Entran li razzi suoi per quei di Febo
e falli sottoposti
a sé, come quei fanno delle stelle.
Né più delle sorelle — a Deifebo
sì parle ove s'accosti
questa, che toglie fama all'altre belle.
De gli occhi suoi si vede uscir fiammelle
e vivi spiritelli
con dardi e con quadrelli,
che Amor, come gli piace, quindi manda;
e chi come sia ver questo domanda
per pruova il saprà se va a vedelli,
ché non so cor sì duro o sì spiatato
ch'a lei mirar non vegna innamorato.


Ihr irrt euch in der That; schaut sie mit Ehrfurcht an,
Hier ist, betrogne Schaar, hier ist der Heldenplan,
Wo man die Göttinnen, so Reich und Land beschützen,
So klug als Prinzen sieht auf hohen Thrönen sitzen.
Sie weichen diesen nicht an Großmuth und Verstand;
Denn in dem glänzenden und herrlichen Gewand,
Womit die Majestet die Glieder pflegt zu decken,
Sieht man so wohl, als dort, auch Heldenseelen stecken.


Und ich kan an des Lammes wunden-ritzen gebeugt und sünderhaftig ruhn und sitzen.


Doch in Dir – froh ging mir auf und unter
Stets der Sonnenschein, und mild und munter
Strahlt' in Dir mir Lunas Silberlicht.
Immer, wenn es durch des Himmels Bläue
Lächelnd wie der Blick der Liebe bricht,
Mahnt es schmerzlich mich an Dich aufs neue.


جَلَسَ الأَمِيرُ إِلَى الطَّعَامِ عَشِيَّةً
وَدَعَا الإِمَامَ لَهُ فَلَمْ يَتَقَدَّمِ
فَأَصَرَّ إِلاَّ أَنْ يُجِيبَ دَعَاءهُ
فَأَطَاعَ لَكِنْ طَاعَةَ المُتَأَلِّمِ
كَانَ الإِمَامُ عَلَى أَسىً لِبِلادِهِ
مِنْ سُوءِ سَيْرِ أَمِيرهَا المُتحَكِّمِ
أبداً يُوَالِي نُصْحَهُ بِتَلَطفٍ
فَيفُوزُ مِنْهُ بِنُفْرَةٍ وَتَجَهُّمِ
مَرَّتْ بِهِ الأَلْوَان يَأْبَى مَسَّهَا
وَلَهُ مَعَاذِيرُ السَّقِيمِ المُحْتَمِي
وَبِزَعْمِهِ أَنَّ الطَّبِيبَ نَهَاهُ عَنْ
غَيْرِ الحَلِيبِ فَإِنْ يُخَالِفُ يَنْدَمِ
فَتَبَادَرَ الخَدَمُ الوُقوفَ وَأَحْضَرُوا
لَبَناً زَكِيّاً نَاصِعَ المُتَوَسمِ
أَلْقَى عَلَيْهِ يَداً فَحَالَ لِوَقْتِهِ
وَإِذَا البَيَاضُ كَصِبْغَةٍ مِنْ عَنْدَمِ
رِيعَ الأُولى نَظَرُوا إِلَيْهِ وَأَفْظَعُوا
تِلْكَ الكَرَامَةَ وَانْثَنُوا بِتبَرمِ
حَتَّى لَكَادُوا يَفْتِكُونَ بِشَيْخِهِمْ
زُلْفَى إِلَى ذَاكَ الأَمِيرِ المُطْعِمِ
وَثَنَى الأَمِيرُ فَقَالَ مَا تَأْوِيلُهَا
أَكَذَا مِزَاحُ الصَّائِمِينَ القُوَّمِ
فَأَجَابَهُ وَبِهِ تَفَكُّرُ غَائِبٍ
عَنْ رُشْدِهِ وَلَهُ تَبصُّرُ مُلْهَمِ
إِسْمَعْ مِنَ الغَيْبِ الَّذِي أَنَا قَائِلٌ
بِلِسَانِهِ لِلجَائِرِ المُتَنَعمِ
هَذَا نَذِيرٌ لا شَفَاعَةَ بَعْدَهُ
عِنْدَ المُهَيمِنِ أَنْ تُصِرَّ وَتَظْلِمِ
هَدَّمْتَ فِي طُولِ البِلادِ وَعَرْضِهَا
أَعْلامَهَا الحُكَمَاءَ كُلَّ مُهَدَّمِ
أَسْرَفْتَ فِي هَذِي الدِّيَار مَهَانَةً
لِكَرِيمِهَا وَمَعَزَّةً لِلمُجْرِمِ
بَالَغَتَ فِي طَلَبِ الحُطَامِ إِلَى مَدىً
مُغْنِي الوُلاةَ وَلِلعُرُوشِ مُحَطَّمِ
بَايَعْتَ دُونَ حِمَاكَ بَيْعَةَ خَاسِرٍ
تُؤْتَاهُ مِنْ كَدْحِ الفَقِيرِ المُعْدِمِ
أَوْفِ البِلادَ بِمِثْلِ أَجْرِكَ حَقَّهَا
مِنْ خِدْمَةٍ وَمَحَبَّةٍ وَتَكَرُّمِ
أُرْدُدْ إِلَى هَذَا الحِمَى اسْتِقْلالَهُ
يَخْلُصْ طَعَامُكَ يَا أَمِيرُ مِنَ الدَّمِ


Es trifft der alte Ehemann
Die Tochter unbedeckt in Richards Armen an:
O hätt' ich sie an seiner Statt erblicket,
Wie hätte mich des Mädchens Reiz entzücket!
Ihn rührt er auch, jedoch aus Eifer nur;
So nackend, wie man uns, im Schatten junger Bäume,
Die ersten Eltern malt, im Stande der Natur:
So lag auch Doris hier, gewiegt durch sanfte Träume.
Doch an des Apfels statt, den Eva dort gehalten,
Hielt Doris, dies verdroß den Alten,
Das, was noch oft mein Mädchen hält,
Was heimlich Spröden selbst gefällt,
Was Adam oft gebraucht, sein Evchen zu vergnügen;
Und so wie Richard lag, so wünscht' ich selbst zu liegen!


江梅珍重雪衣裳
薄相红梅学杏装
渠独小参黄面老
额间艳艳发金光


Mstitelek rejem poutníka to mrazí,
jenž, pozdně stoupaje, mdlí –
Ale ze srdce přec jen, a přes hroby a srázy:
tirili, tirili, tirilí!


Často vlastní štěstí pokazí,
kdo svou řečí jiné porazí.


Der schönen Jugend Kranz,
Der roten Wangen Glanz
Wird wie ein Kleid verzehret,
So hier die Motten nähret.
Ach, wie gar nichts im Leben
Sind die auf Erden schweben!


