松间白石坡
复带莓苔碧
常有素心人
独行看鸟迹


Gondoljátok, hogy kint a mezőn jártok,
Hol a tavasz szelíd fuvalma leng,
S himbál felétek száz harangvirágot,
S harangvirágok kis csengője cseng:
Zene, mely már nem is szól testi fülnek,
Oly selymeshalkan, oly remegve kél,
Szerény, lehelletfinom, kicsi himnusz,
Csak lélek hallja, csak szívnek zenél.


Altrove di philosophi et poeti
si vede in mezo una honorata squadra
quel gli dipinge il corso de pianeti
questo la terra, quel il ciel gli squadra
questo meste elegie, quel versi lieti,
quel cantan heroici, o qualche oda liggiadra
musici ascolta et varii suoni altrove
ne senza summa gratia un passo muove


Jsi mrtva, Lužice, jsi, sestro, zchladlá,
že neslyšet ni vzdech tvůj, ani hlas?
Z koruny české perlo kdysi spadlá,
což ve víně již rozpustil tě ďas
neb Prušák zpupný na svém bujném hodu?
Polabských Slávů lístku poslední,
jsi urván navždy vichrem bouřných dní,
v prach zašlapán a zdeptán v nesvobodu?


Gott Lob! die Sonne kehret wieder;
Der Frühling kommt; der sanfte Zephyr schwingt,
Von ihrem Strahl beleb't, sein thauigtes Gefieder;
Sein lauer Hauch durchdringt der starren Tellus Schooß,
Erwärmt und schwängert sie; jedweder Erdenklos
Wird trächtig, und gebiert ein fast lebendig Grün,
Drauf tausend, tausend Blumen blühn.
Itzt lacht das Feld uns an, da es der Sonne Strahlen,
In dieser holden Frühlings-Zeit,
Mit Leben, Licht und Heiterkeit,
Erwärmen, schmücken und bemalen.


— Allons ! Prêtre enfermé qui saignas sous l'insulte,
N'as-tu pas renié ton église et ton culte,
Et brisé l'encensoir aux murs de ta prison ?


青山山下是吾庐
六月丘园草尽枯
凭仗西风吹雨去
官田今岁又添租


求多未必增贪竞
委积唯堪贳寂寥
颜子黔娄旧居畔
乱铺平地伴逍遥


Feur vereinigt Wachs, Krystallen,
Ja was unvereinbar scheint.
Steine, mancherley Metallen
Werden durch die Gluht vereint:
Durch die strenge Macht der Falmmen
Schweisst der Schmidt den Stahl zusammen,
Der uns, wenn er ihn so zwingt,
Tausendfachen Nutzen bringt.


Die jungfräuliche Reinigkeit
Unds unbefleckte Seidenkleid,
Mit dem du warst umgeben,
Hat ihm so wohl an dir gefalln,
Daß er dich lieb gehabt vor alln
In seinem ganzen Leben.


Dann umschweben süße Freuden,
Hand in Hand mit stillem Leiden,
Meinen Geist, mein Auge weint;
Wenn die Thrän' in Lunas Schimmer
Bebet, weiß ich selbst nicht immer,
Was die stille Thräne meint?


Gelassen sei auf Gottesgütte
In Seele, Geist und dem gemütte.
Was Gott mit dir in dir wil thun,
Das heisse nur dein eintzig ruhn.
Du bist von Gott aus Gott erzeuget:
Um Gott von Gott aus Gott geseuget.
Nicht dein, nur sein, Gott ist dein Alls:
Drum lasse Gott dich alles falls.
Sein will geschen im Pol und Erden.
Was Gott auch wil, dis freu zuwerden.


Vděk noci vystřídal dne krásu;
v čím dál tím lepší náladě
seděli v mírném světel jasu
páni i dámy v zahradě.


Mezclado el rufián con el mendigo,
esperan del sarao la salida
hambrientos ambos, sin hogar ni abrigo


门外何由有白衣
陆沉车马亦应稀
江州昨日千钱送
那得醒时放客归


Daß wir die Herzen und die Händ' erheben
Und Unsichtbares brünstiglich verkünden,
Muß alles, was wir irdisch sehn, verschwinden:
Im freisten Tode blühet freistes Leben.


A takových sem přišlo dost a dost;
jeť s Oplem z Ronšperka zde Dobrohost
a podkomoří Jaroš z Šellenberka
i první sudí země Zdislav Berka.


Vstupuješ, cítíš, v jiný, nový svět,
za tebou leží tmy a stíny,
rmut bolesti a marné touhy hnět,
a v toulec zapad osten viny.


Hört nun weiter! Wir besitzen
Religion in Eurem Sinne
Gar nicht; wir besitzen Glauben,
Aber jenen äußerst starken,
Der mit Wissen synonym ist.
Was Ich, was der Ober-Mufti
Glaubt, ist Wissen und ist Glaube
Jedes Einzelnen der Icher,
Wie wir, Ego' s Volk, uns nennen.
Was ich glaube, das ist Wahrheit,
Denn in mir ist Ego selber,
Sind die Icher alle, gleichwie
Ich in ihnen. Und da Glauben
Eins mit Fühlen ist und Denken:
Fühl' und denke ich im Grunde
Ganz alleine, denn die Freiheit
Alles Wissens, Fühlens, Denkens
Ist beschränkt im Ober-Mufti.
Oder,« sprach er seufzend weiter,
» Sollte es doch sein, denn leider
Gibt's hier rationale Hetzer,
Die den Denkerplebs bethören;
Giebt's hier, wie Ihr gleich sollt hören
Auch in unserm Reiche Ketzer!


Kdybys měla býti stromem,
kterým, duše, být bys chtěla?
– Osykou, bych neustále
jako teď se citem chvěla!


Sieh, jener Stern, der durch die Nebel gleitet,
Glomm dort wie heut' von Wolkendunst umfangen,
Doch all sein Glanz schien nur um dich gebreitet.


Und Echo – allein –
Vertraute – soll sein.


Jizlivý umdlévá kněžny hněv,
Když v náručí bolně jí umírá,
Proudící mu zadržuje krev,
A se čela chladný pot utírá;
Kadeří, jenž sprostila se pout,
Oči skrývá u náramného tesku,
Slzy, jichžto prv neznala, proud
Po lících si volnou ryje stezku.


Aber Amor ohn Erbarmen
Schlummert nie und plaget stets.
Und sie flehet: »weichern Armen
Ueberlaß ihn!« – und erflehts.
Zuckerbrot mit vollen Händen
Reicht die Pflegerin ihm dar,
Und sein Leben schnell zu enden,
Läuft der lüsterne Gefahr.


Er hört die Hochzeit schallen
Von Habsburgs edlem Sproß,
Hört auf den Hofer knallen
Das feige Mordgeschoß:
In Wien erklingt der Reigen;
In Mantua knallt der Schuß,
Wodurch zur Gruft sich neigen
Der beste Deutsche muß.


Friede soll es sein auf dieser Erde!
Und der Krieg, der Höllennachtgefährte,
Mit Zerstörungswuth im Angesicht,
Soll verheeren meine Erde nicht.


Tenho lutado todos os dias pra ser uma mulher
no entanto onde nasci os homens têm sempre razão
e eu que não me interesso pela razão mas por outros sentimentos
teço silenciosamente à porta da minha casa
junto às outras mulheres da minha rua
a trama dos nossos instintos
e minha rua passa por outras cidades
atravessa países
não há fronteiras
tecemos todas nós o mesmo fio
matéria viva da nossa bandeir


Was Marter je erdacht Busir,
Der Römer Creutz, Perillen Stier,
Was Hunde Jesabel zerrissen,
Was Schlangen Israel gebissen.


Ich hab im Traum gesehen
Ins Innre mir alsbald
Und wie es konnt geschehen,
Daß dieses Blatt mir galt.


Te! ki élted boldogságát
Testiségben helyezed,
És a lélek méltóságát
Csak álomnak nevezed;
Te! ki a szív indúlatit
Kárhoztatod, átkozod;
Csak az égnek boltozatit
Formálod és nyomozod;
Ki a földön nem vagy itthon;
Kit porból fel semmi sem von, -
Ily embert ki bölcsnek mond,
Az, mint ti, szint oly bolond.


But, O! if where respect her balms should bring,
Pride rears her crest, and Envy's adders sting;
If royal brothers, when some fiend inspires,
When Anger prompts, or when Ambition fires,
Divide themselves, and with imperious awe
Their people's hearts to different factions draw;
Then soon will Peace, that guardian Goddess, fail,
And injur'd Justice drop her equal scale;
Faith, heavenly guest, forsake her wonted stand,
And Truth indignant flee the guilty land;
In Concord's temple wild Contention reign,
And madning Fury clank her broken chain;
Her rights sequester'd Freedom shall deplore,
And Mercy's grand asylum be no more.


Ve proměnách pozůstává žití běh;
Zastav tajné kolo letu světa,
Jsili v stavu? – Nemožnosti nech;
Bez změn po žití by bylo veta.


Freundschaft kan aus allen Sachen,
Wenn der Liebe Garn zerreißt,
Honigseim aus Wermuth machen,
Der mit lauter Anmuth speist;
Sie hast allen Unbestand:
Freundschaft ist das schönste Band.


Jetzt reifen schon die roten Berberitzen,
alternde Astern atmen schwach im Beet.
Wer jetzt nicht reich ist, da der Sommer geht,
wird immer warten und sich nie besitzen.


Doña Clara! Freu dich, morgen
Wird Fernando, am Altare,
Dich als Eh'gemahl begrüßen –
Wirst du mich zur Hochzeit laden?«


Rozníceni těmi slovy,
Bratři, sestry zvolají:
„„Žižko, Ty náš Vratislav jsi,
Budiž též i Jaroslav náš!““
A již k boji chystají se.


Compró con versos mal lograda esposa
el amante de Tracia, al reino oscuro;
a Sísifo quitó el peñasco duro,
y a Tántalo la eterna sed rabiosa.


Wie der magnet sich nach norden hinkehret/
Wie sich die flamme zum flammen-qvell glimmt:
Gleich wie der schwaade der erden zufähret/
Wie das geträncke der durstige nimmt;
Also fühl ihr hertz und lippen auch lechsen
Nach den ambrosenen lippen-gewächsen.


Späterhin gab Mendizabel,
Satansenkel, diese Perlen
In Versatz, um der Finanzen
Defizit damit zu decken.


Unser ist das Reich der Epigonen,
Die im großen Herkulanum wohnen;
Seht, wie ihr noch einen Tropfen presset
Aus den alten Schalen der Zitronen!
Geistiges ist noch genug vorhanden,
Auch der Liebe Zucker wird noch lohnen.
Wasser flutet uns in weiten Meeren,
Brauchen es am wenigsten zu schonen:
Braut den Trank für lange Winternächte,
Bis uns blühen neue Lenzeskronen!


Und sengt die Sonn' auch brennend meinen Scheitel,
Sie sei des Schweigens Rose, will ich schwören,
Gen deren Pracht selbst Pästums Rosen eitel,
Und die du aufgesteckt dem Gast zu Ehren.


Ô tous ! vivez, marchei, croyez ! soyez tranquilles.
— Mais quoi ! le râle sourd des discordes civiles,
Ces siècles de douleurs, de pleurs, d'adversités,
Hélas ! tous ces souffrants, tous ces déshérités,
Tous ces proscrits, le deuil, la haine universelle,
Tout ce qui dans le fond des âmes s'amoncelle,
Cela ne va-t-il pas éclater tout à coup ?
La colère est partout, la fureur est partout ;
Les cieux sont noirs ; voyez, regardez ; il éclaire !
Qu'est-ce que la fureur ? qu'importe la colère ?
La vengeance sera surprise de son fruit ;
Dieu nous transforme ; il a pour tâche en notre nuit
L'auguste avortement de la foudre en aurore.


Ó nadšení! Proč hyneš v našem čase!


Všecko zveseleno
na poli i táni,
příroda si sedla
zase k vyšívání


És mégis olykor tudósunk körül,
mint csillagokkal, esténként a légür,
ez a nagy semmi vággyal színesül
s titkon az örök lánccal nem elégül,
minden unalma sejtelmekbe züll
s a néma Hölgy mosolyát érzi végül
és bár előtte semmi zárva nincsen
az ő eszének nem elég a Minden.


Jistě zpověď, jezovity,
očistec, latinu,
pokoru a trpělivost
při chlebě a vínu;


Doch schlief vielleicht schon mancher Held
Vor der Schlacht in der nämlichen Weisen
Und später noch tiefer – im blutigen Feld,
Auf dem Leib, statt drunter dein Eisen.


Und so das nicht den Eckel bannt,
So nehm' er noch die Axt zur Hand,
Und haue mit uns Buchen,
D'rauf setz' er sich zum Milchtopf hin,
Und traun! es wird der Hunger ihn,
Nicht er den Hunger suchen.


Du weist, wie kläglich man bey diesem Riße thu,
Du siehst mich weinend an und wilst und kanst nichts sagen;
Dir schliest mein heißer Kuß die matten Augen zu,
Mir suchstu deinen Geist in Mund und Brust zu jagen.
Du wirfst mir Küße nach, ich geh wohl zehnmahl fort
Und kehre zehnmahl um und mache doch kein Wort.


Zieht, zieht hin, ihr Frommen, ihr!
Gott und Fürsten, die euch schicken,
lassen Alles wol gelücken!
Und stellt euch diß stetig für:
Was der Himmel heißt vollbringen,
wird und soll und muß gelingen!


A smrti poselství,
zvuk letem vibrujících šípů světla nejtajnějšího,
včel hudba mystická nad vegetací duchů vířící,
melancholický úder tvého ladění pro výši tónů v hymnech vítězství
po věky znějící – nad naší hlavou zazvoní:
signály z nejžhavějších ohnisk tvého bojiště,
jež vyvolené volají na křídla neviditelná,
by kryli útok těžkooděnců tvých, zápasících na zemi.


    - Essa, não há de ser um beijo que a afugente! -
    Rindo, vem me trazer meu pedido numa
    Bandeja multicor: pão com presunto quente,


قالوا أمير فقال العدل بل ملِك
قالت مخافته لله بل ملَك
نعم عليّ العلى دنيا وآخرة
والعقل يشهد والآثار والفلك
لو تسأل البدر أنبا عن سناه بلا
تكلُّفٍ وتجلى باسمه الحلك
فليهنَ شامٌ له من دأبه حلبٌ
حماه بأساً فلا بأس ولا دَرَك
كم آمن فيه أمنَ الطيرِ في حرمٍ
وكان مثل قطاةٍ غرَّها شرَك
لا تذكرنَّ بحاراً عند أنعمه
إنَّ البحار لدى نعمائه برَك
واسمع مدائح كالأسلاك من دُرَرٍ
غنَّى بها مادحوه أيّة سلكوا


Ô le charmant péril du magnifique orage,
De son retentissant tonnerre, de l’éclair
Qui déchire la nuit en un rayon trop clair…
Défiant la folie ou l’effort du courage…


Zwar manchmal wollt' er weichen
Vom rechten Pfad abseits,
Doch kroch er dann desgleichen
Auch wieder gern zum Kreuz.
Und nicht um's Leben fiel er
Vom lieben Gott ab, Schiller.


Kdybych zaslechl však slovo:
„„Bratře, já jsem přítel tvůj!““
tomu bych pak z plné duše
zvolal: „Bratře, bratře, stůj!” –


Jak hlučně jeho buben víří,
jím poštvaný lid řve a hýří,
on nadělá z nich otroků,
sám při hojném je obroku.


Da ora inanci fia più l'ochio interno
acorto; ogni desir men bono è spento;
la mente accesa al ben, presta e gagliarda.


Die Welt ist dumm, die Welt ist blind,
Wird täglich abgeschmackter!
Sie spricht von dir, mein schönes Kind:
Du hast keinen guten Charakter.


Gott wird die Welt zu rechter Zeit
Um ihre Boßheit strafen.
Die Stolzen können nicht bestehn,
Sie werden mit Erstaunen sehn,
In welchen sie gestochen;
Gott läßt nichts ungerochen.


Směs pestrých stužek, slunečníků dav
se houpá na uzounké lodici,
svil do klubka se hustý chumáč hlav.
a časem smích se ozve zvonící –
teď klesly ruce dvě se klonící,
a jako oheň stříbrem planoucí
se blyští voda s vesel kanoucí.


