أَلا إِنَّ الظِباءَ لَفي غُرورٍ
تُرَجّي الخُلدَ بَعدَ لُيوثِ تَرجِ
وَأَشرَفُ مَن تَرى في الأَرضِ قَدراً
يَعيشُ الدَهرَ عَبدَ فَمٍ وَفَرجِ
وَحُبُّ الأَنفُسِ الدُنِّيا غُرورٌ
أَقامَ الناسَ في هَرجٍ وَمَرجِ
وَإِنَّ العِزَّ في رُمحٍ وَتُرسٍ
لِأَظهَرُ مِنهُ في قَلَمٍ وَدَرجِ
وَما أَختارُ أَنّي المَلكُ يُجبى
إِلَيَّ المالُ مِن مَكسٍ وَخَرجِ
فَدَع إِلفَيكَ مِن عَرَبٍ وَعُجمٍ
إِلى حِلفَيكَ مِن قَتَبٍ وَسَرجِ
سِراجُكَ في الدُجُنَّةِ عَينُ ضارٍ
وَإِلّا فَالكَواكِبُ خَيرُ سُرجِ
مَتّى كَشَّفتَ أَخلاقَ البَرايا
تَجِد ما شِئتَ مِن ظُلمٍ وَحِرجِ
ضَغائِنُ لَمّ تَزَل مِن قِبَلِ نوحٍ
عَلى ما هانَ مِن فِزرٍ وَعَرجِ
فَجَّرَت قَتلَ هابِلٍ أَخوهُ
وَأَلقَت بَينَ مُعتَزَلٍ وَمُرجي
وَخانَت وِدَّ لُقمانٍ لُقَيماً
لَيالِيَ حَرَّفَت سَمُراً بِشَرجِ
فَدارِ مَعيشَةً وَاِحمَل أَذاةً
لِمَن صاحَبتَ مِن حَوصٍ وَبُرجِ
فَإِنَّ الأُسدَ تَتبَعُها ذِئابٌ
وَغِربانٌ فَمِن عُوَرٍ وَعُرَجِ
مَسيرُكَ في البِلادِ أَقَلُّ رُزءاً
مَعَ الفِئَتَينِ مِن قُمَرٍ وَخُرجِ
وَكَم خَدَعَت هِزَبراً كانَ جَبراً
مِنَ الأَملاكِ ذاتُ حُلىً وَدَرجِ


Es tröstet mich zwar deine Treu,
Die alle Morgen neu;
Aber dennoch hat die Seele
Nicht vollkommne Fröhlichkeit,
Weil ihr in der Trauerhöhle
Mangelt deine Herrlichkeit,
Weil sie einzig und allein
Wünschet bei dir selbst zu sein.


С утра стою перед плитой,
Дрова, кастрюли, мир предметный,
С утра дневною суетой
Опутана и безответнПривычной двигаюсь стопой,
Почти любя свой бедный жребий,
Но сердце ловит звук иной,
К далекой приникая требЗвучит торжественный обряНесутся стройные моленья,
И мнится мне, что с ними в лад
Творю и я богослужень


Und ich will ihm noch schenken
Zwo Turteltauben keusch,
Die spreiten, heben, senken
Die Flügel ohn Geräusch;
Ihr Stimmlein, wie man spüret,
Sind lauter Seufzerlein,
Gott weiß, welch Leid sie rühret,
In ihrem Herzelein.


Du grübelst Tag und Nacht, umringt vom Dichterchor,
Der in Athen und Rom der Kenner Lust gewesen.
Was nutzt dein stummer Fleiß? Was hilft dein blindes Lesen?
Dein bleierner Verstand steigt nicht, durch sie, empor.
Es scheint fast jede Müh' vom Ziel dich zu entfernen.
An Witze bist du arm, doch an Poeten reich,
Und nur den schweren Ankern gleich,
Die stets im Wasser sind, und nimmer schwimmen lernen.


塞曲咿呜催断肠
毡车𫐆辘载啼妆
汉家近属三千客
性命如丝寄虎狼


Nur du, o Gotteslieb', gibst uns der Freuden Füll',
Du machst einfältig, sanft und friedsam unsre Herzen;
Doch wer der falschen Lieb' zum Raub sich lassen will,
Fühlt mitten in der Freud' im Grunde nichts als Schmerzen.


Der HERR ist König vnuerruckt
vnd wirts wol ewig bleiben,
Sein reich gar herrlich ist geschmuckt,
sein gnad leßt er außschreiben,
Vom end zum end sein wort außbreyt
vnd sol bestehn in Ewigkeyt
wider die hellen pforten
hie vnd an allen orten.


Publicado no Livro Broquéis (1893)
In: SOUSA, Cruz  Poesia complet Intro Maria Helena Camargo Régi Florianópolis: Fundação Catarinense de Cultura, 198 p 32


Ein einger Gott und viel, wie stimmt das überein?
Gar schöne: weil sie all in Einem Einer sein.


Tam vlaštovek se chvějí davy
a ty jich plné srdce máš,
dřív lítaly kol tvojí hlavy,
teď – ještě blíže, hochu náš!


Das träge Thier bekömmt die fettsten Pfründen,
Dich spannt man an den Pflug;
Du bist, um unter uns dein Glück zu finden,
Nicht unbrauchbar genug.


Und Tempel, die das Weltgeheimnis hüten,
Stehn längs der Flut gereiht;
Im heil'gen Kelche ihrer Lotosblüten
Schläft die Unsterblichkeit.


Támada Langróf, ki jó hadnagy vala,
Ötödik kolóniai pispök vala,
Ki az pápaságra igyeközik vala,
Banfrani herceg, gróf Pofaig vala.


آلَت أُمورُ الشِركِ شَرَّ مَآلِ
وَأَقَرَّ بَعدَ تَخَمُّطٍ وَصِيالِ
غَضِبَ الخَليفَةُ لِلخِلافَةِ غَضبَةً
رَخُصَت لَها المُهجاتُ وَهيَ غَوالي
لَمّا اِنتَضى جَهلَ السُيوفِ لِبابَكٍ
أَغمَدنَ عَنهُ جَهالَةَ الجُهّالِ
فَلِأَذرَبيجانَ اِختِيالٌ بَعدَما
كانَت مُعَرَّسَ عَبرَةٍ وَنَكالِ
سَمُجَت وَنَبَّهَنا عَلى اِستِسماجِها
ما حَولَها مِن نَضرَةٍ وَجَمالِ
وَكَذاكَ لَم تُفرِط كَآبَةُ عاطِلٍ
حَتّى يُجاوِرَها الزَمانُ بِحالي
أَطلَقتَها مِن كَيدِهِ وَكَأَنَّما
كانَت بِهِ مَعقولَةً بِعِقالِ
خُرُقٌ مِنَ الأَيّامِ مَدَّ بِضَبعِهِ
صُعُداً وَأَعطاهُ بِغَيرِ سُؤالِ
خافَ العَزيزُ بِهِ الذَليلَ وَغودِرَت
نَبَعاتُ نَجدٍ سُجَّداً لِلضالِ
قَد أُترِعَت مِنهُ الجَوانِحُ رَهبَةً
بَطَلَت لَدَيها سَورَةُ الأَبطالِ
لَو لَم يُزاحِفهُم لَزاحَفَهُم لَهُ
ما في صُدورِهِمُ مِنَ الأَوجالِ
بَحرٌ مِنَ المَكروهِ عَبَّ عُبابُهُ
وَلَقَد بَدا وَشَلاً مِنَ الأَوشالِ
جَفَّت بِهِ النِعَمُ النَواعِمُ وَاِنثَنَت
سُرُجُ الهُدى فيهِ بِغَيرِ ذُبالِ
وَأَباحَ نَصلَ السَيفِ كُلَّ مُرَشَّحٍ
لَم يَحمَرِر دَمُهُ مِنَ الأَطفالِ
ما حَلَّ في الدُنيا فُواقَ بَكِيَّةٍ
حَتّى دَعاهُ السَيفُ بِالتَرحالِ
رُعباً أَراهُ أَنَّهُ لَم يَقتُلِ الآ
سادَ مَن أَبقى عَلى الأَشبالِ
لَو عايَنَ الدَجّالُ بَعضَ فَعالِهِ
لَاِنهَلَّ دَمعُ الأَعوَرِ الدَجّالِ
أَعطى أَميرُ المُؤمِنينَ سُيوفَهُ
فيهِ الرِضا وَحُكومَةَ المُقتالِ
مُستَيقِناً أَن سَوفَ يَمحوَ قَتلُهُ
ما كانَ مِن سَهوٍ وَمِن إِغفالِ
مِثلُ الصَلاةِ إِذا أُقيمَت أَصلَحَت
ما قَبلَها مِن سائِرِ الأَعمالِ
فَرَماهُ بِالأَفشينِ بِالنَجمِ الَّذي
صَدَعَ الدُجى صَدعَ الرِداءِ البالي
لاقاهُ بِالكاوي العَنيفِ بِدائِهِ
لَمّا رَآهُ لَم يُفِق بِالطالي
يا يَومَ أَرشَقَ كُنتَ رَشقَ مَنِيَّةٍ
لِلخُرَّمِيَّةِ صائِبِ الآجالِ
قَد شَمَّروا عَن سوقِهِم في ساعَةٍ
أَمَرَت إِزارَ الحَربِ بِالإِسبالِ
وَكَذاكَ ما تَنجَرُّ أَذيالُ الوَغى
إِلّا غَداةَ تَشَمُّرِ الأَذيالِ
لَمّا رَآهُم بابَكٌ دونَ المُنى
هَجَرَ الغَوايَةَ بَعدَ طولِ وِصالِ
تَخِذَ الفِرارَ أَخاً وَأَيقَنَ أَنَّهُ
صِرِّيُّ عَزمٍ مِن أَبي سَمّالِ
قَد كانَ حُزنُ الخَطبِ في أَحزانِهِ
فَدَعاهُ داعي الحَينِ لِلإِسهالِ
لَبِسَت لَهُ خُدَعُ الحُروبِ زَخارِفاً
فَرَّقنَ بَينَ الهَضبِ وَالأَوعالِ
وَوَرَدنَ موقاناً عَلَيهِ شَوازِباً
شُعثاً بِشُعثٍ كَالقَطا الأَرسالِ
يَحمِلنَ كُلَّ مُدَجَّجٍ سُمرُ القَنا
بِإِهابِهِ أَولى مِنَ السِربالِ
خَلَطَ الشَجاعَةَ بِالحَياءِ فَأَصبَحا
كَالحُسنِ شيبَ لِمُغرَمٍ بِدَلالِ
فَنَجا وَلَو يَثقَفنَهُ لَتَرَكنَهُ
بِالقاعِ غَيرَ مُوَصَّلِ الأَوصالِ
وَاِنصاعَ عَن موقانَ وَهيَ لِجُندِهِ
وَلَهُ أَبٌ بَرٌّ وَأُمُّ عِيالِ
كَم أَرضَعَتهُ الرِسلَ لَو أَنَّ القَنا
تَرَكَ الرِضاعَ لَهُ بِغَيرِ فِضالِ
هَيهاتَ رُوِّعَ روعُهُ بِفَوارِسٍ
في الحَربِ لا كُشُفٍ وَلا أَميالِ
جَعَلوا القَنا الدَرَجاتِ لِلكَذَجاتِ ذا
تِ الغيلِ وَالحَرَجاتِ وَالأَدحالِ
فَأُولاكَ هُم قَد أَصبَحوا وَشُروبُهُم
يَتَنادَمونَ كُؤوسَ سوءِ الحالِ
ما طالَ بَغيٌ قَطُّ إِلّا غادَرَت
غُلَواؤُهُ الأَعمارَ غَيرَ طِوالِ
وَبِهَضبَتَي أَبرَشتَويمَ وَدَروَذٍ
لَقِحتِ لَقاحَ النَصرِ بَعدَ حِيالِ
يَومٌ أَضاءَ بِهِ الزَمانُ وَفَتَّحَت
فيهِ الأَسِنَّةُ زَهرَةَ الآمالِ
لَولا الظَلامُ وَقُلَّةٌ عَلِقوا بِها
باتَت رِقابُهُمُ بِغَيرِ قِلالِ
فَليَشكُروا جُنحَ الظَلامِ وَدَروَذاً
فَهُمُ لِدَروَذَ وَالظَلامِ مَوالي
وَسَرَوا بِقارِعَةِ البَياتِ فَزُحزِحوا
بِقِراعِ لا صَلِفٍ وَلا مُختالِ
مَهَرَ البَياتَ الصَبرَ في مُتَعَطَّفٍ
الصَبرُ والٍ فيهِ فَوقَ الوالي
ما كانَ ذاكَ الهَولُ أَجمَعُ عِندَهُ
مَعَ عَزمِهِ إِلّا طُروقَ خَيالِ
وَعَشِيَّةُ التَلَّ الَّذي نَعَشَ الهُدى
أُصُلٌ لَها فَخمٌ مِنَ الآصالِ
نَزَلَت مَلائِكَةُ السَماءِ عَلَيهِمُ
لَمّا تَداعى المُسلِمونَ نَزالِ
لَم يُكسَ شَخصٌ فَيئَهُ حَتّى رَمى
وَقتُ الزَوالِ نَعيمَهُم بِزَوالِ
بَرَزَت بِهِم هَفَواتُ عِلجِهِمُ وَقَد
يُردي الجِمالَ تَعَسُّفُ الجَمّالِ
فَكَأَنَّما اِحتالَت عَلَيهِ نَفسُهُ
إِذ لَم تَنَلهُ حيلَةُ المُحتالِ
فَالبَذُّ أَغبَرُ دارِسُ الأَطلالِ
لِيَدِ الرَدى أُكُلٌ مِنَ الآكالِ
أَلوَت بِهِ يَومَ الخَميسِ كَتائِبٌ
أَرسَلنَهُ مَثَلاً مِنَ الأَمثالِ
مَحوٌ مِنَ البيضِ الرِقاقِ أَصابَهُ
فَعَفاهُ لا مَحوٌ مِنَ الأَحوالِ
ريحانِ مِن صَبرٍ وَنَصرٍ أَبلَيا
رَبعَيهِ لا ريحا صَباً وَشَمالِ
لَفَحَت سَمومُ المَشرَفِيَّةِ وَسطَهُ
وَهَجاً وَكُنَّ سَوابِغَ الأَظلالِ
كَم صارِمٍ عَضبٍ أَنافَ عَلى فَتىً
مِنهُم لِأَعباءِ الوَغى حَمّالِ
سَبَقَ المَشيبَ إِلَيهِ حَتّى اِبتَزَّهُ
وَطَنُ النُهى مِن مَفرِقٍ وَقَذالِ
كُرّامَةٍ وَسطَ المَنِيَّةِ وَحدَها
لُوّامَةِ الأَعمامِ وَالأَخوالِ
قاسى حَياةَ الكَلبِ إِلّا أَنَّهُ
قَد ماتَ صَبراً ميتَةَ الرِئبالِ
أُبنا بِكُلِّ خَريدَةٍ قَد أَنجَزَت
فيها عِداتُ الدَهرِ بَعدَ مِطالِ
خاضَت مَحاسِنَها مَخاوِفُ غادَرَت
ماءَ الصَبا وَالحُسنِ غَيرَ زُلالِ
أُعجِلنَ عَن شَدِّ الإِزارِ وَرُبَّما
عُوِّدنَ أَن يَمشِينَ غَيرَ عِجالِ
بُدِّلنَ طولَ إِذالَةٍ بِصِيانَةٍ
وَكُسورَ خيمٍ مِن كُسورِ حِجالِ
وَنَجا اِبنُ خائِنَةِ البُعولَةِ لَو نَجا
بِمُهَفهَفِ الكَشحَينِ وَالآطالِ
خَلّى الأَحِبَّةَ سالِماً لا ناسِياً
عُذرُ النَسِيِّ خِلافُ عُذرِ السالي
هَتَكَت عَجاجَتَهُ القَنا عَن وامِقٍ
أَهدى الطِعانُ لَهُ خَليقَةَ قالِ
إِنَّ الرِماحَ إِذا غُرِسنَ بِمَشهَدٍ
فَجَنى العَوالي في ذَراهُ مَعالِ
لَمّا قَضى رَمَضانُ مِنهُ قَضاءَهُ
شالَت بِهِ الأَيّامُ في شَوّالِ
ما زالَ مَغلولَ العَزيمَةِ سادِراً
حَتّى غَدا في القَيدِ وَالأَغلالِ
مُستَسبِلاً لِلبَأسِ طَوقاً مِن دَمٍ
لَمّا اِستَبانَ فَظاظَةَ الخَلخالِ
ما نيلَ حَتّى طارَ مِن خَوفِ الرَدى
كُلَّ المَطارِ وَجالَ كُلَّ مَجالِ
وَالنَحرُ أَصلَحُ لِلشَرودِ وَما شَفى
مِنهُ كَنَحرٍ بَعدَ طولِ كَلالِ
لاقى الحِمامَ بِسُرَّ مَن راءَ الَّتي
شَهِدَت لِمَصرَعِهِ بِصِدقِ الفالِ
قُطِعَت بِهِ أَسبابُهُ لَمّا رَمى
بِالطَرفِ بَينَ الفيلِ وَالفَيّالِ
أَهدى لِمَتنِ الجِذعِ مَتنَيهِ كَذا
مَن عافَ مَتنَ الأَسمَرِ العَسّالِ
لا كَعبَ أَسفَلُ مَوضِعاً مِن كَعبِهِ
مَعَ أَنَّهُ عَن كُلِّ كَعبٍ عالِ
سامٍ كَأَنَّ العِزَّ يَجذِبُ ضَبعَهُ
وَسُمُوُّهُ مِن ذِلَّةٍ وَسَفالِ
مُتَفَرِّغٌ أَبَداً وَلَيسَ بِفارِغٍ
مَن لا سَبيلَ لَهُ إِلى الأَشغالِ
فَاِسلَم أَميرَ المُؤمِنينَ لِأُمَّةٍ
أَبدَلتَها الإِمراعَ بِالإِمحالِ
أَمسى بِكَ الإِسلامُ بَدراً بَعدَ ما
مُحِقَت بَشاشَتُهُ مُحاقَ هِلالِ
أَكمَلتَ مِنهُ بَعدَ نَقصٍ كُلَّ ما
نَقَصَتهُ أَيدي الكُفرِ بَعدَ كَمالِ
أَلبَستَهُ أَيّامَكَ الغُرَّ الَّتي
أَيّامُ غَيرِكَ عِندَهُنَّ لَيالي
وَعَزائِماً في الرَوعِ مُعتَصِمِيَّةً
مَيمونَةَ الإِدبارِ وَالإِقبالِ
فَتَعَمُّقُ الوُزَراءِ يَطفو فَوقَها
طَفوَ القَذى وَتَعَقُّبُ العُذّالِ
وَالسَيفُ ما لَم يُلفَ فيهِ صَيقَلٌ
مِن طَبعِهِ لَم يَنتَفِع بِصِقالِ


Buntes Gewühl, es wirheln und flirren
Tausend Farben in tollem Gemenge,
Taumelnde, jauchzende Töne schwirren,
Suchende glühende Blicke irren
Durch das Gedränge.
In all' dem Trubel – ich suche nur eine:
Reizender Racker, was läufst du so schnelle?
Kaum, daß ich wieder zu haben sie meine,
Ist sie verschwunden, die zierliche, kleine
Pollichinelle.


