٌ لا يَكذِبُ
وَاَنكِح صَوارِمَكَ الثُغورَ يَزورُها
في كُلِّ يَومٍ مِن جُيوشِكَ مِقنَبُ
وَاِحسِم بِحَدِّ ظُباكَ داءً حَسمُهُ
وَدَواؤُهُ بَعدَ التَفاقُمِ يَصعُبُ
حَتّى يُرى لِلمَشرَفيَّةِ مَطعَمٌ
بِالفَتكِ مِن تِلكَ الدِماءِ وَمَشرَبُ
فَالعَدلُ لَيسَ بِناجِعٍ أَو تَنثَني
وَغِرارُ نَصلِكَ بِالنَجيعِ مُخَضَّبُ
لا تَعفُوَنَّ إِذا ظَفِرتَ بِمُجرِمٍ
مِنهُم فَرُبَّ جَريمَةٍ لا توهَبُ
فَلتَشكُرَنَّكَ أُمَّةٌ تَحنو عَلى
ضُعَفائِها حَدَباً كَما يَحنو الأَبُ
وَاِخلَع قُلوبَ الناكِثينَ بِلُبسِها
خِلَعاً إِلى شَرَفِ الخِلافَةِ تُنسَبُ
فَرَجيَّةٌ وَشيٌ يَكادُ شُعاعُها ال
ذَهَبِيُّ بِالأَبصارِ حُسناً يَذهَبُ
وَعِمامَةٌ ما تاجُ كِسرى مِثلُها
في الفَخرِ وَهوَ بِرَأسِ كِسرى يُعصَبُ
وَمُهَنَّدٌ طَبَعَتهُ قَحطانٌ وَأَه
دَتهُ إِلى مُضَرٍ قَديماً يَعرُبُ
يَفري بِجَوهَرِهِ وَماءِ صِقالِهِ
وَمَضاءِ عَزمِكَ فَهوَ قاضٍ مِقضَبُ
خُضِبَ النُضارَوا إِنَّهُ بِدَمِ العِدى
عَمّا قَليلٍ في يَدَيكَ يُخَضَّبُ
أَمسى عَتاداً لِلخَلائِفُ بَينَهُم
مُتَوارَثاً يوصي بِهِ لِاِبنٍ أَبُ
وَتَحَلَّ مِنها طَوقَ مُلكٍ رَبَّهُ
عِندَ المُلوكِ مُعَظَّمٌ وَمُرَحَّبُ
فَاللَهُ طَوَّقَ جِبرِئيلَ كَرامَةً
لَم يوتَها مَلَكٌ سِواهُ مُقَرَّبُ
وَرُعِ العِدى مِنها بِأَدهَمَ رائِعٍ
يَعنو لِغُرَّتِهِ الصَباحُ الأَشهَبُ
سَلَبَ الدُجى جِلبابَهُ فَهِلالُهُ
وَنُجومُهُ سَرجٌ عَليهِ مُرَكَّبُ
وَاِفاكَ يُصحِبُ في القِيادِ وَلَم يَكُن
لَو لَم تَرُضهُ يَدُ الخَليفَةِ يُصحِبُ
وَبِرايَةٍ سَوداءَ قَلبُ الشِركِ مُذ
عُقِدَت لِمُلكِكَ مُستَطارٌ مُرعَبُ
فَكَأَنَّها أَسدافُ لَيلٍ مُظلِمٍ
وَسِنانُ عامِلِها عَليها كَوكَبُ
فَأَفِض مَلابِسَها عَليكَ عَطيَّةً
لا تُستَرَدُّ وَنِعمَةً لا تُسلَبُ
وَاِلبَس شِعاراً ما تَجَلَّلَ مِثلَهُ
لِسِوى الأَإِمَّةِ مِن قُرَيشٍ مَنكِبُ
مِمّا تَخَيَّرَهُ الخَليفَةُ مِنحَةً
لَكَ فَاِصطَفاهُ كِفاءَ ما تَستَوجِبُ
الناصِرُ النَبَويُّ مَحتِدُهُ وَمَن
عيصُ الرَسولِ بِعيصِهِ مُتَأَشِّبُ
مَن نَستَظِلُّ مِنَ الخُطوبِ بِظِلِّهِ
وَنَبيتُ في نَعمائِهِ نَتَقَلَّبُ
ناءٍ عَلى الأَبصارِ دانٍ جودُهُ
لِعُفاتِهِ فَهوَ البَعيدُ المُكثِبُ
إِن يُمسِ مِن نَظَرِ العُيونِ مُحَجَّباً
فَلَهُ جَزيلُ مَواهِبٍ لا تُحجَبُ
أَدنَتكَ مِنهُ فِراسَةٌ نَبَوِيَةٌ
تُملي عَليهِ الحَقَّ وَهوَ مُغيَّبُ
أَلفاكَ خَيرَ مَنِ اِرتَضاهُ لِمُلكِهِ
يَقظانَ تَسهَر في رِضاهُ وَتَدأَبُ
وَرَآكَ أَسرَعَهُم إِلى الأَعداءِ إِقداماً
وَغَيرُكَ مُحجِمٌ مُتَهَيِّبُ
فَاِسحَب ثَيابَ سَعادَةٍ فُضُلاً لِسا
بِغِها عَلى ظَهرِ المَجَرَّةِ مُسحَبُ
وَتَمَلَّ ما خوِّلتَها مِن دَولَةٍ
غَرّاءَ طالِعُ سَعدِها لا يَغرُبُ
في نِعمَةٍ أَيّامُها لا تَنقَضي
وَسَعادَةٍ سُلطانُها لا يُغلَبُ


何人把酒送扬舲
定复从容柳下亭
共说归时柳阴合
与君衫色斗青青


Solt' Einer Mittler werden
Im Himmel und auf Erden,
So must' Er Beides sein,
Den aller Ohrten wandlen,
Mit Gott und Menschen handlen
Kont' Einer nicht allein.


杨柳青青江水平
闻郎江上唱歌声
东边日出西边雨
道是无晴却有晴


Da faßt der Fräulein eines des Kaisers Zügel leise:
»Gestatt' in deinem Schutze, Herr, uns die Heimatreise,
Heimführe die Töchter wieder dem weisen Magistrat,
Die Schwestern seinen Söhnen, die Kinder der Vaterstadt!«


Allein mein Held! wo bleibt die Pracht?
Wo ist denn dein Parade-Bette:
Ach! ist ein Pfahl dir zugedacht?
Soll der die Bahre seyn? Ist dieß die Ruhe-Stätte?
Du stirbst, O Jesu Gottes Sohn!
Am Kreuz mit grossen Schmerzen,
Durch deine Wunden, Schmach und Hohn,
Begnadgest du dein Volk, und heilst der Sünder Herzen.
Der Herr stirbt vor die Creatur,
Der heilge und Gerechte
Vor Sünder und vor Knechte;
Erwege was Gott thut! bedenke dieses nur!


Denn durch die Liebe leben wir im Leben,
Und ohne Liebe bist du ein Gespenst,
Ein ewig Fliehn, ein Niezufriedengeben,
Das ist dein Loos, eh du die Liebe kennst.


Heilige, reine Vernunft, vergieb den Blinden am Wege,
Die dich verfolgen und schmähn! – Göttin, sie kannten dich nie!
Aber wehre den Stolzen , die gern uns zwängen zu knieen
Vor das vergoldete Kalb, ihren begrenzten Verstand!


Spiegate omai signor, ch'a tutti innante
Andate sì ch'ognor più si rinverde
La fama vostra, e mai nulla sen perde.


يا سيداً ذكاؤُهُ
والفهمُ أعيا مَنْ يصفْ
كنْ ناهباً أو واهباً
مثِّلْ لنا ولا تقفْ


岁岁云山玉泉寺
年年车马洛阳尘
风清月冷水边宿
诗好官高能几人


Ztrmácen vedrem zpěvný pták
se ukryl v hustý větví mrak
a časem sotva pipne jen;
i motýl v rudý máku květ
svá svěsil křídla – těžký let
i jemu, jak je unaven.


Geht zusammen, wehrtes Par,
Part euch in des Höchsten Nahmen.
Wessen werd' ich hie gewar?
Braut, du nimmst dir einen Samen,
Darumb wirst du, wie ich mein',
Allzeit reich von Samen seyn.


Gar sehr verschieden ist des Lesers Recht,
Nimmt Verse er verschiedner Art zu Handen.
Versteht er deine nicht, so sind die Verse schlecht.
Wenn meine – nun! hat er sie nicht verstanden.


Šťastný chceš být? Kýž se ti to poštěstí!
Dříve však se nauč snášet – neštěstí.


Ja, hier, wo selbst die Quellen Leben sprudeln,
Hat, in der Rosenfülle froher Jugend,
Mein süßes Leben seinen Tod gefunden.


Pues a decir que fuéramos se atreve
(cuando no los hubiere en todo el mundo)
yo Amor, Juana desdén, su pecho nieve.