La aurora lucía tranquila en Oriente,
la luz inundaba los montes y valles,
las flores abrían los pétalos leves
y a Dios saludaban trinando las aves.
Solté mi barquilla, y al centro del río
de un golpe de remo lancéla contento;
¡marino errabundo, pensaba aquel día
hallar el ansiado magnifico puerto!
Un blanco fantasma se sienta en la caña
y el rumbo dirige, mirándome fijo,
y yo, desde el banco, le vía temblando
de horror y de angustia, de miedo y de frío.
Al fin me resuelvo. ¿Quién eres?, pregunto.
Con voz cavernosa responde el espectro:
«Yo soy el eterno patrón de las barcas
que al río se lanzan en busca de puerto».
Seguimos bajando la rauda corriente,
yo a entrambas orillas mirando con ansia,
que en una y en otra, del sol a los rayos,
castillos, jardines y bosques se alzaban.
Ya frente al primero, la barca se vía,
bizarros galanes y lindas doncellas,
asidos del brazo, diciéndose amores,
cruzaban el bosque, jardín y pradera.
Algunos en gruta de mirto y jazmines
buscaban la sombra y el grato misterio,
trayendo a la barca del aire las ondas,
ahogados suspiros, rumores de besos.
Volvíme al fantasma, que frío, inmutable,
miraba impasible tan dulces escenas,
y al fin le pregunto con voz anhelosa:
«¿Arrojo aquí el ancla?» Respóndeme:
«Rema».
Bajé la cabeza, y un triste suspiro
salió de mi pecho, pensando en que alegre
pasara mi vida por grutas y valles
con una de aquellas hermosas mujeres.
Y sigo remando y el sol ascendía,
el agua imploraba mi labio sediento
y espléndida plaza veíase cerca
que alegre llenaba frenético un pueblo.
El remo abandono, y en medio la turba
a algunos contemplo ceñidos del laura,
tañendo sin pena la citara blanda
y dando a los aires su férvido canto.
Mis ojos despiden torrentes de lumbre,
la sangre a mi rostro de pronto se agolpa
y digo al fantasma con voz en que vibra
la fuerza de un alma que el triunfo ambiciona:
«También, coma ellos, yo tengo mi canto;
también, coma ellos, yo tengo una lira;
un mundo, cual ellos, yo siento en mi alma;
tal vez, coma a ellos, coronas me ciñan.
»¡Qué hermoso es el triunfo! ¡Qué bella
es la gloria!
¡Cuán luce en las sienes la noble diadema
que el Bardo conquista luchando constante!
¿Arrojo aquí el ancla?» Respóndeme:
«Rema».
Al pecho, agitada, mi alma inclinóse
y amargas y ardientes corrieron mis lágrimas
cual plomo fundido quemando mi pecho,
dejándome inmenso dolor en el alma.
El sol a Occidente, con marcha tranquila
llevaba el tesoro de luz y colores;
la tarde llegaba; mi brazo rendido,
las ondas apenas hería del golpe.
Un último y grande castillo se alza,
aún brilla en el cielo la luz del ocaso
y el rayo postrero bordaba las nubes
con franjas de plata, de fuego y topacio.
Al pie del castillo, soberbios magnates
cobraban tributos de pueblos y villas,
y el oro rodaba, cual corre en las playas
al soplo del viento la arena amarilla.
«Ni amores ni gloria», —pensé con tristeza—;
«pues oro tengamos, poder y fortuna,
que el mundo se humilla delante del oro
y el oro es el amo de estúpidas turbas».
«Por fin» —a la blanca fantasma le digo—,
«un último puerto, ¿lo ves?, ya nos queda:
entrambas orillas desiertas contemplo.
¿Arrojo aquí el ancla?» Respóndeme:
«Rema».
Y sigo remando, y el golpe inseguro
movía con lento vaivén la barquilla;
la noche avanzaba, la tierra y el cielo
crepúsculo vago, medroso, envolvía.
Allá, tras la cumbre lejana del monte,
la luna cual globo brillante se alza,
y finge su rayo, jugando en la espuma,
encajes y blondas de azul y de plata.
Se extingue del río la rauda corriente,
perdiéndose en ancho, tranquilo remanso,
y ya a la barquilla faltábale fondo,
a veces la arena la quilla rozando.
De pronto la luna, rasgando las nubes,
alumbra una extraña ciudad en la orilla,
y cruces y verjas, cipreses y sauces
formaban las calles de tumbas sombrías.
Hirsuto el cabello, la faz descompuesta,
le digo al fantasma con voz temerosa:
«Aquí no es posible que el puerto busquemos
al centro del río volvamos la proa.
»Mi brazo conserva su fuerza y empuje,
el último aliento gastemos remando,
¡y míreme lejos del cuadro sombrío
que forman las tumbas, cipreses y osarios!»
Con triste sonrisa que aterra y fascina,
me toma una mano la horrible fantasma,
y «Aqueste es el puerto» —me dijo—;
«llegamos; el remo abandona y arroja tu ancla».


Jenž jenom k Tobě v chvíli nejtěžší
sem přijde v slzách z hloubi vydychnout
a nadějí se znova v Tobě potěší,
že nedáš neslavně mu zahynout.


Špačíček je pán!
Běda, jestli vrabec škůdce
usadil se v jeho budce;
ranami je zasypán! –
Špačíček je pán!


Ach, wer bringt die schönen Tage,
Jene Tage der ersten Liebe,
Ach, wer bringt nur eine Stunde
Jener holden Zeit zurück!


وكيفَ أشكرُ مَن أسدَى إليّ يداً
سرَتْ سُرَى الطّيفِ من مصرٍ إلى الشّامِ
رأى مكانِي علَى بُعدِي وقد عَشِيَتْ
عنّي عيونُ أخِلاَّئِي وأيَّامِي
مُحافِظاً لعُهودي حين أفردَنِي
ظِلّي وأعرَضَ عنّي طيفُ أحلاَمي


庭下秋棠开紫绵
映风含雨净娟娟
羽人自解丹丘术
种得花来亦是仙


Mentre, vago d'oprar la nobil mano
dentro Africa, e far via che altri seguisse,
salta primier, l'ardito piè trafisse
sasso, spinto dal fiato di Vulcano.


Prameny zpívajících hlubin se prýští pod tíží tvých stop
a jako studnice nafty se nítí šlehnutím pohledu tvého!
Žíravá myšlénka tvá rozpouští světy! Jak vápenný hrob
ztravuje mrtvé všech bojišť. V ní dříme nádhera nepoznaného.


一度秋风一度花
疏篱隔水有渔家
老人独坐倚芳树
溪月和烟笼绛纱


„Stůj červe! kdo jsi? kam tě cesta vede?“ –


On vodí krále, žebráky,
jak byli, jsou v tu dobu,
on k slávě vodí národy
– a stojí na jich hrobu.


Or will they learn how generous worth sublimes
The robber Moor, and pleads for all his crimes!
How poor Amelia kiss'd, with many a tear
His hand, bloodstain'd, but ever ever dear!
Hung on the tortur'd bosom of her lord,
And wept, and pray'd perdition from his sword!
Nor sought in vain! at that heart-piercing cry
The strings of nature crack'd with agony!
He, with delirious laugh, the dagger hurl'd,
And burst the ties that bound him to the world!


Und am Abend, wenn es dunkelt,
Seh' ich seinen milden Schein:
Wo das Heer der Sterne funkelt,
Wacht er über Thal und Hain;


V tvém lůně pobluzuji
Tvé poslouchaje zpěvy
I syny tvé miluji
I vše tvé krásné děvy.


„Žena má tak se před ním svíjela,
připadly na ni smrti hrůzy tmavé,
když kop ji nohou z dvora vyháněl,
bičem ťal Pavlu, dítě ještě hravé!“ –
hučí si Bořek ve svém úkrytu,
vrahovy smrti čeká jak své spásy;
zrakoma lučí v dýmu kotouče,
zdvihaje vzhůru dlouhé temné řásy.


Il reste la place… raclée,
Croupissante et noire, meublée
D'un seul arbre, cuit tout de bon :
Un paysage de charbon
Dans un gouffre de la vallée !


Szent földedben nyúgosznak szüleim
S érted halva annyi hű barát;
Fájdalmadba temetvék reményim,
Aminőket sorsunk egyszer ád.
Fájdalmadban az enyémet érzem,
Egyben kettőt, nincs számunkra ír,
Bérceidet sírhalmoknak nézem,
Melyik is nem köztök egy-egy sír?


Sieh! wie das Auge der Eule glüht,
Horch! wie die Fledermaus rauschend zieht,
Summ, summ, summ,
Der Meineid geht um.


I byla z pavez kupa vrchovata
té brány blíž, již zrádně otevřela,
by od potomků věčně byla klata.


O tempo, o ciel volubil, che fuggendo
inganni i ciechi et miseri mortali,
o dí veloci piú che vento et strali,
ora ab experto vostre frodi intendo:


Wie sehr man dir auch weh' gethan,
Was du auch mußtest von der Welt erdulden:
Vielleicht, siehst du es ruhig an,
Erweis't sich doch dein eigenes Verschulden.


A ty mrtvé děti nezná nikdo více,
ale zráda posud v oblacích přebývá,
dosud ranní hvězdu lásky nám zakrývá,
jedna smí jen svítit, svítí – večernice! –


Come non piangi, afflitto cor, se 'l sole
oggi nasconde i suoi fulgenti rai
per la pietà di tante pene e guai,
che soffre Cristo che salvar ti vuole?


Der Frühling ist zu Berg und Tal gekommen,
Sein Freudenruf ist durch die Luft erklungen;
Kaum hat die Erd im Schlafe ihn vernommen,
Hat sie vom Traume sich emporgerungen,
Der ihren Busen deckte schwer und kalt.
In alle Fernen ist der Ruf gedrungen
Mit freundlicher, süßlockender Gewalt,
Daß ihres Nests die Schwalbe nun gedenket,
Weit übers Meer zur trauten Hütte wallt,
Daß seinen Flug der Storch nun heimwärts lenket,
Verlassend schnell das Schilf im fernen Süden.
Die Blume blüht, der bunte Falter senket
Auf sie die Flügel hin, die wonnemüden;
Mit Blüten haben sich geschmückt die Bäume,
Daß sie zu Lieb und Sang die Sänger lüden.
Schon singt und bringt uns Paradiesesträume
Im Blütenstrauche dort die Nachtigall;
Melodisch zieht der Bach durch Waldesräume,
Der Hirte flötet und der Widerhall;
Zur grünen Alpe kehrt die Herde wieder,
Weithin ertönt ihr froher Glockenschall.
Der Wildbach stürzt vom Klippenhange nieder,
Ein Freudentränenstrom, dem Lenz entgegen;
Froh sonnen sich der Alpe Felsenglieder
Im warmen Schein, der Frühling klimmt verwegen
Zum Schneeberg auf und ruft ihn jubelnd wach:
Der schüttelt sich den Winter ab, den trägen,
Und schleudert ihm Lawinendonner nach.
Voll Sehnsucht harrt er schon der Alpenrose,
Der holden Freundin, die der Lenz versprach,
Die jährlich ihn beschleicht auf weichem Moose. –
So zieht der Lenz herum in allen Gauen,
Verschwendend rings die schönen Freudenlose.
Doch einen weiß ich, der ihn darf nicht schauen
Und nicht, was Gott durch ihn gesandt, genießen,
Weil finstre Kerkerwände ihn umgrauen
Und rauhe Fesseln ehern ihn umschließen.
Nicht hört er Vogelsang im Walde tönen,
Nicht sieht er, wie so schön die Blumen sprießen.
Er hört nur seinen eignen Jammer stöhnen;
Für Nachtigallensang und Taubengirren
Hört er die Wand sein Klagen widerhöhnen
Und, regt er sich, die Eisenkette klirren.
Kein Strahl des Frühlings konnte mit Erbarmen,
Ein milder Tröster, sich zu ihm verirren;
Er darf an Gottes Sonne nicht erwarmen;
Die Nacht allein, das schwarze Ungeheuer,
Hat man mit eingesperrt zu diesem Armen.
In seinem Herzen brennt ein wildes Feuer
Von Rache, Schmerz, von unverdienter Schande,
Von Sehnsucht nach so manchem, was ihm teuer.
Oft springt er auf, gejagt vom innern Brande,
Er flucht, er sucht sein Schwert, er will hinaus:
Doch Hohngelächter rasseln seine Bande,
Und felsenfest verschlossen bleibt das Haus.
Ermattet sinkt er auf das faule Stroh,
Und bittrer Wehmut weicht des Zornes Braus;
Dumpfschweigend sitzt er da und starret so
Das schwarze Ungeheuer an, die Nacht.
Ob Stunde, Mond und Jahr vorüberfloh,
Er konnte dessen haben keine Acht;
Ihm wird in seiner dunkeln Haft die Zeit,
Die Glücklichen enteilt mit Sturmesmacht,
Zur gliederlosen, starren Ewigkeit.
Soll zählen er sie wohl nach seinen Tränen?
Und messen, wie sie noch vom Grabe weit,
Nach dem Unendlichen, nach seinem Sehnen? –
Er wird sein hart Geschick nicht überdauern,
Und hofft er dies, es ist ein eitles Wähnen;
Denn »sterben soll er in den Kerkermauern!«
So klangen seines Richters grause Worte,
Des Mannes ohne Mitleid und Bedauern.
Sein Flehen schlägt vergebens an die Pforte;
»Gib mir, o Gott, bevor das Herz mir bricht,
Nur einen Schritt aus diesem Qualenorte,
Nur noch ein Auge voll von deinem Licht!
Dann laß mich sterben immerhin zur Stelle,
Ich klage meiner Todesstunde nicht!
Mag dann mein Leichnam auf der Kerkerschwelle,
O Herr, an deinem Lichte noch sich sonnen!
So wie der müde Wandrer an der Quelle,
Schlaf ich an deinem süßen Strahlenbronnen
Und träume, was ich sterbend noch empfunden,
O Freiheit! Freiheit! alle deine Wonnen!« – –
Warum hat der ein solches Los gefunden? –
Er fleht umsonst, er hat zu viel verbrochen,
Hat sich des Allzukühnen unterwunden:
Hat Wahrheit dem Tyrannen laut gesprochen
Und ihm erzählt der Menschheit bangen Fluch;
Er hat gerüttelt an den blutgen Jochen.
Darauf verhänget der Gesetze Buch
Den Tod, – der Zwingherr hat es selbst geschrieben –
Ein jedes Blatt der Freiheit Leichentuch!
Und daß der Kühne lebend noch geblieben,
Dankt er allein des Herrschers milder Gnade;
Sie will zu schonen manchmal auch belieben,
Sie tötet ihn nicht plötzlich und gerade. –
Der Tor! er wollte Menschenliebe wagen
Und wußte doch, daß sie den Donner lade,
Der in die Nacht sein Haupt nun hingeschlagen. –
Unheimlich wird dem Mörder dann zumute,
Bringt ihm ein Mahner aus vergangnen Tagen
Das Kleid des Toten mit der Spur vom Blute
Und hält ihm vor das bleiche Angesicht,
Was manches Jahr im Grabesdunkel ruhte.
Also behagt' es dem Tyrannen nicht,
Daß es gewagt der edle, kühne Tor,
Mit ihm zu gehen zürnend ins Gericht,
Die blutge Wahrheit ihm zu halten vor,
Das Kleid, das einst die schöne Freiheit trug,
Als sie geführt den vollen Freudenchor,
Eh des Tyrannen Faust sie frech erschlug. – –
Da weckt mich einer Quelle nahes Rauschen
Zurück vom nächtlichen Gedankenflug.
Ich seh das schlanke Reh im Dickicht lauschen;
Nun schrickt es auf, und fort ist seine Spur.
Süß mahnt mich, meinen Schmerz um Lust zu tauschen,
Mit Blüten und Gesängen die Natur;
Doch kann ichs meiner Seele nimmer wehren,
Daß sie verfolge Trauerszenen nur
Und sich statt Blumen sammle bittre Zähren
Und in den Kerker dort zu jenem wandre,
Dem Dulder, bis der Tod, sein heiß Begehren,
Aus einer Nacht ihn senket in die andre.


Zázračné kraje
kouzlí v oblaky,
rozjasní zoří
smrti soumraky.