هذا الفراق وهكذا التوديع
مما يقد به حشا وضلوع
نجد اللهيب على متون خدودنا
عند الوداع وهن سلن دموع
شملٌ تصدع عند باكرة النوى
لولا النوى ما كان فيه صدوع
شيم الليالي هكذا بصروفها
يبلى الجديد ويفرق المجموع
قد ترفع المخفوض جداً تارةً
منا وطوراً يخفض المرفوع
كم مدقع تلقاه دهقانا وكم
دهقانها بصروفها مدفوع
تلقى وضيع القوم في درج العلا
ورفيعها دون العلاء وضيع
وجائع والسمل منهم جامع
إلا وبالخطب المشتت ريعوا
كنا بشهر الصوم ننجح عندنا
أن لا يلم بركنه تصديع
أمسى غراب البين فينا ناعقاً
صوت الغراب مشتت ومريع
آهاً لها من وقفةٍ لوداعه
فكأنها حين أحين ذريع
كم مقلةٍ شكرى عليه بدمعها
وحشا تذوب وآخر منجوع
هذا الفراق متى يكون لنا أبا
فطرٍ لقاك ونحن ثم جميع
فرقتنا من بعد ما جمعتنا
بسواك لا يرجى به التجميع
فنهانا بك ما به سهو ولا
لغوٌ ونورك بالظلام يشوع
محشوةٌ منك المساجد بالثنا
للَه حيث بك الثنا مرفوع
وبك الملائكة الكرام بأرضنا
نزلت وهم بدعا الإله نزوع
والليلة المقدور فيها فيك ما
للعام فيها الضر والمنفوع
فكألف شهرٍ يا لها من ليلةٍ
ولها أتيح الفائز المسموع
ولكم بك البركات تحدث عندنا
ما دمت فينا فالزمان ربيع
أنا نودعك العشية والحشا
فيها الأسى بعد الوداع وديع
أنت الشفيع لنا فليت عليك يا
شهر الصيام عن الفراق شفيع
شهر الصيام عليك ألف تحيةٍ
منا وحمد مذ رحلت يضوع
اللَه نسأله رجوعك سالماً
فعن الذنوب إذا رجعت رجوع
وعسى الذنوب تفرقت كفراقكم
بكم وعنا ثقلها مضوع
عتقت رجال فيك من آصارها
فأظلهم بعد الجفاء ربيع
فهم أطاعوا اللَه إخلاصاً له
ولقد يرى حسن الجزاء مطيع
اللَه وفقها لحسن صيامه
وقيامه لا مغلثٌ وهجوع
ولرب صائمه وقائم ليله
إلا السهاد جزاؤه والجوع
يا ليت شعري كيف ما حالي وما
إني عليه موفق مطبوع
يا رب عفوك إن عفوك واسعٌ
إن الكريم لمن دعاه سميع
أدعوك دعوة خائفٍ راجي الرضى
بحماك ألجأ إنه لوسيع
فاقبل صيامي لو أسأت فأنت يا
اللَه غفار الذنوب بديع
وعلى رسولك صل فهو نبينا
أرجوه عندنا فهو لي فشفيع


Acheln hägen gersten-körner;
disteln seind auch selbst geziert;
ebne stille folgt auf hörner/
so die See vom sturme führt.


Два друга, какъ два брата, жили,
Иль лучше и товНе могъ быть ни часъ одинъ безъ одновО чемъ между себя они ни говорили,
Другъ отъ друга не крыли,
НичевИ никогда они другъ другу не грубили;
Казалося что то Дамонъ съ Питіемъ былЗа непріятеля кто почиталъ ково;
Такъ непріятеля ево,
И тотъ имѣлъ за своевГуляли, ѣли вмѣстѣ, вмѣстѣ пили,
И можетъ быть что вмѣстѣ и любилТо больше и всевИ клятвы сохранять хотѣли непреступно,
Чтобъ жить и умереть имъ купнСлучилось имъ,
Быть нѣкогда въ лѣсу однимъ,
И на медвѣдя тутъ они попали;
Хоть встрѣчи таковой себѣ не ожидалУжасной былъ медвѣдТакъ вмѣсто чтобъ робѣть;
Толико сколько можно,
Имъ защищаться должно;
А какъ не станетъ силъ, обѣимъ умереть;
Однако толстой дубъ въ томъ мѣстѣ прилучился;
Одинъ изъ нихъ забылся,
Какъ другу онъ божился,
И на дубъ взлѣсъ,
А клятвы всѣ съ собой на самой верьхъ унесДругой на смерть остался,
И слѣдственно, что онъ гораздо испужалея:
Ково не устрашитъ суперникъ таковой?
Не чаялъ больше онъ прийти къ себѣ домоЗлой звѣрь,
Домой не отпускаетМедвѣдь не разсуждаетъ,
Объ етомъ никогда,
Что надобно съ домашними проститьсПришла бѣдНещастливой слыхалъ, что мертвымъ притвориться,
Въ такомъ случаѣ надлежитПалъ, притворяется, что будто мертвъ лежитъ,
Медвѣдь у мертваго всю голову лобзаетъ,
И въ немъ дыханія не обрѣтаетПонюхалъ и пошелъ,
И чаялъ, говоря, живова я нашелУшелъ медвѣдь изъ глазъ, слѣзъ храбрый воинъ съ дубИ стала радость быть ему сугуба;
И друга своево опять онъ получилъ,
И клятвы онъ не преступилъ,
Чтобъ вмѣстѣ умереть, какъ сказано то прежде;
А что бы вмѣстѣ жить, онъ въ крѣпкой былъ надеждБылъ радъ, и что былъ радъ, онъ другу то открылъ,
И спрашивалъ ево, что въ уши говорилъ
Медвѣдь ему за тайнТотъ отвѣчалъ ему: чтобъ дружбу обычайну,
Я дружбой не считалъ,
И чтобъ я впредь друзей при нуждѣ узнавал


Ben crederebbe io retrar forsa in parte
le meraviglie che la ten nel viso
e 'l canto perch'el varche omne serena;


Ya del parnaso el monte generoso
no tan fértil tributo al mundo ofrece,
y a sus deidades turba, y enternece
mirar ausente el hijo más glorioso


Nicht jeder Adelsschild ist blank,
Der Fleck kam von der Pommernbank.


从来嫌用和羹字
才到诗中俗杀人
一片彩云溪上暖
兴随芳草夕阳新


Dort droben auf dem Hügel,
Wo die Nachtigall singt,
Da tanzt der Einsiedel,
Daß die Kutt in die Höh springt.


Wenn die Betrübten itzt ihr Limonenwald
Und ihr Granatbaum, purpurner Äpfel voll,
Und süßer Wein und Pauk und Zithar
Zum labyrinthischen Tanze ladet –


Jenom vydrž ještě, srdce moje!
Přijdou možná ještě prudší boje.
Dříve než se činnost tvoje zkrátí,
musíš ještě mnoho milovati.


Diz à mulher o Vicente:
— “Tu não achas, meu amor,
Que hoje, anos do professor,
Devemos dar-lhe um presente?”


百里烟尘散杳冥
新平一隰草青青
八公山石君知否
休更中原作彗星


Kein Tanz, kein Spiel behagt ihr mehr,
Kein Abendroth, kein West,
Das Dörfchen dünkt ihr freudenleer,
Die Flur ein Vipernnest.
Ein melancholisch Heimchen zirpt
Vor ihrer Kammerthür,
Und weißagt ihren Tod. – Sie stirbt,
Beklaget sie mit mir!


Però, se di Madonna io parlo e scrivo
In cui sua gloria il ciel, sua pompa Amore,
Natura ogni sua forza mostrar volse,


Возлюблю тя, господи, крепосте моя
К тебе, мой бог великий, вечный,
Желанья все мои парят,
Сквозь тьму и бездну бесконечны,
Где миллионы звезд горят
И где, крутясь, миры в пучинах
Твое величество гласят:
Велик господь, велик и свят
Вещей в началах и кончинах!
Велик величества творец,
В бедах мне щит, в суде отеБолезни взор мой помрачали;
Земля разверзлась подо мной;
Как сонм стесненных туч печали
Носились над моей главоПереставало сердце биться,
Потек по жилам смерти хлад,
Уже ногой ступил я в ад,—
Но вспомнил к богу обратитьс—
Сквозь небеса проник мой вздох —
И мой меня услышал боИ двигнулась — и встрепетала
Земля, поверженная в страОт гнева бога тьма восстала,
Содрогнулись сердца в гораВзглянул он — море возмутилось,
И вихри пламенны взвились,
И страшны громы раздались;
Ступил — и небо преклонилосСошел — и крепкою пятой
Сгустил он тучи под собоИ се, воссед на вихри скоры,
Несется облеченный в тьмПред ним кремнисты тают горы;
Курятся бездны вслед емКак молния, его блистаньОн рек, — и, грозный глас внемля,
Расселась в трепете земля,
Вселенной вскрылись основанья;
И воды, в страхе, без препон,
Смутясь, из бездны рвутся воПодвигнувшись толь страшной бранью,
Врагов моих карая злом,
Мой бог своею сильной дланью,
Как крепким медяным щитом,
Покрыл меня — и мне их стрелы,
Как ломкий и гнилой тростник;
Сколь бог мой страшен и велик,
Столь тесны вражьих сил пределы!
Едва я возопил стеня,
Он двигнул громы за менПари, мой дух, за круги звездны,
Любовью к богу вознесен;
Храни пути его небесны —
И будешь в гибелях спасеБеги мужей коварных, льстивых:
Беседа их для сердца яд:
С святым ты будешь купно свят;
Познаешь правду средь не лживыС правдивым будешь ты правдив;
И с нечестивым нечестиСмиренных щит! Смиритель гордых!
Блесни зарями в грудь мою;
И на столпах надежды твердых
Твою я славу воспою;
Чрез горы препинаний ада
Переступлю, как исполин;
Перелечу, как сын орлин,
Чрез бездны, страшные для взгляда,—
И, верой воспален к царю,
Как солнце юно возгорС тобой кого мне устрашиться,
Кого бы я не превозмог?—
Кто славою с тобой сравнится?
И где тебя сильнейший бог?—
Где небо, где есть круги звездны,
Для сил и для богов иных?
И где для молний есть твоих
Недосягаемые бездны?—
Твоим лишь духом всё живет —
Ты всё — иного бога неНе ты ль, вдохнув мне силы многи,
Дал крепость льва моим рукам,
Еленью скорость дал мне в ноги
И орлю быстроту глазам?
Не ты ль на брань меня наставил,
Дал мышцы мне, как медян лук?
Не ты ль различны силы вдруг,
Чем в тысящах себя прославил,
В одном во мне соединя,
Венчал царем земли меня?
Не силою ль твоей взлетает
Мой быстрый дух на небеса,
Где солнцев тысяча блистает,
Твои вещая чудеса?
Не силою ль твоей великой
Причину мира мерит он
И постигает тот закон,
Чем обуздал хаос ты дикой,
Пространства разделил мирам,
Дал стройный вид и бег телам?
Но где есть слово человека
Тебя обильно превознесть?—
В ком долгота найдется века
Твои все чудеса исчесть?—
Пади, мой дух, в смиренья многом
И свой не устремляй полет
В пучины, коим меры не—
Чтоб бога знать, быть должно богом;
Но чтоб любить и чтить его,
Довольно сердца одног


Er ruft dem Jäger: »Halt!« mit einer Stimme,
Daß lauter als zuvor die Berge schallen,
Daß fliehend vom Geklipp die Gemsen fallen,
Und seine Keule schwingt der Greis im Grimme.


Du selbsten wirst den Ruff darvon
Mit mir zum schwartzen Meere bringen.
Wie traurig wird mein Freuden-Thon
In Bunds-Verwandten Ohren klingen!
Die Straffe/ die der Türck empfunden/
Wart solcher Christen alle Stunden.


sobreponiendo sus firmes cascos de piedra en piedra:


A kdy budeš pít z té sklénky,
nechať každou krůpějí
Tvoje údy i myšlénky
do svěžesti okřejí.


Kéž slavný tento svátek jubilejní,
kdy celou říši jmou citové stejní,
spor o národnosť navždy usmíří,
kéž nová doba národům všem zkvetne,
kéž orel černý volným křídlem vzletne
a slávu svoji láskou rozšíří,
kéž bílého lva i orlici pestrou
svým bratrem zove, svojí milou sestrou.


شهدت للنيلوفرِ الغضِّ
بالعدلِ في جملة ما يقضي
يفتَح عند الصبح أجفانَه
طَرْفا ولا يلوي على الغُمْض
لأن تحت الصبح نيلَ المنى
وكلَّ طِيبٍ حسنٍ محض
حتى إذا الليل تبدّى انزوى
وغاص بالكلّ وبالبعضِ
كيلا يَرَى في الليل لون القِلى
والصدِّ والهجرانِ والبغضِ


Das ist die alte Märe, die man vom Dome sagt
Wo Trotz und Stolz gewaltet und Liebe nicht verzagt.
Ob wohl auch jetzt da drinnen manch frevler Stolz noch waltet
Und Liebe ihre Schwingen noch also treu entfaltet?


Srdce mé jest plno
Puků vonných, jemných,
Srdce mé jest plno
Zvuků jasných, temných.
Ejhle v kytku vážu
Květy jednotlivé,
A v akkordy sbírám
Zvuky tajné, tklivé.


Or se vi par che 'l bel color ammanti
febbre maligna, e l'arco più non scocchi,
piaga per allentar d'arco non sana.


يا سادتي ما استرق ديني
شيء كمثل الحر السمينِ
لما أراه يزول عقلي
عني ويعتادني جنوني
وأشتهي أن أغوص فيه
من مشط رجلي إلى جبيني
وكلما شلتُ منه رأسي
رزقت قوما يغوصوني
أغيب شهراً فلا تراني
العيون والناس يطلبوني
حتى إذا كان بعد شهرٍ
دل على موضعي أنيني
فديته كالعروس يجلى
في دست وردٍ وياسمين
جبينه الصلت من حديدٍ
وشدقه الرخو من عجين
وخير ما يقتنيه أيري
صلابةٌ بُطنت بلين


Smutné kolem Čáslavi jsou luhy,
smutné břehy u Sázavy ladné,
pole hola, tráva lučin vadne,
potokův a bystřin kalné pruhy
mdle jen v luzích zdusaných se šeří;
pták v uvadlém netěší se keři,
křeček u meze se nepodrývá,
všecko jenom bojácně se skrývá;
ze sadů znik švehol, hovor z chvoje
nářkem týraných a ruchem boje.


Tais-toi, laisse-moi vivre et m'enivrer de l'heure.
Dans cet air plein encor de ses derniers aveux.
Sa chair est glorieuse, et son souffle m'effleure
Et son bras est si blanc qui soutient ses cheveux !


جئت أشكو إلى الطبيب الذي بي
من سقام فارتاع منّي الطبيب
جسّ زندي فقال لي بك داءٌ
من بلى بالذي بليت يذيبُ
قلت ما بي فقال لي فيك همّ
واشتياق وزفرة ونحيب
قلت صف لي فقال لي بانكسار
فطبيبي ممّا رأى بي كئيب
خذ من الصبر والتجمّل جزءا
ومن الذل فهو شيء عجيب
وأذبه ببعض ماء التوافي
فإذا ما فعلت جاد الحبيب


Je demeurai longtemps sans pouvoir te parler,
Plongeant mes yeux ravis au fond de ta peinture
Qu'un rayon de soleil faisait étinceler.


Wie rauscht es im Ohr! Ist's der rauschende Rhein,
Ist's der rauschende Rhein?
In die Kammer der Liebsten schon dring' ich hinein,
Schon dring' ich hinein!


湖中五老峰
去天不盈尺
涧底白云生
五老头俱白


Und schließlich
bist du doch allein geblieben
und einsam, wie du immer warst.