Hijos de Dido cantan,
Aníbal va delante;
rubíes en el suelo,
clavel en el semblante.
Ya se van los romanos,
ya marcha el contrincante.
Desolado se aleja
con odio y sin aguante.
Con ellos va un bisoño,
tan solo un principiante
del arte de la guerra,
un joven bien galante,
mancebo de su patria
que sirve como infante.
Se aleja de las tropas
de la ciudad ovante,
Cartago la fenicia,
cual flecha fulgurante
que no llega a atacar
y quiere al arco errante
besar y alzarse al vuelo,
tumbar al comandante.
A la Plasencia va
andando siempre avante
y a la ciudad arriba
cansado y jadeante.
Admira en un balcón
el brillo de adamante
de una mujer romana
de lustre llameante,
el rostro de una niña,
una Tanit radiante.
Mas, ay, desdicha cruel,
padecimiento undante,
que sale su marido
cual un Baal andante.


Při největší, v zlých rádců svod,
mře kmene Levi kněžský rod
a nejhlouběj – zrak mdlý, páž klesá –
rek mladý Amram v skálu tesá.


Мой монастырь, где я томлюсь безбожно, —
Под зноем разума расплавленный граниМне душн Мне темно под этим зноем ложныЯ ухожу в другой палящий скит…
Там будет зной, но зной земли всегдашниКровавый шар расплавит мозг дотла,
И я сойду с ума спокойней и бесстрашней,
Чем здесь, где плоть и кровь изнемоглГде новый скит? Где монастырь мой новый?
Не в небесах, где гробовая тьма,
А на земле — и пошлый и здоровый,
Где всё найду, когда сойду с ума!17 ноября 1900


Zprv mnohý případ srdce tlučení
jsem vyléčil – i sestra purkmistrova
jím postižena byla, stará panna;
však co se za mnou utvořila strana,
jíž „beseda“ má vzbuzena být nová
a od dob, kdy jsem řečnil před volbami –
již nemocní se všichni léčí sami;
a nejvíc purkmistr prý nevraží
na moji činnost. Ale s kuráží
přec pustím se zas do dalšího boje,
vždyť za vábivým tak se ženu cílem –
až jednou stanu nad skončeným dílem,
pak, Katuško, ty budeš navždy moje.


Poiché tu solo i miei sospir comprendi
e cognosci el mio stato e 'l mio languire,
per piatà ti commovi e voglil dire,
sì che madonna al mio soccorso atendi.


Es steht ein Baum in Oesterreich,
Der trägt Muskaten Blumen;
Die erste Blume, die er trug,
Die brach ein's Königs Tochter.


Bei Pflug und Sense blichen seine Haare,
Und unter ein bescheidnes Hüttendach
Trat er am Abend,
Wo er das Brot auf blankem Tische brach.


绣户深沉半掩门
玉窗愁对月黄昏
闲垂翠帐何曾寐
熏尽金笼总不温


И ты, любезный друг, оставил
Надежну пристань тишины,
Челнок свой весело направил
По влаге бурной глубины;
Судьба на руль уже склонилась,
Спокойно светят небеса,
Ладья крылатая пустилась —
Расправит счастье парусДай бог, чтоб грозной непогоды
Вблизи ты ужас не видал,
Чтоб бурный вихорь не вздувал
Пред челноком шумящи воды!
Дай бог под вечер к берегам
Тебе пристать благополучно
И отдохнуть спокойно там
С любовью, дружбой неразлучно!
Нет! Ты не можешь их забыть!
Но что! Не скоро, может быть,
Увижусь я, мой друг, с тобою
Укромной хаты в тишине;
За чашей пунша круговою
Подчас воспомнишь обо мне;
Когда ж пойду на новоселье
(Заснуть ведь общий всем удел),
Скажи: «Дай бог ему веселье!
Он в жизни хоть любить умел»


Ein Licht ist dieser Zauberstrahl,
Ein Licht aus andrer Welt,
Das, wenn die Seele ruhig schweigt,
Erquickend sie erhellt.


Nächst daran strecket der Bär zu K** die bleiernen Tatzen
Gegen euch aus, doch er fängt euch nur die Fliegen vom Kleid.


So thut das Euangeli auch,
wanns die Seelen erquicket:
Wo sein zeugniß geht recht im brauch
vnd mann sich sein drein schicket,
Machts weiß vnd klug
mit gutem fug
die albern vnd elenden,
Erfrewt das hertz
vnd brengts fürwertz,
erleucht an allen enden
all die sich zu jm wenden.


O küsset schnell die Himmelszeichen,
Eh sich verdunkelt die Natur!
Mag dann der Abglanz auch erbleichen,
Im Herzen loht die schönre Spur!
Mag sich, wer zu dem süßen Leben
Der Lieb im Lenz das Wort nicht fand,
Der holden Torheit nun ergeben,
Den Brausebecher in der Hand!


Viel Dank, Herr Graf! Allein mit Gunst!
Ich weiß noch eine zweite Kunst,
Die Göttern eigen ist, die Kunst, von Luft zu leben:
O wär' auch diese mir gegeben!


Jiní snad že znají
krásněj blahopřáti,
co však zde se tají,
nemohou Ti dáti:
jest to láska vroucí,
vděčnost nehynoucí.


Ah ! Que de soirs de mai pareils à celui-ci,
Que la vie est égale ; et le cœur endurci !


Ruhig floß das Blut des Rabbi,
Ruhig seinen Sang zu Ende
Sang er, und sein sterbeletzter
Seufzer war Jerusalem! – –


Quería y no quería.
Quería con su piel y con sus uñas,
con lo que cambia y cae; negaba con sus vísceras,
con lo que de sus vísceras no era aserrín, con todo
lo que latía y sangraba en sus entrañas.
Quería ser él y el otro.
Siamés partido a la mitad, buscaba
la columna de hueso para asirse, colgar
su cartilaginosa consistencia de hiedra.
Mesón desocupado,
actor, daba hospedaje al agonista.
Gesticulaba viendo su sombra en las paredes,
deglutía palabras sin sabor, eructaba
resonando en su vasta oquedad de tambor.
Ensayaba ademanes
—heroico, noble, prócer—
para que al desbordarse la lava del elogio
lo cubriera cuajando después en una estatua.
No a solas ¡nunca a solas!
dijo el brindis final,
alzó la copa amarga de cicuta.
(Más no bebió su muerte sino la del espejo).


Szellő vagyok, majd szél vagyok,
Nincs nyugtom, másnak sem hagyok,
A végtelen
Hív szüntelen
S mert vágyaim megcsalnak,
Most erdőben siránkozom,
Majd születésem’ átkozom
Sikján a sivatagnak.


Nad Prahou mladý den se vznáší,
svěží co krásný, jarní bůh;
a kouzlem svým tak svět unáší,
že láskou k druhu přilne druh.


Do modra věž se pozvedá,
drobounkých domků vévoda.


Jak by vezdy mojí byla, zvykla sobě u mne
a snášela vesele i slasť i chvíle dumné.


Die Nacht zerdrückte mich und zerschmolz
Mit brünstigem Atem, was einst empor
In märzigen Träumen sich reckte so stolz –
Draus aber kroch Angst und Furcht hervor ...


In so lichtem Frühlingsleben,
Wo sich die Natur erneut,
Vogel singt, der Mensch sich freut,
Sollt' es keine Leiche geben.