Es ruft uns mit lebendigem Geräusche
Des Tages Licht zu irdischen Geschäften,
Ihr leiblich Theil verleihend den Naturen.
Die Sonne will auf sich den Blick nur heften,
Und duldet, daß sie allgebietend täusche,
Kein Jenseits an den himmlischen Azuren.
Doch wenn die stillen Fluren
Scheinbar die Nacht mit ihrer Hüll' umdunkelt,
Dann öffnet sich der Räum' und Zeiten Ferne;
Da winken so die Sterne,
Daß unserm Geist ein innres Licht entfunkelt.
Bei Nacht ward die Unsterblichkeit ersonnen,
Denn sehend blind sind wir im Licht der Sonnen.


Jetzt heiß ich Rom, dann heiß ich Menschlichkeit.


Toť osud náš... Leč po nás přijdou jiní,
když my už dávno v světě nebudem,
a setkají se s tímže osudem,
s nímž nadarmo my zápasíme nyní.


Und eh ihm noch das Wort entfallen,
Da sieht mans von den Schiffen wallen,
Und tausend Stimmen rufen: »Sieg!
Von Feindesnot sind wir befreiet,
Die Kreter hat der Sturm zerstreuet,
Vorbei, geendet ist der Krieg.«


Byl z práce propuštěn, neb zdál se přebytečný;
šel skorem lhostejně, – však ženy své se bál,
před ním se otevřel teď život málo vděčný. –
Šel smutnou ulicí, jíž zápach dehtu vál.


Пес лаял на воров; пса утром отодрали —
За то, что лаем смел встревожить барский соПес спал в другую ночь; дом воры обокрали:
Отодран пес за то, зачем не лаял о


Willkommen, Schützenbrüder all aus Süden und aus Norden,
Die Ihr am Rhein, am Neckar wohnt, die an des Ostmeers Borden,
Die Ihr das Tiefland habt durchwallt, die Alpen überklommen,
Ihr Söhne deutscher Gauen all, willkommen, gottwillkommen!


La çentil pola, quando fu redita,
trovò gi spiriti mei alquanto vivi,
d'onni deleto, bene e çoia privi,
da che l'avea per coruço smarita.


Ye Nymphs, whom tyrant Power drags down,
With hand despotic, from the Town,
When ALMACK'S doors wide open stand,
And the gay partner's offer'd hand
Courts to the dance; when steaming rooms,
Fetid with unguents and perfumes,
Invite you to the dear delight
Of well-bred crowds, and mobs polite;
You may conceive what FLORIO felt,
And sympathetically melt;
None else can guess the hardship dire,
To lawns and woodlands to retire,
When, freed from Winter's icy chain,
Glad Nature revels on the plain;
When blushing Spring leads on the hours,
And May is prodigal of flow'rs;
When Passion warbles thro' the grove,
And all is song, and all is love;
When new-born breezes sweep the vale,
And health adds fragrance to the gale.


Qu'on croit presque faire un péché
(Pardonné puisqu'il est caché)


Cosi parlava la gentil Donzella,
E spesso con signozzi, e con sospiri,
Interrompea l'angelica favella,
Da muovere a pietade Aspidi e Tiri:
Mentre sua doglia cosi rinovella,
O forse disacerba i suoi martiri,
Da venti huomini entrar ne la spelonca
Ar mati chi di Spiedo e chi di Ronca.


Da fiel es denn mir ein,
Das Rößlein zu verkaufen,
Das mich so tückisch zwang,
Mich täglich zu besaufen.
Denn ach! viel Schenken giebt es hier,
Und überall gut Wein und Bier:
In jeder nur ein Gläschen,
So wirbelt's schon im Näschen.


波生碧海露晨曦
争剽菖蒲集御卮
见说太平无沴气
山中丛艾独生迟


Die kleine Lerche sah den blauen Himmel an,
Und schwebte, singend, hin und wieder,
Und ließ auf ihrer Flur sich langsam, singend, nieder;
Ach! aber plötzlich schoß, mit schlagendem Gefieder,
Aus seinem Busch hervor ein Sperber, ein Tyrann;
Und, grausam sie verzehrend, sprach er: Hören
Konnt' ich sie länger nicht; ich mußte sie verzehren,
Weil ich, wie sie, nicht singen kann!


Und ein new Hochzeit-Lied von hundert tausent Zungen,
Die über allen Witz der Menschen gehn, gesungen.
Sorwiß und ihre Schaar schleust sich den Wolcken ein,
Und darauff kömpt die Sonn auch mit dem Tages-Schein.


قلْ لبني الناسِ على زعمِهِمْ
بأنهمْ أصلَحُ بالملْكِ
قدْ فَسَدَتْ واللهِ نياتُهمْ
فلا عدمْنا دولةَ التركِ


Doch mit Fug wird dir's verübelt,
Wenn du Form und Reim erzwingst,
Und, was frostig ausgegrübelt,
Als begeistert Lied uns bringst.


Kýs poutník bludný v monastýru zdech
tě hledal v jihu. Starý opat oněm’,
když vyslech’ vše, a potom děl jak v snech:
Kdo světu prch’, líp nepátrati po něm!


Swiethart! Manilahaariges Kitty-Anny-Pipi –
Oder wie du heißt –
Bulldog aheu!
Bei Jesus Chreist
Ich war – seit Konstantinopel – dir immer treu.


Slyšíš v dáli ten zvuk, bouřný jak vír by vál?
Křídla orlova to, záhuby den ti zplál.
Letí – přiletěl orel,
v tvoje srdce by spáry vklál.


Frisch auf, mein Herz! Gott stärket dich
Mit Kraft auf allen Seiten;
Schau her, wie seine Flügel sich
Ganz über dich ausbreiten!
Sein Schirm umfängt und deckt dich gar,
Sein Schild fängt auf, was hie und dar
Von Pfeilen fleugt und tobet:
Der Schild ist Gottes wahres Wort,
Der Schirm ist, was der starke Hort
Versprochen und gelobet.


en tránsito feliz, ansiada Aurora,
no pagáis vos el general tributo,
ni mancha a Dios la culpa su vestido.


Divadla, bary dají rytmus nový
života písni, která z tebe zní;
hřích hýří v tobě, ctnost, květ pomněnkový,
jak můry spaluje se nad výhní. –


Věku, ty umírajicý!
Zdvíhni hlavu skloněnou;
Zhledni na zežírajicý
Bídu od Cžech puzenou.
Ona jest tvůj plod smutný,
Ach! plod hrubě ukrutný!
Plod nemocné rozumnosti,
Kteráž nezná práva ctnosti!


Ihr Auen/ Büsch und Wälder/
Der schwangern Erdenlust/
Ihr Wiesen/ Saaten/ Felder/
Ist irgend euch bewust/
Wenn hat man weggetragen
Den meine Seele liebt?
Ach mindert doch mein Klagen/
Das mich kränkt und betrübt!


"Bello, ma dica: quello del Fusari..."
"Questo è un hammerless!" "Quello non ha cani".
"Questo è inglese!" Ah! inghilese! "Di Field, cari!"


avvegna el tuo regno come pone
questa orazion; tua volontà se faccia;
com'è in cielo, sia in terra unione;


Gaben der Grazien spendeten Dir und der Musen die Götter,
Eucharis, dankbar empfang, ernst und gerührt ihr Geschenk.
Hoch aus den Wolken strahlet das Ziel des geweiheten Köchers,
Jedem siegenden Pfeil sproßet die Palme des Lohns.
Doch in der Sterblichen Händen sind furchtbar die Göttergeschosse! –
Warnend, ihr Opfer, erschien Held Philoctetes mir einst,
Er, der verwundet vom eignen der immertreffenden Pfeile,
Er, dem der einsame Strand Hörer der Klagen nur war. –
»Wer erscheinet wohl mir?« So fragte lächelnd die schöne
Frau, und ihr zauberndes Wort rief die Erscheinung hervor.
Tyndarus Tochter war es, geschmückt mit dem Gürtel Cythera's,
Doch in dem Himmel des Aug's trübte die Reue den Blick:
»Siegerinn war auch ich und zündete Flammen, daß Troja
Loderte, ach und es sank Priams Heroen-Geschlecht.«–
Schone, Helena, schon'! es ergötzt an Entflammungen sich ja
Eucharis nicht, die so gut, strebt wie sie schön ist zu seyn.


Tak slyšet bylo s výše ptáka pět, –
ten v duši ohlas měla píseň kosí.
Kmen Slavatův že zkázy stihne kletba,
že zhyne rod, – teď více Karel nedbá, – –
jen za svůj život vroucně Boha prosí,
jen on, jen on kéž zachován je nyní!
Slib na kolenou Bohu Karel činí,
lká k Matce Boží, k nebi volá, vzdychá,
že všeho vzdá se, zvolí roucho mnicha,
že na vždy vstoupí do řehole chudé,
když z vlčí jámy vysvobozen bude!


Надежды трепетной моей,
Моей гармонии сердечной
Твоею страстью не развей
По этой дали бесконечноКогда я буду тосковать
И без гармонии терзаться,
Не будут звуки прилетать
И песнь надежды раздаваться…


世间禊事风流处
镜里云山若画屏
今日会稽王内史
好将宾客醉兰亭


يَا حَبَّذَا أُخْتُ الغَزَالِ
زُفَّتْ إِلَى شَبْهِ الهِلاَلِ
أَرَأَيْتَهَا فِي ثَوْبِهَا المَلَكِيِّ
بَارِعَةِ الجَّمَالِ
فِي ذَلِكَ الهَفْهَافِ
أَوْهَى مِنْ نُسَيْمَاتِ الشَّمَالِ
فَكَأَنَّهُ مِنْ نَسْجِ مَا
تُبْدِيهِ مِنَ لُطْفِ الخِصَالِ
فِي الأَبْيَضِ اللَّمَاحِ مِنْهُ
نُورُ عِفَّتِهَا يُلاَلي
أَلْفَاظُهَا تَشْفِي الصَّدَّى
وَتُسَاغُ كَالْمَاءِ الزَّلاَلِ
آدَابُهَا تَزْدَانُ
بِالأَثَرِ الأرَقِّ مِنَ الدَّلاَلِ
يَدُهَا صَنَّاعٌ مَا أَعَدَّتْ
لاحْتِرَافِ وَاعْتِمَالِ
لَكِنْ تَجِيءُ مِنَ الفُنُونِ
بِكُلِّ مُبْتَدَعِ وَغَالِي
تَجْرِي أَنَامِلُهَا عَلَى
المِضْرَابِ بِالسِّحْرِ الحَلاَلِ
فَإِذَا مَقَاطِرُ مِنْ نَدَى
تَعْلُو مَلاَمِسَ فِي اشْتِعَالِ
مِنْ زَاخِرِ الإِيْقَاعِ تَخْرُجُ
مُفْرَدَاتٍ كَالَّلآلِي
وَبِصَوْتِهَا التَّطْرِيبُ يَصْدُرُ
عَنْ نَبِيهِ الوَحْيِ عَالِي
إِنْ تَكْتَمِلْ فِيكَ الحِلاَلُ
وَقَدْ حَريْنَ بِالاِكْتِمَالِ
لاَ بِدْعَ يَا أُلْغَا وَأُمَّكِ
خَيْرُ رَبَّاتِ الحِجَالِ
وَأَبُوكِ مَنْ تَزْهِي البِلاَدُ
بِمِثْلِهِ بيْنَ الرَّجَالِ
أَيُّ الكِرَامِ بِمَا بِهِ
مَنْ مُنْقِبَاتِ الفَضْلِ حَالِي
عِيشِي وَمُورِيسُ الحَبِيبُ
بِغِبْطَةٍ وَصَفَاءِ حَالِ
مُورِيسُ سِرُّ أَبِيهِ
فِي كَرَمِ الشَّمَائِلِ وَالخِلاَلِ
هَلْ فِي الشَّبَابِ كَذَلِكَ
السَّبَّاقِ فِي أَجْدَى مَجَال
الوَاضِحُ القَسَمَاتِ كَالآيَاتِ
فِي حَلَكِ اللَّيَالِي
السَّالِمُ الأخْلاَقِ وَالأيَّامُ
أَيَّامُ احْتِلاَلِ
ذِي الهِمَّةِ المُثْلَى كَهَمَّ
أَبِيهِ فِي طَلَبِ المَعَالِي
وَكَفَاهُ نُبْلاً أَنَّهُ
يحْذُو بهِ أَسنَى مِثَالِ
يَا أَيُّهَا الزَّوْجَانِ فَلْتَهْنِئْكُمَا
كَأْسُ الوِصالِ
وَتَمَلَّيَا هَذِي الحَيَاةَ
مَسِرَّةً وَنَعِمَ بَالِ
ولِدَا البَنِينَ الصَّالِحِنَ
لَتَستَدِيمَا خَيْرَ آلِ


Du verhüllest deiner Diener Fehle,
Schmückest reich und herrlich Geist und Seele;
Unumschränkt sind deine Machtbefehle;
Herr und Gott, wir haben schwer gesündigt!
Lass uns nicht in Sünden untergehen,
Die wir reuig um Vergebung flehen,
Aber ach! im schwarzen Buche stehen;
Herr und Gott, wir haben schwer gesündigt!
Horch, allnächtig ruft Dschelal im Drange
Heisser Liebe dich, o Herr! und bange
Stimmt er zu des Cherub's heil'gem Sange:
Herr und Gott, wir haben schwer gesündigt!


Pak vyndám ze psacího stolku
Ten pošlý z našich srdcí spolku
Milostný list tvých, dívko, tahů,
A zcela vzdám se svému blahu.


Vidí hroudy, v nichž se sbírá
nový život zpod meze,
aby pokryl lada širá
novou věrou vítěze.


Slav bral se k přístěnku, kde míval svoje lože
z medvědích koží, lupu junáckého nože.
Již odtáh’ záclonu, dech v prsou jemu stanul:
jak lupen růžový by do srsti té skanul,
v ní polou ukryto snem pokojným se chvělo
pod rouškou sšinutou, hle, nahé dívčí tělo,
a krotký krahujec, dar otcův milé dceři,
nad spící paní svou si šedé čechrá peří.


Das Bayerland entweicht; ich sehe Linz vor mir.
O Oesterreich! ich tret in deine Gränzen.
Man sieht der schönen Stadt erhabne Zinnen glänzen,
Und ihre Brücke zeigt sich hier.
Ein bärtig Volk, nach Art der alten Zeiten,
Umringt mein volles Schiff an ihren Ufern schon.
Der Mautner Schaar durchsuchts an allen Seiten,
Und spricht verbothnem Handel Hohn.
So scheint die Donau mir, bey Inseln, Bergen, Schlössern,
Den Schauplatz immer zu vergrößern.


Sì ch'ora è stanco. Ed è, ora, una sera
triste ma dolce. E sta, come una volta,
presso una siepe. E questa è ancor com'era.


A letí, letí, černým stínem
juž mezi Trojských vozy vpad’,
vše tepal kolem bleskným klínem,
vše deptal, kácel napořád.


Szállj, te boldog szárnyaidnál
Magzatiddal; én helyet
Isten tudja hol találok,
Hol lerakjam fészkemet.


Doch ach, der holde Gedanke
Erschüttert zu sehr sein Herz,
Vor Freuden erwacht der Kranke
Und fühlt den alten Schmerz.


Der Erzgefangenen du giebest /
der Heimlichkeit / den Freyheitstand /
du lösest das Verschweigungs-Band:
so äusserst du das Wolthun liebest.
Kurz! edler lieber Ruhe-Schatz!
in dir hat Herz und Freyheit Platz.


O die Welt kömmt auf die Neige!
Auch der Unschuld schont man nicht:
Weil der Unschuld oft ein Zeuge
Ihrer Lauterkeit gebricht.
Dennoch sagt und glaubet man,
Daß man sie erbitten kann.


Dokola kolem les a jezero to v něm,
zornice obrovská, jíž k nebi zírá zem,
tmavé je jako noc, věčný je na něm stín,
hluboko pohlédnout však můžeš v jeho klín.


Wir sind zu Staub verwandelt
In dumpfer Grüfte Schoß:
O selig, wer noch wandelt,
Wie preisen wir sein Los!