لا تخلط الواجب بالممكنِ
وكن بتمييزهما معتني
فالواجب الحق وجود وما
سواه غير العدم الممكن
لم يتغير واحد منهما
عما عليه كان قدماً بني
هذا الوجود الحق باد على
كل التقادير بما يعتني
بعلمه قامت سماواته
والأرض حتى كل شيء فني
وهو كثير في ظهوراته
وواحد في ذاته الأبين
مكوّن الذرات يأتي بها
وجوده بالقلم المقتني
يركّب الأشياء منها على
تصويرها من فاضل أو دني
حتى تراه ظاهراً بالذي
ركَّبه ينطق بالألسن
تراه في صورة ناعورة
وتارةً في شكل روض جني
وتارة في شكل بدر على
غصن مليح أهيف ينثني
وهو الذي قد جل في نفسه
عن صورة التصوير للأعين
والجاهل المنكر في غيه
وللذي يعرف عيش هني
تبارك الله الغني الذي
يعرفه بالحسِّ عبد الغني


To yonder hills, which bound the sight,
Where blushing eve dissolves in night,
To the wild heath, o'er which the gale
Bleak wafts each sweet perfume of spring,
And to the weed-grown briary vale
Sorrowing the parting lay I sing;
"Sweet flowers of spring, enlivening day,
" Nature's unfolding charms fleet fast away. "


Mučí ta zemdlená Evropa
frivolně zpívající,
opilá, sestárlá nevěstka
před chladným jitrem.


Ich singe nicht den kühnen Geistern,
Die nur Homer und Milton reizt;
Weil man den unerschöpften Meistern
Die Lorbeern nur umsonst begeizt.


Jak netýkavka stahuji se
a couvám, klesám, vadnu pak.
Kams do zátoky pusté prchám
jak slané vody sytý vrak.


Non discese sì presto mai saecta
quando Giove iratamente tona
che 'l cel non haggia mostro magior frecta
a fracassarme tucta la persona:
forsa ha voluto far per me vendecta,
vedendo la spietata tanto prona
ad ogne crudeltà, o forse ch'ello
non voleva del mondo esser men bello.


Du bist Gott, der Herr der Ewigkeiten,
der du Leben gibst und nimmst das Leben,
der du bleibst in Willkür deines Schaffens,
unberührt im Wandel aller Zeiten.
Aber ich bin nur ein Mensch der Erde,
der dahin geht wie das Grün der Fluren,
der dahin welkt wie die Kürbisranke –
und ich zürne billig bis zum Tode.


Můj zrak, sny opleten, se v černou vodu vrývá –
ta nezměřená tůň, ta něco dole skrývá!
Snad česká pohádka tam, z krajův vyhoštěná.
Snad dávných bohů kruh ta kryje sklená stěna.
Snad dlí tam českých našich hrdin slavný tem –
vy bohorovní, úžasní vy hrdinové,
již na vás zapomněla sirá česká zem
a zapomnělo všechno pokolení nové!


De látom, nincs mód benne,
Szíved hozzám hív lenne;
Látod könyeim, mint hullnak,
Nagy fájdalmim is újulnak;
Vagy pogány s nem könyörülsz,
Sőt inkább annak örülsz.


Wer kommen will in dieses Hauß/
Darff nicht die ungetreuen Sinnen
Mit falschen Farben zieren aus;
Ein treues Hertz allein ist angenehm hierinnen.


Was ich nicht kann, das gib du mir,
O höchstes Gut der Frommen!
Gib, daß mir nicht des Glaubens Zier
Durch Trübsal werd entnommen!
Erhalte mich, o starker Hort!
Befestge mich in deinem Wort,
Behüte mich vor Murren!


In Nachtviolenkelchen eingeschlossen,
Verschliefen einen heißen Tag die Elfen.
Nun öffnen sie die schummertrunknen Augen
Und blinzeln, weil zu nah die Funkenwürmchen
Um ihre Lager schwärmen. – Gut geschlafen?
Frägt Ariel sein Liebchen Ariella. –
Ach nein, mein Herz, ich hatte bange Träume.
Ich sahe dich, du warst in einen Tropfen
Eiskalten Thau, der tief versteckt im Kelche
Der Nachtviole lag, hineingefallen.
Ich schrie und rief zu Hülfe, was von Elfen
Im ganzen Kelche war – sie kamen alle,
So weit sie meine Stimme nur vernahmen,
Bis von den allerhöchsten Blätterspitzen –
Ach ja, die Noth lehrt schreien, mein Geliebter!
Und flugs hing eins sich an des andern Flügel,
Wie Glieder einer Kette sich verbindend,
Und unsre Kette ward so lang, mein Herzchen,
So lang, wie ich gesehn noch keine andre,
Selbst nicht bei unsres Königs Hochzeitfeier,
Im großen Reigen, welchen alle Gäste
Mittanzen mußten auf dem Lilienplane.
Ich war das unterste der Glieder, wurde
Hinabgelassen in den tiefen Tropfen,
Und sahe dich – du lagst und zappeltest
Und strecktest sehnlich deine lieben Arme
Zu mir empor – ich aber sehnt' und dehnte
Mich aus mit allen Kräften – Ach, vergebens!
Die Kette war zu kurz, und alle Elfen
Schrien hinter mir: Sie reißt, sie reißt, die Kette!
Da wacht' ich auf und lag in deinen Armen
Und mußte dich mit meinen Küssen wecken,
Zu sehn, ob du auch wirklich unversehrt bist.


Rozsvítí světla nebem shůry,
tmu pohřbí v moře bezedné;
zapějí s nebe duchů kůry,
z půlnoci vzejde poledne.


Mátožnou hrůzou povíval
vítr, jich stíny se zdloužily.
Snad je den výroční pozýval
na místo, kde se vraždili,
neb tam, kde sebe neb jiné vraždíme,
najisto ještě i po smrti se vracíme,
hrůza chce, aby ji člověk dožíval.


Jménem Boha syna, Hospodina,
ty z nás odpusť tomu, čí to vina.


Mrtvoly hledí v noc šerou
s ledovou nedůvěrou.
Mrtvoly hledí vstříc tmám.
Povídky vyprávím. Že boj byl krutý,
že naše trofeje nedotknuty,
jen já zbyl sám – –


De avorio e d'oro e de corali è ordita
la navicella che mia vita porta;
vento suave e fresco me conforta,
e il mar tranquillo a navicar me invita.


Freundschaft trennet sich nicht. Ihr Band wird in der Entfernung
Fester; der Liebenden Herz folget dem Liebenden nach.


Kdyžto uviděl nás v říši duchů
Dcery Slávy věštec vyvolený,
Takto k Dceřinu i k mému sluchu
Jeho hlas se schýlil povýšený:


كم من فويجر طغى
وجار فينا وبغى
رجوت من ربّ الوغى
خذلان من بنا غدر
كم قرّر الد
رس له
من مهجة لي ولهُ
لمّا حوى مقصدهُ
بنعمة الله كفر
كم علّمن الأدبا
وأجلسنّ وقرّبا
ونال منّا منصبا
وصار شخصاً مفتخر
ثمّ غدا متابعاً
إبليس والنّفس معا
لدى الشرور قد سعا
سعي حمار قد نفر
ويل لمن تجرّا
في سبِّ من يتسرّا
وقد غدا مستهزأ
ويل له يوم المفرّ
يوم التقاءِ الخُصما
يوم اختيار الحُكما
يوم ارتفاء العلما
عند مليكٍ قد قهر
يا من يرد أن يسلّما
أو يحويّن المغنما
أو يرتجي أن يرحما
فليلزمن أهل الخير
أهل المعالي والعلى
أهل المكارم والولا
بهم غدا يُجلى البلا
وجوههم مثل القمر
هم الملوك في الورى
هم وارثو خير الورى
هم النجوم في الثّرى
غيث إذا ضنّ المطر
همو إذا ضاق الخناق
غياثنا يوم التّلاق
يا فوز من لَهُ اعتلاق
بهم يجار من سَقر
ربّي بهم يحيي البلاد
مع المواشي والعباد
ذكراهمو في كلّ ناد
عمّ البوادي والحضر
فاحذر أخي من سبِّهم
واحذر تخض في عرضهم
واحرص تكن من حزبهم
تنجو إذا برق البصر


na její kostely, banky, bary, university
v bloemfonteinu, v pietermaritzburku,
v praetorii, v johannesburku,
pokořen, zhanoben bílými termity.


stále býti po tvém boku
ruku v ruce, oko v oku,


Při každé tretě, k haluzím již nesu,
zřím, otec, dětských zraků zajiskření
a básník slyším tiché ptačí pění
a cítím duši lesa stoupat z vřesu.