A grande uopo gli fia lesser prudente
e di valor assimigliarsi al padre
che se ritrovarà con poca gente
da un lato haver le Venetiane squadre
colei da laltro che piu giustamente
non sò se devrà dir matrigna o madre
ma se pur madre, a lui poco piu pia
che Medea a figli o Progne stata sia


أضعت شبابي بين حلم وغفلة
وأنفقت عمري في الأماني الكواذب
ولم يبق لي شيءٌ وقد فاتني الصبا
وأدبر مثل السهم عن قوس ضارب
تعود الغصون الصفر خضراً وريفة
مرنحةً بعد الذوي والمعاطب
وليس لما يمضي من العمر مرجعٌ
ولا فرصةٌ فاتت لها كرٌّ آيب
بلى زاد في علمي وفهمي وفطنتي
وحلمي أن جربت بعض التجارب
ولكن في عزمي فلولا كثيرة
تغادرني في العيش طوع الجواذب
وما خير علمٍ في الحياة وفطنةٍ
إذا حال ضعف العزم دون المطالب
كأن لنا عمرين عمراً نريقه
وآخر مذخوراً لنا في المغايب
ألا ليت عمر المرء يرفى كثوبه
ويرفع منه جانب بعد جانب


Hast Du vermocht wie jenes Weib zu lieben?
Du hast Dich lieblos einst von mir gerissen,
Und ich war krank, so krank an Wahn und Wissen,
Du hast's erkannt, Du hast ja einst geschrieben:
» Ich würde grau, Du würdest hart !« Es klangen
So schlicht und rührend damals Deine Klagen,
Was Du gefürchtet, hat dies Weib ertragen,
Und der Geliebte ist von ihr gegangen. –
Durch meine Seele wogt ein dumpfer Jammer
Und alle Pfeiler meines Lebens wanken,
Ein Heer von Fragen – schlummernde Gedanken
Weckt Jene, die nun stirbt in meiner Kammer ...


Elég a napnak terhe mára;
Ne töprengj a világ során.
Arany nedűt tölts a pohárba
És idd ki vígan, szaporán.
Hajrá, szamár mind, a ki tűri,
Hogy gond zavarja éjjelét.
Kicz-kocz, a rosz kedvet legyűrni:
Ez a valódi bölcseség.


K svým ňadrům tiskne korouhev,
jak třásl by se o ni,
a vřelá, purpurová krev
na její kment se roní.


Y ésto, que el pobre mozo
Se encontró con grandísimo alborozo
Cierta vez que un periódico leía,
Se lo enseñó a su amada
Con mucho del rubor y la alegría
Del que por vez primera
Mira una cosa suya publicada,
Cuando ha sido, además, acompañada
De una lisonja o de una flor cualquiera.
Cuán cierto es que la gloria
Brotando de la cosa más sencilla
Toma las formas de lo real y brilla
De la ambición en la óptica ilusoria,
En dos líneas o tres de gacetilla
Que allá en la soledad de una bohardilla
Se aprenden muchas veces de memoria.


És csak lobog a sok parányi láng
s tudjuk, hogy ez a hitünk és reményünk,
értünk mutat föl, mindig ebben élünk
s ebben enyhült meg minden ősapánk.


حان وقت الطلا فقم يا نديم
نجتليها من العقار القديمِ
من يَدَيْ أدعج اللواحظ ألمي
أهيف القدّ ربّ خصر هضيمِ
ملك القلب بابتسام وميل
ودلال وحسن صوت رخيمِ
في رياضِ غنّت بها الوُرق لما
رقص الغصن عند مسرى النسيمِ
بين ورد ونرجس وأقاح
وسرورٍ ولذة ونعيمِ
وانتهز فرحة الزمان وأقبل
وأغنم الصفو هاجراً للمُليمِ
حيث أن الزمان راق ووقتُ الأ
نس وافي وجاء عبد الحكيمِ
سيّد جاء والبها خلفه وال
سعدُ يمشي أمامهُ كالخديمِ
ألبس الدهر حُلةً حين وافى
وعقوداً من الجمان النظيمِ
كان من قبله بوجه عبوس
وهو لمّا أتى بثغر بسيمِ
نجل من قد سما إلى ذروة المج
دِ سراج الهدى الفهيمِ الفخيمِ
الشهاب الصاويّ من قد أذيقت
حاسدوه بأس العذاب الأليمِ
يا أبا الفضل يا أخا المجد أبشر
بعطاء من العزيز الكريمِ
بغلام يكون خير همام
وإمام عليِّ قدرٍ عظيمِ
في سما العز لاح بدر علاه
يتلالا في سيره المستقيم
فتهنأ به وقل إن تؤرخ
راق إشراق بدر عبد الحكيمِ


Ach! leise hört die Mitternacht!
Kein Wörtchen ging verloren.
Im nächsten Bett' war aufgewacht
Ein Paar Verräterohren.
Des Fräuleins Sittenmeisterin,
Voll Gier nach schnödem Goldgewinn,
Sprang hurtig auf, die Thaten
Dem Alten zu verraten.


Ich will, daß diese Geisteshöhe
Gebietend auf dem Thurmbau stehe,
Der über Thiere sich erhebt.
In dieser Brust soll Stärke thronen,
Auf diesem Busen Liebe wohnen,
Empfindend, was im Menschen lebt.


A kde volá česť a právo,
Pomoc nésti neváhej,
Zdárný dědic slavných předků
Vlasti k slávě pomáhej,
Abys byl – jak věkem dávný –
Tak vlastenským duchem slavný!“


Nach der Wirrnis jener Tage,
Drin du hilfreich mich begleitet,
Drin verstummt schien selbst die Klage,
Die im Lied sich Lust bereitet ...


Libseelig sei mit wahrer libe
Durch Gottes seine libestribe
Vor Gott und ides Menschenkind,
Sei gegen nimand feindgesinnt.
Im Libsgebot, uns anbefohlen,
Sind di gebote gleich verhohlen.
Gott ist di Lib. Aus Lib erschuf
Gott di Geschöpff zum Libesruf.
Gehorsam wächst im Libestamme,
Gott flammt als Gott in Gottesflamme.


Sie sprach's, und plötzlich linde
Umfloß ein Glorienlicht
Ihr selig zu dem Kinde
Geneigtes Angesicht.


Stojím na věži,
hledím do dálky,
kývá mně.
Ukazuje mně
množství mých toužebných přání.
Nesou mně kytice darem,
žel plné jsou hmyzu.


El crepúsculo está lleno de aromas,
de campanas de plata y de cantares...
Zumban abejas en los azahares.
Baja un temblor de esquilas por las lomas.
El aire sabe a miel de abiertas pomas,
y al tornar a sus blancos palomares
proyectan en los verdes olivares
sus sombras fugitivas las palomas.
Yo sueño con tu amor... Una infinita
dulzura sube del florido huerto...
¿Por qué el ensueño de una margarita,
hoja tras hoja mi saudade arranca,
si en la penumbra del balcón abierto
falta esta tarde tu silueta blanca?


O Morgenzeit, du frische Zeit!
Des Lebens reichste Quelle!
Du machst die enge Brust mir weit,
Das trübe Aug' mir helle!
Mir ist, als dürft' ich aufersteh'n
Aus einem dumpfen Grabe,
Wenn ich das erste Licht geseh'n,
Den Hauch getrunken habe.


ما الدرُ داراً إن تغيبوا وهلْ
للغمدِ بعدَ السيفِ مِنْ قدْرِ
إنْ قبلَتْ منْ بعدهم ساكناً
فلا سقاها وابلُ القطْرِ


Je na konci všech cest
buď domov, nemocnice, vězení,
anebo hrob.


使君剖竹继先贤
四十于今又六年
每恨无从考遗事
但凭亭槛览山川


Für einer Marmol-Haut
hat mir noch nie gegraut/
ich kans nicht lassen/
fühl ich wo rund ein Knie/
dihses voll Cortesie
fäst zu ümbfassen!


«¡Oh qué gloria de verano!
Este es el tiempo del pobre.
El campo produce ufano
Para que a todos nos sobre.
El sol, primera deidad
Que el hombre absorto bendijo,
¡Brilla con tal majestad...
   ¡Qué regocijo!»
 Así se explicaba un sabio
Con magistral continente.
Yo, por no hacerle un agravio,
No responderé que miente;
Pero el buen hombre, a fe mía,
No supo lo que se dijo
Cuando en verano decía:
   ¡Qué regocijo!
 Si él suda, y el amo agarra,
¿Qué es a un cuitado el Agosto?
¿Verá con gozo la parra
Si no ha de catar el mosto?
¡Haré yo buena barriga
Mientras remando me aflijo
Con que un filósofo diga:
   ¡Qué regocijo!
 Deme una quinta frondosa
Que del calor me preserve,
Y baño en agua de rosa
Cuando la sangre me hierve,
Y una carroza en que vaya
A la corte y al cortijo;
Y yo exclamaré: ¡Bien haya...
   ¡Qué regocijo!
 ¡Mas, por vida del Mogol!...
El que cava en esa cuesta
¿Cómo ha de loar al sol
Que le consume y le tuesta?
¿Y qué le espera en su choza?
Un gazpacho, un pan de mijo,
Y dormir sobre la broza.
   ¡Qué regocijo!
 ¡Pondera del sol luciente
La sublime maravilla
A esa familia indigente
Prensada en una guardilla!
Y allí el perro por compinche,
Y entre la mujer y el hijo
La mosca, el ratón, la chinche...
   ¡Qué regocijo!
 Anda al río y date un baño.
Ni aun eso de balde haré;
Y será para mi daño
Yendo y volviéndome a pie.
Mal, si salgo del rincón;
Mal, si en casa me cobijo.
¡Qué deliciosa estación!
   ¡Qué regocijo!
 Y de memoria no hablo;
Que a los pobres ganapanes
En este Madrid, o diablo,
Aun el agua cuesta afanes.
¡Dos horas estuvo ayer
Para llenar un botijo
Mi desdichada mujer!...
   ¡Qué regocijo!
 La fruta vale a dos cuartos,
La hortaliza casi a cero.
Los pobretes quedan hartos
Con poquísimo dinero.
Y a mí un torozón me casca,
Y otro a mi suegra, de fijo,
Y un muchacho se me atasca...
   ¡Qué regocijo!
 Al menos en el invierno
Los pobres, si los enlaza
Amor recíproco y tierno,
Aunque duerman en la plaza,
Unos con otros se abrigan,
Y en su grato revoltijo
No será extraño que digan:
   ¡Qué regocijo!
 Si uno, en fin, ama este infierno
Y otro el frío destructor,
El estío y el invierno;...
Para mí todo es peor;
Pues, con permiso del sabio,
En invierno me encanijo
Y en la canícula rabio.
   ¡Qué regocijo!


Zwei Genien geleiten auf und ab


Der Himmel riß'
auff mein Bekümmernüß
mit Hagel und mit Schlossen/
weil meine Brunst
von der Geliebten Gunst
wurd' außgestossen.


Die Fliege folgt den Worten,
Sie schlüpft ins Haus hinein;
Die Winde schließt die Pforten,
Die Fliege schlummert ein.


Will seltsam ich mit diesem Volk verfahren,
Daß seiner Weisen Weisheit geh zu Grunde
Und seiner Klugen Klugheit werde blind.‹«


„Šla v blahý kraj, z kterého vyhnat ji
již nemůž’ žádná vašich pánů moc.
Ó Aleno, jak mám ti vylíčit,
co snášela, a jak to snášela!


新浴兰汤重理妆
佩声隐约碧罗裳
寻常不为春风妒
谁信相逢也断肠


怪尔分符坐赤城
东南遥见海霞生
梅开莫寄西来使
春到烦求碧玉精


qui con meco s'assise e qui mi cinse
del caro braccio il fianco e dolce intorno
stringendomi la man, l'alma mi strinse;


Cierto burro pacía
en la fresca y hermosa pradería
con tanta paz como si aquella tierra
no fuese entonces teatro de la guerra.
Su dueño que con miedo lo guardaba,
de centinela en la ribera estaba.
Divisa al enemigo en la llanura;
baja, y al buen borrico le conjura
que huya precipitado.
El asno muy sesudo y reposado,
empieza a andar a paso perezoso.
Impaciente su dueño y temeroso
con el marcial ruido
de bélicas trompetas al oído,
le exhorta con fervor a la carrera.
«¡Yo correr!, dijo el asno, bueno fuera;
que llegue enhorabuena Marte fiero;
me rindo y él me lleva prisionero.
¿Servir aquí o allí no es todo uno?
¿Me pondrán dos albardas? No, ninguno.
Pues nada pierdo, nada me acobarda;
siempre seré un esclavo con albarda».
No estuvo mas en sí, ni más entero
que el buen pollino Amyclas, el barquero,
cuando en su humilde choza le despierta
César, con sus soldados a la puerta,
para que a la Calabria los guiase.
¿Se podría encontrar quien no temblase
entre los poderosos
de insultos militares horrorosos
de la guerra enemiga?
No hay sino la pobreza que consiga
esta gran exención: de aquí le viene.
Nada teme perder quien nada tiene.


Laissons notre dispute, et vidons notre verre.
Nous aimons, c'est assez, chacun a sa façon.
J'en ai connu plus d'une, et j'en sais la chanson.
Le droit est au plus fort en amour comme en guerre,
Et la femme qu'on aime aura toujours raison.


Zahřměte, bubny,
zahřměte, bubny, do boje!
Otrocké mravy,
upírů davy
vypleňte z vlasti!
Nedejte krásti
zemi své části! –
Zahřměte, bubny!


Jak nevěřiti v úsměv ten,
jenž v jasné vaší kráse
v můj hořký repot a v můj sten
jak těcha rozlévá se?
Vy hvězdy, pravdy plamenné,
nad námi zářně vtělené,
jste věčný svět, já chvilky sen,
v němž marná touha zdá se.


За то, что некогда, юн и смел,
Не дал мне заживо сгнить меж тел
Бездушных, замертво пасть меж стен —
Не дам тебе — умереть совсем!
За то, что за руку, свеж и чист,
На волю вывел, весенний лист —
Вязанками приносил мне в дом! —
Не дам тебе — порасти быльем!
За то, что первых моих седин
Сыновней гордостью встретил — чин,
Ребячьей радостью встретил — страх, —
Не дам тебе — поседеть в сердцах!
7-8 января


Époque qui gardas, de vin, de sang rougie,
Même en agonisant, l'allure de l'orgie !
Ô dix-huitième siècle, impie et châtié !
Société sans dieu, par qui Dieu fus frappée !
Qui, brisant sous la hache et le sceptre et l'épée,
Jeune offensas l'amour, et vieille la pitié !


Ő most békével alhatik
Sírjában ítéletnapig;
Mert ama boldog öntudattal
Dugá fejét a föld alá:
Hogy a vizet ugyan használta
(Mosdásra), de meg nem ivá.


كان في الروم عظيم
ينتهى الجود إليه
جاءه يوما حكيم
يشتكي بين يديه
قبل النعل وأبدى
أعظم الذل لديه
فرأى ذلك قوم
أنكروا الأمر عليه
قال ما قبّلت رج
ليه ولكن أذنيه
إنَّ من كان كهذا
أذنه في قدميه


Die Tante will, es soll mein Kopf
Den Damenköpfen gleichen:
Da läßt sie meiner Wangen Roth,
Das du mir gabst, du lieber Gott,
Mit Mennig überstreichen.


Du hast für mich gelitten
Bei Deines Sohnes Tod,
Du woll'st auch für mich bitten
Bei Dein- und meinem Gott.


o da değil


挂席东南万里回
海潮八月拍天来
巨鳌一涌三山动
五色楼台中自开


Zephyr, nimm's auf deine Flügel,
Schling's um meiner Liebsten Kleid;
Und dann tritt sie für den Spiegel
Mit zufriedener Munterkeit.


To často se mně v mysl dere,
a nese tíž a smutek do zraků,
nač tedy vše – jak obzírám to kolem –
nač všechen taj a tolik zázraků?!


西家壶已倒
次第向东邻
朱户如坚闭
黄花恶笑人


Jederzeit bei Damen
Waren Kleider nötig,
Das gehört zum Rahmen.


Sie lacht mit ihm und küsst ihn freyer,
Kein neidisch Auge darf sie scheun;
Dein grauer zartgewebter Schleyer
Hüllt sie in leichte Schatten ein.


Quando 'l sol tra' del mar le chiome d'oro
et del nostro hemisperio caccia l'ombra,
la mente mia de tenebre s'engombra,
vedendo sì lontano el suo thesoro


Sanft, mit ausgesprühten Perlen
sollt' ein Springquell mich erfrischen,
und in sein melodisch Plätschern
flötend sich die Bulbul mischen:
Während ich, in Gottes Frieden,
eingemachte Feigen nasche,
oder unter meinem Kaftan
küßt' ich die verbotne Flasche.


Quando voltei era o palácio em festa!
E a voz dEla e de um homem lá na orquesta
Preenchiam de amor o azul dos céu
Entrei!  Ela me olhou branca surpresa!
Foi a última vez que eu vi Teresa!


Wir sind gesund und sorgenfrei,
Und finden, was uns schmecket;
Wohin wir fliegen, wo's auch sei,
Ist unser Tisch gedecket.


Szent hevétől a szabad értelemnek
Mind elolvadtak, valamint az ablak
Zúzmarázból egy hideg éjtszakán nőtt
Cifra virági.


Jeť bolest jedna, a když začne zpívat,
je nejkrásnější, nesmrtelnou básní.
Již dosti, zrak mi začíná se stmívat...
Tak oba mladí a tak oba krásní!


Tief im Tann bei Traunstein lagen
Wir mit achtzehn Lanzen still:
Langsam rumpeln an die Wagen: –
Wir drauf los: doch wie ich schlagen
Just vom Gaul den Führer will, –


In Weiheschauern wird nach oben
Zur spät gefundnen Sonnenbraut
Der Freier auf den Thron gehoben
Und Herz dem Herzen angetraut.
Ihr Auge gibt den Kelch der Ewigkeit zu trinken.
O seliges Versinken!