وطال الليل حتّى لست أدري
أليل الموت أم ليل الرجوع
أراعي الصبح وهو يفرّ منّي
كما ولّى الشتاء عن الربيع
فيا نومي امتنعت عليّ حتّى
عصيت على المعاتب والشفيع
ألا يا شمس ما بطاك عنّا
ويا ليل اغتفلت عن الركوع
أظنّ الشمس واصلها حبيب
فألهاها الحبيب عن الطلوع
وأن الليل أوقفه اعتبار
أنينٌ واكتحال بالدموع


Einprägen wollt' ich ihre Spur
Auf immerdar in dein Gedächtniß,
Daß sie dir bleibe, sei's auch nur
Als eines bittern Weh's Vermächtniß.


Pak hasne vše... Ty, jemuž v pozdní slávě
lid mává v ústret, proč se mrazně chvíš,
když tmavé růže házejí ti právě?


Tak dále a dále se valí
dělníků hněvivý zpěv.
Nad lidí hlavou
rozpiatou perutí
slunečný vznáší se čas.


Cuando de hacerlos tenga fantasía,
dispuesto el genio, para no faltarme
cerca de donde suelo retirarme,
un ministril se enseñe a chirimía.


»Fern in meinen deutschen Landen
Heben sich die starken Berge,
Und im stillen Bergesschachte
Wächst das Eisen für die Streitaxt.


Jak obžalovali mne u mojich pánů,
bych zbaven byl chleba, bych vyhnán byl z fary? –
Nuž, nech se mne trochu u kamen ohřát –
mám kapitulaci, jsem veterán starý.


Aspoň za něco již děkuji ti,
aspoň jedno v srdci nosím jmění:
že mi necháváš svou drahou ruku
k políbení.


Já vždy s hrdostí
k srdci přivinu
rodný domeček,
rodnou krajinu!


serà per fama detta in fra coloro;
e tu che, di tal sangue al mondo un sole,
prego che segua ove che il ciel ti invita.


O wie so rein
Wächst in der Schönheit der Schein,
Scheinet
Sie aus der Einfalt und einet
Recht in der lauteren Klarheit
Strahlen der himmlischen Güte
Zum sehenden sichtbaren Auge der Wahrheit,
Das das schaffet und selbst ist die Frucht und die Blüte
Aber die Dichter
Machen die Glieder zum Leibe gern
Schneiden Gesichter
In einen Kirschenkern
Traurig und lachend, o gebe
Lieber der Erde ihn, daß er lebe
Blütenvoll
Früchtevoll
Dir und den Deinen himmlischen Segen
Gebe
Auf irdischen Wegen.


in te ciascun pensier ferma e dispensa,
a te disposta è tutta soa speranza
e sol per tuo favor salvar si pensa.


Sedláček se chlubí,
že má pšenky lán,
plné mísy, džbán:
já jen zdravé zuby,
bezmála nic k snědku,
prázdnou komůrku,
v sklepě zelí špetku,
černých brambůrků.


Ufer von Sand, du rauschend verschwiegne Öde
Zermalmeten Gebeins,
Ich flieh dich nicht so schnöde!
Ich wähne und ich mein',
Daß ich den Strom noch sehe,
Er war so hell und blau,
Die Fischlein sah ich gehen,
Und was ich nunmehr schau! –


mortal demais,
           insano
indigno dos teus lençói


Man nennet aber diesen den Ister.
Schön wohnt er. Es brennet der Säulen Laub,
Und reget sich. Wild stehn
Sie aufgerichtet, untereinander; darob
Ein zweites Maß, springt vor
Von Felsen das Dach. So wundert
Mich nicht, daß er
Den Herkules zu Gaste geladen,
Fernglänzend, am Olympos drunten,
Da der, sich Schatten zu suchen
Vom heißen Isthmos kam,
Denn voll des Mutes waren
Daselbst sie, es bedarf aber, der Geister wegen,
Der Kühlung auch. Darum zog jener lieber
An die Wasserquellen hieher und gelben Ufer,
Hoch duftend oben, und schwarz
Vom Fichtenwald, wo in den Tiefen
Ein Jäger gern lustwandelt
Mittags, und Wachstum hörbar ist
An harzigen Bäumen des Isters,


Heiter, wie der Lenz im Maienthale
Ueber aufgehauchte Blüthen schwebt,
Veilchen in die seidnen Locken webt,
Hold erblüht in Phöbus mildem Strale;


Perch'eo me trovo solo nel pensero,
e formo lei chente veder la soglio,
e l'atto e 'l modo e 'l bel parlare altero:


Ich singe Gott! Jehovens Rath und That!
Euch Himmeln, Erde, Dir erzähl' ich Gottes Ehre.
Singt, Sphären! singt mir vor! Du hörtest, höchste Sphäre,
Doch nur von fern des Ew'gen Rath!
Und singst. – Und, Erde, steh! und ruh – und höre,
Was Gott für Dich beschloß und that! –
Er singt – sie schweigt – noch brausen Höllenmeere,
Verstummt vor Gott. – Erzittre, Höll', und bebend höre,
Was wider Dich Jehovah sprach und that!
Es wird still! – Ich singe! – Ich?
Bin ich Engel, der von Gottes Rath
Den tiefsten Widerhall nur rauschen hörte – Ich?
Halb Nichts, halb Staubkorn – ja, ich singe – und ganz Erde?
Mit Feuer aus der Höhe taufe mich!
Dein Geschöpf, Dein Kind,
Ja Erde ganz! – doch Dein Geschöpf, Dein Christ, Dein Kind,
O Schöpfer, Vater, Mittler, mich! – Dann werde
Ich hoch zu Dir entzückt und singe Dich!


Dir strömt, immer kindlich und gut,
Mein Blut wie am Anfang –
Immer wie einst rinnt
Durch mich der ewige Klang,
Dein Muttergesang:
Du, mein Kind!


Veio negra
lindíssima
como um lírio de Ofir
e habitou a tenda que armei
entre silêncios
do ócio mais ardente
alegria luminosa de carícias
coisas perfumadas trazidas de viagens
feitas por terra
e por ma
Deitou seu corpo ao lado do me
Abrigou-s
À nossa volta tudo foi
farto doce e santo
o verde o roxo o branco
mais uma ternura
que sabia ser volúpia
e quis ser encant
(Sentada
nu
Um lenço cobre o bandó
desce pelas encostas
longas líbias escura
No chão os seus arreios
nos joelhos minha cabeça que descans
É tarde
um sol pequeno brota na janela:
meu poema e seus contornos
entre seus dedos
como os seus adorno
Na voz uma canção nagô
falando de coisas estranhas
que devem ser de amo
Em seu corpo esplêndido
suor e gozo
beijoim e hortelã
um silêncio roxo resplandec
Reina Nan)


Wär ich ein Schalk, ich würde schwören
Daß junge Mädchen Schnecken wären.


Jak zlaté slunce, čím víc blíží se
k hor dálných temenům, by zapadlo,
tím dražší jest a žádoucnější všem,
kdož prahnou po světle a po teple,
tak Maria, máť Páně panenská,
čím více blížila se konci dnů,
tím byla milejší a vzácnější
všem pravověrným v Jerusalemě,
již po pohledu jejím zářivém
a po úsměvu hřejném dychtili.
Dům Jana oddaného synovsky
let řadu jí byl milým útulkem
a jejích modliteb i chudoby
v něm vytrvale byly účastny
dvě mlčelivé panny věřící,
jež v potřebách jí věrně sloužily
a při ní odkvetaly v čistotě.
Vše modlitby, jež z duše nejhlubší
co chvíle vysílala k nebesům,
tím končívala tklivým posteskem:
„Ó drahý synu, Kriste Ježíši,
jak dlouho ještě bude umírat
máť tvoje žárem touhy po tobě?
Kdy konečně z pout těla vetchého
dáš vymknouti se duši toužebné,
by v božské srdce tvé se utekla
a s tebou spojila se na věky?“


S resignací němou opouštím luh mládí –
lhostejný byv na něm, nechápavý host,
bez illusí, přání... Kráčím v budoucnost...
v severní kraj pustý, vichr mhy kam svádí...


«Luce d'amore che 'l mio cor saluta
E intelligenza e vita entro vi cria
Move dal riso de la donna mia.


In tal misero stato, il vostro viso
ne presta, come 'l sol, tenebre e luce.


But if this blooming wreath had been
Twin'd by another's care,
Dodsley, thy flow'r, we then had seen
Shining distinguish'd there.


But now her feeble Structure seem'd to shake,
Its Basis trembl'd and its Pillars quake;
Then rush'd Suspicion through the lofty Gate,
With heart-sick Loathing led by ghastly Hate;
And foaming Rage, to close the horrid Band,
With a drawn Poniard in her shaking Hand,
Now like an Earthquake shook the reeling Frame,
The Lamps extinguish in a purple Flame:
One universal Groan was heard, and then
The Cries of Women and the Voice of Men:
Some roar out Vengeance, some for Mercy call;
And Shrieks and Tumult fill the dreadful Hall.


هبه تغيّرَ حائِلاً عَن عَهدِهِ
وَرَمى فُؤادي بِالصُدودِ فَأَزعَجا
ما بالُ نَرجِسه تَحوّل وَردَةً
وَالوَردُ في خَدّيه عادَ بَنَفسَجا


Mein Geist, des Erdewallens müde,
Sehnt sich, o Gruft! nach deiner Ruh,
Denn meines Herzens goldner Friede
Flog seinem Eden wieder zu.


Z hradu dívka kráčí,
v slzách jde a v pláči,
slzami jde do světa,
kde bodláčí rozkvétá,
přes údolí, přes úbočí
bloudí, kam ji nesou oči,
jen uzílek pod paží.
Došla k chatky zápraží.
Dobrá babička, dobrá –
z očí jí to hledí –
matička podzemního obra,
u kolovrátku v chatě sedí
a zve si Marušku
za služku.
Co Maruška v řece košulenky pere,
sestra nejstarší si zlatá roucha bere.


Wi ein Kind in Mutterleibe
Durch zehn Monden wird geheim erzeugt:
So sprach Gott zu Uns: bekleibe;
Bis sein Wesen wesentlich aufsteigt.
Wi di Seele sich im leib anzündet,
Und der Geist aus ihr vorbricht
In dem lichten Feuerlicht
Augenblikklich zum Gesicht:
So hat Gott sein Werk in Uns gegründet,
Bis er sich aus Uns empfindet.


Si el soberano Alá ciño mi frente
de cuanto mira en Asia el sol hermoso,
y estremece mi nombre victorioso
a los últimos cercos de occidente,


Oro, perle, rubini, avori ed ostri
son zucche; questa sola è l'imbasciata,
di aver chi a campo aperto seco giostri.


„Rci, Kašo, sama, zjevili se tobě?
nač mléko s medem podáváš jim v oběť?
Kde jsou, by mocným promluvili hlasem?
Jen přeludy si bludný člověk smyslil,
jen jedno jest, ta veliká a hrozná
kol příroda, ten vesmír beze hrází.“


Er schwieg. Graf Percy aber schnell:
»Und kostet's Leben mir und Leib,
Ich bau' auf Mann und Manneswort
Und nicht auf Spuk und Zauberweib.


So führtest du in jenen holden Tagen,
Als noch das Glück sich freundlich mir gesellt,
Den Irrenden auf leichtem Zauberwagen
Mit raschem Flug durch deine Wunderwelt.
Und wie ein Blatt, das linde Lüfte tragen,
Der Silberflor des Herbstes flatternd hält,
So kettet' ich, noch eh die Bilder schwanden,
Die Lächelnden mit zarten Liedesbanden.


Deine Schwestern, die Göttinnen,
Können sich nicht eins besinnen,
Was mit Ihnen jetzt geschieht:
Die Fraw Mutter kan bey weiten
Dich für Wehmut nicht geleiten,
So man umb und an Ihr sieht.


Jonathan, zu jeder Frist
sei nun meiner Liebe sicher;
und sie ist viel sonderlicher,
als mir Frauenliebe ist.
Glutwind droht den jungen Saaten;
nimm den Bogen in die Hände,
daß dein Pfeil mir Warnung sende,
sinnt der Vater Wahnsinnstaten.


Así tras noche tenebrosa y fría
al sol más puro que el rosado Oriente
con acrecido amor saluda el hombre;


Ist wer reich an geld' vnd waaren/
Vnd er wehlt ein armes lieb/
Nach seins hertzens wunsch vnd trieb/
Der thut wol/ er wird erfahren/
Edelstein vnd Vngrisch gold
Sey nichts/ gegen fromm vnd hold.


Im Himmel, o du gutes Kind!
Bekenn' es nur, im Himmel sind
Nicht Heben und Dianen:
Da treffen wir uns wieder an:
Ich will indeß, so gut ich kann,
Für uns die Wege bahnen.«


Cava-me a cova profunda,
Quero em sossego dormir;
Não na terra — é pouco funda;
Vai a minha cova abrir
Do sonho na solidão
E põe ao meu
Por laje o meu coração
Que inda não soube sorri
                UMA VOZ TRISTE:


Cesta stoupala. A podél ní
stráně snímaly své zastření,
a už svítí, planou, rudě hoří
koruny jich stromů v ryzím zlatě,
tam ty v zlatě, ty zas ve šarlatě,
jak by náhle ze stříbrných moří
na bronzových kmenech vyrůstala výš
zlatolistých větví pohádková říš.


Der Strom der Liebe wiegt auf blauen Wellen
Vorüber dich an blumenreichem Strand;
Die Rose grüßt den stürmischen Gesellen,
Ihm nickt die Rebe von der Felsenwand.
Doch weiter eilst du, bis gewalt'gen Flusses
Der Ozean vor deinen Augen blinkt,
Bis jauchzend im Orkane des Genusses
Dein Herz vernichtet in die Wogen sinkt.


سألتُ منِ الناهي عن البدعِ التي
يظلُّ لها المنطيقُ وَهْوَ صموتُ
هوَ ابنُ الزَّمَلْكاني الهمامُ الذي له
تُقى وفنونٌ جمَّة وقنوتُ
إمامٌ متى يذكرْهُ في العلمِ ذاكرٌ
تقرُّ لهُ في المعضلاتِ رتوتُ
أولو الفضل والآدابِ والعلمِ والحجا
لديْهِ إذا جدَّ الجدالِ سُكوتُ
وما تنفعُ الآدابُ والعلمُ والحجا
وصاحبُها عندَ الكمالِ يموتُ


»Er betet, da stürzt hoch herab,
Ein Gebot vom Thron her Flammen herab.
Das Opfer versank schnell in der Gluth,
Und die Wasser am Altar brannten in die Höh'.«


Je tmavá, chmurná, jak by všecko skryla,
a všecko ve svém lůně utlumila
i děcka kvil, jež zbudilo se ze sna,
i trestance vzlyk, jemuž pouta těsná,
i nevěstky smích, tvrdý peníz v tichu
když cinkne při odchodu v misku hříchu,
škleb lakomce, jenž spočet vše a zvážil,
vzlet básníka, jenž v chvilce všecko zažil,
co leta toužil... Mlčí a jak zrada
na všecko rubáš sněhu padá, padá, padá.


In Hermanns heisser Seele war
Lang' ein grösserer Gedanke!
Um Mitternacht, bey dem Opfer Thorrs, und dem Kriegsgesang,
Bildet' er sich in ihr, und schwang sich entgegen der That!


O GottGottGott! Mein Schlos, mein Schutz, mein will!
Ich falle dir zufus!
Aus dir um dich ist meines hertzens füll!
In dir mein einger Schlus!
Gefahr ist dar! Ich watt in deiner still!
Du bist mein Libeskus!
Mein Sechs der Proben ist vollendt!
Das siben eilt, das A.L.L.E.S. wendt.
Sechs war hir Leid, wann Sechs dort freud ergetzte:
Das siben ist vom beidem Reich das


O Winzerlied! wie bist du bald verklungen!
Es trägt die Traube und den Schnee die Rebe, 1
Der Vogel hat sein letztes Lied gesungen.
Der äußern Welt auch ich Ade nun gebe.


Tak umělec je zachyt’ pevným dlátem
co děsný symbol odvěkého boje,
jenž v nitru všech hřmí se zimničným chvatem,
jímž v úděl, kráso, padlo věno tvoje!


Blízko jsme cíle.“
V tom rána houkla,
mrtev se skácel
do vody siné. –


And if the sun illumes the east,
And sheds his gladsome ray,
Some boding mist, or passing cloud
Will threat the rising day.


Wie manchmal hat sich hier und dar
Ein großes Wetter der Gefahr
Um uns gezogen auf;
Dein Hand, die Erd und Himmel trägt,
Hat Sturm und Wetter beigelegt.