Ja ja, Durchlauchtigste, Du zauberst uns Elmiren
In jede wilde Wüsteney;
Und kann der Dichter uns in seelger Raserey
Bis an des Todes Schwelle führen:
So führst Du uns von da noch seeliger und lieber
Bis nach Elysium hinüber.


Quante a quella serena e lieta fronte,
che 'l mio debile ingegno sullevando
costrinse a desiar perpetua fama!


L’Aphrodita puissante, aux colères divines,
Dont elle apprit jadis les solennels accents,
L’insatiable amour des lèvres féminines,
Des seins nus et des corps vierges et frémissants.


雨晴阶下看宜男
自汲清泉漱晚酣
队队云收天一半
纤纤月在屋西南


Drum, wie gesagt, ermannet Euch,
Und hängt nicht stäts die Ohren!
Ihr habt ja doch kein Königreich
Durch Euern Zopf verloren.


Die Toren, die bis zu dem Jenseits schmachten,
Sie lassen leben, doch sie leben nicht!


Schaut her! die ich in Händen wiege,
Die kranzverzierte Harfe hier,
Wer ist so kühn und nimmt sie mir
Und singt von unserm heilgen Kriege?
O schaut nur, wie der Sonne Gold
Ihr glitzernd durch die Saiten rollt!
Sie schlug mit kunstgeübtem Finger
Herr Heinrich einst, der Ofterdinger,
Der schneidig uns wie Schwertesschwang
Das Lied der Nibelungen sang.
Glück auf! Wer will sein Epigone,
Nein, wer sein Herr, sein Meister sein?
Da, hier die Harfe, hier die Krone,
Und meine Hand hier ... wer schlägt ein?
Schon grollt's von fernen Klanggewittern,
Schon durch die Saiten fühl ich's zittern
Und mein Erlösungstag ist nah!
O haltet eure Herzen offen
Und lasst mich nicht vergeblich hoffen –
Heil Dir und mir Germania!


Bald aber fiel sein Grimm
Durch unsers Seufzens Stimm;
Das ewige Gemüte
Dacht an sein ewge Güte
Und ließ auf unser Schreien
Ihm seinen Zorn gereuen.


桃源县前雷雨急
洪河拍天黄雾深
淮南古意正愁目
更着悲歌乱客心


Vággyal ne nézzetek
Fel a költő repkényes homlokára,
Hisz a lomb rajta a
Megtört kebelből drága vérnek ára!


Son gros rire aller jusqu'aux larmes,
L'ampleur de ses pudiques charmes.
Au comptoir la sensible brune
Leur rendait deux pièces pour une.


Auf die Terrasse war ich hinbefohlen,
Der jugendlichen, schönen, geistvollen,
Holdseligen Prinzessin vorzulesen.
Ich wählte Tasso.
Durch den Sommerabend
Umschwirrt uns schon das erste Nachtinsekt.
Die Sonne war gesunken. Rot Gewölk
Stand hellgetönt, mit Blau vermischt, im Westen.
Der Garten vor uns, tief gelegen, hüllt
Sich ein in dunkle Schatten mehr und mehr.
Und eine Nachtigall beginnt.
Der Diener
Setzt auf den Tisch die Lampen, deren Licht
Nicht durch den schwächsten Zug ins Flackern kommt.
Von unten, aus dem Dorfe, klingt Musik,
Und deutlich aus der Finsternis heraus,
Leuchtstriche, blitzen eines Tanzsaals Fenster.
Die Paare huschen schnell vorbei in ihnen.
Zuweilen, wenn die Thür geöffnet steht,
Erschallt Gestampf, der Brummbaß, Kreischen, Jauchzen.
Unbändig scheint die Freude dort zu herrschen.
Ich trage unterdessen weiter vor,
Wie flüchtige Bilder, unbewußt, den Trubel
Im Thal an mir vorüberziehen lassend,
Und jene Verse hab' ich grad getroffen:
»Beschränkt der Rand des Bechers einen Wein,
Der schäumend wallt und brausend überquillt?«,
Als ich die Lider hob und die Prinzeß,
Die säumig ihre Linke dem Geländer
Hinüber ruhen läßt, erblicke, wie sie,
Nicht meiner Lesung achtend, niederschaut,
Das braune Auge träumerisch, sehnsüchtig
Hinuntersendet auf den fröhlichen Ländler.


A už opět v sluch ti výkřik
„štace Láska“ udeří –
krásná žena jiskrooká,
měkkých, hebkých kadeří,


Sousedé ho ženou na ulici
Svoje bránit, on však nehnutě
Při krajinské stojí pokladnici;


Ba s bohem slunce! s bohem ráje mládí!
zrak vyhaslý, a v srdci pal a pal –
to slunce tu, to zítra zas se vrátí,
než slunce mé – jde věčně, věčně dál.


أرى المرءَ يُولَدُ للنعمةِ
وبالجهلِ مجلبةُ الشَقوةِ
وما اللهُ والناسُ ظلّامُنا
ولكنَّها قلُّةُ الخبرة
فلا قلبَ إلا وفيهِ هوى
ولا رأسَ خالٍ من الحكمة
ولا دولةٌ لِذَوي فتنةٍ
ولا فطنةٌ لذوي بطنة


E tu, fratel, con lagrime a ciò dense,
cagion non hai di pianger più que' vivi
lumi, de' quali or gli occhi tuo son privi,
ch'eran tuo sol, tuo speme e tua difensa.


Kéž se často den ten vrátí,
abych mohl v chvíli blahou
hojnost dobra Tobě přáti!


Du sollst in mir Mein König sein hinfür,
Ich will als Knecht Von dir abhangen schlecht;
Ach, nimm mich ganz in deiner Macht gefangen,
Du siehest wohl mein herzliches Verlangen!


空携三尺桐
行尽人间路
无人解锦囊
依旧还山去


Du sollst Sultan der Erde sein
Und jedes zweite Mädchen frein.


Godo in perder me stesso, e per tributo
ad un reprobo Amor l'Anima spendo,
mezzo vivo, mezzo uomo, e tutto un Bruto.