إن لم لكَ يَكُنْ في نَقْدِ الرِّجالِ يَدُ
فانظُرْ إلى الموتِ كيفَ الموتُ ينتَقِدُ
يَدورُ في الأرض حولَ النّاسِ مُلتمساً
كريمَ قومٍ ولا يَرضَى بما يَجِدُ
جَبَّارُ صَيدٍ يريدُ الصَّقْرَ مُفتخِراً
بهِ فإن لم يَجِدهُ يُرْضهِ الصُرَدُ
إذا انتضَى سَيفَهُ فالرأسُ مَورِدُهُ
وإن رَمَى السَّهْمَ فليَستهِدِفِ الكَبِدُ
يا أيُّها المَلِكُ المرهوبُ جانبُهُ
هذا هُوَ المَلِكُ المرهوبُ إذ يَفِدُ
يا أيُّها الأسدُ الجاني بسَطْوتِهِ
على ضَواري الفَلا هذا هُوَ الأسَدُ
يا أيُّها البَطَلُ الشَّاكي السِلاحِ تُرَى
أينَ السِّلاحُ وماذا يَمنَعُ الزَّرَدُ
قد خانَ عَهْدُكَ ما تَرجُوهُ من عُدَدٍ
إذا أتى الموتُ يوماً ماتتِ العُدَدُ
ما زالَ كلُّ ابنِ أثنَى مُنذُ فِطرَتِهِ
فَريسةً بينَ أيدي الموتِ تَرتِعدُ
يا مَنْ يقولُ غداً دَعْ عنكَ ذِكرَ غَدٍ
فلَيسَ للمَرْءِ في هذا الزَّمانِ غَدُ
للموتِ كلُّ أبٍ فوقَ التُّرابِ مَشَى
وكلُّ أُمٍّ وما رَبَّتْ وما تَلِدُ
إلى تُرابٍ جُبِلْنا منهُ مَرجِعُنا
نظيرَ ماءٍ إليه يَرجِعُ البرَدُ
نَهتَمُّ في خِصبِ أجسامٍ نُنَعِّمُها
ويَشكُرُ الدُودُ مِنَّا ما بهِ نَعِدُ
مَناحةٌ في دِيارِ المَيْتِ قائِمةٌ
ودُعوةٌ في دِيارِ القبرِ تَحتَشِدُ
للدَّهرِ في كلِّ عينٍ دَمعَةٌ قَطَرَتْ
منهُ وفي كلِ قلبٍ جَمْرةٌ تَقِدُ
مَتَى تُرِدْ أن تَعُدَّ السالِمينَ فضَعْ
صِفراً على الطِّرسِ حتى يحدُثَ العَدَدُ
أستَودعُ اللهَ مَن بالأمسِ وَدَّعَني
كُرهاً فَوَدَّعَ قلبي الصَّبرُ والجَلَدُ
ما زالَ يَصحبُنا دَهراً ويُؤُنِسُنا
فما لهُ صارَ عنا اليومَ يَنفرِدُ
قد نازَعتْنا المنايا شَخصَهُ حَسَداً
وَيلاهُ حتَّى المنايا عِندَها الحَسَدُ
تَسطُو علينا بلا كَفٍّ ولا عَضُدٍ
وليسَ يَنفَعُ مِنَّا الكَفُّ والعَضُدُ
قد غابَ في الشَّرقِ بدرٌ في الضُّحَى عَجَباً
فأبصَرَ النّاسُ منهُ غيرَ ما عَهِدوا
لو أنصفتْهُ دَراري الأُفْقِ ما طَلَعتْ
حُزْناً عليه وغَشّى أُفْقَها الكَمَدُ
يا أيُّها المضجَعُ الميمونُ طالعُهُ
هل ضَمَّ كمنْ تحويهِ أو بَلَدُ
أكرِمْ لَكَ اللهُ ضَيفاً قد ظَفِرتَ بهِ
فطالما أكرَمَ الضِيفانَ إذ وَفدوا
واعرِفْ جَلالَة شخصٍ فيك قد عَرَفتْ
مَقامَهُ كُبراءُ الناسِ والعُمَدُ
واحرِصْ على كلِّ عَظمٍ من مَفاصلِهِ
فذاك من أشرَفِ الآثارِ يُعتَقدُ
يا مَنْ سَكِرتَ وليسَ السُّكْرُ عادتَهُ
بخَمْرةٍ لم يُفِقْ من سُكرِها أحَدُ
أراكَ بالقُرْبِ منِّي غيرَ مُبتعِدٍ
وأنتَ أبعَدُ مَنْ في الأرضِ يَبتِعدُ
ما نومةٌ لَكَ يومُ الحَشْرِ مَوعِدُها
ويحي وما غيبةٌ ميعادُها الأبَدُ
ما بالُ عينيِكَ لا تَنفَكُّ مُغمضَةً
جُفُونُها وبِعيني لا بها الرَمدُ
هذِهْ هيَ النَظْرَةُ الأخرى نُزوَّدُها
فهل بِزادِ حُدِيثٍ منكَ نُفتَقَدُ
وهل تُرَدُّ على بُعدٍ تحيِتُّنا
وهل تُؤَدَّى رِسالاتٌ لنا تَرِدُ
عَلوتَ يا أيُّها العالي إلى فَلَكٍ
قد طالَ منكَ إلى ما فَوقَهُ الرَّصَدُ
أنتَ الغريبُ ومَنْ لي أن يكُونَ لنا
غرائبٌ في أساليبَ الرِّثا جُدُدُ
جادَتْ على قَبرِكَ الأنواءُ باكيةً
كأنَّما قد عراها الغَمُّ والنَكَدُ
هذا هُوَ المَنزِلُ الباقي وعُدَّتُهُ
هي الذَّخيرةُ لا مالٌ ولا وَلَدُ


Du Schrecklicher, wer kann vor dir
Und deinem Donner stehn?
Der Herr ist groß! Was trotzen wir?
Er winkt, und wir vergehn.


Desetkrát se nad ojczyznou
Luna doplnila,
Bledou zář svou s nebes výše
Na zem tmavou lila –
Luno tichá, bledoskvělá –
Na své noční chůzi –
Kolik jsi ty uviděla
Zde na zemi hrůzy! – –


Um und um die ewgen Berge,
Wie aus glühem Erz gegossen,
In der tausendfarbgen Pracht
Wird die Heimath er vergessen.


Aber rastloss üben im Geschäfte
Für die Menschheit seines Daseyns Kräfte,
Das, o Edler! ist die höchste Lust!


Cabalgan por el éter tristezas invernales,
y en la tranquila estancia, serenamente gris,
mientras la vaga niebla se asoma a los umbrales
¡te duermes en mi pecho como una flor de lis!


入得春来物物饶
翻思湖上短长桥
去年寒食闲游处
曾把扁舟系柳条


In der Welt ist alles nichtig,
Nichts ist, das nicht kraftlos wär:
Hab ich Hoheit, die ist flüchtig!
Hab ich Reichtum, was ist's mehr
Als ein Stücklein armer Erd?
Hab ich Lust, was ist sie wert?
Was ist's, das mich heut erfreuet,
Das mich morgen nicht gereuet?


Von Sünden loszusprechen,
Die unser Herz vom Sittenzwang befreit,
Das ist – und nennt ihr's auch Verbrechen –
Poetische Gerechtigkeit.


O Herr! O Herr! Als trüge ich die Sündenlast der ganzen Welt,
So schwer liegt's auf mir – und ich bin doch nur ein fadenschein'ger Held!
Wie einst vor deines Mundes Hauch zerbrochen Babels Riesendom,
So brach mein Herz, das einst so stolz, zermalmt von dieser Lüste Strom!


7.
Du erſter Wochen-Tag!
Gib mir den erſten Segen/
Daß ich ſo bethen mag
Der andern Tage wegen/
Daß keiner geht vorbey/
Der nicht geſegnet ſey.


Grüne Blätter, blaue Flocken
Stehn wohl fein im blonden Haar –
Duftig weh' ich in den Locken,
Tritt die Jungfrau zum Altar,


La más blanca paloma, que en la fuente
del sagrado Jordán bañó segura
la honesta grana de la boca pura,
mensajera del sol resplandeciente.


A mosolygó Daphne ajkát
Ajka kedvességivel,
Termetes Ninon növését
Termetével, nőttivel.


Aus bleichen Masken schaut der Geist des Bösen.
Ein Platz verdämmert grauenvoll und düster;
Am Abend regt auf Inseln sich Geflüster.


Slz v zracích tvých já nesnesu, bych nestrhl tě vášnivě,
toť soustrast nejvyšší nad utrpením v údivě,
jímž bytost tvá jak celá příroda by rozplynula,
hádankou mythu ustrnulá.


Když se to tak vezme, byly všechny němé,
a přec život zvonil na nich všemi rýmy,
toto kouzlo všade zrovna nenajdeme.


Híves őszi este
fázik mindenem,
temetőben, temetőben,
ott az én helyem.
- - - - - - -


Denn Gnade gehet doch vor Recht,
Zorn muß der Liebe weichen,
Wenn wir erliegen, muß uns schlecht
Gott sein Erbarmen reichen;
Dies ist die Hand, die uns erhält,
Wo wir die lassen, bricht und fällt
All unser Tun in Haufen.


Wenn ein Cörper angezündet,
Macht des Feures Kreis der Kraft,
Der sich gleichsam um ihn windet,
Seine Flamme; denn der Saft,
Den ein Cörper in sich schliesset,
Lös't sich durch die Hitz', und fliesset,
Wird zur Flamme, die erhält
Ihre Gluth vor Luft und Kält'.