Kdo ví, nemluví, an kdo neví, mluví, a kdo mluví, neví.
Hrob s cisternou ti dno, leč tajů bezedna dnem neobjeví.“


Schon war dem Klearch, der horchend stand,
Die Geißel mählich entglitten der Hand;
Da sangen sie weiter: »So sollen wir nie
Bei den Götterbildern der Akademie
Den Lehren der Weisen lauschen,
Und nie, gestreckt auf die Marmorbank,
Mehr schlürfen der Dichtung göttlichen Trank,
Wo sprudelnde Quellen durch Epheugerank
Aus der Grotte der Nymphen rauschen?


Thus Alcmena's warlike son
The thorny course of virtue run,
When, taught by her unerring voice,
He made the glorious choice:
Severe, indeed, th' attempt he knew,
Youth's genial ardors to subdue:
For Pleasure Cytherea's form assum'd,
Her glowing charms divinely bright,
In all the pride of beauty bloom'd,
And struck his ravish'd sight.
Transfix'd, amaz'd,
Alcides gaz'd
O'er every angel-grace
Of that all-lovely face;
While deepening blushes soon confest
The alternate passions in his breast.
Her lips of coral hue,
Young Spring embalm'd with nectar-dew:
That swelling bosom half-reveal'd,
Those eyes that sparkle heavenly light,
His breast with tender tumults fill'd,
And wak'd his soul to soft delight.
Her limbs, that amorous silks enfold,
Were cast in nature's finest mould;
Persuasion's sweetest language hung
In melting accents on her tongue:
Deep in his heart, th' inchanting tale
Imprest her pleasing power,
She points along the daisied vale,
And shews th' Elysian bower:
Her hand, that trembling ardors move,
Conducts him blushing to the blest alcove,
That sweet recess of dying love!
Ah! see o'erpower'd by beauty's arms,
And won by love's resistless charms,
The captive youth obeys the strong alarms!


Vše, co tu chví se dnes, v legendy zbledne taj.
Na zvyky praotců už zapomenou děti
pout dávno sproštěny, v nichž úpěl po staletí
lid stokrát zrazený a smutný jeho kraj.


Bože, tys mne duší nesmrtedlnou obdařil,
Obych drahé hřivny lehkomyslně nezmařil!
Ty sy povolal mne k svaté službě na svět,
Nedej, by mi zvadl v hříších života květ.


Pod kamenem pramen prýští,
vrhá perly v šedý mech,
a zob maličkého ptáka,
jednu po druhé je vsáká
v outlý krček na pospěch.


Tak dlouho pachole po hříčce chodí,
Tak dlouho jinocha zase láska vodí,
Tak dlouho kmeta nevrlost souží,
Že dokona žádný Bohu neslouží.


Barfuß auf dem Eise
Schwankt er hin und her;
Und sein kleiner Teller
Bleibt ihm immer leer.


شوقي إليكم والديار قريبة
إن قلت زال مع التقارب زادا
دنت الديار بكم وعز مزاركم
حتى توهمت الدنو بعادا


Tal al parlar, tal riconobbi ai luoghi:
quel era di Volterra e quel d'Aquino,
ciascun par che suo sdegno in verso sfoghi.


-Ah! Quem és (lhe pergunto arrepiado)
Mereces o meu ódio, ou o meu culto?
«Sou (me diz) o que em sombras te sepulto,
Sou teu perseguidor, teu mal, teu Fad
Corres, triste mortal, por minha conta;
Mas há-de a meu despeito haver quem corte
A série de tormentos, que te afronta:


Nächtlich in des Landmanns Hütte,
Wo ein flammend Holz die Kerze,
In viel muntrer Mägdlein Mitte
Bist du bei Gesang und Scherze.


So hab' ich die Freiheit nur darum gesucht,
Um euer armer Knecht zu seyn,
Viel lieber begeb' ich mich gleich auf die Flucht
Und kehr' in das alte Hausdunkel hinein,
So Blum' wie Hain,
Sie herrschen schon mächtig die Seele mein.


Mensch, ist der Leib ie kranck: Er wird ein Artzney glühn,
Und der Natur ihr Hertz und deßen Dunst abziehn:
Und die Grund Feucht' in dir u. die Grund Hitz' ergäntzen,
Daß nichts als Mäßigkeit durch Sinn und Leib wird gläntzen.


S éreztem akkor, hogy a durva tömb él,
s minden mi eltün ez árnyék-világból,
a lét komor tárcsarnokába jő.
Csupán mi, a percnek bohócai,
a változás serény kengyelfutói,
kik satnya félelem honában élünk
s rabláncokon szilaj táncot ropunk,
vagyunk kizárva az élet honából.
E honba térnek, kik elmennek innen
egy misztikus, dicső feltámadásra.
És a halott, kit könnyel, énekekkel
a sírnak éjjeli szádjába visznek,
szoborszerű, dermedt vonásival
az életet jelképezi nekünk,
a változatlant, a tökéletest.
Mert minden, ami elmulott, egész
és minden, ami itt van: csonka, tört
s az elmulásnak halvány áldozatja,
amelyre bátran azt mondjuk mi: nincs,
a végtelenség fínom művü szobra,
min egy kicsinyke karc se látható.


attraversò la spada per coprire
il capo, ché del colpo ebbe riprezzo;
giunse il bastone: or qui volle alcun dire
già che Rinaldo gliel tagliò sol mezzo,
ma poi si ruppe il resto nel colpire;
chi dice che di netto il mandò al rezzo;
donde e' s'è fatta gran disputazione
come quel fatto andassi del bastone;


Y mis sentidos de aquel bien remotos,
que la inmortalidad del alma espera,
durmieron mi florida primavera
de la razón los memoriales rotos.


Bledý měsíc sám a sám se
jasným nebem houpá,
ztichlou pláň – jak matka děcko –
v bledé záři koupá.


Slavík díky doupnákovi vzdal,
že tak moudře řídil pěvců sněm,
že tak rozhodně se postaral,
aby šťastna byla všechna zem;
a již valný lesních pěvců sbor
rozletěl se do zelených hor.


A na ní by se tvoji lbi
jen o domově snilo, –
pohádkou by se o nebi
vše v hrobě vyzlatilo.


Ich weiß nicht, ob Du mich verstanden,
Ich weiß nicht, ob Du mich erhört,
Ob meiner Lieder wildes Branden
Dich hat gerührt, Dich hat empört.


Die Brücken schlagt', ihr Pontonier,
Für Wagen und für Roß!
Mit Schiffen her, Tschaikisten ihr,
Für Mannschaft und für Troß!


Jak šedé babky v šátek zachoulené,
kdy v růženec se zbožně pohříží,
sem s návrší sbor chatek pohlíží,
v horách se krčí křovím rozptýlené.


Robins Mutter, die war John Gamwels Kind,
Der 'nen Wolf mit der Hand erwürgt
(Zu Coventry der Ochsenwirt
Hat mir's hundertmal verbürgt).


Der Himmel sieht sich Lust, sobald wir uns vertragen,
Ich selbst berede mich, du habest nichts gethan.
Bleib, Leonore, bleib! Du spottest meiner Klagen
Und siehst mich nun nicht mehr mit deinen Augen an.


Ich seh' es nicht in dem Versammlungs-Saal;


Learn three-mile pray'rs, an' half-mile graces,
Wi' weel spread looves, an' lang, wry faces;
Grunt up a solemn, lengthen'd groan,
And damn a' Parties but your own;
I'll warrant then, ye're nae Deceiver,
A steady, sturdy, staunch Believer.


Und ich staune, wie versteinert
Bleib' ich stehn, der Rosse Schnauben
Und der tönenden Carossen
Und des wirbelnden Gewühles
Wenig achtend. Sieh', es fliegen
Blumensträuß' ihr zu, und alles
Wildgedrängte Volk umher
Trifft ein ew'ger Zuckerregen.


Wohin die Zeit, als meine Brust umbrandet
Von Wettern und von schweren Schicksalschlägen.
Im Sicherhafen bin ich längst gelandet,
Und wandle stumpf in ausgetretnen Wegen.
Fast wär's mein Wunsch, daß ich im Sturm gestrandet,
Ein Ufernichterreichender, erlegen.
Als daß ich hier, verrostet und versandet,
Ein altes Wrack, um das die Winde fegen.


Die sanftern Ahnungen der Geisterwelt begleiten
Des innern Lebens Harmonie.
Zu Himmelsgeistern werden sie
In dem Gemüte, das sie weihten.
Sie sprachen uns mit leiser Sympathie
Im Blick der Unschuld an, die, gleich dem reinen Taue
Der neu besproßten Morgenaue,
Noch unbefleckt am jungen Leben hängt.
Wie heilig ist die Welt, wo in dem zarten Kinde
Die reine Menschheit dich umfängt!
Sieh deine Mali –! Noch hat nicht die Welt der Sünde
Sich zwischen sie und Gott gedrängt.


A vzpomněla, jak v staré vaně,
kam polštářek vždy vetlačí,
tak sípavě a přerývaně
plakává její nejmladší.


War es Klang von einer fernen Quelle,
Was so dumpf zu meinem Herzen sprach?
Oder schwebt Geseufz' um jede Stelle,
Wo ein Herz, ein Herz voll Liebe, brach?
Ist es Wandel einer düstern Trauer,
Was am Sumpf dem Hagebusch entrauscht,
Und nun schweigt, und, wie ein dunkelgrauer
Nebelstreif, im Nachtgeflüster lauscht?
Wandelst du dort, arme Mädchenseele,
Der die Wut den holden Freund entriß?
Schattest du dort um die Totenhöhle
Durch das Nachtgrau'n deiner Finsternis? –


Úgy mondtam el: Bozótból jött,
Honnan jött már néhány asszony
S hogy nekem már nem is illik
Nőt fájlalni, nőt kivánni, nem is szabad.


vám poděkování a lásku vám,
kéž zněly by jak zvony,
vždyť já ne sám,
jsou nás už miliony,
snad všickni se vám jednou v něčem vyrovnáme,
teď poděkování vám aspoň posíláme,


¡Soledad...! me engañaste... ¿en dónde, en dónde
Pondremos fe sin encontrar engaño?
Olvido y paz vine a pedirte un día,
Y es desesperación lo que me has dado.
Serpiente herida que en el seno angosto
De roca colosal buscó un amparo,
Fue creciendo hasta encontrarse presa
En cárcel de diamante agonizando.
Así mi corazón, que halló un refugio
Donde extinguirse ignoto y solitario,
Cebándose insensato en los recuerdos,
Arde hoy... con el furor del condenado.


谁将射御教吴儿
长笑申公为夏姬
却遣姑苏有麋鹿
更怜夫子得西施


Che me lamento a far della mia doglia,
S'io son con te nimico al mio desïo?
Tu con tua forza, et io con la mia voglia
Teniamo ambi doi preso il spirto mïo.
Ché non bisogna alcun mai lo discioglia,
Ché quello che voi tu, quello voglio ïo;
Et se consenti ch'io languisca e mora,
Poi che tu vòi, convien ch'io voglia anchora.


翠衿红觜娇唇舌
羽族于中最性灵
巧护狸狌莫惊吓
好留相伴诵心经


Quand le ciel couleur d’une joue
Laisse enfin les yeux le chérir
Et qu’au point doré de périr
Dans les roses le temps se joue,


Tief in der Nacht voll Kummer
In öden Finsternissen
Wälz' ich mich ohne Schlummer,
Darf ja bei dir nicht sein.
Mein Wollen, Sinnen, Wissen
Ins Meer der Liebe senk' ich -
Ach, dein so viel gedenk' ich,
Und nimmer denkst du mein.


黄菊娟娟媚晚秋
等闲野店亦藏幽
国香何恨成沦落
秋月春风不解愁


长江远壑几飙回
雪屋银山巨浪摧
最喜此中澄一镜
微风不动月常来


Und was dir heut am Halse hing:
Dies Heut ward schon zum Gestern.
Was ich mir fing: es ging das Ding
Zu seinen toten Schwestern.


Einst liebt' ihn eine Edeldam',
Im Schloß war Tanz und Prassen,
Und wollte, als er Abschied nahm,
Ihn nimmer ziehen lassen.
Doch er empfiehlt sich ehrfurchtsvoll,
Trotzt auch und grollt sie liebestoll.
Und jagt auf ihrer Stute
Ihm nach mit heißem Blute.


CO PAVĚD POVĚR svit mně, jenž nás zmát’?
Víc není to než kahan horníka;
svit věčných lamp, jenž v hrobkách zaniká,
ač klam dá zřít a příšer strašidla,


世缘何事尽空花
梦向乌衣问谢家
地下金棺应有恨
不从勾漏饵丹砂


Síla věčná, Prasíla on jest.
Horské bystřiny když tajnou mocí
spěchajíce k mořím v tiché noci
hovořívávají s kůry hvězd,
ony mluví o něm, o té prasíle,
miliony let co mění na chvíle,
z níž vše vzchází, v niž vše zachází
u věčném oběhu, bez konce, bez hrází.


قد قرأنا منشور انا فتحنا
وفهمنا صراحة الايماء
افتح الباب يا كريم حناناً
وامح ليل الضراء بالسراء
وافض نفحة الرسول علينا
ما حينا في صبحنا والمساء


远道青骢何蹴踏
高柳玄蝉苦嘈咂
送君先忆见君时
蓟门春日啼莺合


Wer Gott erkennt, der liebt ihn als das höchste Gut,
Wie weh es der Natur und allen Dingen thut.


Denn wenn die Völker nicht mehr fackeln
Und über ihm die Throne wackeln,
Dann lupft der Weltwitz sein Visir
Und donnert: Zwei mal zwei macht vier!


Ben di Marte mi duol, ch’a mutar loco
mi risospinge; e pur conobbe Amore,
né gli è di mente anchor la rete uscita.


o’nunla bak, o’nunla gör


أجابت دموع العين وامتنع الصبرُ
وهيهات أين الصبر إن عظم الأمرُ
أتى فادح ليس الرواسي تقلّهُ
يضيق به بحر البسيطة والبَرُّ
وحادث خطب والحوادث جمةٌ
تمور به العليا وتنطمس الزهر
أناعي المعالي والمعارف والهدى
تأن فمما قلتم ينقصم الظهر
أتدري بمن تنعى وما أنت قائل
فيا ليت سمعي من نداك به وقر
فما للنجوم الساريات مضيئة
إذا كان حقاً ما به أخبر السفر
مصابُ عرا الدين الحنيف وأهله
وخص به علم الشريعة والذكر
ثوى في الثرى من لا يقاس به الورى
فيا عجباً من ذا الذي ضمه القبر
فيا قبره حياك وابل رحمة
وبلَّ ثراك الدمع إن فاته القطر
أتدري بمن قد حل سوحك أنه
إمام به واللّه يفتخر الفخر
إما علومٍ لآل أحفظ من روى
يضيق عن الأسفار ما وسع الصدر
نشا في التُّقى من قبل شدِّ إزاره
فشد به من شرعة المصطفى الأزر
يقضي ساعات النهار عبادة
ودرساً وتدريساً إلى أن قضى العمر
وإن لبس الليل الظلام رأيته
وقد لبس المحراب وهو له وكر
يردد آيات الكتاب تلاوة
يلين لها لو كان يستمع الصخر
سيبكي عليه الليل والشمس والضحى
ويبكي عليه الفجر والعصر والظهر
وتبكي بيوت اللّه إذ كان نورها
فأرجاؤها من بعد مظلمة قفر
وما شربت أجفانه لذة الكرى
كأن لذيذ النوم في حكمه سكر
فيا ليت شعري هل تهجده غدا
هجوداً له أم نومه طعمه مر
وليس ينام الليل من همه التقى
وإن نعست عيناه أيقظه الفكر
وما نظر الدنيا بعين عناية
فسيان فيها عنده العسر واليسر
وصام عن الدنيا وعن كل لذة
وأفطر في الفردوس يا حبذا الفطر
وكان صلاح الدين للدين كاسمه
ولا غرو إن مس الهدى بعده الضر
يصول على العاصين غير مراقب
سوى اللّه لا من عنده النهي والأمر
رسائله أهوى من السيف موقعاً
ففي كل قلب ظالم يلهب الجمر
فيا جبل التحقيق والزهد والتقى
ويا من به قد كان يفتخر الدهر
هنيئاً مريئاً جنة الخلد إنها
محط رحال للذي ذخره الذخر
فعزى إذا فهو إنسان عينها
لقد أصبحت عمياء قد مسَّها الضر
لئن كان تعروني لذكراه هزة
كما انتفض العصفور بلله القطر
فقد صار تعروني لمثواه عبرة
تسيل بها من مقلتي أدمع حمر
وجادت عليه بالدموع محاجري
وعهدي بدمعي وهو من مقلتي نزر
وقد كان يحشو الدر سمعي فهل ترى
استحال بجفني إذ جرى وهو محمر
رحلت وقد أبقيت في القلب حسرة
تدوم إلى أن بيننا يجمع الحشر
فيا لهف نفسي بل ولهف ذوي التقى
عليك وهل يغني التلهف والذكر
أإخواننا في الدين إن مصابنا
عظيم به ضاق التصبر والصبر
فلولا التأسي أن كلا إلى الفنا
وكل من الأحيا غايته القبر
لكان حقيقاً أن تفيض نفوسنا
وحق لها لو جاش حزناً به الصدر
وطيب ثناه لا يفي لي بنشره
نظام ولا يدنو إلى حصره النثر
ولولا الرثا من سنة الناس لم أقل
نظاماً فعن أوصافه يقصر الشعر
ولكن حساناً رثى سيد الورى
عليه صلاة اللّه ما تلي الذكر
وحيدرة والآل من طيب ذكرهم
يطيب به طي المقالات والنشر


Another Tribe toyl in a different Strife,
And banish all the lawful Sweets of Life
To sweat and dig for Gold, to hoard the Oar,
Hide the dear Dust yet darker than before,
And never dare to use a Grain of all the Store.