Les femmes, au bas de leur dos,
Sans effort portent ces fardeaux,
Qui, s'élançant de leur échine,


月到南窗小半扉
无灯始觉室生辉
人间何处冰壶是
身在冰壶却道非


Solo, estoy solo: viene el verso amigo,
Como el esposo diligente acude
De la erizada tórtola al reclamo.
Cual de los altos montes en deshielo
Por breñas y por valles en copiosos
Hilos las nieves desatadas bajan—
Así por mis entrañas oprimidas
Un balsámico amor y una avaricia,
Celeste de hermosura se derraman.
Tal desde el vasto azul, sobre la tierra,
Cual si de alma virgen la sombría
Humanidad sangrienta perfumasen,
Su luz benigna las estrellas vierten
Esposas del silencio! —y de las flores
Tal el aroma vago se levanta.
Dadme lo sumo y lo perfecto: dadme
Un dibujo de Angelo: una espada
Con puño de Cellini, más hermosa
Que las techumbres de marfil calado
Que se place en labrar Naturaleza.
El cráneo augusto dadme donde ardieron
El universo Hamlet y la furia
Tempestuosa del moro: —la manceba
India que a orillas del ameno río
Que del viejo Chichén los muros baña
A la sombra de un plátano pomposo
Y sus propios cabellos, el esbelto
Cuerpo bruñido y nítido enjugaba.
Dadme mi cielo azul..., dadme la pura,
La inefable, la plácida, la eterna
Alma de mármol que al soberbio Louvre
Dio, cual su espuma y flor, Milo famosa.


Io ti videa divina e non umana,
e che una piaga de sì dolci sguardi
non sensa gran fatica mai si sana.


Wie aber? welch betrübtes Bild
Erblick ich voller Scham und Schanden!
Ich Armer ach! Mein Herbst ist auch vorhanden;
Mein Sommer ist bereits erfüllt.
Wie darf ich, Höchster! vor dir stehn,
Und mein beschämtes Haupt zu deinen Wolken strecken?
Ich bin ein kahler Baum, gleich einer dürren Hecken,
Von keinen Früchten reich, von keiner Zierat schön.
O wehe mir! die Art der Rache blicket schon,
Und draüt mir schnödem Holtz mit dem verdienten Lohn!
Erbarme dich! Erwecke meine Kraft,
Du Wesen voller Huld und Liebe;
Und fülle mich mit neüem Saft,
Mit einem gnadenvollen Triebe,
Eh mich dein Grimm zur Straf und Flamme rafft!
Herr, laß mich noch in dieser Zeit,
Obgleich mit später Frucht, zu deinem Ruhme dienen!
So werd ich dort in Ewigkeit
Bey dir im Paradise grünen.


A teď? Ach, kdož tu trýzeň znají,
když přítel, liška podšitá,
vás pozve k cigaru a čaji
a verše při tom předčítá!


Or non vergognate star cum vilani?
ché sublimate tale en somo stato,
se non fosti, che seria lapidato.


že z téhle války vyjde pokolení
velikých duší! Kdo v líc Smrti zřeli,
prý silni budou! A prý era nová
nastává světu! Velmi pochybuji,


Doch mehr als jene
Bist Du mir groß!
Du Seelenschöne!
Die Du Dein loos,
Geliebt zu werden,
So ganz erfüllst,
Und Grambeschwerden
Der Armen stillst,
Mit Gottesmilde
Ringsher um Dich –
Wie das Gefilde
Im Sommer sich
Durch Thau erquicket,
Labt sich Dein Land,
Wenn Dich's erblicket
An Franzens Hand,
Der sanft regieret,
Und Vater heißt,
Wenn's Volk gerühret
Dich »Mutter« preist. –


Da Capo.


Víc ode mne než lidé chce, než den, jenž minul,
neb z krajin útěch její moc jde magická...
Den nový roznítit zná po dni, který zhynul,
zná černým rouchem setřít krev, jež tekla tragická,...
a mlčet jako věrnost hrdá, nekonečná
pohledem upřeným až do zámezí věčna...


Todo eso por cierto en la desnudez más desnuda con
su pelo rojizo y esos zapatos verdes, altos, que la
esculpían marmórea y sacra como
cuando la rifaron en Tiro entre las otras lobas
del puerto, o en Cartago
donde fue bailarina con derecho a sábana a los
quince; todo eso.
Pero ahora, ay, hablando en prosa se
entenderá que tanto
espectáculo angélico hizo de golpe crisis en mi
espinazo, y lascivo y
seminal la violé en su éxtasis como
si eso no fuera un templo sino un prostíbulo, la
besé áspero, la
lastimé y ella igual me
besó en un exceso de pétalos, nos
manchamos gozosos, ardimos a grandes llamaradas
Cádiz adentro en la noche ronca en un
aceite de hombre y mujer que no está escrito
en alfabeto púnico alguno, si la imaginación de la
imaginación me alcanza.
Quedeshím qudeshóth*, personaja, teóloga
loca, bronce, aullido
de bronce, ni Agustín
de Hipona que también fue liviano y
pecador en África hubiera
hurtado por una noche el cuerpo a la
diáfana fenicia.
               —Yo
pecador me confieso a Dios.


donde se baña la fronda del paisaje más risueño,
y la linfa espejeante nos servirá de Jordán
para nuestro amor, nacido en la fiesta de San Juan


	E se nol vieta di due ciglia il lampo,
Se una dolce eloquenza non ti lega,
Ti rivedrò; né temo d'altro inciampo.


Dort blieben sie verborgen
Bis an den dritten Morgen
Tief und geheimnisvoll,
Bis in der goldnen Frühe
Die Osterglocke scholl.


In: ROMERO, Sílvi Folclore brasileiro: cantos populares do Brasi Pre Luís da Câmara Cascud Belo Horizonte: Itatiaia; São Paulo: Edusp, 198 26 (Reconquista do Brasi Nova série, 86


Nuž tedy dík za zlaté srdce tvoje,
já hledím naň a ruka má se chví,
jak plavec z bouřných vln když perlu vyloví
a břehu blízko již, zpět klesá do příboje.


Kár nélkül maraggyunk, jobb arra gondoljunk,
Majdan mi meglátjuk, környül mit kaphatunk,
Mind az révig utánnok mi elballagjunk
Mikor elköltöznek, ott es rágondoljunk.”


Komm' Seele, wenn der Tag entschwand,
Nachts in der Trunkenen Pallast;
Sei, bei Bekannt und Unbekannt,
Von Nacht zu Tag ein theurer Gast!
O Joseph, reich an Schönheitsmacht,
Entschwinde Jacob's Blicken nicht!
Zur Kraftnacht schaffe diese Nacht,
Und sei des Trauerhauses Licht!
Uns Sündern schenke Gnad' und Huld,
Uns Nackten gib ein Ehrenkleid,
Uns Schwachen Stärke und Geduld,
Uns Kranken Trost in Schmerz und Leid!
Uns Frevlern sei des Glaubens Bild,
Uns Schuld'gen zeig' dich gnadenreich,
Uns Blinde leite sanft und mild,
Ein Himmelskind, dem Risvan gleich,
Als Wächter schlage kühn und frei
Auf jenes geist'ge Trommelfell;
Um Dive zu vertreiben, sei
Ein Satan, schleudernd Sterne hell.
Der Seele Nacht weicht deiner Macht,
Wenn hold bei uns der Vollmond wohnt;
Komm' lichte Seele dunkler Nacht,
Komm' und erglänze, heller Mond!
Schweig', o beklemmtes Herz, und sprich
Von Recht und Unrecht nimmermehr:
Verschliess' den Mund und berge dich:
Klar und verborgen ist nur Er .