虚斋独寝意偏清
梦断秋窗月正明
匡坐偶然成导引
未须痴绝慕长生


Über den weiten
schweigenden Wäldern der Welt
möcht ich gleich dir, oh Mond,
großen Auges dahinziehn ...
wenn die dämmrigen Wiesen
den Geist ihrer Nebel
zu dir emporwölken,
und breite Gewässer
schwärzliche Eilande
silbern umrinnen ...
wenn die Dörfer sich tiefer
dem erdigen Boden schmiegen
und die steinernen Städte
mit weißeren Giebeln und Türmen
lautlos
vor deinem Angesicht schlafen.
Auf die träumende Menschheit dann
möcht ich gleich dir
großen Auges hinabschaun
und der leisen Musik
ihres flutenden Blutes
lauschen.


A regulados números su acento
reduce esta sirena, cuando
con las pulsadas cuerdas está dando
al arpa voz, al alma sentimiento.


Arranco-me as visões e os olhos a cada dia que passNão quero – não posso! – ver morrerem os homens a cada diPrefiro ser pedra, ser treva,a suportar o asco de abrandar-me por dentro e sorrira torto e a direito para prosperar em meu negóciNão tenho outro negócio senão estar aqui dizendo a verdadeno meio da rua e a todos os ventos:a verdade de estar vivo, unicamente vivo,com o pés na terra e o esqueleto livre neste mundO que queremos disso de saltar de até o sol com nossas máquinasà velocidade do pensament Demônios! O que queremoscom o voar além do infinitose continuamos morrendo sem esperança alguma de viverfora do tempo das trevas?Deus não me serv Ninguém me serve para nadPorém respir E com E até durmopensando que faltam uns dez ou vinte anos para ir-mede bruços, como todos, a dormir sob dois metros de cimentNão choro – não mesmo! Tudo há de ser como deve ser,porém, não posso ver caixões e mais caixõespassarem, passarem, passarem, a cada minutocheios de algo, recheados de algo, não posso verainda quente o sangue nos caixõeToco esta rosa, beijo as pétalas, adoroa vida, não me canso de amar as mulheres – alimento-mede gerar o mundo nela Porém, tudo é inútil!Pois eu mesmo sou uma cabeça inútilpronta para ser cortada por não entender o que é issode esperar outro mundo deste mundFalam-me do Deus ou da Históri Rio-mede irem buscar tão longe a explicação da fomeque me devora, a fome de viver como o solna graça do ar, eternament(tradução de Fabiano Calixto):CONTRA LA MUERTE: Me arranco las visiones y me arranco los ojos cada día que pas / No quiero ver ¡no puedo! ver morir a los hombres cada dí / Prefiero ser de piedra, estar oscuro, / a soportar el asco de ablandarme por dentro y sonreí / a diestra y a siniestra con tal de prosperar en mi negoci // No tengo otro negocio que estaraquí diciendo la verdad / en mitad de la calle y hacia todos los vientos: /  la verdad de estar vivo, únicamente vivo, / con los pies en la tierra y el esqueleto libre en este mund // ¿Qué sacamos con eso de saltar hasta el sol con nuestras máquinas / a la velocidad del pensamiento, demonios: qué sacamos / con volar más allá del infinito / si seguimos muriendo sin esperanza alguna de vivir / fuera del tiempo oscuro? // Dios no me sirv Nadie me sirve para nad / Pero respiro, y como, y hasta duermo  / pensando que me faltan unos diez o veinte años para irme / de bruces, como todos, a dormir en dos metros de cemento allá abaj // No lloro, no me llor Todo ha de ser así como ha de ser, / pero no puedo ver cajones y cajones  / pasar, pasar, pasar, pasar cada minuto  / llenos de algo, rellenos de algo, no puedo ver  / todavía caliente la sangre en los cajone / Toco esta rosa, beso sus pétalos, adoro / la vida, no me canso de amar a las mujeres: me alimento  / de abrir el mundo en ella Pero todo es inútil, / porque yo mismo soy una cabeza inútil  / lista para cortar, por no entender qué es eso  / de esperar otro mundo de este mund //  Me hablan del Dios o me hablan de la Histori Me río / de ir a buscar tan lejos la explicación del hambre / que me devora, el hambre de vivir como el sol / en la gracia del aire, eternament


Wem gebührt der höchste Preis?
Nur dem Mann, der still erschafft,
Der in Mühen schwer und heiß
Nie verzagt und nie erschlafft,
Der im Drange von Gefahren
Fühlt, was seine Väter waren;


Orlando di Sicilia non si parte,
che manda a trovar porfidi e alabastri.
Fece fare il disegno, e di quell'arte
inarrar con gran premio i miglior mastri.
Fe' le lastre, venendo in questa parte,
poi drizzar Fiordiligi, e i gran pilastri;
che quivi (essendo Orlando già partito)
si fe' portar da l'africano lito.


Benché tempri l'ardor divoto gelo,
e a lo spirto mio s'annodi l'oro
di vostra chiara e preziosa benda,
sorge nel mio seren torbida notte,
qualora i'penso a i rai di quella luce,
che qua giù in terra è a noi sopremo sole.


penas a mi desdicha desiguales
porque viéndote rica de tus dones
nadie tuviese lástima a mis males.


Die Seel ist ein Kristall, die Gottheit ist ihr Schein;
Der Leib, in dem du lebst, ist ihrer beider Schrein.


Máš-li peněz dost a tvaroh v mozku svém,
také uplatníš se na té pouti zdejší:
pražské smetánky buď vážným notáblem,
v Čechách hleď pak býti nullou nejtučnější.


Wie lang ich mich hab zu beklagen,
und wie lang ich hilflos zu zagen,
weiß ich nicht:
daß aber ich in meinem herzen
die von euch rührend große schmerzen
leid, lieb und lob, ist kein gedicht.


إِذا المُشكِلاتُ تَصَدَّينَ لي
كَشَفتُ حَقائِقَها بِالنَظَر
وَإِن بَرَقَت في مُخَيَلِ الصَوا
بِ عَمياءُ لا يَجتَليها البَصَر
مُقَنَّعَةً بِغُيوبِ الأُمور
وَضَعتُ عَلَيها صَحيحُ الفِكَر
لِساناً كَشِقشِقَةِ الأَرحَبي
يِ أَو كَالحُسامِ البَتّارِ الذَكَر
وَقَلباً إِذا اِستَقطَنتهُ الهُمو
مُ أَربى عَلَيها بِزاهي الدُرَر
وَلَستُ بِإِمَّعَةٍ في الرِجالِ
أُسائِلُ هَذا وَذا ما الخَبَر
وَلَكِنَّني مِذربُ الأَصغَرَينِ
أُبيِّن مَع ما مَضى ما غَبَر


潇洒由来物外姿
文章满把尽珠玑
飞黄蹀月终难绊
看取蘅皋手一挥


Co žita metala již, mlžilo se v nich
lehounce, zlatě, zdála se též zlátnout ves,
tu luka byla jeden květ a vodních stružek smích,
hus pasáci zasedli každou nespasenou mez
a křiky po stráních a praskot bičů dozníval,
až večer bylo plno hvězd a zvonek zaklinkal.


Weit und schön ist die Welt, doch o wie dank ich dem Himmel,
Daß ein Gärtchen, beschränkt, zierlich, mein eigen gehört.
Bringet mich wieder nach Hause! was hat ein Gärtner zu reisen?
Ehre bringt's ihm und Glück, wenn er sein Gärtchen versorgt.


Ob dich des tags die Sonne sticht,
der kalte Mon des nachts ansicht,
Doch kompt des HERREN hülff zu handt,
helt vber deiner rechten handt
Mit seinem schatten hülff vnd hüt,
daß dir kein vnglück schaden thut.


teď zapadlo jim, hledají je, marně –!
Nadarmo dupou vztekem zuřiví,
nahoře orel pod oblaky pluje
a slunce nese úsměv zářivý:


Půlnoc přišla z dálných světů
s hrstkou makového květu,
se záhadným zrakem svým,
s nevyřčeným tajemstvím.
Spala Haná, lid i role.
Nade dvorem královým
temný stín jen kroužil v kole
letem lpivým, hladovým.
Níž a níže poletával,
jako černý prapor svlával.


will ich dich betten – oh – dich an mich betten,
daß alle meine Mächte an des Weibes
blendenden Göttlichkeiten sich entketten,
hinschwellend in den Teppich deines Leibes.


Gott lob und danck, der nicht zu gab,
das yhr schlund uns möcht fangen,
Wie eyn vogel des stricks kompt ab,
ist unser seel entgangen.
Strick ist entzwey und wyr sind frey,
des Herren namen steht uns bey,
Des Gotts hymels und erden.


Mein Fenster am Pulte steht offen,
Der Sonnenschein schweift übers Dach,
Da wird so uraltes Hoffen
Und Wünschen im Herzen wach.


Was ist eurem Ruhme gleich?
Ihr seid unbesorgt, das Leben
in fast nahen Tod zu geben
für das heilge Christenreich.
Dieses Lob kan nicht verderben
und läßt ewig euch nicht sterben.


Kommet deswegen und lasset uns stehn
Auf dieses Berges gesegneten Höhn.
Laßt uns auf ihme mit Singen und Beten
Lobend und dankend vor Jesum hintreten.


O, wir sind müd der alten Tyranneien,
Und wir verschmachten nach dem neuen Heil;
Das soll vom Fluch des Mammons uns befreien!


Dann sieh, ich trau allein auff dich,
Durch Schlecht und Recht behüte mich,
Gott woll auß allem Bösen
Mein arme Seel und Israel
Auß aller Noth erlösen.


Mentreché il duolo mio fiso riguardo,
Veder mi parve, d'un leggiadro nembo
Coperte ambe le luci, ond'io tanto ardo:


Verschweißte Kellnerköpfe ragen in dem Saal
Wie Säulenspitzen hoch und übermächtig.
Verlauste Burschen kichern niederträchtig,
Und helle Mädchen blicken hübsch brutal.


亭前旧种碧琅玕
别后何人著眼看
山下溪流接潮水
时凭双鲤报平安


Il gran Capro Aretin, per veder quale
è de la fronte sua la leggiadria,
a specchiarsi in un rio spesso s'invia,
e tra sé dice, nel vederla tale:


Ist's schlecht, so konnt' man mich ja mahnen.
Weshalb hält man denn sonst auf Ahnen?«


In einer frommen Homilie
Bestritt mit Nathans Parrhesie
Ein Prediger des Wuchers Sünde.
Drey Filze hörten ihn. Ihr Herz
Zerfloß im Blitzstrahl seiner Gründe;
So schmilzt im Ofen zähes Erz.
»Bey Gott, man kann nicht besser schreiben.«
Schwur Mops: »noch reden,« sprach Frontin.
»Er treibt sein Handwerk, rief Crispin,
Laßt, Brüder, uns das unsre treiben.«


So oft in Schlummer
Mein Herze schlägt,
Nach der die Sehnsucht
Es mir bewegt;
So oft am Tage
Geheime Klage
Der Seufzer trägt:
Dir, dir alleine,
Du Süße, Reine,
Der Seufzer gilt.
O höre, was bittend die Lippe spricht:
Zeige dein liebliches Angesicht!


Steh' ich wohl am fernen Meere –
Aber auf der öden Leere
Wird dein Garten mir erblühen,
Werden deine Rosen glühen;


Šel dlouho, dlouho – samý vřes
a potom černý, černý les,
v něm stromy až až do nebes.
V lese tom louka, ta kvete jen, svítí,
a na ní ze zlata zámek se třpytí –
„To zámek bude knížecí,“
Plaváček myslí, obchází
a údivem jej provází:
po bocích zlaté věže ční
a uprostřed ta největší.


转枕移书就晚风
晴窗云掩树重重
如何客里无诗得
日听鸣蝉夜听蛩


Tabaco


Stokrát činí, stokrát denně lomí
Lichý se mnou Milek příměří;
Nastojte, kdo lidem uvěří,
Bohovéli budou bez svědomí!


Die Vögel fängt man so, nach dem man auff sie stellt;
Der Außschlag fällt nach dem, nach dem der Anschlag fällt.


Cabeza meditadora,
¡qué lejos se oye el zumbido
de la abeja libadora!
 Echaste un velo de sombra
sobre el bello mundo y vas
creyendo ver, porque mides
la sombra con un compás.
 Mientras la abeja fabrica,
melifica,
con jugo de campo y sol,
yo voy echando verdades
que nada son, vanidades
al fondo de mi crisol.
De la mar al percepto,
del percepto al concepto,
del concepto a la idea
—¡oh, la linda tarea!—,
de la idea a la mar,
¡Y otra vez a empezar!


Phallus, der Nackte, schreitet vom Berg,
Mannstark am Morgen, der ihn gebar.
Sein Aug' gleich dem Brennglas
Durchdringt sieben Häute,
Nackt macht es die Menschen,
Nackt bis zur Herzhaut.


Přijde vítr, na křídla tě chopí,
jako páru k obloze tě zvedne,
budeš mráčkem, jenž se v růžích topí,
jarní slunce k večeru když bledne.


Du stiller Wald/ du rauhe Felsen-Klufft/
Du helle Bach/ ihr Quellen in den Häynen/
Last eure Schos seyn meiner Sorgen Grufft:
Ihr/ denen wissend ist mein Klagen und mein Weinen/
Sagt/ ob mir nicht/ wenn ich muß sperren meinen Mund/
Zu seufftzen ist vergunnt?


قل للذي بصروف الدهر عيّرني
هل عاند الدهر إلا من له خطر
أما ترى البحر تعلو فوقه جيفٌ
وتستقرّ بقاصي قعره الدرر
وفي السماء نجوم غير ذي عدد
وليس يكسف إلا الشمس والقمر


Tichou vodou zlatý měsíc plove,
klidno vše, kéž také žal se stiší;
v hloubku srdce vkrádají se snové –
duše má Tě zase zří a slyší.


„Ah, bánom, ennyi jót hogy ővelek tettem,
Nemde viperákat keblemen neveltem?
De immár ideje velök ismertetnem:
Én vagyok ama nagy bosszuálló isten.


No porque nace el Sol, muera la Aurora,
ni peligra en tus rayos tu belleza,
antes usando Fabio una fineza,
(si es que puede crecer) la aumenta y dora


così io te, in cui ho tutta mia intera
speranza e fitti i pensier tutti quanti
per consolare i miei cordial pianti,
ho fatto qui ne la tua forma vera,


Jak často zřím tě ve snách před sebou,
má lodi tajemná a přece tolik známá!
Kol pláče den, ty letíš pod hvězdama,
kol teskní noc, ty září slunce pluješ,
mé srdce uvadá, ty plachty rozvěšuješ –
kam řítíme se, jaký cíl tě vábí,
za moři sedmi, sedmi za horama?


Mann sagt mir einst ein possen,
beym menschen wehr kein heil,
Solt mich nicht drauff verlossen,
die schlügen alle feil
Vnd wehr kein glaub auff Erden mehr:
jtzt werd ichs selber jnnen,
empfinds auch all zu sehr.


Das kleine Mützlein
In den Nacken gerückt,
Die alten Schuhe
Bestaubt und geflickt,
Das morsche Gewand
Beschmutzt und zerknittert,
Sein gelbes Gesicht
Durchfurcht und verwittert,
Die weißen Locken
Zerrüttet und wild,
Die klugen Augen
Versöhnungsmild ...
Nur um den Mund
Ein lächelnder Zug,
Klagt wie viel Schmach
Der Greis einst trug –
Wie ängstlich lächelnd
Und zitternd er
Sein Haupt gebeugt
Vor Knecht und Herr –
– – – – – – – – – –
Es wurde Licht! –
Er wurde frei –
Der Fluch und die Schmach
Sie zogen vorbei
Von seinem Elend
Blieb ihm nur
Des Sclaven lächelns
Tiefe Spur.


Erd und Himmel musten bilden
Unsers zustands hauptverwilden,
Als aus Edenburg ich eilt,
Als ich nach dem Genf gepfeilt,
Als ich nach Losann gezogen,
Als ich unter Meereswogen.
Wi ich alles überwand,
Weil ich bin von dir gesand:
So wird gleichfals nun geschehen,
Und verherrlichet mein flehen.


Et poi che ella aspettato quasi un mese
in darno lhebbe: & che tornar nol vide
di desiderio si di lui s accese
che se parti senza compagni o guide
et cercandone ando molto paese
come lhistoria al luogo suo dicide
di questi dua non vi dico hor piu inante
che piu m importa il cavallier dAnglante


雪后溪山分外清
东风日丽转新晴
水波隐隐游鱼影
木叶丛丛啼鸟声


Нет, я не отходи Я только тайны ждал
И был таинственно красив, как ожиданьНо Ты не приняла вечернего молчанья,
Когда я на заре Тебя лишь различаТы бурно вознесла Единственную Весть,
Непобедимую Зарницу Откровений…
Ты, в сумрак отойдя, Сама не можешь счесть
Разбросанных лучей Твоих Преображений!


Sie sandte sieben Boten aus,
Die sollten rings erkunden,
Ob wo, in eines Köhlers Haus,
Der König Schutz gefunden;
Doch hofft sie still, daß rot von Blut
Im tiefsten Waldesgrund er ruht,
Von Mörderhand erschlagen.


So weit ist mir, Herr Jesu Christ, geholffen!
Ich bin durch dich itz bis hiher gebracht.
Der Port ist nun für augen:
Doch di Gefahr weit grösser, als imals.
Ich segel drauf durch dich voll krafft, voll glauben,
Und schöpffe mutt in gröster angst.
Du bist vor mich versuchet:
Unmöglichst ist, das ich solt sein verletzt,
Dein eignes Kind, in deinem eignem wunder;
Durch dich aus dir um dich zum wunder auserwehlt.


Utána tisztes, délutáni sor.
...............................