Was deine alten Pergamente
Von tollem Zauber kund dir tun,
Das seh ich durch die Elemente
In Geistes Dienst verwirklicht nun.


Los detectives perdidos en la ciudad oscura.
Oí sus gemidos.
Oí sus pasos en el Teatro de la Juventud.
Una voz que avanza como una flecha.
Sombra de cafés y parques
frecuentados en la adolescencia.
Los detectives que observan
sus manos abiertas,
el destino manchado con la propia sangre.
Y tú no puedes ni siquiera recordar
en dónde estuvo la herida,
los rostros que una vez amaste,
la mujer que te salvó la vida.


Wohl soll mit erschütternden Wahrheitstönen
Die Not aufschrein in der Dichtung,
Wohl soll im Liede das Leid aufstöhnen,
Sich aufbäumen die Lebensvernichtung.
Doch nicht Lamento der ganze Mann!
Stimmt das Memento der Freiheit an!
Schlagt mit den Äxten der Reime
In die wurmzerfressenen Bäume!


E quindi per solingo e strano calle,
dove a lei piacque, fu Zerbin condotto;
né per o poggiar monte o scender valle,
mai si guardaro in faccia o si fêr motto.
Ma poi ch'al mezzodì volse le spalle
il vago sol, fu il lor silenzio rotto
da un cavallier che nel camin scontraro.
Quel che seguì, ne l'altro canto è chiaro.


" Que l'apostat surtout vous envie ! Anathème
Au chrétien qui souilla l'eau sainte du baptême !
Sur le livre de vie en vain il fut compté :
Nul ange ne l'attend dans les cieux où nous sommes ;
Sera, comme un poison, des bouches rejeté !


Mi testimonio escrito
no ha de ser leído.
Simplemente vienen,
me dejan y se van.
Soy infeccioso de palabra,
ácido, romántico, moderno y solo.
Cuidado a los que leen,
pueden saltar pedazos de verdad
a sus rostros.
Anoto en esta Declaración
mis bienes más preciados:
Un libro circular, una bicicleta sin frenos,
una escotilla, un pedazo de papel, una ilustración
no terminada, cigarros húmedos, árboles varios,
decenas de líquenes, ropa usada, muebles perdidos,
cosas que no recuerdo, películas mudas,
colores, llantos, risas, santos en figuritas,
lluvia, fotografías, momentos, etc.
El haber realizado un aterrizaje de emergencia
me pone en desventaja frente a todas las cosas
que impuse.
Quise encontrarme con mi padre
y este detuvo su sombra en una estación.
Sus piernas enrarecidas dejaron de caminar,
su boca dejó de moler,
su angosta espalda dejó de sostenerlo.
Por eso,
vacíenme, despídanse pronto.
Nada de discursos o de semejantes neutrales.
No flores,
no paraguas ni canciones.
Tal vez una simple oración de un santo modesto.
Declaro algunas cosas que hice:
Conocí a Venus, fabriqué cosas inusuales,
maté en sueños, vi ángeles, compré libros
de
aritmética que odio, subí a mi verdad,
inventé una mentira, callé para siempre.
Con fecha de hoy firmo esta Acta
en nombre de mi delicada razón.
Me declaro feo, usado, tieso, odioso,
impío, mojado.
Quiero ser tú,
no quiero ser yo.


Perché l’età che verrà dopo ancora
sappia quanto sia grande il favor vostro,
e perché tenga a vile e gemme ed ostro
chi v’ama, chi vi segue e chi v’honora,


Azóta Ráchel búja fenn viraszt,
Kizárva minden részvétet, vigaszt.
Magához senkit nem bocsáta:
Mint vészmadár elem-csatába,
Merült be tenger bánatába.
Hiába kérte martalékait
A sír, megnyitva éhes ajkait:
A sírral ő dacolva pörbe szállt,
Kétségb’esése kétlé a halált.
Mignem kizajlott szenvedély után
Nyugodtság tünt fel az ábrázatán,
Olyan mélabús, kietlen nyugalom,
Minő romok felett vagyon.


El que Hipogrifo de mejor Rugero,
ave de Ganimedes más hermoso,
pegaso de Perseo, más airoso,
de más dulce Arión, delfín ligero
fue, ya sin vida yace al golpe fiero
de transformado Jove, que celoso
los rayos disimula, belicoso,
sólo en un semicírculo de acero.
Rindió el fogoso postrimero aliento
el veloz bruto, a impulso soberano;
pero de su dolor, que tuvo, siento,
más de afectivo y menos de inhumano:
pues fue de vergonzoso sentimiento
de ser bruto, rigiéndole tal mano.


Eléálla Márkus; térdben összeesve,
Görnyedező háttal, mintha sírt keresne;
Téli fának hinnéd, mit a zúz belombol,
Fázik, aki ránéz s a halálra gondol;
Kezei reszketnek: tán erő hijában?
Tán a lelki vádtól, vénség álarcában?


Duše jak rozžhavený kov –
Nemysli na to, co pak bude!
A slunce žhne a nemám slov:
Jen vím: ty máky, máky rudé!


Nimmermehr der Serpentara
Rauhe wilde Wand besteigen,
Nimmermehr die schönen Berge
Tief im Lichtblau eines sanften
Mädchenauges lächeln sehn?


Küzd a bajnok a csatában,
S kardra kard felé;
Elhúnyt élte hajnalában,
Szűk sír fogta bé.
Ó, de lelkét nem tarthatja
Földi zár s fedél,
Nyítva az égnek boltozatja,
S lángszárnyakra kél.


Ó že nejsi mezi námi –
stálo by to za to:
v žulu tísní nasadil bys
vůle vzdorné dláto.


Dein Engel gib mir allzeit zu,
die mich auf meim Weg laiten,
Vnd pringen mich gsund haim zu Rhu,
vnd mein geschäft beraiten,
Gleichwie der Jung Tobias het
den Raphael zum Gfärten stät,
vnd jm glücklich erginge:
Dan wa du nicht zur seiten bist,
da praucht der Teufel gleich sein list,
das er inn Not vns pringe.


Chmur závoj rozvlnil se nad obzorem,
směs mraku černavých a šedých par,
a protichůdných větrů šumným sporem
ve sterý, měnivý se trhá tvar,
do klubek choulí se, ve vlákna třepí
a vztekle víří nad užaslou stepí.


Černobohem rozděšená,
S rozervanou kštící želem,
Strání běhá Velenice.
Sběhne k řece ku jaré,
Rudé od západu.


Yo soy mi pueblo, templo venerando;
aplaca mis congojas, adormece
este sufrir, para que así consiga
seguir sufriéndolo.


Um ein Aas, das sie irgendwo wittern,
Und plötzlich richten nach Nord sie den Flug
Und schwinden wie ein Leichenzug
In Lüften, die von Wollust zittern.


هم يعذلوا من يسمع
من كلام من عدّاله
أنا شيطانُ عِشقي
في المحبةِ مارِدْ
وعَذولي يضربُ
في حديدٍ بارِدْ
وليس يَردي زاهِدْ
وليس يُرْدي عائدْ
خلقَ اللهُ الإنسانْ
وخلقَ أعمالَهْ
من عذولٍ ليس يسمعْ
من عذولٍ ليس يعقِلْ
وعَذولي المسكينْ
في المحبّةِ جاهِلْ
نام في بالِه
أني بكلامِه أعمَلْ
وإني ليسَ أعمَلْ
بما يقومُ في بالِه
إني لأعْشَقُ أن من
لا يَهوى ويَعشَقْ
الجملُ حُسينٌ يَسكُتْ
والحِمارُ حُسَيْنٌ ينطِقْ
واللهِ إني صادقٌ
ولقد قلتُ الحَقْ
وكثيراً من قَبلي
مثلُ قوْلي قالوا


A sáhni k srdci, – co tu tlí,
co tlí to v srdci mém?
List spadne, je-li sežloutlý,
a proč já dosud živ jsem?...


老去文园渴未消
甘泉春从属车遥
倦来一枕山窗梦
满耳黄蜂闹午朝


Zum Himmel blick ich dann empor,
Er hängt mit Wolken dicht.
Ach! hinter schwarzem Wolkenflor,
Da glänzt des Vollmonds Licht.


Die Tugend ist ein Weib, so Mahlern ist zu glauben;
Drumb fleucht sie; Monsieur Mars möcht ihr die Keuschheit rauben.


Цветы роняют вешний аромат,
Слова теряют смысл первоначальный,
Сменился юный пыл досадою печальной,
И песни прежние докучливо звучат, —
И лишь позор нагого преступленья
Заманчив, как всегда,
И сладко нам немое исступленье
Безумства и стыд


孤高还寂寞
道否即诗穷
自古皆贤达
今人有此风


Po stezkách zapadlých, kam rudé listí svál
mrazivý Sever, když je s větví oderval,
– svist jeho drsně ti zní ještě do ucha –
mha plouží se a s ní jde zimy předtucha.


Wer sich darin versäumet,
Wie ihm darum geschieht,
Zu ihm spricht Gott der Herre:
Geh hin, ich kenn' dich nicht.


Carl hat Verdienst und Macht, der Herr ist Tempel werth.
Er siegt in West und Ost und giebt auf Blut und Schwerd
(Was könt er Größers thun?) den Völckern Schuz und Friede.
Wer weis, wie unverhoft sein Arm in deutscher Luft
Der Musen göldne Zeit aus ihren Winckeln ruft?
Europa, mache nur der Feinde Thorheit müde!


Kaled,


O pojďte jen blíže, vy velcí páni,
poslyšte nářku, patřete běd –
pro vašich choutek citlivých ždání –
pokutou stižen, celý je svět.


An der Zeit, ist nicht zu spät,
Doch Geschehnes ist geschehn,
Und wer Disteln hat gesät,
Wird nicht Weizen reifen sehn.
Gestern war's, nun ist es heut,
Morgen bringt auch seinen Lohn;
Kluge Leute wissen's schon,
Nur sind Narren nicht gescheut.


Sluj celá plane modří přitlumenou,
a blankyt září ve vod prohlubni,
křik drsných plavců skalou stropu zní
a vrací ozvěnou se přidušenou.


Doch als ich Blätter fallen sah,
Da sagt ich: Ach! der Herbst ist da,
Der Sommergast, die Schwalbe, zieht,
Vielleicht so Lieb und Sehnsucht flieht,
Weit! weit!
Rasch mit der Zeit.


Sehnsuchtsvoll wie auf der Rampe
Quietscht die Stimme aus der Kehle.
Und wie eine alte Lampe
Blakt der Wind die saure Seele.


Toutes deux lentement marchèrent quelques pas.


Dem Kampf ward sein Lohn und wir können nach Haus,
Drum schneidet Leber und Herz gleich aus,
Die geben die leckersten Bissen.
Doch du, Christine, bekommst davon nichts;
Durchdringt dir das Walfett die Haut des Gesichts,
Will niemand vom Küssen mehr wissen.


Nun steht ein Junker, blondgelockt und schlank,
Des Dienstes wartend, bei des Königs Stuhle.
Bevor noch Edmund in die Grube sank,
Hieß es, daß jener um Kamillen buhle
Und daß er Tag für Tag, nicht ohne Dank,
Sein Roß an ihrem Haus vorüberschule.
Der bittet jetzo, nicht umsonst, die Dame
Um ihren Ring, ein Tröster ihrem Grame.


Tady byla rada drahá,
všemohoucí Hospodine!
Z nouze mohla pomoci tu
jen Princezna bohatá...


Pak hrálo se a čtveračilo,
A bylo hlučno mezi zděmi: –
Řekni mi dívko, čím to bylo,
Že jenom my jsme byli němi?...


Bleib hier mein Himmelreich und alle meine Lust,
Ich lasse dich nunmehr nicht weg von meiner Brust.
Du mußt mein eigen bleiben
Und mir die lange Zeit
Verkürzen und vertreiben
Mit deiner Lieblichkeit.


A Múlt halott, és a Jövő
Egy végtelen nagy temető.


Und der Verwesung blauer Glorienschein
Entzündet sich auf unserm Angesicht.
Ein Ratte hopst auf nacktem Zehenbein,
Komm nur, wir stören deinen Hunger nicht.


De ha nézem a temérdek
Csillagokkal tölt eget
És tanácsot tőlle kérdek;
Ő magához integet,
Hol kinyílva tölthetem
Újra munkás életem.


Der noch sieht in Nacht und Fluch
Eine Spur von deinem Lichte,
Ohne den die Weltgeschichte
Wüster Greuel nur ein Buch;


Am Arm saß ihr ein Falke. Ob seinem weißen Gewand
Ward er bei Hofe scherzweis der Dominikaner genannt,
Ein schwarzes Käppchen bedeckt' ihn, er trug ein silbern Collar,
Darauf das Wörtlein: Aufwärts! in Gold zu lesen war.


isto de sonhar bom para diante


et udite che mi comanda Amore:
« Di', di', pur di', e non çesar çamai,
che forsi avrai merçé de gi toi guai ».


Ach, wie will ich dich ergötzen,
O mein hochgeliebtes Volk!
Meine Gnade soll dich netzen
Wie ein ausgespannte Wolk,
Eine Wolke, die das Feld,
Wann der Morgen weckt die Welt
Und die Sonne noch nicht leuchtet,
Mit dem frischen Tau befeuchtet.


On žert si tropí, vtipem skleslost žehá,
a zatím objímá, když nejvíc raní.
Jdou pádné myšlenky tou jeho skrání
a v srdci mladém zpívá věčná něha.


Das Horn herbei! hoch lasset schäumen
Den Saft zu süßen Zecherträumen!
Der Wein entgleitet, leise kömmt
Vom Rand der Fluthenschwall,
Wie aus erstarrtem Leibe strömt
Die Seel ins Weltenall.


Po předlouhé zymě, když se zklouzly sněhy,
Skopnatěly stráně, břehy,
Opatrný včelař krmil slabé včely,
Pozdné roje hladem mřely –
Nalív do nádoby medu čistoučkého,
Do oule jim vložil s opatrností.
Milá matička hned povolala hostí
K požívání pokrmu sladičkého,
K nímžto, když je shromáždila,
V tento rozum promluvila:
„Jezte dítky s pozorností,
Nevstupujte s všetečností
Do prostředku, skrovně s kraje lížte,
Aniž stredu hlubiny se zbližte,
Všetečně jenž do prostředku kročí,
Zalepí sy nohy, křídla, oči,
Medem umáchaná cele
Postel sobě k smrti zstele.“
Řekla. A v tom hladovitou chasu
Pustí k polednímu kvasu.
Honem každá běží k stolu,
Hodovati mají spolu.


Wo sind die schönen Stunden hin/
Da ihre Freundschafft meinen Sinn
Mit klugen Reden hat vergnüget/
Da wir/ doch sonder Feind zu seyn/
O süsse Quelle meiner Pein!
Mit Wort und Karten offt gekrieget.