Às vezes sou o Deus que trago em mim
E então eu sou o Deus e o crente e a prece
E a imagem de marfim
Em que esse deus se esquec
Às vezes não sou mais do que um ateu
Desse deus meu que eu sou quando me exalt
Olho em mim todo um céu
E é um mero oco céu alt


Auf, frommes Köln, auf, heitres Mainz, erwache,
Du, junges Mannheim, mache Dich bereit;
Von Stadt zu Stadt, den wachsenden, entfache
Sich die Aurora einer neuen Zeit!
Und Ihr, die uns von deutscher Lebensader
So viel geschwatzt, – daß sie zu reich nicht quillt!
Ihr schürtet drin und draußen an dem Hader,
Wie, wenn er, einig, Euch am Ende gilt?


Wie eine Schnecke,
Träge, langsam,
Schleicht das
»Glück« ...


已有纱笼照舞儿
喧喧鼓笛自相随
谁家院落来呼唤
门外天明也不知


In des Geliebten Haare wühlt ein wilder Wind –
Unwürdiges Schicksal, dem wir unterworfen sind!
Zu gleichen nicht vermag ich einem Hauch der Luft,
Zu spielen nicht an jene Wange leis und lind!


Si fe' Agramante la cagione esporre
di questa nuova lite così ardente:
poi molto affaticossi per disporre
che per quella giornata solamente
a Mandricardo la spada d'Ettorre
concedesse Gradasso umanamente,
tanto ch'avesse fin l'aspra contesa
ch'avea già incontra a Rodomonte presa.


O Liebe, Wüstentraumquell, beim Erwachen
Rauscht dir kein Quell, es wirbelt glüher Sand,
Es saust das Haus der Schlangen und der Drachen
Und prasselt nieder an der Felsenwand.


Drei Kön'ge machten da sich auf,
(Doch keiner wußte von dem andern),
Die merkten auf des Sternes Lauf,
Und huben an mit ihm zu wandern.
Schon lange harrten sie des Herrn,
Den des Propheten Wort verkündet,
Der Sehnsucht Funken hat der Stern
Zur lichten Flamme jetzt entzündet.


Pauvre histoire !
Transitoire
Passeport ?


A blíž měsíce hvězda, večernice,
v tom bezdném moři azurovém sama,
ty tiskneš ruku mou vždy víc a více
a mimo lásku pouze noc je s náma.
Jak samet ňader tvých jest opojivý!
Sním na něm; vidím skály, vody, nivy
před zrakem klenout pestré panorama.


到处已无花可吹
东风犹自舞残枝
山僧只解关门睡
春去春来总不知


Ty dni sedě na uhelném trhu
Při své výhni a kotlíku,
Vybíral jsem z knihového brhu
Vzácné knihy samých kouzelníků,
Proskoumati chtěl jsem jejich pravost,
Nalez jsem v nich ale pouhou lhavost,
Dle nich nechtělo se mně nic dařit,
Pravím posléz: K čemu čas tak mařit!


酒力初消梦未成
空阶滴雨到天明
不须身在阳关外
白发应添四五茎


«Aquí del Conde Claros», dijo, y luego
se agregaron a Lope sus secuaces:
con la Estrella de Venus cien rapaces,
y con mil soliloquios sólo un ciego:


u cizích kmenů, kde se bláznem dělal,
jsa v rukou jejich, po vratech kde brány
psal věci nerozumné, a kde pouštěl,
jak blázni činí, sliny po své bradě.


Feldgrüne, Meeresbläue, Himmelshelle,
Mir sonst so lieb, wie grinst ihr hier mich an!
Blau ist das Meer, doch trägt die ruh'nde Welle
Kein Segel, keinen Nachen, keinen Schwan.


Du biſt wahrlich eine gute Lieb!
Und beharrlich in dem Liebes-Trieb.
Niemand kan ſo traurig ſeyn,
Daß ihn deiner Augen Schein
Nicht erfreute, wenn er vor dir blieb.


Jej v úzkém okně zřel jsem nejednou,
jež nad chodníkem malé ulice
se vznášelo, pár kroků krámek byl,
kde s nítěmi a přízí, bavlnou
a střižným zbožím v malých rozměrech
měl obchod jeden starý mládenec.
Pan Šimon říkali mu v okolí.
Ten dobrý muž měl radost jedinou
a tou byl kanár; sotva ráno vstal,
než před snídaním krám svůj otevřel,
na toilettu klece kanárčí
čas všecken věnoval, a byla radost
se podívat, jak vždy jak z křišťálu
koupelka hrála v okně třpytivá,
i úzká skříňka na mosazných drátech
na semenec, a mezi dráty kus
jak cukru připevněn a žemličky,
na straně klícky trochu žabince
a v rohu drobný klásek jitrocele,
že jako pod zelenou, v zahrádce
byl kanár celý den. Pak teprve
sed k snídaní pan Šimon vesele
a četl zvolna svoje noviny,
a zbožně zpěvu ptáka naslouchal,
jenž třepil svoji notu jásavou
o malé jizby nízké klenutí,
a křičel často tak, že dobrácky
jej musil zakřiknout; když nešlo to,
on čistý, bílý přes klec hodil šat,
a křikloun ztich. Však brzy litoval
pan Šimon ptáka v bílém žaláři,
svůj šátek sňal a otevřít šel krám.
I začal denní ruch a zvoneček
u dveří krámku cinkal o závod.
Co mladých kupovaček se tu mihlo
pro jehly, dráty, nítě, knoflíky
a steré drobnosti. Pták za to měl,
že musí vždycky zvonek překřičet.
A jestli ob čas kmotra hokyně,
neb starý pensista, jenž jarní den
ve blízkém parku trávil procházkou,
se zastavili na delší zde klep
a hovor hlasitý se rozproudil,
tu kanár teprv jako o závod
své trylky pouštěl v hlučný rozhovor,
pan Šimon že si rady nevěděl,
zříz’ jabka kus a strčil do drátu,
by neposeda ztichl – na chvíli.
Jak zvonek třesknul, kanár zpíval dál.
Tak leta žili Šimon s kanárem,
a kolem okna spěje častokrát
jsem v duchu řek si: Zbytek idylly
sem z vřavy města prch za úzké okno
ve níťařského krámu přístěnek.
Tu náhle tato tichá idylla
se zhroutila ve drama krvavé.
Krám zůstal zavřen dlouho do rána
všem na podiv... a dlouho klepali,
a nikdo neotevřel, násilím
když vešli do vnitř, stáli ztrnulí.
Pan Šimon ležel na své pohovce,
měl prostřelenou lebku revolverem,
krev zvolna z čerstvé rány kapala
na podlahu i starý koberec.
Však jak by nic, pták v kleci útulné,
ač nebyl obstaraný pro dnešek,
si zpíval stejně... Různé domněnky
a pověsti se nesly okolím.
Snad nešel obchod, vnitřní jakés dráma
svůj pátý akt zde našlo po letech
a sehrálo se... Nikdo nevěděl.
Pan Šimon sám byl v světě bez přátel
a blízkých příbuzných, ač vlídný k všem,
o vlastních poměrech vždy mlčenliv
a nedostupný. Těžký věru soud
a nač a z čeho soudit? U kamen
jen zbytky připálených papírů
a jakés účty našli – zaplacené,
však dopis nikde žádný. K poledni
se dostavila soudní komisse
a lékař, mrtvolu by ohledal,
a všecko zjistil, tělo odnesli
pak zřízenci do kaple obecní,
krám zavřeli a pečeť úřední
na dveře přivěsili, jak to zvyk.
Po celou dobu úředního aktu
pták tichý byl a v kleci nehnul se,
jak tušil by cos v hrůze nezvyklé,
tak tichý byl, že nikdo si jej nevším.
Leč sotva opustili chudý krámek,
a dveře s třeskem zapadly – tu v ráz
se křičet jal; tak z plna hrdla pěl,
jak zvyklý byl... Dva soudní zřízenci
se zastavili v tiché ulici,
kde ptáka zpěv se hlasně rozléhal,
a krátkou chvilku hlédli na sebe.
„Než provede se soudní řízení
o pozůstalost pana Šimona,
děl starší z nich, pták hlady zahyne!“
A mladší hlavou kývnul a šli zpět,
a sňali pečeť oba dojati,
a ptáka odnesli, byl zachráněn.