In stille Thäler wird sie mich führen, wann
Der Sturmwind raset, mir, wann der Mittag zürnt,
Am Schattenufer kühler Quellen,
Sitze bereiten im Duft der Rosen.


E nisto as moças disseram:
— Já tem oitenta mil réis,
Porque o bom capitão Duda,
Da Parte dele, deu de
Se acostaram a Zé Pretinho,
Botaram mais três anéi
Então disse Zé Pretinho:
— De perder não tenho medo!
Esse cego apanha logo —
Falo sem pedir segredo!
Como tenho isto por certo,
Vou pondo os anéis no dedo
Afinemos o instrumento,
Entremos na discussão!
O meu guia disse pra mim:
— O negro parece o Cão!
Tenha cuidado com ele,
Quando entrarem na questão!


Pfeif und Geige ruft zu Tänzen,
Fackeln durch die Säle glänzen;
Wankt ein großer Schatten drinnen.
Er tät mit Sitten
Des Königs Tochter bitten,
Tät den Tanz mit ihr beginnen.


اني افكر في الطبيعة فاحصا
فيعد تفكيري من الالحاد
ما حيلتي وانا امرؤ متفكر
جم الشكوك الى الحقيقة صاد
انا في حياتي بالحقيقة مغرم
واقولها جهرا على الاشهاد
يا عقل مالك في شكوكك سائخا
هل فال منك الرأي بعد سداد
في الليل مجرى السيل ليس بمأمن
اما الامان ففوق ظهر الوادي
للكون ابعاد ولست بعارف
ماذا تكون نهاية الابعاد


Envuelta en los harapos del mendigo,
acompañando al sabio en su jornada,
bajo el regio dosel acariciada
¡Dónde quiera que estés, yo te bendigo!


De todo lo que ignoras te aprovechas;
Ni anhelas premios ni padeces daños,
Y te dilatas cuanto más te estrechas.


Napravo stráň je tu kamenitá,
kde s kůzletem zas kozu pase hoch,
nalevo Vltava plyne skrytá,
pruh polí, lučin, lány řepných ploch.


„Nejsem v žádném řádu ještě,
krále maurské nepobil,
ale z toho syn, jenž Maury
zmohl, jsem se narodil.


Zweifelnd denkt sie an die Künste,
Die ihr Mutter Feuer lehrt,
Macht am Freitag Weihrauchdünste,
Kocht den Zaubertrank am Heerd.


Bliebest du ein Stükgen Fleisch,
Hättest noch so viel Geräusch,
Maul und Gaben, und Verstand,
Ohne Kraft; das hieß ich Tand.


Én tudom, hogy ez a béna csend,
ez a vak fény gonoszat jelent.
Jön az ősz és életem is ősz:
Óh jaj, mit hoz őszömnek az ősz?


Doch was mich rührt und mich verwandt ergreift,
Wobei mir unbewußt die Tränen kamen,
Was dämmernd mir vertraut im Innern reift:
Das lebt, und wüßt auch keiner seinen Namen.


Dým kadidla tam jako v kathedrále
k nebeské klenbě stoupá den co den
a věčné hymny zvučí k věčné chvále
za kraj, jenž dosti lidem úroden.


曾为深冤无处雪
长年江上哭青春
平林雨歇残阳后
愁杀天涯去国人


Einst beteten die Mönche nachts im Chor.
Ich kniete beim Altare; an mein Ohr
Schlug ihr Gesang so wie mit Geisterschwinge;
Es war der Psalm, der von der Ewigkeit
Und ihren Wundern spricht – wie vor der Zeit
Sie war, und wie sie alle Zeit verschlinge.


Do smrkoví dívám se,
z něhož v dálku chodba dlouhá,
a co vzdech můj prochvívá,
to je touha – věčná touha –


هاجَ الهَوى لِفُؤادِكَ المُهتاجِ
فَاِنظُر بِتوضِحَ باكِرَ الأَحداجِ
هاذا هَوىً شَعَفَ الفُؤادَ مُبَرِّحٌ
وَنَوىً تَقاذَفُ غَيرُ ذاتِ خِلاجِ
إِنَّ الغُرابَ بِما كَرِهتَ لَمولَعٌ
بِنَوى الأَحِبَّةِ دائِمُ التَشحاجِ
لَيتَ الغُرابَ غَداةَ يَنعَبُ بِالنَوى
كانَ الغُرابُ مُقَطَّعَ الأَوداجِ
وَلَقَد عَلِمتَ بِأَنَّ سِرَّكَ عِندَنا
بَينَ الجَوانِحِ موثَقُ الأَشراجِ
وَلَقَد رَمَينَكَ حينَ رُحنَ بِأَعيُنٍ
يَنظُرنَ مِن خَلَلِ السُتورِ سَواجي
وَبِمَنطِقٍ شَعَفَ الفُؤادَ كَأَنَّهُ
عَسَلٌ يَجُدنَ بِهِ بِغَيرِ مِزاجِ
قُل لِلجَبانِ إِذا تَأَخَّرَ سَرجُهُ
هَل أَنتَ مِن شَرَكِ المَنِيَّةِ ناجي
فَتَعَلَّقَن بِبَناتِ نَعشٍ هارِباً
أَو بِالبُحورِ وَشِدَّةِ الأَمواجِ
مِن سَدِّ مُطَّلَعَ النِفاقِ عَلَيهِمِ
أَم مَن يَصولُ كَصَولَةِ الحَجّاجِ
أَم مَن يَغارُ عَلى النِساءِ حَفيظَةً
إِذ لا يَثِقنَ بِغَيرَةِ الأَزواجِ
إِنَّ اِبنَ يوسُفَ فَاِعلَموا وَتَيَقَّنوا
ماضي البَصيرَةِ واضِحُ المِنهاجِ
ماضٍ عَلى الغَمَراتِ يُمضي هَمَّهُ
وَاللَيلُ مُختَلِفُ الطَرائِقِ داجي
مَنَعَ الرُشا وَأَراكُمُ سُبُلَ الهُدى
وَاللِصَّ نَكَّلَهُ عَنِ الإِدلاجِ
فَاِستَوسِقوا وَتَبَيَّنوا سُبُلَ الهُدى
وَدَعوا النَجِيِّ فَلَيسَ حينَ تُناجي
يا رُبَّ ناكِثِ بَيعَتَينِ تَرَكتَهُ
وَخِضابُ لِحيَتِهِ دَمُ الأَوداجِ
إِنَّ العَدُوَّ إِذا رَمَوكَ رَمَيتَهُم
بِذُرى عَمايَةَ أَو بِهَضبِ سُواجِ
وَإِذا رَأَيتَ مُنافِقينَ تَخَيَّروا
سُبُلَ الضَجاجِ أَقَمتَ كُلَّ ضَجاجِ
داوَيتَهُم وَشَفَيتَهُم مِن فِتنَةٍ
غَبراءَ ذاتِ دَواخِنٍ وَأُجاجِ
إِنّي لِمُرتَقِبٌ لِما خَوَّفتَني
وَلَفَضلِ سَيبِكَ يا اِبنَ يوسُفَ راجي
وَلَقَد كَسَرتَ سِنانَ كُلَّ مُنافِقٍ
وَلَقَد مَنَعتَ حَقائِبَ الحُجّاجِ


Vor allen deinen Schwestern
Gepriesen seist du mir
Du, die so heut wie gestern
Des Gartens blüh'nde Zier.


Ein auch dir bekannter Kleiner,
Schön wie du und wohl gelaunt,
Hat mir längst ins Ohr geraunt:


Po těžké hodince své, hle, má
a světu vydala svůj plod;
v úžasu darů svých je němá
a čeká díků doprovod.


Gelobt sei Gott mit Schalle,
Der uns zur rechten Zeit
Von dem so schwehren Falle
Gahr gnädig hat befreit,
Der Ein so klahres Licht
Im Wohrt' uns angezündet,
Worauf das Hertz Sich gründet,
So das Es wanket nicht.


Blüh'nder Rosen Wonne zu empfinden,
Wenn, berauscht von lauer Frühlingsluft,
Liebestrunken sie den würz'gen Duft
Ihres Kelchs verstreu'n nach allen Winden;


Pak smutkem sledován příšerným prchal jsem v křoviny husté,
když trávníky byly zdupány a rokliny zely pusté,
když uvadly smíchy a pocely a vůně lásky když zchladla...


(la peregrina novia de ese infernal atleta)
¡Oh! tardes otoñales color de la violeta,
bellas imitadoras de la tristeza mía


Rendeltetésünk nem magányos élet
S örök komolyság és elmélkedés,
Hanem barátság és társalkodás.
S nem a világi jókat megtagadni,
De józan ésszel vélek élni tudni
A bölcseségnek titka és jele.


jež dotčeny jsou snem,
já nemám stání,
neb třikrát proklet jsem
v svém požehnání.


Du weisest schmeichelnd mich zurück
Zu deiner Blumenschwelle.
So trage denn allein dein Glück,
Und wieg auf deiner Welle
Der Sonne Pracht, des Mondes Ruh:
Nach tausend Irren kehrest du
Zur ewgen Mutterquelle!


Emberekről lerí az éhség,
a testük rongyokkal takart
s már szinte-szinte átkozódni
kezd, ki imádkozni akart...


Setz dich zu mir, dein helles Lachen
Ist Sonnenschein am Wintertag,
Dein Plaudern lähmt das Haßerwachen
Und hemmt des Blutes Fieberschlag –
Das frohe Wort aus deinem Munde
Betäubt die alte Herzenswunde,
Verschafft mir eine frohe Stunde –
Dies Glas, Schön-Else, auf dein Wohl!


Máš hesla věčnosti i okamžiků,
máš svaté v nebi, svaté na té zemi,
oplýváš slovem, tady dary všemi,
zem výtečnosti, vlasti výtečníků.


Die Wolken hätten ausgebreitet
Zu Flügeln sich um dein Gewand,
Es hätte sanft emporgeleitet
Zu Gott dich eines Engels Hand.


A cui, ridendo, Pandaro rispose:
— Niente nuoce ciò che tu ragioni.
Lascia far me, ché le fiamme amorose
ho per le mani e sì fatti sermoni,
e seppi già recar più alte cose
al fine suo con nuove condizioni.
Questa fatica tutta sarà mia,
e 'l dolce fine voglio che tuo sia. —


Hoffe nun, steh' fest im Glauben,
Laß dir nichts die Hoffnung rauben;
Ließe dich dein Fürst in Noth,
Würd' Er selbst der Feinde Spott.


Don Juan der Österreicher,
Der im Wein das Gift getrunken
König Philipps, seines Bruders,
Und Don Juan weiß den Mörder.


岩峦最高顶
云气时蔚荟
彷佛群仙宅
宫阙曜珠贝


Gute Nacht.
Grab und Gruft ist schon gemacht.
Müden Schenkel, legt euch nieder,
Müden Augen, schliest die Lider,
Bis der große Tag erwacht.
Da Capo.


epígono sim
"inocente" inútil


Plyne Dunaj, plyne,
cizinou se šatí,
za Dunajem v pravo
na vysokých horách,
kde se staví slunce,
malá vlasť se živí;
malá vlasť, maličká
jako zrno písku,
chudá jako ptáče
dvěma pánům slouží,
roztržena v půli.
Což je do panenky,
když má dva milence,
koho srdce volí,
tomu celá láska,
jenom jeden milý.


断蓬踪迹寄天涯
老去情钟恋物华
回首锦江春寂寞
一杯愁里赋梨花


وَلي وَلَهُ إِذا الكاساتُ دارَت
خَفا سِحرٍ يَحُلُّ عُرى الهُمومِ
مُحادِثَةٌ أَلَذُّ مِنَ الحُمَيّا
وَبَثُّ جَوىً أرق مِنَ النَسيمِ


携杖来追柳外凉
画桥南畔倚胡床
月明船笛参差起
风定池莲自在香


che vero spera in eterno esser viva,
se questo prende e fedelmente crede
l'attiva vita e la contemplativa.


Voltam, ábránd! völgyeidben,
Hol szellő s lomb enyeleg;
Jártam, oh vágy! szirttetődön,
Mely szédítő s meredek.
Hű csók mézét szítta ajkam,
Koszorús volt homlokom...
S ha valék-e boldog akkor?
Ne kérdjétek, nem tudom!


清明不到旅人家
乞火邻船自试茶
弄柳好风低作舞
夹船春浪细浮花


Di Normandia il possente Riccardo
venne in sul campo, e con gran sua vergogna
al primo colpo rimase codardo.
Tosto s'armava Angiolin di Guascogna:
volle provar come e' fussi gagliardo,
e ritrovossi come gli altri in gogna.
Carlo rimase sconsolato tutto,
veggendo il popol suo così distrutto.


残日西楼映粉红
画眉吹蹙柳条风
重来攀折人何处
肠断千丝一笛中


Últimos Sonetos


心事悠悠逐去鸿
梦魂渺渺入西风
无边木叶无穷恨
一夜秋容满镜中


Taktéž stalo se i národu,
jenž byl dlouho v snu si hovíval;
konečně když oči otvíral
chtěje vstát – hle – měl tu svobodu!


Ptáčku rajských niv,
dítě božských snů!
Že já v marné touze nyní
ruce k Tobě pnu!


Miluji vše, co záhy hyne
a v neurčité šero splyne.


Und es kehret die Gemahlin Asans,
Schlingt die Arme jammernd um den Bruder:
»Sieh die Schmach, o Bruder, deiner Schwester!
Mich verstoßen, Mutter dieser fünfe!«


Bienen küssen schöne Blumen, und die Blumen bleiben schön.
Schöne Jungfern, last euch küssen, nichtes wird euch abe gehn!


Weiss nicht, ob ich nicht noch einmal
Später, wenn ich alt und grau bin,
Mich ins Prosajoch bequeme.


Wie so fabelhaft ist hingegangen
Jene Zeit voll zarter Frühlingspracht,
Wo, von Mutterliebe noch umfangen,
Schon die Jugendliebe leis erwacht',
Wie, vom Sonnenschein
Durchspielt, ein Edelstein,
Den ein Glücklicher ans Licht gebracht.


Jer, lágy szél, jer! öleld és nyalogasd körűl
A felkölt gyereket, jer, nehogy a fogas
Fény megverje szemével
Vonj enyhébb levegőt reá.


Im Blick des Bettlers ist die Bitte vorgetragen;
Verstehst du nicht den Blick, was soll der Mund dir sagen?


Počmárášli jakou stěnu,
hanbu činíš svému jménu:
neb se praví, popsaná že stěna
jenom bláznů ukazuje jména.


الحُسنُ جُزءٌ مِن وَجهِكَ الحَسَنِ
يا قَمَراً موفِياً عَلى غُصُنِ
إِن كُنتَ في الحُسنِ واحِداً فَأَنا
يا واحِدَ الحُسنِ واحِدُ الحَزَنِ
كُلُّ سَقامٍ تَراهُ في أَحَدٍ
فَذاكَ فَرعٌ وَالأَصلُ في بَدَني
كَوامِنُ الحُبِّ قَبلَ كَونِكَ في
أَفئِدَةِ العاشِقينَ لَم تَكُنِ


Du kanst deß Todes Schrekken
Vertreiben gantz und gahr,
Dein Sterben kan bedekken,
Was sonst zu fürchten war.
Dir ist es ja gelungen,
Daß du den Tod verschlungen,
Hin ist nun die Gefahr!


Was einmal sich zusammenfügt,
das wird durch Anders nichts vergnügt
als wenn es seinen Freund kan sehen.
Und wenn sein Liebes sich entbricht,
so weiß es auch zu bleiben nicht,
so ists mit seiner Lust geschehen.


Così furon l'inganni de' Guasconi
puniti, e prima battezzata Spagna.
E seguitò la guerra de' Brettóni;
e poi che fu ancor doma la Brettagna,
rivolse verso Italia i gonfaloni,
perché Roma d'Araiso si lagna,
il qual di Benevento era signore
e minacciava la Chiesa e 'l Pastore.


Co děla to, já zpilý byl tím vzduchem
a vzdychal jsem: Ó, velká paní světa,
jíž keř a strom a květ se chvějí v lásce,
ó, sestup, sestup mírem v moji duši,
z hvězd vydláždí se pro tebe tam cesta
a samý květ kol zhlédne tvoje oko!


Ich fasse gern mit einem kühnen Griffe
Ein ernstes Heldenbild vergang'ner Tage;
Es kennt mein Lied viel perlenreiche Riffe
Im unerschöpften Meeresgrund der Sage;
Ins starke Nordland führt es Euch zu Schiffe
Damit es Euch uralte Schlachten schlage,
In Eures Himmels jammervoller Leere,
Da zeigt es Euch den Stern gewes'ner Ehre.


أَضرِبُهُم وَلاَ أرَى مُعَاوِيَه
الأخزَرَ العَينِ العَظِيمَ الحَاوِيَه
هَوَت بِهِ في النَّارِ أُمٌّ هَاوِيَه
جَاوَرَهُ فِيهَا كِلابٌ عَاوِيَه
أَغوَى طَغَاماً لا هَدَتهُ هَادِيَه


Die Stätt' ist heilig – Löset mir die Schuhe,
Hier fall ich nieder, wo ein Gott geweilt;
Als sein Vermächtnis säuselt sel'ge Ruhe
Durch diesen Tempel, allen mitgeteilt.


Dico, luci amorose,
che chi fiso vi mira
ben può dir di sentir dolcezza intiera,
che 'l cielo in voi la pose,
né 'l sol che 'l tutto gira,
vede se non in voi beltade vera,
che vostra luce altiera,
ch'al mondo non ha pare,
con sue dolci fiammelle,
l'altre fa assai men belle,
come de l'altre stelle il sol suol fare.
Ond'io ch'a voi aspiro
via più d'ognun felice ardo e sospiro.


Oh du!


Durar non posso più disiderando;
non aggio di voi quello ch'aver soglio:
morrò per voi piangendo e sospirando.