Mézclanse ligeras luego,
Formando mímica danza.,
En concertado desorden
De figuras ensayadas.
Los cascos y coseletes
De la indómita Cantabria;
De los fieles castellanos
Las dobles cueras y calzas;
Las fulgentes armaduras,
De los infanzones gala,
Del ligero valenciano
Los zaragüelles y mantas;
De chistosos andaluces
Los sombrerones y capas,
Y las chupas con hombreras
Y con caireles de plata;
Los turbantes granadinos,
Jubas, albornoces, fajas;
Los terciopelos y sedas
De vestes napolitanas;
De la Bélgica los sayos
Con sus encajes y randas;
Los milaneses justillos
Con las chambergas casacas,
Y las esplendentes plumas
Teñidas de tintas varias,
Con los arcos y las flechas
Que el cacique indiano gasta,
Forman un todo indeciso
Que cubre la extensa plaza
De movibles resplandores,
De confusión bigarrada.
Parece que está cubierta
Con una alfombra persiana,
Cuyos matices se mueven
Al conjuro de una maga.
Aquí añafiles moriscos,
Allí tamboril y gaita,
Más allá trompas guerreras,
Acá sonorosas flautas;
Las antárticas bocinas
En un lado, las guitarras
Y crótalos en el estoy,
Los caracoles de caza
Forman estruendo confuso
En que ya el acorde falta,
Y que llenando el espacio
Aun más aturde que halaga.
Por fin, terminado el baile,
Sepáranse las comparsas
Y hacia lados diferentes,
En orden puestas, descansan.
Y cada una se dirige,
Según la suerte la llama,
A saludar a los Reyes
Con solemnidad y pausa;
Y doblando la rodilla,
Ofrecen a su Monarca
Un rico don de productos
De aquel reino que retratan.
Despejando luego todas,
El circo desembarazan
A los nobles caballeros
Que salen a correr cañas,
Por la izquierda y la derecha
A un tiempo entraron galanas
Dos diferentes cuadrillas,
Que a unirse en el centro marchan.
Compónese cada una,
Compitiendo en garbo y gala,
De doce nobles jinetes,
Que de dos en dos avanzan.
El Conde de Orgaz, mancebo
De gentileza y de gracia,
Es caudillo de la una;
De la otra es Villamediana.
Aquél, en caballo negro,
Enjaezado de plata,
De terciopelo amarillo
Con celestes cuchilladas,
Vestido sale: figura
Con argentinas escamas
Peto y espaldar, y azules
Lleva plumas y gualdrapa.
Este, en un caballo blanco,
Cuya crin el oro enlaza,
Ostenta un rico vestido
De terciopelo escarlata:
El arnés de hojuelas de oro,
Y de rica seda blanca,
Con brillantes bordaduras,
Los afollados y faja.
Unidas las dos cuadrillas,
Hacia el regio balcón ambas,
Al paso, la pista siguen
De los jefes que las mandan;
y e, concurso, en gran silencio,
Curioso a la vista, clava
De los dos gallardos Condes
En las brillantes adargas;
Pues logrando de discretos
Y de, enamorados fama,
Interesa a todo el mundo
Ver las empresas que sacan.
Es la de Orgaz una hoguera
De la que el vuelo levanta
El fénix con este mote:
Me (la vida quien me abrasa.
Un letrero solamente
Es la de Villamediana,
Que dice: Son mis amores...
Y luego reales de plata
Puestos cual si fueran letras,
Con que aquel renglón acaba.
La empresa de Orgaz la entienden
Todos, y aciertan la llama
Que le da vida y le quema.
La (¡el de Villamediana
Despierta más confusiones,
Aunque es en verdad bien clara.
Propensión funesta tiene
El joven galán que alcanza
Favores de una señora,
A la par hermosa y alta,
De publicarlos al punto
Y de sacarlos a plaza:
Vanidad de enamorados
Que en peligros no repara.
Muchos el sentido entienden
Que las monedas declaran,
Por miedo disimulan
Y de explicarlo se guardan.
Otros, necios, se calientan
Los cascos por descifrarla.
Son mis amores dinero,
Repiten; pero no cuadra
Con el carácter del Conde
Esta explicación villana.
Mis amores efectivos
Son, dicen otros, ¡bobada!
Velasquillo el contrahecho,
Enano y bufón, que alcanza,
No sin despertar envidia,
Gran favor con el Monarca,
A disgusto de los grandes
En el balcón regio estaba,
Malicias diciendo y chistes
Con insolencia y con gracia.
Y o por faltarle su astucia
Entonces, o porque trata
De vengarse del desprecio
Con que la Reina le acaba,
O porque ve de mal ojo
Al noble Villamediana,
O por gusto de hacer daño,
Que es de tales bichos ansia,
Dijo: «Ta, ta; ya comprendo
Lo que dice aquella adarga:
Son mis amores reales»,
soltó la carcajada.
Trémulo el Rey y amarillo,
Y conteniendo la saña,
«Pues yo se los haré cuartos»,
Respondió al punto en voz baja.
Lo oyó la Reina, y quedóse
Inmóvil como una estatua,
Pálida como la muerte,
Hecha pedazos el alma.
    * * *
Las cuadrillas empuñando,
En vez de robustas lanzas,
De cintas y oro vestidas
Leves quebradizas cañas,
Se embistieron... imposible
Es ya que encuentre palabras
Con que describir la fiesta:
Mi atención la Reina embarga.
Pobre señora! Tampoco
Merece versos y fama
Tal diversión, ya reflejo
Débil, copia degradada
De las justas, que ha dos siglos
Los caballeros usaban
Con gloria, que nunca gloria
En donde hay peligro falta,
Y en que las picas de guerra
Dobles petos abollaban,
No los juncos inocentes,
Sedas, brocados y holandas.


Tak mnohý věk ji zneuznal,
tak mnohý se jí rouhá,
ach, kýž byste to věděli:
toť lidu mého touha!


Languisce il fido cane, ed ogni cura
del caro albergo e del signor oblia,
giace disteso ed a l'interna arsura
sempre anelando aure novelle invia;
ma s'altrui diede il respirar natura
perché il caldo del cor temprato sia,
or nulla o poco refrigerio n'have,
sì quello onde si spira è denso e grave.


Zamykej srdce své, vysměj se závrati,
nevěř víc v pohnutí žádné,
vůle ti odletí – více se nevrátí,
první květ do srdce spadne.


torna il dolor che mi consuma e strugge,
e prego te che la morte mi dea
di te seguir: deh, non esser più sorda!


So fühlt der kühne Adler sich zum ersten,
Wenn nun sein nackter Flügel sich verkielt.
Er schlägt die Fittige, die er versuchet,
Und fliegt erst furchtsam auf die nächsten Aeste,
Von dannen hebt er sich begierig weiter,
Und steiget auf den nächsten hohen Baum,
Und sieht den Himmel und den Wald verwundernd.


Aztán zárom a lélek ajtót;
– Nehéz komoran kondul a retesz –
S odabent mindent, mindent
Titkos, borongó félhomály fedez.


Nicht Berg' und Meere trennen mich,
Mich trennt ein Wort von dir:
Du bist von Staub und Staub bin ich –
Das trennet dich von mir.


A stroje řinčí v podsklepí,
lisy naříkají, překřikujíce dávné modlitebny.
Černé ruce, vyhrnuté až k ramenům
přehodnocují prodajnou hmotu:
cín, železo, zlato, hořící kameny
pod hladkým, syčícím brusem,
sklo, bílé dřevo, pestré látky, tuhnoucí sádru,...
co srdce a duši nemožno přehodnotit.
A řezavých pilin zvukem
a nehotových nástrojů akordem
procházíš v davu,
co zápachy laků nových stavenišť,
zaprášeného pečiva, páchnoucích ryb
překřikují smrduté stoky.


Que pena eu te avistar sob a angustura louca
Da Mágoa que me põe no inferno deste entrudo:
— Fel no coração, fel nos olhos, fel na boca!


En parte creo que sí; porque no puede
causarle alteración alguna cosa,
mientras en ti mirare su figura.


Víte věnce! stavte máje!
Stavte města, dědiny!
Prozpěvujte pole, háje,
Hory, doly, lesyny!
Vše, co Čechem jest a slove,
V moři radosti ať plove.


non figli, greggi? non fiorenti mogli
presso cui, sazio di narrar, si corchi?
Forse hanno a sdegno lui così bicorne!


e se a paixão há de ser provisória
que seja louca e linda
a nossa históri


Nun her, ihr Franzosen!
Hieher in das Feld!
Hier tanzet auf Rosen!
Musik ist bestellt;
Schon klingen die Saiten
Des Reigens von weitem;
Versuchet, wer heute
Den Vortanz erhält.


Let me the gradual Rise of empires trace
'Till they seem'd founded on Perfection's base,
Then (for when human things have made their way
To Excellence, they hasten to decay)
Let me, whilst Observation lends her clue,
Step by Step, to their quick Decline pursue,
Enabled by a chain of Facts to tell
Not only how they rose, but how they fell.


Non pur d'Italia la tua sacra ploia
gli verdi prati, ma di Europia inonda,
o gloria de le muse, eternal zoia.


De a szegénység énnekem nem fájna,
Ha jó családom régi lombos fája
Ugy állna még, mint álla hajdanán.


nám v úkor císařovi na smrt vést?
a k vůli vedrem zpráhlé snítce chvoje
svou vlastní zlomit lauru ratolest?
Já nejdu!“ Nejdeš? Ne! Ó dobo krutá!


Mit echten Locken, ungelogen,
Ich hab's probiert und dran gezogen;


Ah ! Le mauvais locataire !
Bah ! L'on raille et l'on absout
Un tout petit pamphlétaire.


O die Stadt London, welch treffliches Wirthshaus! O Wein! o Forellen!
Auch der Spatziergang am See hat mich unendlich ergetzt.
Wäre nur Jeanneton hier, die noch in Lausanne sich aufhält!
Heda! den Punschnapf herbei, Kellner! God save the King!


Sie ist vergangen: denn du bist.


A.


Jste hadem, pane. Odaným vám k smrti.