Zem smutná lidí je matka a člověk na ní host,
kde tkneš se jejího těla, tam chřestí hnát i kost,
meč najdeš zubatý, oštěp, kam padne motyka,
až hrůza, úžas a bolest ti srdce proniká.


Wär' ein Zweig auch schon erstorben
An dem vollen Völkerbaum;
Wird ihm Rettung doch erworben,
Findet noch die Gnade Raum,
Balsam träufelnd in die Wunden,
Der den Kranken macht gesunden,
Und ihn weckt aus seinem Traum.


聊以慰停云
伫足听芳闻
怪杀江边水
流影照离群


Und daß ja mein Gedanke,
Der voller Falschheit und Betrug,
Nicht im geringsten wanke,
Als wär es dir nicht Ernst genug:
So neigst du dein Gemüte
Zusamt der rechten Hand
Und gibst mit großer Güte
Mir das hochwerte Pfand
Zu essen und zu trinken.
Ist das nicht Trost und Licht
Dem, der sich läßt bedünken,
Du wollest seiner nicht?


鸣鞭走送徒纷然
开尝政足甜中边
甘辛未省有如许
气压烂柯山下泉


Tu stalo se, že zase v zahradě
jsem jednou seděl, chladu hledaje,
když opět Galéna se zjevila,
a tenkrát všickni padli přítomní
na kolena. Já zůstal seděti.
Tu uvolnila dívka zlobě své,
a jednomu z mých druhů kynula,
a hlasitě, když přistoup’, řekla mu:
„Můj pane, prokažte mi službu přec,
a ptejte se mým jménem rytíře,
jenž povrhuje mravem rytířským,
kdo je, a proč mě zdravit zdráhá se.
Jest vznešenější jeho rod než můj?“


Prší. – Šedý smutek s nebes řine,
smutek uprostřed vzkvetlého máje.
Zvolna den se ku večeru šine,
duše má si s nudou klidně hraje.


Nových básní rej,
z knihtiskáren vyšel,
národ o tom čet’ a slyšel,
což je o prodej!


Hol pályája éden volt a gyermek-
Ifjunak.
Hol az életüdv örömvirági
Nyíltanak.


Deixa-me assim refazer
Ou desfazer os rumos
Descobrir
Entender o destino que vier
Porque há sempre uma maneira
De mudar
O que se não quer


Murió sin tú saber
Que había vivido,
Murió sin ser mirada,
Ni tocada ni anhelada,
Como una virgen blanca,
Siempre lista
Y nunca hallada.
Vivió sin tú saber
Que muerta estaba.
Pero al fin,
Un rayo de sol
Penetró la oscuridad
Y vivificó el desafecto
Dándole un respiro hermoso.
Adiós,
Algún día sabrás
Todo lo que valía yo.


To tvé jsou ty dny máje,
jiný už čeká zas,
do tvého jdeš li kraje,
prázdnoty tam je čas –
že s netušil to sám.


Ob schlecht das Bild, verfehlt von Haus,
Ob ähnlich doch zum Teile?
Mir deucht: so seh ich wirklich aus,
Wenn ich mich langeweile.


Při velkém ohni v síni útulné,
o náhlém, neobvyklém obratu
těch časů právě povídali si,
a Estera své zkušenosti jim
o věci této vypravovala,
když štěkot psů se ozval pod okny
a mnoho hlasů znělo před domem,
a kroky duněly po umrzlé
jak kámen zemi; všickni tušili,
že cosi nezvyklého děje se.


Po různém putování zda poznáme se, mníš?
po čistém věnci v skráni já poznám tebe již,
ty mě po ráně ve prsou, kam ruku položíš.


لِخَولَةَ بِالأَجزاعِ مِن إِضَمٍ طَلَل
وَبِالسَفحِ مِن قَوٍّ مُقامٌ وَمُحتَمَل
تَرَبُّعُهُ مِرباعُها وَمَصيفُها
مِياهٌ مِنَ الأَشرافِ يُرمى بِها الحَجَل
فَلا زالَ غَيثٌ مِن رَبيعٍ وَصَيِّفٍ
عَلى دارِها حَيثُ اِستَقَرَّت لَهُ زَجَل
مَرَتهُ الجَنوبُ ثُمَّ هَبَّت لَهُ الصَبا
إِذا مَسَّ مِنها مَسكَناً عُدمُلٌ نَزَل
كَأَنَّ الخَلايا فيهِ ضَلَّت رِباعُها
وَعوذاً إِذا ما هَدَّهُ رَعدُهُ اِحتَفَل
لَها كَبِدٌ مَلساءُ ذاتُ أَسِرَّةٍ
وَكَشحانِ لَم يَنقُض طِوائُهُما الحَبَل
إِذا قُلتُ هَل يَسلو اللُبانَةَ عاشِقٌ
تَمُرُّ شُؤونُ الحُبِّ مِن خَولَةَ الأَوَل
وَما زادَكَ الشَكوى إِلى مُتَنَكِّرٍ
تَظَلُّ بِهِ تَبكي وَلَيسَ بِهِ مَظَل
مَتى تَرَ يَوماً عَرصَةً مِن دِيارِها
وَلَو فَرطَ حَولٍ تَسجُمُ العَينُ أَو تُهَل
فَقُل لِخَيالِ الحَنظَليَّةِ يَنقَلِب
إِلَيها فَإِنّي واصِلٌ حَبلَ مَن وَصَل
أَلا إِنَّما أَبكي لِيَومٍ لَقيتُهُ
بِجُرثُمَ قاسٍ كُلُّ ما بَعدَهُ جَلَل
إِذا جاءَ ما لا بُدَّ مِنهُ فَمَرحَباً
بِهِ حينَ يَأتي لا كِذابٌ وَلا عِلَل
أَلا إِنَّني شَرِبتُ أَسوَدَ حالِكاً
أَلا بَجَلي مِنَ الشَرابِ أَلا بَجَل
فَلا أَعرِفَنّي إِن نَشَدتُكَ ذِمَّتي
كَداعي هَديلٍ لا يُجابُ وَلا يَمَل


Jsou v horách strmých kouty šeré,
jsou úžlabiny nahých skal,
kam slunná zář se neprodere,
i nejteplej byť vítr vál,


Zu besiegen deine schwere
Ungelenkigkeit,
Bist du tanzen in die Lehre
Gangen zu Sankt Veit.


„„Upálena buď!““
vzkříkla Sokyně.
„„Padni kletba na ni!““
vzkříkli svědkové.
A hned – ani soudní svatyně
nebránila zlosti takové –
všickni vrhli se na Stařici,
trhali ji, bili do lící.