门内乔林门外溪
仰瞻才见及堂基
应知不是吴宗庙
得赌雍容端委仪


Božstvím i vínem král byl spit – –
všeho mu bylo málo.
KLITUS v něj nechtěl uvěřit –
(Bylo to hloupé – nač se přít?!)
Když ale víno hřálo!


Damit die Motte nicht darff über Hunger klagen,
Noch sonder Tichter darff der Kramer Dütten drehn,
Wird hier das Fünffte Buch der gute Leser sehn,
Mit welchem sich schon wil der harte Lands Knecht tragen.


峰间碧琅玕
清风五月寒
欲题无好语
支枕卷帘看


Crece sin prisa
hacia la flor y el fruto
A esperar    la hermosura.


Dort wird die Gluth der heißen Brust gedämpft,
Kein Blick wird dort mehr Sehnsuchtsthränen weinen,
Verbunden ruht, was feindlich hier gekämpft,
Und Liebe wird mit Freundschaft sich vereinen.


لَئِن ساءَني دَهرٌ لَقَد سَرَّني دَهرُ
وَإِن مَسَّني عُسرٌ فَقَد مَسَّني يُسرُ
لِكُلٍّ مِنَ الأَيّامِ عِندي عادَةٌ
فَإِن ساءَني صَبرٌ وَإِن سَرَّني شُكرُ


Gar nichts muß er müssen,
Läßt den Teufel fluchen,
Darf die Venus küssen.


Fekete tábla és magány.
Mikor lelek a végső célra?
Állok a nagy tábla előtt:
nehéz példa, algebra-példa.


e beffe far de' tristi cattivelli,
de' miseri dolenti sciagurati
avari: non vogliate usar con elli.


Da träumt mir, wie ich so ganz allein
Gewohnt dir unterm Herzen,
Da waren die Freuden, die Leiden dein
Mir Freuden auch und Schmerzen.


Adunque, dalla folta nebbia scarchi
Del pigro sonno mentre i pensier girono,
Per saver se d'avorio furo i varchi
O d'osso, donde al ciel volando uscirono
L'ombre del sogno che li avia sì carchi,
E questi a speme, a timor quegli il tirono;
Un più che gli altri men lontan dal vero,
Mi aperse in questa guisa il gran mistero:


A luz oblíqua da tardeMorre e ardeNas vidraçasNas coisas nascem fundas taçasPara a receber,E ali eu vou bebeA um canto cismoSuspensa entre as horas e um abismoA vibração das coisas crescCada instanteNo seu secreto murmurar é semelhanteA um jardim que verdeja e que florescSophia de Mello Breyner Andresen | "Dia do mar", pá 83 | Edições Ática, 1974


Sprach's mit verklärtem Aug'. – Es strebt
Das Kleinod nun voran,
Und felsenfester Glaub' erhebt
Den Muth uns himmelan.


Nač také laur však v českém hvozdě,
jest laurem každý keř i strom,
a vyhání-li trochu pozdě,
ký div! což rostl bez pohrom?
Však pohodou se zase zmůže,
duch rodný bude osvěžen –
já nechci lauru, já chci růže,
jich údělem jsem spokojen.


„Egyszer azonban, kard valamennyi éles,
Igazándi harctól, locsogó fű véres,
Támad nagy üvöltés; egek elborúlnak,
Dördűlve Hadisten kék nyilai gyúlnak.


Allor ch'io penso di dolermi alquanto
de' pianti e de' sospir' mia teco, Amore,
mirando per pietà l'afflitto core
l'imagin veggo di quel viso santo.


»Heim bin ich aus dem Morgenland an Seel und Leib gesund,
Mich durstet' in der Wüste Sand nach Euerm frischen Mund,
Ihr bliebet mir ein treues Weib, da steht mein Glaube fest,
Drum bring ich Euch das Schönste mit, was sich bescheren läßt.«


Dem Gevögel Adlern, Geiern,
War ich doch mein Lebtag gram;
Schoß manch einen, der zu euern
Und der Liebsten Heerden kam!


紫芝题墨千年胜
图向衡山赏更新
万壑云松一茅屋
就中疑是草玄人


O ye Nurses of soft Dreams,
Reedy Brooks and winding Streams,
Or murm'ring o'er the Pebbles sheen,
Or sliding thro' the Meadows green,
Or where thro' matted Sedge you creep,
Travelling to your Parent Deep:
Sound his Praise, by whom you rose,
That Sea, which neither ebbs nor flows.


Crudele istelle e cieli a me perversi
che fuor creasti in lei tal nobiltade
che il perfido suo cor non pò vedersi;
crudele istelle, che tal novitade
creasti al mondo per mia eterna doglia,
mostratime le strade
che a voi ne venga e da costei mi toglia.


Die Sonne sinkt. Ein brechend Mutter-Auge
Hängt sie noch einmal auf der stillen Erde
Und zittert in des Sees durchglühten Wogen.
Ja, dräng Dich an sie, Welten-Kind, und sauge
Den Segen auf, eh er verdunkelt werde,
Und eh an dem erstarrten Himmelsbogen
Die Nacht kommt aufgezogen.
Auch meine Sonn, ich fühl es, neigt zum Ende;
So möge Dich ihr letzter Strahl verklären!
Ob ich die Kraft, die schwindende, verschwende,
Was tuts? Sie kann ja doch nicht ewig währen.
Ein Bild noch – Deins! – will ich in Glorie fassen
Und lächelnd als Vermächtnis hinterlassen.


琅玕亲手种
早见拂云梢
要叶虞廷管
殷勤待凤巢


Far other shone fair Freedom's hand,
Far other was th' immortal stand,
When Hampden fought for thee:
They snatch'd from rapine's gripe thy spoils,
The fruits and prize of glorious toils,
Of arts and industry.


Ještě jen tebou
Se tu blažím,
Slzami svými
Tebe vlažím.


Již bylo téměř nebezpečí,
že starý pán se pohněvá.
„Vašnosti, račte.“ – „Škoda řeči,
má vždycky přednost návštěva.“


ne kořínky, med lesní včely
– ten systém život zasmuší –
a jako závoj ztrouchnivělý
se těžce věsí na duši.


Die Zähren euch zu trocknen, zum Handeln euch zu stärken,
Die Gluth in euch zu zünden zu menschlich edlen Werken,
Das sind die Zauberkräfte, die Gott uns Priestern verliehn.
Sei stark, mein Fürst, sei weise, und zieh' gesegnet hin!«


Der Ganges rauscht; vernimm im Abendrot
Die Lehre von der Wandlung nach dem Tod.


Friedrich! du, dem ein Gott das für die Sterblichen
Zu gefährliche Loos eines Monarchen gab,
Und, o Wunder! der du glorreich dein Loos erfüllst,
Siehe! deiner von Ruhm trunkenen Tage sind
Zwanzigtausend entflohn; ihnen folgt allzubald
Jedes Denkmaal von dir: alle die Tempel, der
Götter! wäre doch ich dieser beneidete
Barde! selber zu schwach, aber durch meinen Held,
Und die Sprache gestärkt, die wie Kalliopens
Tuba tönet: wie weit liess ich euch hinter mir,
Sänger Heinrichs! und dich, ganze Zunft Ludewigs.


El sodisfar che dietro a l'altre scocca
tornar ce fa, con le predette inseme,
aver perdon, ché drittamente i tocca.


何处空堂梦欲残
白头片萼偶相看
可胜精卫无穷恨
沧海填乾泪也乾


, wild as Winds, you from your Off-spring fly,
Or fright them from you with distracted Eye;
Rove thro' the Streets; or sing, devoid of Care,
With ratter'd Garments, and dishevell'd Hair;
By hooting Boys to higher Phrenzy fir'd,
At length you fink, by cruel Treatment tir'd,
Sink into Sleep, an Emblem of the Dead,
A Stone thy Pillow, the cold Earth thy Bed.


Zná jiný ideal juž dnes,
jsem cizí jemu, jak mi on je cizí,
to náhoda, že srdce v ples
nám vzplála kdysi v trysku jarní mízy.


Hned k obrovité věži hradu jal se spěti
se svými many, dvořeníny ve zápětí,
kde otevřít dal pevné zámky s těží;
chtěl přesvědčit se, zdali české říše skvosty
jsou v kobě kaple všeho nebezpečí prosty,
zda v zdobné schránce bez pohromy leží.


Zwar ich zweiffle nicht daran,
Weil sies doch nicht lassen kan,
Und sie ist mein Creutz, mein Blut,
Noch der alten Hacke gut.


Ecco, presente Venere
Ne l'anima pudica
Regna, e il pensier virgineo
Con forza empia affatica.


Kein Mensch wil Bürge werden
Vor mich verlassnes Kind,
Weil niemand die Beschwerden
So sehr als ich empfind,
Sanct Ruppert zwickt mich an das Bein,
Der H. Christ der saget nein.


Debalde as penas e os gostos
Disfarçais, loucos amantes.
Se os atentos circunstantes
Tem em vós os olhos postos;
De que servem falsos rostos,
Se o coração os desmente?
Num instante infelizmente
Sai perdido o longo estudo.
Pois vem destuir-vos ludo
Um suspiro de repente,


Elfordúl, ha mégyek felé:
Feláll, mihelyt űlök mellé:
Ha mit célzok, mindjárt felsüt.
Majd hogy a guta meg nem üt!


Zerflöße dich mein Herz / und fließ in seine Wunden /
bey heißer Liebesglut / füll diese Hölen zu.
in seinem Schmerzen / such dein süße Seelen-Ruh:
es wird der Himmel jetzt in diesen Hölen funden.
Mit seinem Leben / ist der ewig' Tod verschwunden.
Du zeigest gar dein Herz! du Herzen-Tröster du /
das Gnaden Wunderwerk! ich sah in meinem nu /
sein Herzen-Paradeiß / in dem die Seelen stunden.
Ach Jesu / deine Lieb ist gar zu Göttlich-groß /
unfaßbar / unerreicht / unglaublich wolt ich sagen:
wann durch den Glauben nicht Ihr Erzseyn sie ausgoß.
Ach solst du solche Schmach und Noht und Spott ertragen /
vor deine ärgsten Feind' / uns arme Erdenkloß?
doch / was will man den Brunn üms Bäch-ergiessen fragen?


山南桃李竞春光
食实年年在异乡
应被旁人暗相笑
闲官那得许多忙


Ó Tardes de Beethoven, de sonatas,
De um sentimento aéreo e velho...
Tardes da antiga limpidez das pratas,
De Epístolas do Evangelho!...


Sella el tronco sangriento, no le oprime
de aquel dichosamente desdichado
que de las inconstancias de su hado
esta pizarra apenas le redime:


乌云夭矫天欲雨
虚堂美荫共徜徉
开奁百轴惊传玩
更觉人间六月凉


三四声猿叫落月
六七竿竹呼起风
夜静无人知此味
还他方丈拙庵翁


Ja, du hast recht. I siechs wohl ei,
Es tuat net guat, bloß traurig sei.


Hay señores que abusan de los ángeles
haciéndolos actuar en muy tristes oficios:
ángeles de cocina o ángeles de salón,
ángeles con tijeras o ángeles con la cítara.
No caigas, Elbiamor, en tan burdo angelismo:
has de saber que un ángel es tu hermano mayor
en el conocimiento de la fruta celeste.
Pero tales razones de familia
no te acuerdan el goce de intimidad alguna,
ni tampoco el derecho de jugar con los ángeles
como si fueran vidrios de colores.
Exactamente, un ángel es el primer espejo
de la Divinidad.
¿Y cuál espejo soy?, me dirá tu cordura.
Elbiamor, necesarios y distintos metales
espejaban la hermosa cara de tu Señor.


Wie groß sind wir gesehn! die hohen Seraphim
Verdecken sich vor Gott; wir dürfen bloß zu ihm.


Des Herzens Lieb' sei Gott verschrieben,
Dein innrer Grund in Ewigkeit;
Was du sonst liebst, mußt du nur lieben
In höchster Abgeschiedenheit.


Ich weiß es längst: – In bleicher Angst
halt ich die Augen fest geschlossen,
und dennoch fühl ich Fieberglut
durch alle Adern mir ergossen –


Der Ruhm der Herrscher wird verweht –
Lobpreis' ihn, wer da will!
Man jagt und spornt ihn, doch er steht
Mit ihrem Herzen still.
O laßt sie donnern fort und fort!
An ihrem Grab verhallt es.
Ihr Dichter, sprecht ein grollend Wort,
Und zu dem ew'gen Gotte schallt es!


Sbohem mládí, sbohem radosti,
sbohem lásko, sbohem bolesti!
Kraji rodný, slunce života –!


Él még a harc szivemben
S vagyok a régi harcos,
De annyin elmaradtak,
Kik úgy mutatták, hogy emberek.


Však promluví-li a se v tobě ozve,
jsi vítěz věčný. Věř jen duši svojí!


De Makrin is ottan maradni nem mere,
Sebes futamással Lajtán átalkele,
A hunok ellenben, mihelyest üdültek,
Sebes száguldással utána repültek.


Matko truchlá, kdož tě bolu zbaví?
Kdože dbá tvých krutobolných ran?
Ó vždyť dosud rozkládá svůj stan
v duši lidské, žel! – hřích sedmihlavý!


Connaître, c'est là notre faim.
Toi, notre esprit, presse et réclame.
Que la matière avoue enfin,
Mise à la question par l'âme.


بلغوا الحيَّ من عريب كنانَهْ
عن سلامي إن السلام أمانَهْ
وانشروا ما انطوى لهم في ثيابي
من إمام قد عظَّم الله شانه
قلبه كاشف علوم التجلي
وبها أفصح الإله لسانه
يا حداة المطيِّ للحيِّ قولوا
عن فؤادي وبينوا هيمانه
إن بالرقمتين لي قربَ عهد
تحت ظل الأراكة الفينانه
حب سلمى على التباعد شرعي
وعلى القرب ملتي والديانه
كل وردي في حبها شم وردي
وارتياحي تنشق الريحانه
لي من الغيب في الشهادة سكر
ومن الحق في الحقائق حانه
عربيٌّ سرت عروبةُ سري
في جليسي فلم أزل ترجمانه
هذه نسبتي وهذا مقامي
بث إنسان ناظري إنسانه


Leč sám tak osud cesty lidem tvoří,
já hledě v záři nebe, slunce, hvězd,
zatoužil dolů k moři, moři, moři, – –
zas jednou těšil jsem se na odjezd.


— Museu — dizes que se chama,
e eu tenho ide ias confusas!
Museu, se creio na fama,
já foi o templo das Musas.


数日东风紧闭门
小桃知有一枝新
花飞不复到老眼
可是春寒欺得人


Ins Innre jedes Sarges sollte man
Hell von Metall 'nen Spiegel schlagen an,
Der, wie man sagt, in tiefster Dunkelheit
Getreu die Leichenzüge konterfeit.


Aterradora jerarquía del dolor.


Da strömt am Stuhl von heil'ger Stelle
Des neuen Paradieses Quelle,
Wo jeder ewig Labsal trinkt;
Gestillt wird jegliches Verlangen,
Wenn Er kommt, Der es angefangen,
Und Der auch die Vollendung bringt.


Mit eilenden Wolken
Der Vogel dort zieht,
Und singt in der Ferne
Ein heimatlich Lied.
So treibt es den Burschen
Durch Wälder und Feld,
Zn gleichen der Mutter,
Der wandernden Welt.


Sieh, wie arm auf Heu es liegt,
Nein, nun darfst du nicht mehr weinen,
Wenn man dich in Federn wiegt;
Still, mein Kind! man sollte meinen,
Jesus litt, was uns gebührt,
Und wir würden kaum gerührt.


Majd megtér s foly régi fektén,
Erőt, mélységet jelentvén
A hatalmas viz-gomoly:
Gátat, töltést elsodorna,
Nem szabályozná csatorna:
Ne amarra, erre folyj!


So – schafft ihr Großes, schafft ihr Echtes?
Das ist ja nur verdammte Pflicht!
Doch machet Einmal nur nicht Rechtes:
Das duldet, das verzeiht man nicht.


人疲故思息
马倦亦成嘘
彼政嗟吾役
吾宁陋彼居


Vergessen bist du in diesem Raum
Von Blum' und Pflanze, Busch und Baum,
Nur nicht von diesem Herzen,
Kind meiner Wonnen und Schmerzen.


Pane jiné říše,
větší nad Mojžíše,
Ty znáš jinak tknout se
skalné srdce skrýše.


Endlich stehn die Pforten offen.
Endlich winket mir das Grab,
Und nach langem Fürchten, Hoffen,
Neig' ich mich die Nacht hinab.
Ausgemacht sind nun die Tage
Meines Lebens. Milde Ruh'
Drückt nach ausgeweinter Klage
Mir die müden Wimper zu.


Fönsíkon áll a nagy diófa,
Vész és idő ellen megóva,
Idő és vész dacára ép;
Annak körébe gyűlt a nép.
A barna törzs egy szirttömeg.
Mintegy a kőnek folytatása,
Hová mély gyökerit beássa,
S szétroppanástól őrzi meg.
Az ágak - egy élőfa mind,
Árnyékot messzeföldre hint,
És míg alant szellő se jár,
Fenn zúg, köszönget a sudár.
Ott fészkel a turul, - lakása
Az égi felhők állomása;
Ott még nem járt ledér suhanc,
Vagy élet nélkül lezuhant,
Mivel szent a fa és madár,
A nemzet-ág védelme, őre;
Jaj volna ott... a vakmerőre
Isten nehéz haragja vár!
Fenn zúg a lomb, himbál a galy,
De néma, veszteg lent az alj,
Szellő sem ing, fő sem neszel, -
S mely a hegyormot ellepi,
Döbbenve vár a nép-ezer, -
A hallgatás oly ünnepi!
Mit zúg a lomb? a szent tető?
Szava kinek lesz érthető?
Szerencse bal? szerencse jó,
Mi a nemzetre jőni fog?
S mit nyelve zeng, a millió,
Midőn az éggel társalog?...