إذا شِئتَ أن تلقى المناقب والعُلى
تجمَّعْن في شخص من الناس واحد
وفاءً وجوداً واصْطباراً ونَجْدةً
وديناً إذا الْتاثَتْ كِرامُ العَقائدِ
فللصاحب الصَّدر الكبير تجمَّعَتْ
شَتائتُها والدَّهْرُ أكبرُ شاهِدِ
فما عضد الدين الجوادُ فتى النَّدى
نظيراً لهُ في المكْرُماتِ بواجِدِ
فتىً لا يكفُّ العُدْمُ جودَ يمينِه
ولا يسْتفزُّ الحِلْم روعُ الشدائد
ولا يبْذُلُ المعروفَ إِلا تبرُّعاً
إذا كدَّر المعروف شوْبُ المَواعِد
أشَدُّ من الهوْجاء عند اعْتزامِهِ
وذو هَضباتٍ حِلْمُهُ وقَعائدِ
وسافعُ قيْظٍ في الحفيظةِ لافِحٌ
وذو خَصرٍ في السَّلْم عذب الموارد
وكاليث يُرْدي كلَّ قرْنٍ مُنازلٍ
وكالغيث يُحْيي كلَّ أغْبرَ هامِد
نماهُ إِلى إِحْرازِ كلِّ شَديدةٍ
من المجد مسعى كلِّ أرْوعَ ماجد
من النُّبُلِ الغُرِّ الذين إذا ادَّعوا
أقَرَّ وألْقى فخرهُ كلُّ جاحِدِ
سِراعٌ إلى صوتِ الصَّريخ وثرْوةِ
الفقيرِ ومجموعِ العُلى والمَحامِدِ
فهُنِّيَتِ الأعْيادُ منهُ بِسالِمٍ
مَدى الدهرِ باقٍ للمكارمِ خالدِ


In welches Wunderreich war Er gedrungen,
Der uns den süßesten, den ewig jungen,
Den anmutvollen reinen Sang geschenkt,
Der Seligkeiten senkt
Ins Herz des Mondscheinwandrers, ihm enthüllt
Die unsichtbaren Götter, ihn erfüllt
Mit Sphärenklang, der hoch aus Himmeln tönt,
Wo Nacht und Glanz sich friedevoll versöhnt?
O sicher! Dieser wußte nichts von Banden,
Er wandelte in wundersamen Landen,
Der Fesseln ledig schwebte er davon,
Um dich zu suchen, o Endymion!
Ein Dichter war er, ein Verliebter auch,
Der hoch auf Latmos stand, als süßer Hauch
Vom heiligen Myrthental sich aufwärts schwang
Zugleich mit feierlichem, frommem Sang,
Dem Hymnus, den man zu Diana schickte,
Die hell aus dunklen Himmeln niederblickte.
Doch ob sie auch sich huldvoll lächelnd neigte,
Ein Antlitz klar wie Kinderaugen zeigte –
Der Dichter weinte, sie so schön zu sehn,
So einsam durch die Ewigkeiten gehn:
Hell sang die Leier, die sein Hymnus schwellte,
Der Cynthia den Endymion zugesellte.


Ať v poušti úkoj hledáme ať v luze,
vždy smrtným potem pokryty jsou skráně,
až povel netušený s nebes báně
nás zakřikne, tu ustati nám v hrůze.


Ihr schaut den deutschen Michel an?
O meinet nicht mit ihm zu scherzen!
Er ist noch heut der wilde Mann,
Der viel im Arm hat, mehr im Herzen.


Et, n’est-ce pas, bon juge, et fier ! mon du Plessys,
Qu’en l’amer combat que la gloire revendique,
L’Honneur a triomphé de sorte magnifique ?


„Já chráním tě!“ tak Ctirad zavolá
a chopí Trutův mlat, však nepohne
jím víc, než děcko by jím pohnulo,
a Šárčin hlas mu srdcem zachvěje:
„Jsi přelstěn, Ctirade, vše bylo lží,
co jsem ti pravila! Jak zasměje
se Vlasta, až jí povím, jakou báj
jsem o závisti její bájila!
Ta obruč, která jako lesklý had
tvé rámě svírá, tají velký čar,
had sílu tvoji vyssál z ramena!“
Tak zvolá Šárka hlasem bezzvučným
a těžko hádat, jestli smích či pláč
jí hrdlo křečovitě stahuje.


癖到膏肓药不医
把泉煮石炼成诗
齿根更著雪来嚼
吟过梅关又一奇


Cercano ancora... Cercano tra i venti
randagi, in mezzo alle selvaggie strette,
su scrosciar di valanghe e di torrenti;


Está posta uma mesa com uma cadeir Vem a Madre Santa Igreja com seus quatro doutores: #Tomás, #Jerónimo,  Santo#Ambrósio e Santo#Agostinh E diz Agostinho:


Sötét az éj, s mely rémesebb
A puszta éjszakánál:
A várteremben, egyedűl,
Ki vagy te, szép virágszál...?
A fáklya már kioltva mind,
Haza-mentek lány-társaid;
Anyád s más is vár nyugtalan,
Ha tudnák, hogy rabúl vagy itt!


斜日池台生晚凉
绿荷万点蘸波光
因思五月西湖路
画舫红云十里香


Und ihre süssen Düfte
Verschlang und sammelt' er,
Und trug sie durch die Lüfte
Stolzirend weit umher.


Ist vorbei das bunte Ziehen,
Lustig über Berg und Kluft,
Wenn die Bilder wechselnd fliehen,
Waldhorn immer weiterruft?


O vaghe ciglia, o man polite, o petto,
ove tante d' Amor fur gentil opre,
chi mi ritiene il vostro dolce aspetto?


Mlčel, syknul:
Dosti.
Ale ona vidouc zmatek,
mdlobu v zracích zbaběle se plížit,
sílu v sobě pocítila dravčí
postižené vlčice, jíž odňat
někdo byl, kdo nad vše byl jí drahým,
vztekem vlčice, tak zakousla se
v rezavý svůj řetěz skřípající:
Pravda přetvářkou se nepečetí,
pravda není zločinem. Ten jinoch
popraven byl za smělost té pravdy,
pochopte, ó králi. Překvapil vás
smělostí svou mladou? Choulostiv jste
vždycky, umí-li kdo dobře čísti
hříchy tajné nebo zatajené
vámi, ale celému již světu
známé. Zločin ten již pomstu najde...


معصيَتي أَعظَمُ من طاعَتي
لكن رَجائي منهما أَعظَمُ
وأَنتَ ذو الرحمَة يا سيِّدي
إِن لَم تكن ترحمُ من يَرحَمُ


Eo ai semenà furment
con una cavra grossa e çent:
vui porì la cavra prender,
al vostro corpo grant asio render. »
Dis Isigrin: «Or sia, in bonor:
eo ve apello per meo signor.»
Sì se mete allo viaço
l'un e l'altro a franc coraço;
sì se mette amantinent
ad andar là ch'è 'l furment;
amantinent sì se'n va
e la cavra sì à trovà.
Quant la cavra vé Isigrin,
ch'ella no 'l tein per so bon visin,
né à paura né vol fuçir,
ançi sta ardida e balda;
con le graspe comença graspar
e con le corne a maneçar:
«Se tu vens, Rainald, a la tençon,
se tu no ge lasses lo piliçon,
çamai no voio Deo orer
né creator che fermà lo cel. »
Rainald vardà per val, ni per dos,
e vardà per tute part,
e lo stalo vardò Rainald:
ad una volta de via
la paia cresuda li paria.
«Si Deo m'aì », ço dis Rainald,
«la cavra sé de mala art:
questa note fo rosea
e la paia no par basea.
Vedé lo furment in quella part:
andai, compare, in quella part
e sì tolerè la vostra part.
A mi se pres grant mal de ventre,
e sapiai ch'eo ai reo talento:
grant mal me farave intro l'era star ».
E Rainald intro un bosceto se caçà,
su in un arbor sì montà,
sì ch'el vé e bel e çent
là o' è la paia e 'l furment.
Dis Isigrin a grant baldor:
«Eo son gastaldo e partidor
de Rainald ch' è meo signor ».


Sonst würdest du dich um mich flechten,
so wie die Winde zärtlich dicht
im Busch den Blütenzweig umflicht,
in heimlich bangen süßen Nächten.


Nun regten denn sich unaufhaltsam
Die Kräfte wieder, wie zuvor,
Nun rangen stürmisch und gewaltsam
Sich neue Schöpfungen empor.
Und Friede ward's auch im Gemüthe,
Das all dies Leben erst bedrängt,
Ich seh' ja, daß an jeder Blüte
Der Thränenthau des Schmerzes hängt.


Však třetí svou ruku vložila mi na malé srdce tak tiše:
– Tam ať to vždy láskou, soucitem a plnými růžemi dýše,
a přes úpal žití a světa škleb a přes divé hrozby a skřeky,
ó, zvoň tam, zvoň písní pramének vždy živý a čerstvý a měkký!


Pakli vystříhat se nelze dluhů,
S malým nespokoj se kreditem,
V temnu drž aktiva zakrytém,
Zjednej sobě koně, vozy, sluhu,
Do zámožných hlediž vstoupit kruhů,
Ve vydání zjevně odkrytém,
I v bon tÓnu, v spolcích nabytém,
Hleď zastínit závistivých druhů.
Špekulací se malicherných varuj,
Jsi-li bez svědků, buď lakomý;
Leč veřejně sem tam summy daruj.
Věřitelé budou rádi čekat;
Řekneš-li, žes trpěl pohromy,
Strachem budou i klobouky smekat.


El niño es el único cachorro
que ríe.


Suďte mou schopnosť ku milosti stálé,
Suďte výborní ruku davše věrnou
K svazku, jenž podlosť neumí posoudiť
Zisku lovící.


Remedio hay al dolor de quien tuviere
en esperanza puesto el fundamento,
que al fin tiene algún premio del tormento,
o al menos en su amor contento muere


Verloren ist die Krone,
Und auch das Fingerlein,
Ohn' Ringlein und ohn' Krone,
Muß sie das Kleinod sein.


Pues si lo ves, ¡oh Lisi!, ¿por qué admiras
que, cuando Amor enjuga mis entrañas
y mis venas, volcán, reviente en iras?


O ihr, die einst mit der Himmel Bewohnern
Erstaunen werden!
Wandelt forschend in diesem Labyrinth der Wonne,
Denn Jehova redet!


彩毫和露写名花
紫艳分明出魏家
应是洛阳归梦远
缁尘红土半京华


Lunga tela è la vita: e, se in un punto
fallì la mano al difficile ordir,


Plec, rameno a šíje tuhé svaly
o kyklopické síle vyprávěly;
já dlouho dumal, před mým zrakem spěly
ty směšné ženy dvacátého věku,
jež z nedostatku velké vášně staly
se hříčkami a hříchem na člověku.