A lidský život celý, v němž zahořet jsme chtěli,
jak sirý byl by rov,
jak bezvodá je studně, jež zeje v prázdno bludně,
jak tryzna beze slov.


凤凰城中木落时
空斋独夜把君诗
最怜庾信肠堪断
常思阴铿鬓蚤垂


燕子年年入户飞
向人无是亦无非
来春强健还相见
送汝将雏又一归


Doch in der Nacht, da sprach sie leise,
Sie wollte ganz nach meiner Weise


Höchste Lust und Herz-Vergnügen,
Ich will Dir zu Füssen liegen,
Mag mich doch die Welt verhöhnen,
Wie Marien Magdalenen.


Allor le pastorelle innamorate
avean mai sempre seco i lor pastori,
dai quai non eran mai abbandonate.


Umb alles Gut unnd Geldt in diesem gantzen Lande
Erzehl' ich weder euch noch andern was zu Schande
Und weiß gewißlich auch, daß niemand sprechen kan,
Ich hab auß Feindschafft ihm was Leides angethan.
Ihr möget aber doch darneben kühnlich gleuben,
Daß ich ohn euch, Gott Lob, wol werd' im Leben bleiben,
Wil derenthalben auch mich nimmer unterstehn
Von wegen eurer Gunst mit Lügen umbzugehn.
Diß alles laß ich euch die Hofeleut' erzeigen,
Die prächtig Berg hinan mit Reden können steigen
Und jedes Wort auffziehn nicht ohne grossen Schein,
Auff daß sie so bey euch in Gnaden mögen seyn.
Sie thun wol einen Eyd, nicht dennoch ohne Lachen,
Daß euer' Augen auch die Sternen finster machen
Und daß sie heller sind denn alles Firmament,
Ja, daß die Sonne selbst auch nicht so hefftig brent.
Sie schweren hoch und sehr, daß Gott euch außerlesen
Vor aller Zierligkeit und allen schönen Wesen,
Und sagen, selig sey das Jahr und denn die Zeit,
In der ihr grosse Ziehr der Welt geboren seydt.
Sie sprechen wol darbey, daß ihr mit euren Blicken
Ein härter Hertz als Stein vermöget zu entzücken,
Daß auß America die beste Specerey
Mit eurem Athem weit nicht zu vergleichen sey,
Daß solche Hände nicht gemahlet werden köndten,
Daß gegen ihnen Schnee zu gleichen sey der Tinten,
Daß jedes Zähnlein sey ein köstlicher Demant,
An welches die Natur all' ihre Kunst gewandt,
Und daß die Lippen auch, so mehr als Rosen blühen,
Weit, weit den edelsten Corallen vorzüziehen:
Daß Haar (ich glaube nicht, daß es von Hertzen kömpt)
Ein jeglicher vor Gold und beste Perlen nimpt.
Sie setzen wohl hinzu, wenn sie euch reden hören,
Daß auch ein jedes Wort starck sey, sie zu versehren,
Und daß der starcke Mars durch eurer Zungen Schein
Die Waffen abzuthun bereitet würde seyn.
Geliebet euch hernach von Venus was zu singen,
Die Winde könnet ihr mit eurer Stimme zwingen,
Und wenn ihr weiter auch euch zu der Lauten findt,
Ist Orpheus ungelehrt und gegen euch ein Kindt.
Wann ihr zu Felde kompt, wohin man euch sieht gehen,
Da sieht man alsobald die schönsten Blumen stehen;
In Summa, die Natur hat diß an euch gethan,
Daß eure Treffligkeit kein Mensch beschreiben kan.
Wie möcht' ich aber wol so falsch Erdachtes sagen,
Und groß' Auffschneyderey mit Langmut nur ertragen?
Ich glaube, welcher sich nimpt solcher Lügen an,
Er Feder und Pappier auch schamroth machen kan.
Und was dann mich belangt, bin ich gar nicht der Sinnen,
Daß ich also die Gunst verhoffe zu gewinnen,
So hat mein Hertze noch anjetzt ein solches Ziel,
Daß ich ihm ohne Kunst kan wehren, wann ich wil.
Ich sage freylich wol und weiß es war zu machen,
Daß ihr gar rein' und steiff bewahret eure Sachen,
Und daß auch sehr viel sindt voll Hoffart, Stoltz und Pracht
Die ihr gar weißlich doch nicht sonders habt in Acht.
Daß ich euch aber auch für göttlich solt' erkennen,
Man möcht' es, fürcht' ich nur, wol Träum' und Lügen nennen:
In eurem Leichnam ist zwar alle Zierligkeit,
Doch auch nicht wenig steht vom Himmel trefflich weit.


Jen nikdo provazec, jenž zločinné pln sněti
neb hanbou spuchřelý, si nevaž na hřeb okem,
ten vždy se přetrhne – a okov dolů letí.


金光倒射玉楼台
海上仙人采药回
花下闲谈尸解事
葛翁忽跨白驴来


et come a dir del viso et de le chiome
et de' begli occhi, ond' io sempre ragiono,
non è mancata omai la lingua e 'l suono
dí et notte chiamando il vostro nome;


Sonambúlica e triste e cheia de pesar,
A tia Madalena, arrastando a passada,
Todas as tardes vai às carícias do mar,
Pelo crivo de luz das árvores da estrada.


Doch ein Spielplätzchen
Will ich gründen,
Dort die Vielschätzchen
Zierlich ründen.


Doch immer müht und quält er sich
Und tut, als wär er sehr gescheit!
Wenn man an ihm vorübergeht,
So pfeift er aus Verlegenheit.


Благий Отец! Се час приходит мой!
Прославь меня, и Сын Тебя прославит:
Ему дана святая власть Тобой,
Да в плоти Он жизнь вечную восстави


Und der Sturm, sein böser Husten,
Ließ sich hören weit und breit,
Und wir armen Menschen wußten
Nichts zu tun in solcher Zeit. -


Klagt mit mir, ihr stillen Felder!
Klagt mit mir, der Frühling flieht!
In den Tälern, bei den Linden
Kann kein Zephir Floren finden,
Er verläßt die Rose, die verblüht.


To bude zas tvá ves, jak zrak ji vídal tvůj,
když do ní vrátit se ti milosti mé div dá.
Mluv k uším zavřeným, mdlá srdce rozpaluj:
co chápou, to je zlo, co činí, to je křivda.


O kommt, Unsterblichkeit will die Natur euch lehren,
Mit diesem Blute will sie trösten eure Zähren.


V intimních chvílích ve skal tvrdých sklonu
snících sny velké v světle visionů
o slávě Judy, jež se vrátí zpět,
zazáří světu do všech končin jeho
pochodní Boha, světlem Tajemného,
na kmeni Jesse poslední jenž zkvet’.


谁教倾国更怜才
问答曾凭七字媒
寄语高唐神女道
清词吟遍等卿来


»Je reun dich nichts als deine Stiefel und Sporn,
Dazu deine guten Gesellen,
Reun dich nicht mehr deine kleinen Kinder,
Dazu deine schöne Jungfrauen?«


Mně líto těch, kdo sešli na scestí.
Jak očištěn jsem ranní svěžestí
ve vonném vzduchu.
Můj pozdrav radostný vstříc letí lesům, nivám,
a cestou vesele jak dřív si píseň zpívám,
v slunci a vzduchu.