Wäre Ahnung wem geworden,
Daß einst gaukelnd um die Grüfte
Bärt'ger Kapuzinerhorden
Solch ein lieblich Träumen düfte?


tu Martel jako raněn, zajásal,
pak ale kryl si v dlaně obličej
a zvolal: „Běda jí a běda mně!
Jaká to muka srdce čekají,
jež spojil Bůh, jež lidé na věky
však rozloučili.“ Makár odvětil:


Dívá se a trhá sebou,
Bože! uleknutím klesá.
Mraky protírá sy z očí.
Vracuje se, mužne duchem,
K předu směle vkročí.


A Gula, com glotônico aparato
Sentada à mesa está grossa, e impedida:
Apoplexia lhe ministra o prato,
E a torpe embriaguez serve a bebida.
Lá num canto se dá mísero trato
A vil Inveja, magra, e carcomida,
Sem gosto, nem proveito só vivia,
Do Ódio visitada cada dia.


Bódog, azki az Úr szavát
Megőrzi parancsolatját,
Uram, rólam emlékezzél meg
Népedhez való kedvedért,
Kérlek, engemet látogass meg
Idvözítő szerelmedért.


Lahodná píseň, nad všecko sladčí,
jakbych se díval ve hnízdo ptačí.


Eu amo os óculos fixos
do professor de latim
que os prefixos e sufixos
sabe tim-tim por tim-tim.


se quattro chioccioline, o qualche foglia
d'appio, o voglia un mazzuolo di serpillo,
o voglia un paio di bachi, o ciò che voglia.


E hárs alá ülünk,
Kéj s béke lesz velem,
Mosolygó szép szemed
Szerelmet int nekem;
S majd fáim éjjelén
A szellő nem zokog,
S reám az esti fény
Örömkönyben ragyog.


Mein letztes Hoffen wird erfüllt;
Ich scheide: stillt, ihr Freunde, stillt
Die Klagen, die jhr führet;
Hört endlich auff, es ist genug,
Mißgönt mir nicht den edlen Schmuck
Der Kronen, die mich zieret.
Gott selber reisst mich von euch hin,
Bey dem ich gleichwol lieber bin,
Ob mich nach euch verlanget;
Ihr liebet mich: Gott noch viel mehr,
Nach dessen Rath in andrer Ehr'
Itzt meine Seele pranget.


Sus imaginaciones doy al viento,
sirviéndome de espejos mil historias
y así, de la esperanza de sus glorias
aun no tengo primero movimiento.


aun así tendré fe; no porque vea
el valor a la par de la constancia
ceñir el lauro en desigual pelea;


Himmlische Jünglinge, Seraphim, die an dem Fuße der Cedern,
Gabriel's und Eloa's, wie Blumen blühten, vermochten
Ihrer Freude Gefühl bei diesem festlichen Anblick
Nun nicht mehr zu halten. Mit Eile rauschten die Saiten:


Pedra, sólida rocha
escondida sob
a terra
rodeada
pelo silêncio dos séculos
sozinha, quieta,
imóve
Formação natural
lava vulcânica
cristal de rocha
sedimentada,
preciosa
pedra,
minera
Tempo que tece a textura das cores
forja o reluzente reflexo
- diamante bruto,
instantâne
Sonho que salta
ofuscante, belo
- lavra de garimpeir
Mundo - negra mina
exaurida,
põe à nú vasta
desolaçã


De a boldogság oly rövid vala;
Mert egy homályos éjjelen,
A barna tündér ott terem,
S imígy hangzik szava:
‘Jó szomszéd! itt az ideje,
Legyen lányod fiam neje!’


– Ba, nahou! – – Nahou! – A ten výkřik šel


Der Anger steht so grün, so grün,
Die blauen Veilchenglocken blühn,
Und Schlüßelblumen drunter,
Der Wiesengrund
Ist schon so bunt,
Und färbt sich täglich bunter.


a ten bol, můj soudruh, ten juž has a zmíral.
Přišlo jaro s láskou mocnou ve své kráse –
moje duše zmlklá lehce zachvěla se,
a já svoje srdce celé zotevíral...


E vad szerepben, így lepé meg őtet,
Hatalma a felgerjedett Erőnek.
S egy percben a mennyboltig felragadva,
Másban megint az omladékra csapta.


Náhle stanul. – Jaká změna!
zaťal zuby v divém vzteku,
krvavá mu chlípí pěna
se rtů zlobou zkřivených.
Vytřeštěným hledí okem.
V lehkém šatě, plná vděků
Andulička nad potokem
stála s hlavou skloněnou.


Gib mir die Hand, du schönes Fischerkind,
Sei du mein Weib, mein Engel, meine Muse,
Auf daß ich werde, was die Deinen sind,
Ein wackrer Lotsen-Mann in blauer Bluse;
Streich mir die alten Falten von der Stirn
Und die Gedanken-Runzeln aus den Brauen,
Fortan soll nur dein Kuß, du schmucke Dirn',
Und Arbeitsschweiß auf diesen Schläfen tauen.


Sklopila očičky,
od jejich pak lící,
jak byly zarděly,
mohby rozžit svíci.


Dann kommt er voller Günstigkeit
Und tut, eh sies gedenken,
Zur Mehrung ihrer Seligkeit
Ganz reichlich sie beschenken.
Den setzt er über ein ganz Land,
Den über dreißig Städte,
Den in den höchsten Ritterstand,
Dem gibt er viel Geräte.


Wie Silber durchwirkt ein schwarzes Gewand,
weiss glitzernd und fahl – so zittert der Mond
auf der bebenden Fluth; und die Fledermaus
huscht eckig hervor aus dem Dickicht. –


Regardez la France en alarmes,
Qui de vous attend son secours !
En proie à la fureur des armes,
Peut-elle avoir d'autre recours ?
Nos fleuves, devenus rapides
Par tant de cruels homicides,
Sont teints du sang de nos guerriers ;
Chaque été forme des tempêtes
Qui fondent sur d'illustres têtes,
Et frappent jusqu'à nos lauriers.


Fu lì da Giuno mutato in suo uccello,
la quale irata poi parea seguire
la vacca per cui era morto quello.


Lebukóban van már a nap,
döcög a vasparipa.
A bus legény harmonikál,
ujján a jegykarika:
Kicsi szentem, mátkám
Csak még egyszer látnám!
Szentebb nékem a császárnál,
Az egész világnál.
Verje meg az isten,
Aki közénk állott!
Verje meg az isten,
Hej de meg is verte
A katonaságot.


Je suis l’âme par Dieu choisie
Pour charmer mes contemporains
Par tels rares et fins refrains
Chantés à jeun, ô cieux serins !


Wie schön es auch im Mai zu sterben
Um aufzublühn zur Frühlingszeit:
Ein stolzer Geist will mehr erwerben,
Will höhere Unsterblichkeit!


Doch sie, die oft geführt schon meine Sache,
Getröstet mich so oft und gern zuvor,
Verloren hatte sie für mich die Sprache,
Die Sprache, oder ich für sie das Ohr.


Amor, que a un tiempo eres troyano y griego,
breve placer, tesoro del rey Midas,
divino ensalmador de tus heridas,
luna, que porque crece, mengua luego.


Ne tragédie ženy, matky, dcery, –
los lidské samice od divé slasti,
jež nahým tělem tak dovede třásti,
že potopí se v ples rozkoší sterý,


Quanto in alma gentile a senno raro
Possa congiunta singolar beltate,
E che viver lontan come voi fate
Da sé medesmo e più che morte amaro;


天街露冷思难禁
对月空悬万里心
故国此时方捣练
满庭梧影夜深沉


Étant né très naïf avec un cœur très droit,
Afin que tout conflit sur ce point se termine
Je vous le dis, mortels chétifs au cœur étroit,
Dans un album il faut, il faut, de l'albumine.


Des Amt's weiß er zu walten!
Weiß jedem Treu' zu halten,
Der Schutz von ihm erhofft!
Mit seinem Leibe deckte,
Wenn unser Zorn sie schreckte,
Er die Gefang'nen oft! –


si vi el seno gentil, do se anidaron
las gracias; do el carmín, que Venus ama,
sobre luciente nieve se derrama,
e inocentes mis ojos lo miraron;


In: BARRETO, Antôni Isca de pássaro é peixe na gaiola: pequeno concerto para realejo, caniço & vitrol I Débora Camisasc e Belo Horizonte: Miguilim, 199 2 (Rimas) Poema integrante da série Isca de Peixe É o Silênci


Die Stadt stand steinern um mich hoch,
Der Fluß trieb Fluten durchs Brückenjoch,
Als ob er das Liebste sich suchen muß,
Als müßten die Wasser sich sputen.


Měli jsme se, ach! tak rádi,
Stěží jsme si to však řekli;
Hledali jsme se i našli,
A přec jsme se sladce lekli!


Jak jim srdce hrůzou klepá,
že snad hlad neb divé zvíře
Krále zbožněného ztepá,
noc krk zkroutí Časomíře;
když se ježí moře,
peklo bouří v hoře,
hrom i skály třepí,
k lidem strachy boře
štěstí bůh se vlepí.


Jede Schmach und jede Schande,
jeder Schmerz und jedes Leiden
wird bei richtigem Verstande
deinen Aufstieg mehr entscheiden.


Dnes nejtěžší jsou vyřčena už slova
a dosněn je sen děcka – Oblomova,
máť obšírná, jež’s nad zeměmi všemi,
tvůj zaklet háj i luh i černozemí.


<p class="t">По-осеннему кычет сова
Над раздольем дорожной ранОблетает моя голова,
Куст волос золотистый вянеПолевое, степное «ку-гу»,
Здравствуй, мать голубая осина!
Скоро месяц, купаясь в снегу,
Сядет в редкие кудри сынСкоро мне без листвы холодеть,
Звоном звезд насыпая ушБез меня будут юноши петь,
Не меня будут старцы слушатНовый с поля придет поэт,
В новом лес огласится свистПо-осеннему сыплет ветр,
По-осеннему шепчут листь


A starý sedlák těžce zadlužen
jít musel v dálný kraj z těch rodných stěn,
kam vábila dřív touha po zlatu...
Pes hnědý zbyl tu; teskně vyje, štěká,
když vzejde noc a obíhaje čeká
sedláka, ženy, dětí návratu.


Das spielende Kind, das neckend hier
Sein Schneckenhäuschen geschleudert hat,
Die glühende Braut, die lächelnd dir
Von der Ringelblume gab Blatt um Blatt;
Der Sänger, der mit trunkenem Aug'
Das Metrum geplätschert in deiner Flut,
Der Pilger, so am Gesteine geruht,
Sie alle dahin wie Rauch!


In einer hat das Schwerdt, in andrer Hand die Schalen
Gerechtigkeit; dann so siht man sie meistens mahlen.
Wie so? Weil sich zur Wag ein Schwacher gerne kehrt,
Ein Starcker aber nicht, der gerne fast das Schwerdt.


回首仙源隔彩霞
丛祠攫肉有饥鸦
贞元朝士重来晚
不见桃花见菜花


‚Lidského tys ducha jasné plody
– tisíceré knihy – ohněm zžeh‘;
sám teď zkoušej plamenů těch hlody
tolik tisíc let, co‘s spálil kněh!‘


Nimm von mir zwei Jahr-Olympiaden,
Laß mich in der Wunderquelle baden,
Die den Greis zum Jüngling neu verjüngt,
Die ins graue Haar ihm Rosen bindet,
Um den dürren Stab ihm Weinlaub windet,
In die Adern neuen Frühling singt;


之官两度此移船
风满前山月满川
自信此心如铁石
不妨临井酌贪泉


Und Hände gibts im Orient,
Wie Schwäne weiß, mit blauen Malen,
In denen zwiefach Feuer brennt,
Als gelt' es Liebesglut zu zahlen;
Ein leichter Tau hat sie genäßt,
Ein leises Zittern sie umflogen,
Sie fassen krampfhaft, drücken fest –
Hinweg, hinweg! du hast die Pest
In deine Poren eingesogen!


Nach der Liebe treuem Glücke,
Das er nirgends finden soll,
Kehrt ein andrer seine Blicke,
Dir vertrauend, sehnsuchtsvoll.


l'alma del tutto in essi rompeva la inerte de' sensi
bruma, e ne' grandi spiriti il sole ardea.


Nepláče v háji smutná žežulice,
leč matka vlasť pro syna velkého,
utichla bouře, krutý bol ji schladil;
vždyť celý národ klade otce v hrob!
Zalkala srdce divou bolestí,
ztrnula ústa němým úžasem,
chvějí se duše zvěstí neblahou,
jen zřejmě mluví polekaný zrak:
Nám otec umřel, otec umřel nám!
Nechceme věřiť zvěsti Jobově,
jež celou, sirou vlastí zachvívá
a celý národ vrhá žalu v plen.
Nechceme věřiť, kmet že velebný
nás opustil u prostřed zápasu,
kde bratra haní brat a zrádcem zve,
kde nivu naši koukol rozkolu
záhubou dusí nepřátelům v ples.
Nechceme mysliť, že jsme sirotci,
jimž umřel otec dobrý, pečlivý,
nechceme mysliť, že juž odešel
starosta věrný svému národu.
Nechceme cítiť, velký vlasti syn
že opustil ji v dobách zkoušení,
nechceme cítiť, otec velebný
že ve sváru svých dítek zanechal.
A přec to pravda, vážná, bolestná;
máť němou, ale jasnou mluvu smrť! –
Ba byl to syn! On s vlastí v jedno srost’,
jen za ni trpěl, žil a pracoval,
jí na pokyn vše obětoval rád.
Ba byl to syn! Vlasť kletou, zhaněnou
očistil klatby, zjednal úctu jí,
a české jméno znovu rozneslo
se po národech, čisté jako dřív,
a národové žásli poznovu,
že vzkřísil se zas národ ubitý
k novému žití, k novým zápasům
za právo svoje, řeč a osvětu,
a národové žásli poznovu,
že žije opět národ Husitův! –
Ba byl to otec! Vzorným příkladem
vždy jako slunce zářil národu,
vždy bylo snahou jeho vtělenou,
práv zemských dávných dobyť zpět
a neporušená je zachovať,
jak v zlatých dobách slavní předkové!
Ba byl to otec! Ve tmy staleté
vrh’ jasnou světla, pravdy pochodeň
a jako bůh řek’ českým dějinám:
Již konec bludům, světlo, pravda buď!
A s pílí vzácnou, umem zpytavým
se ponořil do proudu dějinstva,
by svaté písmo svému národu
vynesl odtud čisté, blaživé.
A české jeho slavné dějiny
se staly božím evangeliem,
v němž čítá národ s láskou, hrdostí.
Zde vzory jsou, jak právo národ ctil,
vlasť miloval a za ni život klad’,
zde výstrahy jsou, nesvornosti duch
že přived’ vlasť vždy v propasť záhubnou! – –
Že nesvorni jsme, proti bratru brat
se staví vzdorně jako hance, vrah,
Bůh těžce nás, ba těžce potrestal.
I shasl nám ten heroický duch,
náš vůdce, štít, náš otec Palacký! –
Však neumřel! Jen vzletěl do výše,
kde velkých duchů září Pantheon,
ztad žehná nám, jako nás miloval,
ne otec juž, leč vlasti genius!
O genie náš, v lásce dětinné
se k Tobě vinem, žehnej, žehnej nám!
Kéž Tebou národ vejde v svorný chrám!
Pak svitne spása vlasti jediné;
vždyť při svornosti národ sílí, plesá
a nesvorností hyne, chabne, klesá.
Kde nedůvěra, závisť v duši plane,
tam beznaděj’ i slabosť neustane,
kde víra, láska jest a svorný duch,
tam síla, naděje, tam žehná Bůh!


S a két szép gyermek! kis fiammal
Futosva fűzfa-paripán:
Játszván a bábuzó leánnyal,
Kiáltoznék: apám, apám!
Majd vesszőcskét törvén kezökbe:
Futnék - hogy űzzenek nyomon;
Csendes, boldog stb.