Willst du mir geben,
Womit mein Leben
Ich kann ernähren,
So laß mich hören
Allzeit im Herzen dies heilige Wort:
Gott ist das Größte,
Das Schönste und Beste,
Gott ist das Süßte
Und Allergewißte,
Aus allen Schätzen der edelste Hort.


Ein Wandersmann, der nicht ein Wort
Vom Apis der Aegypter wußte,
Und einst nach Memphis reisen mußte,
Betrat den weltberühmten Ort
Mit forschbegierigem Vergnügen.
Er folgt der ersten besten Bahn
Und sieht auf einem weiten Plan
Itzt einen Tempel vor sich liegen,
Der dem geblendeten Gesicht
Ein achtes Wunderwerk verspricht.
Er gaft und staunt, und um noch mehr zu sehen,
Beschließt er ganz hinein zu gehen.
Doch kaum setzt er den Fuß hinein,
So bleibt er angeheftet stehen.
Sein Auge will, wie kann es anders seyn?
Zu gleicher Zeit an jedem Vorwurf kleben,
Den hohe Kunst und unschäzbare Pracht
Der ersten Gottheit würdig macht.
Erz, Marmor, Elfenbein, und Bilder voller Leben
Sind überall mit Weisheit angebracht.
Den starren Wandersmann ergreift ein heilig Beben.
Er nähert sich, den Herrn so vieler Herrlichkeit,
Den Weihrauchwolken dicht umgeben,
Mit tiefer Unterwürfigkeit
In stummen Hymnen zu verehren.
Allein wie stutzt er nicht, als er den Gott erblickt!
Ein goldner Ochse wars, mit Perlen ausgeschmückt.
Kaum kann er sich des Lachens noch erwehren.
Ein großes Glück für ihn! Wird diesen fremden Gast
Ein guter Wind einst nach Europa wehen,
So kann er, ohne weit zu gehen,
In manchem glänzenden Pallast
Dergleichen Götter täglich sehen.


Kmet náhle vzrušen zastavil se v díle.
Hle, slouchá, bledne. Zda-li jilm to starý
jen větvemi snad praští chatce v bok,
či zahlučel to nocí lidský krok?
Jest vyzrazena buřičova skrýš?
I vpadne rota slídičů mu v chýž,
by zničila mu písma, slova skvost,
jímž k boji za právo a za volnost
svůj zjarmený chtěl ozbrojiti lid?
I slouchá. V noci nerušený klid
hlas přátelský zní šeptem ze dveřejí:
„Vpusť, otče, s novinou nás velkou k sobě!“
Kmet otevřel; tři muži v chatu spějí
i zamkli zas, a tajno tu jak v hrobě;
pak přední z mužů dí: „Již tekla krev,
již rozvinuta vzpoury korouhev
i v našich dědinách! Již doletí
běs boje blesku mihnutím až k tobě,
i zde si žádaje svých obětí!
Již mosty úmluv, z dýmu zbudovány,
jsou krve proudem bouřně zpřetrhány;
teď běda, selželi nám síla v boji!
Teď káže lidskost, bratrská teď družnost
i vlasť i víra svatá: ať se zbrojí
teď každá paže! Spásou jest jen mužnost!
Teď marna tvoje práce, litče slov,
teď chvíle osudná ti jinou velí!
Boj svatý volá; dej svůj všechen kov
a slévej náboj, nežli východ zbělí!“


Ohn die die weiche Hand, die weiße Brust zu küßen,
Hab ich dich, Phyllis, jüngst verlaßen müßen!
Für mich, o Mädchen, welch ein tiefer Schmerz!
Auf deinen Lippen wohnt allein mein Leben,
Wenn unter Küßen sich die Marmorhügel heben,
Dann wall't auch Freude durch mein Herz –
Und bald – bald werd ich Dich lang gar nicht sehen,
Ach dann wird wohl die Winterlust
Die Dich zum Contretantz und Schlittenfahrten ruft
Die kleine Flamme ganz verwehen,
Die Flamme die vielleicht zu meinem Glück
in manchem schönen Augenblick
Dein Herz noch wärmt – dann wird der Sommer meines Lebens
Nur Eine lange Klage seyn;
Dann blüht für mich die Welt vergebens,
Dann wird um mich ein ew'ger Winter seyn! –
Sieh, Phyllis, jene überschneyten Hügel
Sie luden uns, so lang als Zephyrs Flügel
Ihr grün Gebüsch durchwehte zum Spaziergang ein,
Doch jetzt umbrausen sie des Nordwinds Flügel,
Die Büsche trauren blätterleer,
Da stehn sie jetzt verwayßt die majestätschen Hügel –
So werd ich auch die Marmorhügel,
Wo jetzt Empfindung wohnt und Rosenknospen blühn
Von weitem sehn, vor ihrer Kälte fliehn. –
O welch ein Gram für mich wenn diese Busenhöhen
Kein Lenz der Liebe mehr für mich umblüh't,
Wenn sie ein andrer küßt, und ihren Reitz zu sehen
Den seidnen Flor von weißen Schultern zieht!
O Mädchen laß doch nie entfernt von mir den Winter
Dein Herz mit Eiß für mich umziehn,
Wenn du mich wiedersiehst, dann wall' dein Blut geschwinder,
Und laß auf deinen Wangen Liebe glühn.


Der aber brach die Schale seines Schreckens
in Stücken ab und streckte seine Hände
heraus aus ihr, um mit dem Gott zu handeln.
Um Jahre, um ein einzig Jahr noch Jugend,
um Monate, um Wochen, um paar Tage,
ach, Tage nicht, um Nächte, nur um Eine,
um Eine Nacht, um diese nur: um die.
Der Gott verneinte, und da schrie er auf
und schrie's hinaus und hielt es nicht und schrie
wie seine Mutter aufschrie beim Gebären.


– „Smiluj se, Bože! A on Hynka s sebou vede“ –
– „Už vede! – Slyšel jsem, co spolu kutí:
Tu chtějí šířit revoluční hnutí,
an pro ně v Praze opět výhledy jsou bledé.“ –
– „Ach, on jej zničí! – To je ten, co Hynka svádí
na ony holé, neúrodné skály,
kde mlhavé si hledí ideály, –
a Hynek za ním slepě do propasti pádí! –
Ach, kdo jej vyrve tomu šalebnému klamu,
pro nějžto marně blaho svoje tratí,
a ve světě co v poušti nechává mne samu...
Zahynu, jestli se mi nenavrátí!“ –


Es ist ein andere person
der Vatter dan sein gsanter
Der ewig eingeboren son,
der heilig Geist ein ander.


Nor yet the Earthly  dies,
But lives, and moves, and fights again,
Still the fierce Gusts of Passion rise,
And rebel Nature strives to reign.


birbirine muhtaç kılınmış her mahlûk


Lach, o du Glantz der Sonnen,
Lach schöner alß zuvor!
Komm, Pregel, sanfft geronnen,
Heb ietzt dein Haupt empor,
Ein grosses Haupt der Erden
Der Helden Glantz vnd Zier,
Alß war, ist vnd mag werden,
Zeucht gnädigst ein bey mir.


A marně Armin, marně uvnitř čeká –
na balkon vkročil – dole plyne řeka
jak jindy klidně, jako tichý sen.
Však její šum zní jako pláč a sten
co lkání pro zesnulou nevinu,
jež záhy v lůně jejím našla hrob;
ach – mladá tak – a krásná, milá, svěží. –
Již tiše spí – nade ní vody běží –
a nikdy lásky neuvítá dob. –
Však čistou skvoucí duši děvinu,
či ji též navždy smrti halí moc? –
To dít-li můžeš – srdce není v tobě. –
Leč vlnky tiše šepotají sobě –
ó ne – ó ne – o dívko, dobrou noc! –


Dřív mozek v schopnosti a duch na váze platil,
dnes tebe vidím jen, ó kliko všemohoucí,
jak trčíš v kroky nám, – bloud, půl jsem žití ztratil
se nekoře ti, kliko, s oddaností vroucí.
Již kaji se, zní proto nadšené mé pění
dnes k chvále tvé jen, ale pro kritika není,
leč nemá-li tě taktéž ohmatanou plát
i u svých zavřených a nepřístupných vrat.


Schlaf nur ein, und heiß mich wachend gehen,
Herz und Seele bleibet doch bei dir,
Will mir mit dem Tag die Sonne untergehen,
Ist ein Liebeshimmel doch in mir,
Denn da seh ich immer
Deiner Sterne Schimmer,
Wie sie flüchtig auf mein Herze gehn,
Säh ich dich doch morgen,
Ließ ich alle Sorgen
Also flüchtig durch mein Herze gehn.


O Schaum aus Purpur und aus Wolkennacht,
Schoß der Korallen und der Ungeheuer,
Herz, das im Wahnsinn schon geweint, gelacht,
Das tief durchfurcht des Willens trotzig Steuer!


Jest po mši již; milánský biskup kráčí
k lešení vzhůru: „Skon ti hlásám brzký,
bludaři kletý, mrzký!
dej kalich církvi z ruky svojí dračí!


Však chvílku trvaly jen rozpaky,
kdy Hanuš u veselý vypuk smích:
„Tvé Alexeji v čele zámraky
ti sluší, jako jarním luhům sníh!
Že nejsi posud ještě jinaký,
než’s býval před lety, zřím jasně z nich.
tys posud onen snílek, poeta
jenž všude růže vidí, upletá.
Však nemrač se, já upřímně to dím,
a neboj se, vždy stejným k tobě budu.
Nad netečníky hlavou pohodím,
vždyť ve světě jsem našel tolik bludu,
že střízlivostí lépe pochodím.
Nuž nech se obejmout a pojďme již –
a vyprávěj – nu co tak na mne zříš?“


ريشةٌ أمْ جَناح
هذه الوردةُ المستريحةُ في الريحِ
ماذا سيبقى لها من هداياك
لو أنها مسّت الحلمَ
لو أنها بالغتْ في انتظار الصباح


Jsi při džbánu a v dobré míře –
kéž také prosbám přístupen –
a při bratrské s námi víře,
tož slyš, ať žehnáme ten den.


O poema é A liberdade Um poema não se programa Porém a disciplina - sílaba por sílaba - O acompanha Sílaba por sílaba O poema emerge - Como se os deuses o dessem O fazemo Sophia de Mello Breyner Andresen | "O nome das coisas", 1977


抛却闲缘谢畏途
短床方簟竹闲铺
睡馀满地西风后
乱扫枯枝下酒垆


Hat uns geeint in sel'ger Freude!


Mutter! wen suchet dein Aug' in Norden, wenn Tag
Jetzo die Fernen erhellt?
Mutter! wem lauschet dein Ohr in Norden, wenn Nacht
Jetzo den Erdenkreis deckt?
Wolken des Staubes die wehn aus Norden. Doch sie
Wölkte sein Wagen nicht auf.
Nächtliches Rollen erschallt aus Norden. Doch sind
Räder von Joseph es nicht.
Aber dir pochet dein Herz, dein mütterlich Herz
Seinem Geliebtesten nach;
Sieht ihn in Wachen des Tag's, in Träumen der Nacht;
Ahnet Gefahren und pocht.
Denn er ist ferne, dein Sohn. Manch reißender Strom
Scheidet ihn, manches Gebirg'.
Manchen unwirthlichen Hain, manch' ödes Gefild',
Mutter! bewandelt sein Fuß.


Což i Ty's už, svatý Bože,
zapomíl snad na svůj lid?
Nevidíš, jak za podnože
chtějí nás tu páni mít?
Či i Tobě vzeli slávu,
nevládneš už světem víc,
že nám necháš proti právu
plvat stále v smutnou líc?


Man will sie nicht erschrecken,
Sagt: Mutter ist nicht wohl. –
Brigitt möcht' sich verstecken,
Sie wird verwirrt und toll,


晚风吹雨过山堂
灯火秋凉好对床
却被荒鸡笑人懒
一声催起著鞭忙


渭南兵火照城山
十八盘西探马还
似倚燕支好颜色
秋风欲向妙娥关


Trum trom trum!
Bidibum bom bum!


Ihr beed von zarter kindheit an
seid auf die bahn der tugend kommen,
die euch dan, auf des unglücks plan
zu streiten, alsbald angenommen:
Und ihr gestreng und edle zucht
hat euch für nahrung ihre frucht,
davon unsterblich man zu leben,
zu leben ihr selbs gleich, gegeben:
Da man dan eure frucht und blum
vollkommen sah in euerm glänzen,
und daß der geist der seinen ruhm
und nicht das alter kan ergänzen.


Die Nacht ist nun vergangen,
Der Morgen steht so herrlich da,
Und alle Blumen prangen
Und alle Bäume fern und nach;
Auf Feldern und auf Wiesen,
In Wald und Berg und Tal
Wird Gottes Lust gepriesen
Von Stimmen ohne Zahl.


Allá va... con un tronco por apoyo
Y un girón miserable por abrigo,
Valiente y ambicioso y soberano.
Bajo su mismo harapo de gitano
Y su corteza sucia de mendigo.
¿Qué busca? ni aun él sabe
Lo que busca en su loco devaneo...
Ni aun él acierta a definir ese algo
Que le hace encontrar siempre su deseo;
Pero titán del sueño que en la sombra
Forja un espacio y a escalarlo sube,
Él, mientras pisa en el inmundo cieno,
Se duerme con el pie sobre una nube.


铁砚磨穿不惮劳
桃花浪里钓金鳌
只因整顿衣冠去
不怕龙门万丈高


Gott hat sein Volk mit Segen überhäufft,
Mit Segen, der vom Gottesbimmel treufft,
Das Josua si sämtlich fragt,
Ob etwas fehl, was zugesagt?
Si alle müssen nun, das Gott rechtfertig lernen:
Das bös und gutt, wi er geredt, vollführt.
Drauf spricht ihr Josua: ihr könnet Gott nicht fernen,
Drum fürchtet Gott, sonst hat euch Gott entzirt.
Bewahrt den Bund mit mund und that ohn stammeln,
Nun fahr ich hin, wo alle sich versammeln!


Duch jsem i já, jenž nechce cizí podle píšťaly tančit:
Co v duši mé se hraní, nechť vhod komu jest to či nevhod,
z nitra vynáším tak, jak v něm samo formu si našlo.
Stůj proto příběh i ten, jak v nitru mi prostě vyklíčil
v tom kraji Brd ladných, protkán tu a tam připomínkou
z let zašlých, odlesky podob, obrazů minulosti –
stůj zde ve formě, jaká k němu bezděk přimkla se volně,
ať třeba nevhodným nazvou jeho verš staromódní.


Zanechme zde tato vojska spící,
Zaberme se za poslicí,
Ana nese Přemilovi smutné zvěsty,
Který koná u Vltavy slavné činy;
Odpusťte, že ubírám se v zpěvu s cesty
Od jednoty, uvádím zde míšeniny:
Hrnou v směsici se také světa děje,
Ve chumeli proud též řeku chvěje.


Že mu nikdo na vějičku nesed’,
páter Šrámek tiše proklíná,
náhradu však za obhájců deset
v osobě si našel Bulína.


Vers le soir, quand décroît l’odeur des ancolies
Et quand la luciole illumine les prés,
Elle s’étend parmi les morts qu’elle a pleurés,
Parmi les rois sanglants et les vierges pâlies.


Míg az urak odajárnak
Rómába a pápánál,
Addig itthol disputálnak
A papok a táblánál:
A nemes jószágokból is,
Sőt még az asszonyokból is
Sedecimát kivántak.


Du salbtest ihn, das er ein Cyrus würd,
Und deinem Volk wegnehme Romes bürd;
Das er abwürffe Babels last
Mit allem, was dir ist verhasst;
Das er aufricht das Reich der Franken,
Das Freiheitsreich in Teutes schranken;
Das Franke Reich im Teutes land und dinst,
Wo Gottesfurcht der Printzen hauptgewinst.
Drum gabstdu ihm di Kaiserliche Krone
Mit des Madrils dir längst verworffnem throne.


O Wunder! Hier kehrte die herrlichste Kuh,
So glatt und so blank, wie ein Spiegel,
Die Stirne mit silbernem Sternchen ihr zu.
Vor Staunen entsank ihr der Riegel.


Ja die Rangen!
Mir sind die Thränen aus den Augen gegangen.


Was spielst du, Knabe? Durch die Gärten gings
wie viele Schritte, flüsternde Befehle.
Was spielst du, Knabe? Siehe deine Seele
verfing sich in den Stäben der Syrinx.


Dann hören sein Frohlocken
Und seine Frühlingslüge,
Verwirrt und süß erschrocken,
Der Vögel Wanderzüge.


Amit szája mondott, bizonyitja tette:
A sok szép paripát sorra fölvezette;
Akkor büszkén nézett a seregen végig,
S gyönyörködött benne, hogy a szemök fénylik.


Este sitio que ciñe caudalosa
de líquido Cristal crespa corriente,
estéril playa vi de arena ardiente
a los Vientos palestra polvorosa.


炎光未息夏
悲籁已鸣秋
何须问梧叶
客绪自悠悠


青山半晴雨
遥现行云底
佛髻欲争妍
政恐勤梳洗


Vater Jahn, der ist sein Stern,
Geht zur Kirch' am Tag des Herrn;
Schaffig, schön
Will als Mann er steh'n.