Virtude de urubutinga
De enxergar tudo de longe!
Não carece vestir tanga
Pra penetrar meu caçanje!
Você sabe o francês "singe"
Mas não sabe o que é guariba?
— Pois é macaco, seu mano,
Que só sabe o que é da estranj


Előttem szalad, megcsókoltam s az idő nagy némasággal elsüllyed körülöttünk
De üres kezemmel hiába kapkodok utána
A fájdalom vakító felületén
Temetőkben világít a villany
Könnyeink fekete kristályokat mosnak
Nincsen szavunk, amit kimondhatnánk
Elhamvadt maradék álmunk
Csak a gyilkosok sötét reményei világítanak még
A butaság expresszvonaton robog előttünk
Minden madarunk szárnyaszegett
Olyan ártatlan, mint a kavicsok fehér homlokai
Én mindig Riának hívtam
Gyékényünk sincs és mégis kihúzzák alólunk
Ünnepeink ájultan hevernek


Xauerius der mütig Helt,
Hatt eyffer dergestalten,
Wan er gedacht der newen welt,
Sein hertz wolt sich zerspalten,
Vnd rieff dan laut gantz vnuerhelt,
O Gott, kan mich nicht halten!


Oft denkt der Mensch in seinem Mut,
Dies oder jenes sei ihm gut,
Und ist doch weit gefehlet;
Oft sieht er auch für schädlich an,
Was doch Gott selbst erwählet.


	e se uscisson fuori, poco sentiero
andasson, ritornando a lor ostiero;


Der Anblick einer Seele, die in Frieden
Mit Gott, der Welt und sich des Amtes pflegte
Mit treuer Hand, das Gott in ihre legte,
Und als der Herr sie abrief von hienieden,
Ihm willig folgte, ruhig, ernst, entschieden;
Selbst noch, als sich um sie der Jammer regte
Der Ihren, mit dem Troste, den sie hegte
In ihrer Brust, sie alle sprach zufrieden;
Der Anblick, der uns herrlicher und reiner
Erkennen läßt, daß über seiner Hülle
Der freie Geist besteht, der wandellose;
Das ist die große, hier wie sonst an keiner
Grabstätte je in also reicher Fülle,
An dieser uns gespendete Almose.


Die Geister bunt gemischt, gemengt,
Er saugt sie gierig ein,
Bis ihn der Rausch zum Liede drängt,
Zum hohen Lied vom Wein.


Jdu tak světem, kam se noha
bez naděje šine,
hledám klid a hledám Boha...
Kraje stále jiné
kynou oku, kynou duši,
která tuší
dál je za těmi, jež cesta mine.


Kdo zákon boží mušketou chce hájit,
zda křesťanem je pravým? Též jsem válčil,
meč v hrsti svojí, proti Filištínům,
když moje mládí vichrem zašumělo,
než kdo mi poví, zdali Hospodinu
ta vojna líbila se? Bohu nechme,
co jeho jest, a jeho vůle je-li,
by trpěli jsme, trpme bez reptání.


Posilň, Pane! naše síly,
Bychom každým tepem žíly,
Věrni, hájili svou vlast;
Neb tak zní tvá svatá kázeň:
V boj pro vlast kdo nese bázeň,
Nezaslouží míru slast.


Jezu! nauč poznati nás,
Jak žit máme, skonat jak!
Pomoz činit pokání v čas,
Věčně bídě ujít tak,
Po cestě nás ctnosti veď,
Do smrti svým duchem řeď.


Io, io vorrei, se 'l vostro alto valore
quanto egli può, tanto voler osasse,
ch'oggi per questa man ne l'empio core,
nido di tradigion, la pena entrasse. –
Così parla agitato, e nel furore
e ne l'impeto suo ciascuno ei trasse.
– Arme! arme! – freme il forsennato, e insieme
la gioventù superba – Arme! arme! – freme.


Ich libe dich, mein Heiland, unergründt,
Und wil dein wort nach deinem worte halten!
Dein Vater ward durch dich aufs neu mein Vater,
Das seine libe mich gantz unaussprechlich zeucht!
Weil ihr in mir zum Wunder kommt,
Wi solt ich nicht den Erdkreis überwinden?
Drum foder ich di macht, di du vom Vater hast,
Das ich di Heiden weid mit deiner eisern Rutte!
Drum bitte ich selbst um den Morgenstern,
Den Lucifer verlohr am Jesuelschem Morgen!


Alles frolock't! alles lachet!
Nur mein hochbetrübtes Hertz;
Das im jammer few're krachet:
Das der Marter-volle Schmertz/
Mit stets newen Geisseln plaget/
Schmacht bey dieser Frewd vnd zaget.


Ich ging im Felde
So für mich hin,
Und nichts zu suchen,
Das war mein Sinn.


Nuž dále – v pokoj náš a svazek učebnic
teď, volný po škole, v skříň starou hodím svoji...
ó díky, ani zde se nezměnilo nic –
skříň, stůl a hodiny – vše jako dříve stojí.


Osud svede – čas rozvede
časové jsou neoblomní –
potom třikrát běda tomu,
kdo v čas pravý nezapomní.


河岸前头松树林
树林尽处见行人
行人又被山遮断
风飐酒家青布巾


Ihr Wächter in der Höhe,
O schwebt um diesen Raum,
Und jeder Schläfer sehe
Das Liebste heut im Traum.
Nun gute Nacht, ihr Brüder,
Gut' Nacht, mein Schlafkam'rad,
Wir sehn uns morgen wieder
Bei frischer Heldenthat.


Ein Engel zieht dich wieder
Gerettet auf den Strand,
Und schaust voll Freuden nieder
En das gelobte Land.


Přes ně se listí katarakt lije,
kadeře spuštěné v letu;
neviditelná ňadra jim kryje,
dmoucí se u žhavém vznětu.


Der Weg, den das Rößlein
Hintanzet so hold,
Der Sand, den ich streute,
Er blinket wie Gold.


Podem lhe tirar tudo,
    menos a vid
    Porque deixar o corpo
    Não é morre
    13/09/1998


Nehmet das denn au,
liebe, frummi Frau!
's grotet just nit eins wie's ander,
Chorn und Spreu isch unterenander.
Leset's Fürnehmst us,
's isch, cha si, ne Fund;
's ander strichet us.
Gott erhalt ich gsund,
und Gott schenkich alliwil
liebi süeßi Freude viel!


Schnell hat sich im Halbrund geordnet der Kreis
Umzingelnder Boote ... sie treiben leis
Zum Hafen die arglosen Scharen.
Eine zwiefache Flotte; wer malt mir das Bild:
Die winzigen Treiber, das riesige Wild,
Nicht ahnend die Todesgefahren!


Che spesso al faticoso ozio de' grandi
E all'urbano clamor s'invola, e vive
Ove spande natura influssi blandi
O in colli o in rive.


Du stetsverfluchtes Vngeheur 86 /
Du Basilisk und Abentheur/
Kein Menschenkind hat dich erzeugt/
Ein Tigerthier hat dich gesengt.


Psal jsem písně plné žáru,
studené jak od ledu –
Jakou asi naposledy
napsati vám dovedu?


Mit mir auf allen meinen Wegen
Zogst du als Schutzgeist ungesehn,
Und deiner Lippen milden Segen
Fühlt' ich um meine Stirne wehn.


Jich vlídně léta mijí úpal divý,
neb jeho úsměv spálil by je rázem,
jen v noci mírné hvězdy s nebes nivy
k nim sklánějí se s tajným, jemným vzkazem.


Toujours, toujours, ô mot joyeux
Comme un carillon de baptême,
Frappe mon oreille et mes yeux,
Toujours, toujours, ô mot joyeux !
Lise, ce mot délicieux,
Redis le toujours à qui t’aime.
Toujours, toujours, ô mot joyeux
Comme un carillon de baptême.


A jinoch, jenž měl moudrého
a ctihodného tátu,
co zatím nechvátavě tak
se chystal k doktorátu –:


Verfolger, der du blitzst auf deinen siben Bergen!
Du filst vor mir in Rom, wi du am ende fällst.
Erzittre nun, das du mir selbst versigeltst
Das Kühlpropheten Fünff nach Roth und Weis und Blau.
Der kluge David hat betrogen dich, Philister,
Er harffte dich zugrund in dem Avenion.
Der Jacob hat von Esau den Kühlsegen,
Der seine Erstgeburt verlis um wenig gelds.
Dein Wappen sigelt zu, O Pabst, mein gantzes Werk:
Es gab mir freien lauff durch alle Römsche plätze.


Era tornato, come io dissi, Gano,
e molte volte lettere avea scritto
e rinnovato l'odio del Soldano,
e che Rinaldo si sta per lo Egitto;
e come molto vecchio è Carlo Mano,
ch'omai si potea dir per gli anni afflitto:
ch'addirizzassi sua famosa insegna
in Francia, e presto con sua gente vegna.


Už příroda rukou tvůrčí
kouzlí mladé jaro v svět,
nádherou tajemných skrejší
luhy šatí, stromy vejší,
kypří les a zdobí květ.