Two amorous Sparrows chose this place;
The softest of the feather'd race:
The MARS and VENUS of the grove;
Less fam'd for singing than for love.
The songsters warbled sweet; while they
As sweetly bill'd their time away.
So closely seated were the two,
Together you wou'd think they grew:
The twig was tender where they sate,
And bent beneath their little weight;
But scarcely in their lives was known
To bear the one, when one was flown.
When hunger call'd, they left the wood,
Together sought the field for food;
When thirsty, in the shallow rills
Together dip'd their little bills.
When PHOEBUS sitting in the west,
And thick'ning shades invite to rest,
They homeward bent their mutual flight:
Thus pass'd their day, thus pass'd their night.
The castle, where these lovers lay;
Was in a hollow oak, they say:
There, side by side, all night they kept;
Together walk'd, together slept:
And mixing amorous disport,
They made their winter-evening short.
Tho' free, 'twas left to other's mind,
To chuse a mate from all their kind,
She only lov'd the loving he;
He only lov'd the lovely she.


Rovněž ona s dívčí něhou
tulí věrně oba dva
jako vonné rozmarýnky
na vznětlivá ňadra svá.


tak choti pravila, a než ji moh’
on vymluviti vrtoch rozmarný,
zem zachvěla se, vodní prameny
se rozbublaly jarním zurkotem
a cesta z Orku uvolnila se
rozkošné Persefoně vášnivé.


Az mikor néki tetszik, megsegét tégedet,
Noha még elsőbe várja megtérésedet,
Higyjed, eljön, mert megszánja sok keresztedet,
Térj hozzája, s benne veszed reménségedet.


Modravě širého a bezedného oka Tvého zíráním
a čarovným Tvým zjevem,
světelně dlouhého a teskně zvlněného vlasu Tvého zmíráním
a záhadným Tvým zpěvem
prověčně hypnotisován,
své srdce čarokruhem magické Tvé moci
duchově obklopeno, a tak bez pomoci
Tvé kráse vzdán:


عَيني أَلومُكِ لا أَلو
مُ القَلبَ لا ذَنبٌ لِقَلبي
أَنتِ الَّتي قَد سِمتِهِ
بِبَلِيَّةٍ وَضناً وَكَربِ
وَسَقَيتِهِ مِن دَمعِكِ الـ
ـسَفّاكِ سَكباً بَعدَ سَكبِ
فَنَما الهَوى فيهِ وَشَبَّ
وَصارَ مَألِفَ كُلِّ حِبِّ
وَيلي عَلى الريمِ الغَريـ
ـرِ الشادِنِ الأَحوى الأَقَبِّ
تَترى لَدَيَّ ذُنوبُهُ
وَيَجِلُّ في عَينَيهِ ذَنبي
إِن زارَ رَحَّبنا وَإِن
زُرناهُ لَم نَحلُل بِرَحبِ
وَإِذا كَتَبتُ إِلَيهِ أَشـ
ـكو لَم يَجُد بِجَوابِ كُتبي


Oui, ton être futur vivait dans ma mémoire ;
Je préparais les temps selon ma volonté.
Enfin ce jour parut ; je dis : « Nais pour ma gloire


Strašný mor své vztřásal křídlo černé
Nad tou smutnou planinou;
Pastýř padl, mřelo stádo věrné,
Zbírala smrt kořisť svou.


Toť doba, kdy Církev své hlásala triumfy zjevnou mstou, skrytou
a znemravnění svých Sodomu papežskou autoritou.
V tu dobu to bylo,
kdy vraždila každý vzkřik lidský, vzkřek orlí vzpoury ubila
a protesty Srdce a Rozumu
na inkvisičním kole ztlumila,
je na hranic plamenech zhubila.
V tu dobu to tenkrát bylo,
kdy odmítnuv z Říma mu vnucené pravdy na žhnoucí hranici
Hus zazpíval vítěznou píseň Svědomí, plápolem vlající
do světových úhlů všech, ó, nadlidská Sílo,
a v základech Církví třás‘, zachycen kameny zvětralými
a navždy již z drolící se té klenby vypadlými,
kles pod nimi zdrcen, však velký.
Tu za ohořelými rameny
hle, k úžasu biskupů mstivých fanatického Říma
příšerně ozářen krví a šlehajícími plameny
stín protestu výrost až k nebesům, do nocí Evropy hřímá.
Tu z chatrčí nejubožejších a při zemi nejshrbenějších
řev odvety zdvihl se. Postavy děsivé do šiků řadí,
pro člověka svého jít do bojů čistého svědomí krvavých,
ty pomstít, své katy i cizáky, císaře, který zradí,
Řím proklet a se zemí srovnat zpupná léna a hrady
a za pravdu táhnout a stavět své řady a řady a řady,
své dunící vozy, své řady, své řady, své řady, řady.
Dny hrozné a němé noci. Co dělo se v Čechách dole,
jak němě a pod staženými kuklemi Táboři táhli,
mstu v bezvousých obličejích, přes řeky, přes pláně, pole,
jak šeré a nekonečné Prozřetelnosti hlas náhlý
a pod nohou duněla země jim dupotem nekonečným,
tvrdým i vítězným mementem, hlasem budoucna věčným.
Ó, bujně rozrostlá lípo! Cítilas otřesy země?
Žen opuštěných mdlé objetí? Loktušek dotyk? Ty temně
kol zdupané skvrny polí a požáry shořelých krovů?
Krev rezavící a přischlou na hřebech děsného kovu?
Ty žilnaté ruce selské, z okovů vyproštěné
a zdvižené z poddanství staletých k odvetě vynucené?


洞府桃花出泛泉
只容刘阮见飞仙
丛条叠颖嫌逋客
好去人间莫浪传


Délicieux désert, solitude pâmée,
Quand le remous de l’eau par la lune lamée
Compte éternellement ses échos de cristal,


Auf unsern Bergen wächst der Wein:
Wir müssen Gottes Kinder sein.


bajel en cuya gavia esclarecida
estrellas, hijas de otra mejor Leda,
serenan la fortuna, de su rueda
la volubilidad reconocida:


Kde byli přátelé, již druhdy lhali
mi lásku? Zmizeli a nad mou hlavou
jen černí ptáci skřekem krákorali.


(Куростро Ищут Михаил Находят ег Ночь перед отплытием
в дальний пут)
Орел, едва лишь пухом оперенный,
Едва в себе почуял дерзость сил,
Рассек эфир, с размаху воспарил;
Хор птиц, его явленьем изумленныНеспорный крик ему навстречу шлеНет! Дерзость тех очей и тот полет
Не зрит себе ни равных, ни преслушных
И властвует в селеньях он воздушных,
Не так между людьми: ах! от пелён
Томится столько лет ревнитель славы!
Еще томится возмужалый он,
Отвержен и не признан, угнетен…
Судьба! О, как тверды твои уставы!
Великим средь Австралии зыбей,
Иль в Севера снегах, везде одно ли
Присуждено! — Искать желанной доли
Путем вражды, препятствий и скорбей!
И тот певец, кому никто не смеет
Вослед ступить из бардов сих времеПред кем святая Русь благоговеет,
Он отроком, безвестен и презрен,
Сын рыбаря, чудовищ земноводных
Ловитвой жил; в пучинах ледяных,
Душой алкая стран и дел иных,
Изнемогал в усилиях бесплодных!…


Půlnoc byla; v Kinské slavíci pěli;
hvězdy v přestávkách jim potlesk jiskřily smělý.


أَقولُ وَقَد طالَ لَيلُ الهُمومِ
وَسامَرتُ نَجوى فُؤادٍ سَقيمِ
تُرى الشَمسُ قَد مَسَخَت كَوكَباً
وَقَد طَلَعَت في عِدادِ النُجومِ


Le nez rouge, la face blême,
Sur un pupitre de glaçons,
L'hiver exécute son thème
Dans le quatuor des saisons.


Befinden würd er mit wollust
und mit unlust, so spat zu finden,
wie euer haupt und eure brust
kan alles unglück überwinden.
Dan euers lebens reicher thron,
und eurer selen gleicher ton,
der tugend einiges exempel
der göttin Panareten tempel:
In euch des himmels hand ganz frei
kont und wolt des leibs und der seelen
gleichlose gaben, ganz getreu,
zu trutz dem unglück, recht vermählen.


Was denn, Hans?


Mein Kind, ich schäme mich zwar nicht,
Ein Gläßgen außzustechen,
Mein Hertz, mein Mund, mein Angesicht
Wird ander Zeugnuß sprechen,
Doch, weil mirs zu geschwinde kam,
So kriegt ich eine grosse Scham.


Ač hlavu má to tělo světodějné
a já mu sílu divotvornou vlil,
však ještě třeba dát mu srdce hřejné,
jímž velmi rád bych tebe učinil.


Auf schwachem Teppich liegt ein breites Bilderbuch,
Von grünem Deckenlicht verzerrt und übertrieben.
Wie – weiche Kätzchen – fromm sich weiße Fräulein lieben!
Vom Hintergrund ein Greis und seidnes Taschentuch.


لم تكن الهاوية،
غير الدرج الحر نحو الأقاصي
امشي، يدي تشخص في خشبٍ يتهرأ،
وينقطع ويتلاشى
بدتْ الهاوية أبعدَ
أبعدَ مما يريدُ الغبارُ
سديمٌ ونارٌ
كأني بها نَعَمُ النافية


Gedenk doch, meine Seel', also hat Gott geliebet,
Daß er den einigen und liebsten Sohn dir giebet!
Du große Gottesgab', der Liebe Pfand und Band,
Ich nehm' dich willig an aus deines Vaters Hand.


Si a músicos entrar dejas,
Ciertos serán mis enojos,
Porque aseguran los ojos
Y saltean las orejas;
Cuando ellos ajenas quejas
Canten, ronda, pensamiento,
Y la voz, no el instrumento
Les quiten tus alguaciles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.


Piacesse al ciel, che 'l foco
ond'io e notte e dì m'ardo e consumo
dentro, vi si mostrasse un dì di fuore,
se non può con la fiamma, almen col fumo,
per scemare il mio duol con vostra fede;
ch'assai men nòce il mal, quando se 'l crede.
M'acciò che il ver sia occulto ad ambiduo,
a lei l'alto mio ardore
ed a me il ghiaccio suo,
l'ingiusto mio signore
fa che da voi, che siete neve in voi,
escan l'ardenti fiamme, ond'io mi sfaccio,
e da me, che son foco, n'esca il ghiaccio.


Vain wish! me Fate compels to bear
The downward Season's iron reign,
Compels to breathe polluted air,
And shiver on a blasted plain.


Er kauft ihr wohl ein'n Gürtel schmal,
Der starrt von Gold wohl überall,
Für funfzehn Pfennige.


Wiewol ich kan mein Wort nicht von mir geben,
Wer weiß, ob ich mein Glücke werd erleben,
Wie mancher gibt der Eitelkeit valet
Eh er die Spur der süssen Liebe geht.


Und daß der Mann, der schüchtern vor dir stand,
Den Blick gesenkt vorm hehren Strahl des deinen,
Am fabelgleichen fernen Isterstrand
Bei ihrem offnen Grabe werde weinen.


Však cikánky již z cesty hlučný povyk tropí
a žebroní: „Jen vy nám, pantatínku drahý,
k vám nebraňte! Jen trochu, tatínku náš, sena
tam pro koníčka. Táto! Kousek chleba dejte,
zas nadělí vám pán bůh, aby vaše prahy
smrť nepřekročila ni člověk zlý, ni nouze.
Nu, pro to zdraví vaše! Požehnání sejte,
a hojně se vám zrodí, tatíku můj milý!“ –
Tak kroky na sáh vedly, řeči na dva dlouze,
rty hýbajíce zručně všude žebronily
až k statku Vejvodiče, jenž byl ve vsi středu
a napřed zahrádku měl, dubová též vrata,
jež na pilířích velkých byla zavěšena –
pilíře kamenné a staré ku pohledu
i šedé, dílem byly sochařského dláta;
neb nejvýš dvojice psů byla natažena
dovedně tesaných, z nichž oba vzhůru hlavy,
sluch i zor napjatý, jak strážci domu praví
v dál větřili, ač oba pokryti již mechem.
Sem podél plotů blížil se již s velkým spěchem
po návsi prachem zástup hlučný, divný, pestrý.
Šli tmaví mužové, psy chutě odháněli,
již koně kousali do vetchých jeho nohou,
co zatím po dvorech se hnaly černé sestry,
šat svrchní přes rámě, v něm děcka, rance měly,
a prosby dotěrné i kletbu tajně mnohou
z úst šlouce za vrata a v okna vzhlížejíce.


古寺高楼暮倚阑
野云不散白漫漫
好山遮尽君无恨
且作沧溟万里看


U cesty stařeček bílý,
smutný a znavený sed,
slabé a choré je tělo
srdce i zabolí teď.
Vzpomíná marných snů mládí,
z pohádky bájný zří zjev –
Komu zněl zlatého ptáka
zázračný zpěv?


Rovné právo, toho vy se
Víc než smrti hrozíte,
Při rovném že právu mine
Vaše vláda – tušíte.


Jak však provést fakticky
v náš věk demokratický
návrh tvůj tak staropedagogický,
i když myslíš, že je hygienický?
Upokoj se radou mou:
Hloupí nezmoudří přec lískovkou.


Políčka malá v horách
a plná kamení.
Tak mnozí v cizí zemi
tam leží pohřbeni,


So stand ich nun. Der Stern des nächsten Schildes
Berief mich hin, die Wohnung schien erträglich.
Ein Mädchen kam, des seltensten Gebildes,
Das Licht erleuchtend. Mir ward gleich behäglich.
Hausflur und Treppe sah ich als ein Mildes,
Die Zimmerchen erfreuten mich unsäglich.
Den sündigen Menschen, der im Freien schwebet –
Die Schönheit spinnt, sie ist's, die ihn umwebet.


Wozu dein armes Hirn zerwühlen?
Du grübelst und die Weltlust lacht!
Denn von Gedanken, von Gefühlen,
Hat noch kein Mensch sich satt gemacht!
Ja, Recht hat, o du süsse Mutter,
Dein Spruch, vor dem's mir stets gegraust:
Was soll uns Shakespeare, Kant und Luther?
Dem Elend dünkt ein Stückchen Butter
Erhabner als der ganze Faust!


Zwar schnaubt mein Dey: Du Christenhund!
Und geißelt mir den Rücken wund,
Und sieht aus wie der Teufel:
Doch jeder hat so seinen Tick;
Und ich verwette mein Genick,
Gut meint er's ohne Zweifel!


Nyní v modlitbě se neklaní
posvátnému na oltáři kmitu,
ale čelo tiskne do dlaní
v divé směsi myšlenek a citů.
Když blesk náhle v ochozu se nítí,
tu mní v ohni jeho prchavém
otce svého hrdou postať zříti
na lešení onom krvavém;
vidí šíji, obnaženou k ráně,
ušlechtilou krásu mužné hlavy,
hrdolepě povypjaté skráně,
kolem rtů ten úsměv pohrdavý
a ten čela vzdor, ty zraky smělé – –
Zdá se mu, že na něm utkvívají
plny lásky, výčitek a žele,
že jej slavně k pomstě vyzývají,
že ho víží svatou závětí,
aby prapor pošlapaný vznesl,
za nějž otec v popravišti klesl.
Vidí klekat jej a v zápětí
meč jak v ruce popravčí se kmitá
a jak hlavu krásnou rouhavě
za krvavou kadeř biřic chytá,
v koš ji metá k děsné výstavě;
jak se za ním ve vítězné slávě
pošklebně ret jesuity svíjí...
Zaťal zuby jun a hněvně ryjí
nehty jeho v prsou, černém hávě,
jakby řízu tuto ruce zlobné
rozškubati chtěly v kusy drobné.


Geh, der Rausch ist vorüber,
Die Tür ist zu,
Geh, laß mich, ich bete für dich.
Da ist nicht das stille, blöde,
Du hast mich zerstört,
So hast du kein Recht auf mein Leben.
Und doch hast du mir die große Liebe gegeben.
In Elend und Untat bin ich geworden.


Ins stille Land!
Zu euch, ihr freien Räume
Für die Veredlung! Zarte Morgenträume
Der schönen Seelen! künft'gen Daseins Pfand.
Wer treu des Lebens Kampf bestand,
Trägt seiner Hoffnung Keime
Ins stille Land.


A tvých očí topasy
v onyx zasazeny
tyrkysům mých vyprávěly
o snech mladé ženy:


Intorno al letto mio le quattro belle
donne vi fecion tanto di splendore
qual la casa del sol descrive Ovidio.


Da sie gen Ulm eine reit,
Der Burgermeister ihr entgegen schreit:
Nach adelichen Sitten
Werd ihr für Hammen bitten.