يا لامحاً شبحَ المُسِفِّ الأكْحل
والغاديات مع الصَّباحِ الحُفَّلِ
والجوْنُ يُلحفُ بالهضاب ربابُهُ
كنَعامِ دَوٍّ ذي الرِّثالِ المُجْفِل
همدتْ نضارتهُ وأشْعَب هَمُّهُ
فغَدا يَعُجُّ عَجيج نِضْوٍ مُثْقَل
دعْ عنك مركوم السْحاب وودْقَه
وابْغِ النَّدى عند الإِمامِ المُفْضِل
تجد الحَيا هَلَلاً وما استَمطرْتَه
جَوْداً يصوبُكَ من سحاب الأنمل
مُتبعِّقاً يَذَرُ الحُزونَ قَرارةً
ويذيبُ وابلُه صليبَ الجَنْدَل
تُحْيي البلادَ به بَنانُ خليفَةٍ
تذَرُ الهواجر كالربيعِ المُبْقِلِ
خِرْقٌ يُعاجل سائليه برِفْده
ويَجودُ بالنُّعْمى إذا لم يُسْألِ
فكأنَّ ناديَهُ ومجْمَعَ مجْدِهِ
سَلْسالُ وِرْدٍ بالمَفازَةِ مُثْعِل
يتفارطُ العافونَ حُبَّ ورودِهِ
كتفارُط الكُدْريِّ نحو المَنْهَلِ
لو جادَ بالبحر المُحيطِ لَظَنَّهُ
منْ فرْطِ همَّتِه ثَميلةَ سحْبَل
أو سامهُ عافوهُ بُلغَةَ مائهِ
يومَ التَّصافُنِ صائفاً لم يَبْخَلِ
وإذا دجا الخطب البهيمُ وأغْدفتْ
شمس الرَّجاء نِقابَ ليلٍ ألْيَل
كشف الإِمامُ المسْتضيءُ ظَلامَها
بعَزيمةٍ مثْلِ الحُسامِ المِقْصَل
تتْلو سباعُ الطَّيرِ طيرَ لوائهِ
وتَشيمُ عاسِلَهُ عُيونُ العُسَّل
دَرِبَتْ بأشْرء المُلوكِ فكُلَّها
تأبى سوى لحْمِ المُطاعِ العبْهَل
فمَرازِقُ الجمعيْنِ عند كُماتهِ
والكُومُ بين دُخانِه والقَسْطَل
حَبْرٌ لهُ تقْواهُ أمْنعُ جُنَّةٍ
وأعَزُّ مُعْتَصمٍ وأشرفُ معْقل
فإذا طَغى الأعداء كَفَّ جيوشَهُ
مع بأسهمْ وغَزا بجيشِ تَوكلِ
فالنَّصر يُحقر كلَّ طَعْنٍ مُنْفذٍ
والسَّعد يصْغرُ كلَّ ضربٍ أرْعل
نام الرَّعيَّةُ والإِمامُ مُسَهَّدٌ
جَمُّ الرَّويَّةِ في صلاحِ المُهْمَل
في العدل والإِحْسانِ مُمْتثلاً لما
يتْلوهُ منْ نصِّ الكتابِ المُنْزَل
يَسْعى إلى إِحرازِ كلِّ حَميدةٍ
طَلْقَ النَّعامة أو شِكالِ الهيْكل
وطغى المُلوكُ وباتَ من إِشْفاقه
خَشْيانَ يُخْبِتُ للقديم الأول
شعفي بمجدك يا ابن عمِّ مُحمَّدٍ
شَعفُ الخوامس بالبَرود السلسل
فمَدائحي والمَجْدُ ينظمُ دُرَّها
في سِلْكِهِ كَصبابَةِ المُتَغزِّلِ
أحببتُ أبْلَجَ مثلُ فخر حديثِه
وكريمِ سيرةِ مجْدِه لمْ يُنْقَل
نسفَ الغُبار بكل معْطسِ ماجدٍ
فضْلَ الجوادِ على الهجين الأقْزَل
فبَقيتَ يا من صان وجهيَ جودُه
ونَوالُهُ عنْ ذِلَّةٍ وتَبَذُّلِ
لرضا الإِلهِ وحِفْظه في خلْقِهِ
والذَّبِّ عنْ سُنَن النَّبيِّ المُرسل


Con este don tus aras enriquezco
de la cosecha de mi desventura,
que en sacrificio de mi sangre pura,
como en el falso dios, indio parezco.


Však ti blázni, již mne těšívali,
jsou teď starší a jsou zcela jiní,
a že blázni lásku pochovali,
zbláznil bych se s chutí sám už nyní.


Wie mir es gestern ging und wie ich ward empfangen
in meiner Freundin Schoß, weiß sie nur und nur ich.
Das allerliebste Kind, das herzt' und grüßte mich,
sie hielte feste mich, wie ich sie hart' umfangen.


Bez konce město... Bloudí v něm...
Óh, mocný král je v slavné říši...
Leč život přestává být snem,
když hlad se touhou neutiší...
Hle, pod gothickou radnicí
písaři srotili se, stáli.
Nad nimi vížky strmící
jak ruce hroziti se zdály.
A kdos je štval. A potupu
konšelům kázal zástupu...


Kdybys nebyl němý,
Stříbrný měsíčku,
Ty bys zajisté mi
Ukázal cestičku,


S mit bánom, mi zúg, autó vagy darázs?
Zúg, zúg a lelkem és zsibog a husom:
csak fuss, autó, messze még a garázs!
röpülj nászra, darázs! messze még a tél.


Jej slyšel líčit kraj i země cizí,
mrav lidí dalekých, jich štěstí, trud,
měst nádheru a společnosti lud,
v níž člověk jako v moři kapka mizí.
A divadla a paláce a chrámy,
že Katuška jak v chrámě slouchala
a jedva v řeč si šeptnout troufala:
„Ach, kéž to mohu všecko vidět s vámi!“


楞伽千载室
兰若一函经
为问看经者
年来几百龄


Aus vielen Pfützen dampft des Blutes Rauch,
Die schwarz und rot den braunen Feldweg decken.
Und weißlich quillt der toten Pferde Bauch,
Die ihre Beine in die Frühe strecken.


Du sagst, ich würde dich recht sonderbar verbinden,
Könnt ich im Januar ein Rösgen für dich finden.
Wohlan, geliebtes Kind,
Hat deiner Wangen Paar die Rosen so vonnöthen,
Sprich nur: ich liebe dich! so sollen sie erröthen,
Und hundert Rosen stehn, wo itzo Lilgen sind.


回洲枉渚间沙汀
正见东山一带青
郁郁松楸长在目
好于此地著幽亭


Die Zeit verrinnt. O süßer Helios!
O Bild im Krötentümpel süß und klar;
Im Sand versinkt ein Eden wunderbar.
Goldammern wiegt ein Busch in seinem Schoß.


A hazáért élni, szenvedni, s jót tenni,
Ügye mellett önként s bátran bajra menni,
Kárt, veszélyt, rabságot érte fel sem venni,
S minden áldozatra mindenha kész lenni -


Kan auch Funffzehn (dencket doch!) Siebzig iemals in sich haben?
Ja, wann andre Zahlen mehr Funffzehn sich zu Hülffe gaben.


红杏花时辞汉苑
黄梅雨里上淮船
雨迎花送长如此
辜负东风十四年


Sie nahm so ganz mich gefangen,
Die winzige Werkeltagspflicht –
Zerschmolz mein stolzes Verlangen,
Verhing mein suchend Gesicht ...


Elle ignore — à jamais ignore-les comme elle ! —
Ces misères du monde où notre âme se mêle,
Faux plaisirs, vanités, remords, soucis rongeurs,
Passions sur le cœur flottant comme une écume,
Intimes souvenirs de honte et d'amertume
Qui font monter au front de subites rougeurs !


Ring, schaue zu, daß du dich etwan nicht versiehst,
Ring, der du meiner Lust den Finger solt umschrenken.
Ring, traust du dir, ihr Herz in Gunst mir zuzulenken,
Ring, an dem sie die Schrift der Qual des Herzens liest?


So weit ist überwunden,
Das Mittelmeer gefunden:
Es soll auff seinem Wellen,
Bei Rom ans Land mich stellen.


U okna jsem tebe viděl,
stálas tichá, zamyšlená,
bez hnutí, jak mistra dlátem
v bílý mramor spjatá žena,
jehož času vírným křídlem
nedotkla se ani změna.


Doch da bist du entgegen mir gekommen,
Und ach! was da in deinem Aug' geschwommen,
Das war die süße, langgesuchte Liebe.


Pedro wird genannt der König
Mit dem Zusatz der Grausame;
Aber heute, milden Sinnes,
Ist er besser als sein Name.


Wohl birgt sie der Schleier, wohl deckt sie der Rock,
Doch es schimmern so schneeig die Füße,
Und es glänzt durch die Hülle wie golden Gelock
Und die Stimme, wie klingt sie so süße!
Und als sie zum Trunke den Krug ihm bot, –
Da wurden die Wangen ihm bleich und rot:


Selbst des Nachts in meinen Träumen
Schiff' ich auf der Heimat See;
Schüttle Äpfel von den Bäumen,
Wäss're ihrer Wiesen Klee;


Bílé chrysanthémy,
chladem obetkané,
z vás vždy v moji duši
záchvěv smutku vane.


Zármutek ulije,
blaženosť rozvije
v zázračný květ;
chudobu pozlatí,
hříšníka obrátí,
i celý svět.


Lichtmeer ist über Wassermeer gebreitet –
Ich zieh die glanzbeströmten Ruder ein
Und horch wie unterm Kiel das Wasser gleitet,


Nunmehr trifft alles ein. Wir habens jüngst gehört,
Was du zum Probestück und öffentlich gelehrt:
Wie du von Tyndals Buch, das man so sehr gepriesen,
So bündig und gelehrt den seichten Grund gewiesen.
Wir haben auch gesehn, wie du so meisterlich
Den Woolston widerlegt; als dessen Thorheit sich
Ganz frevelhaft erkühnt, an Christi Wunderthaten
Die Schwäche des Gehirns und Witzes zu verrathen.
O! dacht ich, dieses thun die Waffen der Vernunft;
Als deren Uebung ihm in unsrer Weisen Zunft
So vielen Ruhm gebracht. Man kennt schon Jöchers Stärke!
Man lobt die Gründlichkeit in jedem seiner Werke;
Die Kenntniß der Natur, des Geistes und der Welt,
Des Schöpfers, dessen Kraft sie schaffet und erhält;
Die schnelle Fertigkeit im Denken und Erweisen,
Und was wir sonst an ihm, seit vielen Jahren, preisen.
Das alles steht ihm bey, das hat ihn stark gemacht,
Daß er der Feinde Spott in Sicherheit verlacht;
Der Glaubenslästrer Schwarm so ruhig widerleget,
Und ihrer Zweifel Heer so leicht zu Boden schläget.


A kde zatím naši bojovníci?
Zlejčínských kam se as poděl tlum?
Kde se v bouři kryli, těžko říci.
Kdy však utich’ živlů strašný šum,
ze svých skrýší smutně vylézají
zbědovaní, přítel, nepřítel.
Sotva jeden druhého že znají,
příšerám se vodním podobají,
všechněm kape voda ze šosů.
Obaleni bahna nánosem,
krčí se a zuby drkotají.
Gardu národní tak velitel
truchle vidí, neschopnou již k boji,
dřív než počal, nepřítel kdy stojí
za vodou tam tváří jemu v tvář.
Hasnoucího slunka slední zář
jako v posměch zlatí soků zbraně.
Ó, jak rád by teď se vrhnul na ně,
a přec musí dlít zde nečinně,
řeka vzdmutá bouříc v roklině
neúprosně obě vojska dělí.
Snad by tak se domů vrátit měli,
bez vrahů a také bez zprávy?
Ne. Zde zůstanou, až pozdraví
tábor nového dne záblesk skvělý.
Pak nechť skončen úkol výpravy.


Lidské srdce – křemen jest,
v strouze žití leží.
vzplane jenom září hvězd,
když svit přes ně běží.


Verse-lui plutôt l'ambroisie.
Qu'il savoure, comme un doux vin,
La lecture et la poésie,
Ce breuvage vraiment divin.


Viele sind über die Steige gegangen.
Ihre Schatten sind ferne zu sehn,
Und sie tragen an schwankenden Stangen
Ihre Fackeln, die wandern und wehn.


Дивный генуэзец! как нам стали понятны
Твои пророческие слова:
«Мир мал!»
Мы взором одним озираем его
От полюса до полюса —
Нет больше тайн на земле!
Прежде былинка в безмерных просторах,
Упорно — за веком век —
Работал, боролся, вперед продвигался
И своей планетой, наконец, овладел
ЧеловеНет больше тайн в надземном тесном мире!
Стальные иглы рельс, обвив материки,
Бегут сквозь цепи Анд, бегут в степях Сибири —
К верховьям Крокодиловой реки;
Земля, земля! настало время!
Ты — достояние людеНе то или другое племя,
Не тот иль этот из царей,
Тебя взял Человек, его спокойный гений,
Его холодный ум, его упорный труд
И смелый взлет безумных дерзновений!
И правит скорбного Судьи бесстрастный суЧеловек! торжествуй! и, величье познав,
Увенчай себя вечным венцом!
Выше радостей стань, выше слав,
Будь творцом!


A gueixa dentro de mim
aprova o homem que tu és
Já meu samurai
retesou-se ao máximo
quando a mulher dentro de ti
soltou os cabelos
nuvens douradas sobre os ombros
]e ofereceu-me sensualmente
a cabeça para que os prendesse
As minhas mãos
prontas para o vôo
ficaram ao longe de meu corpo
nenhum músculo se mexe
Só meu coração
era cavalo bravo
galopando
alucinado
de desej


Otec oddychaje sobě
s hrůzou na milenku zhlíží:
„Nezjedná-li muže tobě,
strach mi v žilách krev i zklíží.“
„„Dobré mysli buďte,
záští z srdcí puďte!
Když vám milovníka
zjevím,““ dí rek, „„suďte,
co jsem za Bruncvíka.““


Freund der dreimal dreien Schwestern!
Kan es wol geschehen sein,
wie du mich berichtetst gestern,
als ich gienge zu dir ein,
daß der Sachse günstig sei
mir und meiner Feldschalmei?


Outra vez o poema sonâmbulo
o sonho do poeta outra vez
agora perto
os pés
näo a forma
a mesma
ardente lisa fugidia pronta:
um ângulo reto
uma estrela de sombras
um poema ao revé
(1991)


九重宵旰爱民深
令尹宜怀抚字心
今日黄堂一杯酒
殷勤端为庆民斟


Was gehn dich meine Blicke an?
Das ist der Sonne gutes Recht,
Sie strahlt auf den Herrn wie auf den Knecht;
Ich strahle, weil ich nicht anders kann.


How shall he chase this hideous guest?
Power may perhaps protect his rest;
To pow'r he rose. Again the sprite
Besets him morning, noon and night,
Talks of ambition's tott'ring seat,
How envy persecutes the great,
Of rival hate, of treach'rous friends,
And what disgrace his fall attends.


„Jak Oněginu Taťána
dnes píšu vám... Jak ona chvěji
se od večera do rána
neklidem, studem, beznadějí,
jak její můj se chvěje ret
tak šíleným a sladkým přáním –
a vy jak on snad s pohrdáním
mi vrátíte ten lístek zpět...
A proto ruka ještě váhá
a proto srdce svírá se mi,
že na té širé, pusté zemi
dál povede nás různá dráha
a že, co dívčí srdce chová
neznámé jedné snů a tuch,
co vlít se snaží v prostá slova,
tím hrdá mysl básníkova
žel, neozve se echem vlídným
a neznámá ta světem bídným
dál půjde sama, chce-li Bůh.
Hle, co to píši... A já chtěla
vám upřímně a skromně říci,
vám jedinému slova vřelá,
o kterých stokrát přemýšlela
jsem v hloubi duše strádající...
Já chtěla říc’ vám, je-li hoře,
jež hněte vás, vám čelo stíní
a vráskami vám skráně oře,
že chci vám býti přítelkyní,
jež teskniti vám více nedá.
Já chtěla říc’ vám, je-li bolu,
jenž místa v srdci vašem hledá,
že ponesu jej ráda spolu.
Já chtěla říc’ vám, je-li žele
z dob zašlých, jenž vám hlavu sklání,
svou modlitbou pro žití celé
že chci jej změnit v požehnání.
Já chtěla říc’ vám, je-li štěstí,
že všechno snesu k vaší hlavě,
ví Bůh... A vy snad mojí zvěsti
se vysmějete pohrdavě
a dál budeme sobě cizí –
a vy snad hrdě řeknete,
že muži láska nenabízí
se hloupým psaním děvčete...
Leč řekněte mi, co mám dělat?
Že psala jsem vám, je to hřích?
Já nevím, v hlavě mé je nelad,
leč myšlének tam není zlých –
a tak, co s bázní jsem vám psala,
zmatena studem, čtete teď...
Mne náhle divná úzkost jala,
co řeknete mi v odpověď.
Má duše hořem servána...
Zda sejdeme se spíš či minem?
Snad nebudete Oněginem,
že psala jsem jak Taťána...“


As grades de uma cela estreita
Separam-no de céu e terr
Às grades mãos humanas deita
E com voz não humana berr


Není tak, ba není, jako dříve bylo!
trápení do srdce baltičku vrazilo,
a třeba že byla z trojprůbného zlata,
již nemůže dále hlávka an i pata.


Unsre lieben Hühnerchen
Sahn einen andern Hahn,
Der da ging spatzieren
Auf einem grünen Plan.
Wie freuten sich die Hühnerchen:
Komm, laß dich froh empfahn
Und sei du unser Hahn!


Y já v živém srdcy cýtím
Plamen milé radosti,
Y já v živobytí máji
K radování v Božském ráji
Půjdu v spolku moudrosti.


人生不更涉
何由知险艰
观君一巨轴
奚啻百庐山


Wie schaurig hier und wie allein
Im höchsten schwarzen Wald,
Nicht fern kann hier die Wohnung sein
Der seligsten Gestalt.