Er sang: O Schmuck der besten Welt!
Du Vorwurf meiner Liebe!
Dein Aug ists, das den Grund enthält
Vom Daseyn solcher Triebe.
Die Monas, die in mir gedenkt,
Vermag, in deinen Reiz versenkt,
Die blinden Sinnlichkeiten
Nicht länger zu bestreiten.


Gyűlöljön bár sok finnyás orr,
Édes pipám! tégedet,
Hű vitézed én mindenkor
Pártul fogom ügyedet.
Te vagy éltem kisérője,
Egészségem hévmérője,
S játszi bodor füstöddel
Búmat vigan üzöd el.


Nun hüpft die Ruh, dort, wo das Quellchen schwätzt,
Im aetherblauen Kleide,
Mit ihrer Schwester, die der Erdball schätzt,
Am Arme, mit der Freude.


I nešel ovšem lovec mladý dál,
sám raněn stál zde – marná každá práce!
Smích hrdliček zněl z hloubky hvozdů, skal,
i zdrtil luk, jenž stal se na něm zrádce,
on, posud veselý hoch, poprv štkal,
ba s pláčem k svojí ubíral se matce,
a k trůnu paní světa v žalu klesna
proklínal vše, co mladost je a Vesna.


Auf einmal blieb der Wechsel
Ihm allzulange aus.
Er schrieb zwar viel naive
Und wohlgesetzte Briefe,
Doch keiner kam von Haus.


Abgezehrt, mit wunden Füßen
Und bedeckt mit Staub und Blut,
Von der Dornen Zahn zerrissen,
Eilt er auf Graf Arsets Gut.
Ans Fenster von Annens Gemach geht die Reise,
Dort lispelt der Ritter vernehmlich und leise:


山家处处面芙蓉
一曲溪歌锦浪中
隔岸游人何处去
数声鸡犬夕阳红


E korbács ott van minden férfiágyban,
kezébe veszi minden férfi azt.
És letagadni: gyávaság, hazugság
a pokolmélyben e halvány vigaszt!


Kein Maienklöckchen, kein Vergißmeinnicht
Blüht mir zum bunten Kranz für Dich entgegen.
Nimm diesen hin, der meine Wünsche spricht:
Wenn Du ihn wirst um Deine Stirne legen,
So denke mein; – die Freundschaft weih't ihn Dir.
Ein Herz, das Liebe kennt, mißt nur den Werth nach ihr!


欲买丹青写十洲
谁知茎草即璚楼
真山真水无人画
笑杀当年顾虎头


Der Herr ist nah und stets bereit
Eim jeden, der ihn ehret,
Und wer nur ernstlich zu ihm schreit,
Der wird gewiß erhöret.
Gott weiß wohl, wer ihm günstig sei,
Und deme steht er dann auch bei,
Wann ihn die Angst nun treibet.


Rache gewährt mir der Tag, wann bloß mein Name zurückbleibt:
Säng er noch itzt, ruft dann mancher vergebliche Wunsch.
Ach, wir lauschen umsonst, wie seine Hexameter wogen,
Wie sein männlicher Geist auf dem Pentameter schwebt!


Der Ganges rauscht, der große Ganges schwillt,
Der Himalaja strahlt im Abendscheine,
Und aus der Nacht der Banianenhaine
Die Elefantenherde stürzt und brüllt –


Cítím sám, jak je vám blaze
kochati se na obraze
lící svých tak po ránu,
když snů luzných dojmem ještě
skráni máte otkánu!


Deja ese estilo bellaco,
vuelve a ser la misma de antes.
Menos polvos, menos guantes,
menos humo de tabaco.
Vuelve con tu negro flaco
que te adora todavía
Y si no, la policía
te va a llevar de la jeta
por dártela de coqueta
con tanta huachafería.


Než rub, hle, také problému ten:
Smíš v této době býti smuten?
Jsi škarohlíd a v tom to tkví.
Slabého ducha svědectví.


Mein Auge ist naß und mein Lächeln ist trüb,
Ich bin, ach, so schwermütig heute,
Mich plaget ein Leid, ach, ein mächtiges Leid,
Ich hasse den Ballanzug heute.


Až jsme ho chtíc, nechtíc
k řeči ponoukli:
Byl to jakýs šlechtic. –
My ho utloukli.


Ich werbe nicht um Ruhm, um Lorbeerkronen;
Wer nicht um ihretwillen Phöbus Kunst
Mit Liebe pflegt, erbuhlt nicht Phöbus Gunst.


Their little House was plac'd beneath a Hill,
Whose Verge was water'd by a streaming Rill:
The Stranger here no gilded Spires saw,
For this low Roof was thatch'd with humble Straw;
Mosaick here nor Fret-work there was none,
Nor  Glass to sparkle in the Sun:
Its only Window was of Osier made,
Full South it look'd and seldom knew the Shade,
Where by the Sun this careful Peasant knew,
How o'er his Head the swift-wing'd Minutes flew;
A little Orchard too was planted nigh,
And the cool River roll'd its Waters by:
In whose clear Stream the pendent Willows lave,
And the weak Bullrush trembl'd o'er the Wave:
Within the Banks soft Water-cresses spring,
Where the pleas'd Heron prunes her dabbled Wing.


Als Bildnerin, die aus den Othemzügen
Der Mutter sanften Stoff genoß
Und, freie Schöpfrin, sich zur Ehre voll Vergnügen
Den schönsten Leib als Hülle um sich schloß,


Und hebt ihn auf den Sattel sacht,
Gewonnen ist das Spiel,
Und trägt ihn durch die Sternennacht
Bis auf sein Schloß zu Kiel.
Er löst ihm Kettenhemd und Schien',
Und stellt ihm Rosen und Jasmin
Um seine Wunden viel.


Wir geben und der König nimmt,
Wird sind zum Geben nur bestimmt,
Wir sind nichts weiter als die Bienen,
Arbeiten müssen wir und dienen.


Stojí hora nevysoká
v vlasti mé, v oteckém kraji,
stojí stavem nevěstiným,
když ji věnci zdobívají.


unutmamıştım


Weiln denn (unangesehn, wie lange du den Ruhm
des Unbezwungnen hast, dein ewigs Eigentum)
du durch nichts Zeitlichs itzt zu brechen wirst gezwungen,


La ciudad se postra iluminada y adormilada;
el viento es la única resina que me impregna.
Tras de mí, un edificio, se pudre mirando el mar,
y algo más abajo,
bajo los cañones que martirizaron esta ciudad,
la solitud exige a los ángeles de piedra
la continuidad de sus oraciones.


„Táhněte!“ Háta vzkřikla, „nejvyšší věru čas máte,
otazníku zkřivený, uteklý z kroniky jakés,
moly rozžraný paragrafe, táhněte odtud!“


Mint a mezőn a kisfiut, ha
eléri a vihar
s nincs tanya, anya, hova futna
kapkodott lábaival,
a tömött, dühödt ég dörög,
a tarlón szalmaszál pörög,
ő, mint az állat, nyöszörög,
zokogna, de a félelem
elveszi könnye melegét,
sóhajtana, de hirtelen
reálehel a hideg ég
s csak akkor, amikor sovány
testén és arcán halovány
borzongás villan, mint a villám
s fekete eső dől szakadva,
az mintha belőle fakadna,
mint mérhetetlen nagy sirás,
amely fölgyül a földeken,
fénylőn csorog a zöldeken,
árkot betölt és gödröt ás,
hömpölyög a réten, az éren,
hömpölyög fönn a levegőben
s a gyermek megindul a téren,
útja van ebben az időben -
így tört e vágy rám, ily veszetten,
ily hirtelen, ily szilajon,
férfi létemre sírni kezdtem.
S e könnyel ázott talajon,
hol nehezen emeli lábát
az ember, ki pedig sietne,
megállok most. A kívánságát
már észre se venném, ha szeretne.


Tanto esplendor por delante
y por detrás tan menguado...
(La trompa del elefante,
¿no será un rabo mal colocado?)


In un tugurio misurato a spanne
vivo, ch'io non scio como io non mi struggi;
s'io esco fora, odo de tori i muggi,
cornar le capre e i porci arodar zanne.


terketmeden biri ötekini


إن لم تجد كل حي في البرايا ميتْ
فأنت محجوبْ حالك ليتْ تدري ليتْ
أبوب كل الحواس أغلق وقم في بيتْ
قلبك تقل لك زليخا أمر ربك هيتْ


Mein Hans und mein Peter, die sind nicht zu Kauf,
Und bietet ihr hundert Dukaten darauf!


Que tempos idos! que esperanças louras!
Que cismas de poesia e de futuro!
Nas páginas do triste Lamartine
Quanto sonho de amor pousava puro!
E tu falavas de um amor celeste,
De um anjo, que depois se fez espos
— Moça, que troca os risos de criança
Pelo meigo cismar de mãe formos
Oh! meu amigo! neste doce instante
o vento do passado em mim suspira,
E minhalma estremece de alegria,
Como ao beijo da noite geme a lir
Tu paraste na tenda, ó peregrino!
Eu vou seguindo do deserto a trilha;
Pois be que a lira do poeta errante
Seja a bênção do lar e da famíli


Amor, tu vedi io mi consumo e stillo
per seguir chi da te fugge e s'aretra:
prendi l'arco, lo strale e la faretra,
e sia verso il cor dur pronto a ferillo:


Mein Wein ist ohne Glut und Duft,
Dein Kuß, mein Lieb, wie matt!
Man kriegt in dieser Krämerluft
Sogar das Dichten satt.


	tal io schifando quell'orrendo lezzo;
pur fu forza il gran calice inghiottirsi,
e così mi trovai nel letto al rezzo.


prega Lui dunque che i miei giorni tristi
ritorni in lieti, e tu, Donna del Cielo,
vogli in questo desio mostrarti Madre.


Mein Freund ist wie ein Täubelein
Sanftmütig, liebreich, weiß und rein.
Betrübt niemand, erfreuet alle,
Ist ohne Falsch, hat keine Galle.


Én Terád gondolok
és arra,
hogy mi leszel nekem:
villó, felporzó napsugár,
aki, ha kérném,
betakarna,
s kinek csókjával ujjongva járnék?
Vagy életem dülő,
jegesre hülő
szurokfekete árnyék?...


Ztich’ šum a hluk. Jen z oken chat a domů
zní hovor hlasný, píseň po chvíli
se veseloučká přidá místy k tomu,
ba výskne to kdes za habrovým sadem
a k výskotu si jásot popílí,
i kolovrat svou spustí sem tam v síni
a před stavením pěkně ladem skladem
se točí děti – nežli začnou jiní.


乐府新呈按舞图
教时仍遣促功夫
梨园弟子知天意
月五楼前欲大酺


Netopýr, přízrak beztělý,
dvojici světů rozdělí
vějící, černou blanou,
ve věčnost víra konejší,
uhaslé hvězdy včerejší
mrákotně z mrtvých vstanou.


Beszéllek Erdélben mast történt dolgokról,
János király fia kibúdosásáról,
És az Fráter Györgynek ő sok csudájáról,
Csudaképpen történt nagy szernyű haláláról.


A přec to ptaní náš je život
a mřeme sobě v odpověď;
ba ptaly se už celé věky,
jen více nikdo nedoved’.


琴中流水澜翻落
画里秋山杂沓开
更欲移床傍修竹
卧看饥鹤啄莓苔


„Co jste kdy obětí
pro vědu dali,
krásného myslili,
slavného psali:


Wenn wir zu besehn beginnen,
Worauf unsre Welt beruht;
Fallen gleich in unsre Sinnen
Erde, Wasser, Luft und Gluht,
Die wir, weil wir sie nicht kennen,
Die vier Elemente nennen:
Da doch, wenn mans recht ermisst,
Alles stets in allem ist.


坐上每怀歌慷慨
杯行岂复计寻常
我知不隔清风面
君想未忘明月章


Und so weit wird es noch kommen,
Daß sie stiftet Bruderzwist;
Ihren Zweifeln zu entkommen,
Denket sie auf eine List.


暮雨才收未炙灯
苍鹥掠破岸阴澄
须臾认得船头竹
始信渔人挂起罾


De un instrumento acordado
al dulce doliente son,
¿será su piedad más sorda
que el infierno, que lo oyó?
Al son, pues, deste instrumento,
¿intimarele al albor
quejas que beba su oído
en el cristal de una voz?
¿Qué me aconsejas, Amor?


Jako stříbro se to splítá,
kde je toho tajné zřídlo?
V spleti nitek jak se kmitá
zdrané motýlovo křídlo!


عينِ فابكي لي على صَخْرٍ إذا
عَلَتِ الشّفْرَة ُ أثباجَ الجُزُرْ
يُشْبِعُ القَوْمَ منَ الشّحمِ إذا
الوتِ الرّيحُ باغصانِ الشَّجرْ
واذا ما البيضُ يمشينَ معاً
كَبَناتِ الماءِ في الضَّحْلِ الكَدِرْ
جانحاتٍ تحتَ أطرَافِ القَنَا
بادِياتِ السّوقِ في فَجٍّ حذِرْ
يَطْعَنُ الطّعْنَة َ لا يُرْقِئُها
رقية ُ الرَّاقي ولا عصبُ الخمرْ


门外槐花似欲黄
高堂应望促归装
个中自有超然处
肯学儿曹一例忙


Und/ wo ich dirs/ Zelinde/ schenke
so heiß' ich Peilkarastres nicht.
Es denke doch nur einer/ denke/
was diese Marigelle spricht.
Ich wär' in ihr Gemach geschlichen
gleich als der Sonnen Gold verblichen
da hätt' ich mich wohin gelegt
wo sie geheim zuschlaffen pflegt.


Však z tebe tvoje samota když vzrůstá,
když k všemu lhostejný jsi již a tupý,
zvíš, kterak pevná má ten polyp ústa.


Nemysli v srdci, že se snadno loučím,
jsem odhodlána pevně žal svůj nést,
co myšlénka, co sen – to s tebou sloučím,
ty budeš ke mně hledět s výše hvězd!


Fühlst nach der Heimat du das Weh,
O Fremdling, dich durchschauern,
Fahr auf dem nord'schen Geistersee,
Hier ist es schön zu trauern!


Dásně sladnou, hořekne však život,
Ducha zmáhá smrtelný se hlivot,
A zle chabnou křídla jeho k letu.


Co jest krásno, duši k nebi zrývá,
Nebeskou ji blaží oblahou,
Nebeskou ji strabí ovlahou
A v ni s nebe věčnou manu slívá.


kalbim derseniz onun nerede olduğunu


Mild zu stillen meiner Sehnsucht Ach,
Denn es rührt ja selbst die Steine, komm!


أمشي إلى نفسي
فتطردني من الفسطاط
كم ألج المرايا
كم أُكسِّرها
فتكسرني
أرى دُوَلاّ تُوزَّعُ كالهدايا
والنهرُ لا يمشي إليَّ ’ فلا أراهُ
والحقلُ لا ينضو الفراش على يديَّ ’ فلا أراهُ
لا مصر في مصر التي أمشي إلى أسراها
فأرى الفراغ , وكُلَّما صافحتُها
شَقَّتْ يدينا بابلُ
في مصر كافورٌ وفي زلازلُ


Man giebt bei uns der Dscheme
Zweitausende für ein Glas Wein.


Pryč, slzo, s očí, nač se čelo mračí!
Nám jeden chrám tu ještě nepostačí,
jen jeden maják v širý oceán!
Orlice naše kostkovaná, pestrá
je českého lva vezdy věrná sestra,
na jeden kmen je vrub náš vočkován.


Fahre fort, o mein Erhalter,
Fahre fort und laß mich nicht
In dem hohen grauen Alter,
Wenn mir Lebenskraft gebricht;
Laß mein Leben in dir leben,
Bis ich Unterricht kann geben
Kindeskindern, daß dein Hand
Ihnen gleichfalls sei bekannt.


Безжизненный чертог,
Случайная дорога…
Не хочет жизни Бог, —
Иль жизнь не хочет Бога?
Опять встаёт заря,
Колышутся туманы,
И робко ждут Царя
Томительные странНо лютый змий возник,
И мечет стрелы злые,
И грозен мёртвый лик
Пылающего змиДля смерти — здесь чертог,
Для случая — дорогНе хочет жизни Бог,
И жизнь не хочет Бог


yurtsuz, hakkı gereği ile yaşamaktan da uzaktır


Jen srdce tvrdé a samolibé
z panského rokoka rozmary pije.
Uprostřed rozlomeného věku
hořká je lidská melodie.


» Que sert de n'effleurer qu'à peine ce qu'on tient,
» Et de vivre essoufflé comme un enfant qui vient


Itt kis cipőcske volna, szép, kivágott,
kecses kis orr, everlasztin-betét.
Megbolondítná a bolond világot
és vért kavarna, úgy, mint a tiéd.
Opálbokák fölött selyemszegéllyel -
az orkeszterből szállna egy minét...
... De meztelen, mint angyalok az égben,
vagy kis virág a széles mindenségben.


Nemá věna ani,
ani požehnání.“


Wohledler Freund, wir unterschreiben,
Was dir die Weißheit zugedacht,
Und haben, wird der Wuntsch bekleiben,
Was uns vergnügt und freudig macht;
Der Seegen folge deinen Schritten,
Das Glück sey dir mehr Wirth als Gast,
Bis du den Himmel was zu bitten
Auf Erden nicht mehr nöthig hast.


Les gens crieront ce qu’ils voudront : « C’est ridicule,
Idiot ! Un barbon ! Où la chair nous accule
Pourtant ! « Passe encor de bâtir » et cætera !
Va, toi ! le monde en vain de moi caquettera,
Je t’aime, moi, barbon, toi, plus une ingénue,
D’une amour, comme de printemps, tard survenue
Et d’un élan, aussi, médité, concerné,
Mariant mon déclin à ta maturité.


Caja lest auß einer Schüssel unterschiedne Vogel nissen;
Dennoch hat man nie gehöret, daß sie sich noch ie gebissen.


E perché non temén le vostre spade,
voi vi sforzasti con varii disegni
rivolger Arno per diverse strade.


«¡Lisi me olvida y su palabra miente!»
Montano dijo, y respondió Montano
el sacro río con el monte cano:
«¡Qué mucho si es mujer y estaba ausente!»


Loďka plula, zdvíhala se vesla;
plachta spravovaná, samý lát,
vlastní tkaň že více není znát,
plným větrem po vodách se nesla.


会稽竹箭东南美
化作经黄纸叠层
旧日土毛无用处
剡中老却一溪藤