Költészet mézédes nedűjét
Nyomasztó gondok, keserűség,
Tört vágyak sajtolják a szívből,
Csalódások, bánat verik föl.
Szegény költő! óh, hány halott
Mély sírja szíved és dalod
Bubánatos halotti ének...
Bucsúztatója álomnak, reménynek!
Leszámolsz emberrel, világgal,
S czélhoz csak eztán érkezel,
És meghalsz száz kinos halállal,
Mig halhatatlanná leszel.


Die Augen sind klein, das Stimmchen fein,
Gezirkelt alle Geberden,
Man sagt, er sprach vor Jahren Latein
Und wollte auch Dichter werden.


Eh du wieder Wald wirst und Wasser und wachsende Wildnis
in der Stunde der unerfaßlichen Angst,
da du dein unvollendetes Bildnis
von allen Dingen zurückverlangst.


À esquerda o casebre – sim, o casebre – à beira da estrad
À direita o campo aberto, com a lua ao long
O automóvel, que parecia há pouco dar-me liberdade,
É agora uma coisa onde estou fechado,
Que só posso conduzir se nele estiver fechado,
Que só domino se me incluir nele, se ele me incluir a mi
À esquerda lá para trás o casebre modesto, mais que modest
A vida ali deve ser feliz, só porque não é a minh
Se alguém me viu da janela do casebre, sonhará: Aquele é que é feli
Talvez à criança espreitando pelo vidros da janela do andar que está em cima
Fiquei (com o automóvel emprestado) como um sonho, uma fada rea
Talvez à rapariga que olhou, ouvindo o motor, pela janela da cozinha
No pavimento térreo,
Sou qualquer coisa do príncipe de todo o coração de rapariga,
E ela me olhará de esguelha, pelos vidros, até à curva em que me perd
Deixarei sonhos atrás de mim, ou é o automóvel que os deixa?


Io lascerò pel dolce aer sereno
in su e 'n giù la palla irsene a volo
e de' bei giucatori il prato pieno;


Ah! qu'il fait doux danser quand pour vous se déclare
Un mirage où tout chante et que les vents d'horreur
Feignent d'être le rire de la lune hilare
Et d'effrayer les fantômes avants-coureurs


Lelkem: Krisztus arca,
Ránca: Béke harca -
Nem jöhettem félembermód
Jajgató kudarcra.


诗书为田笔砚耕
著意治此清白生
它年门户大可必
东平有孙吾有甥


Repülnek odafenn
Aranyos fellegek.
- Kinyílnak idelenn
A kioszk, a sziget.


Gedenck auch an die frohen Zeiten,
Die noch in Wuntsch und Zukunft sind;
Die Vorsicht wird uns glücklich leiten,
Bis Lieb und Treu den Kranz gewinnt.
Ein Augenblick vergnügter Eh
Bezahlt ein Jahr voll Angst und Weh.


Der Herr ist meiner Augen Trost,
Mehr als die Sonn am Himmel,
Mein Heil, wenn sich der Feind erbost
Und alle sein Getümmel.
Wenn ich nur ihn erblick, mein Licht,
So fürcht ich mich schon nicht.


Ein ander liebe das / was Indien herschicket:
mir liebet Glaubens-Krafft / ich werd durch sie erquicket.


So aber bleibt ein Letztes ungesagt.
Aus allen Totenmündern schreit es: gestern.
Und: morgen! weinen Kinder, unbeklagt.
O meine armen Brüder, meine Schwestern!


Vor meinen Kaiserwagen hab' ich zwei Löwen gespannt:
Die heißen Herzog Heinrich und Richard Engelland.


Ten svátek, po němž touží
svět dávných od věků.
Ten den, kdy člověk najde
člověka v člověku,


,„Zdali pak to za to stálo!“‘
Řekne ještě, a zas roli
Podmítá, neb pase voly,
Nemluví pak nic neb málo.


Descends ; tu trouveras des jaloux de la pierre.
Les zones sont sans fin dans cette fondrière !
Monte ; monte aussi haut que peut s'élever l'œil ;
Où l'azur t'apparaît, tu trouveras le deuil.


Azt akarom, hogy a lelkembe láss,
Mélyen, egészen, úgy, mint soha még,
Hogy lásd az árnyak nyüzsgő táborát,
Kísértetek, kétségek seregét.
Füledbe zúgjon a rémek tora,
Akik tort ülnek esett lelkemen,
Ó, mert én minden percben elbukom,
És minden percben fölemelkedem.
Azt akarom, hogy a lelkembe láss,
És lásd, hogy az a fölemelkedés
Sokszor keserűbb, mint az elbukás.


„Toť nemožno stejně,“ děl prvý,
„jak bez trestu domů se vracet;
však kdo jen nás potrestá účinně?
Já myslím, že vinu tu jedině
smýt můžeme vlastní svou krví –
nuž dejme si pět ran a dvacet.“


Co ti přáti, osévači, nežli slunce pohody,
bys moh’ jednou zem’ svou vidět plnou letní úrody,
která zkvetla z tvého setí všude, kam zrak dosahá,–
bys moh’ jednou uviděti, jak se pod ní bude chvěti
v blaženství vlast předrahá!


Alta cagion del mio sì dolce foco,
mirate com'io ardo e come gelo,
mentre chiudo nel cor l'ardente zelo
e 'l timor freddo, onde vi cal sì poco.


Ein Feur/ wie sehr es auch tobet/ und brennet/
Von vielem Wasser endlich wird gedemmt/
Wer meine Flammen mit Thränen berennet/
In kurtzer Zeit dieselbe stillt/ und hemmt:
Ein einigs Tröpfflein durch gepreßter Reu
Stillt mir den Zorn und macht die Liebe neu.


Az én apám, ha egyet szólna,
Hajh, megremegnének sokan,
Vígan annyian nem élnének
És boldogan.


Und wenn wir's auch nicht wollen,
Wir kommen doch alle drin vor
Und spielen die nöthigen Rollen
Vom Jean bis zum Heldentenor.


Virág vagy te, szép virágszál!
Nappal szellő, sugár rád száll;
S amikor te ugy sugárzol:
Mély homály fed engem távol!


Alle Ueberwinder
Nenn' ich meine Kinder,
Und ich bin ihr Gott,
Alles, alles erben
Helden in dem Sterben,
Christen in dem Tod.
Jedermann,
Wer kämpfen kann,
Juden, Könige und Heiden
Gehn im Licht der Freuden!


Die Gottheit vberzuckert ist/
Est puer natus hodie,
Der Zucker du O Menschheit bist/
Pro reorum crimine,
Hodie, hodie,
Natus est rex gloriæ.


Ando roto, sem bolsos nem dinheiro;
Mas tenho na viola uma riqueza:
Canto à lua de noite serenatas,
E quem vive de amor não tem pobrez
Não invejo ninguém, nem ouço a raiva
Nas cavernas do peito, sufocante,
Quando à noite na treva em mim se entornam
Os reflexos do baile fascinant
Namoro e sou feliz nos meus amores;
Sou garboso e rapa uma criada
Abrasada de amor por um soneto
Já um beijo me deu subindo a escad
Oito dias lá vão que ando cismado
Na donzela que ali defronte mor
Ela ao ver-me sorri tão docemente!
Desconfio que a moça me namora!
Tenho por meu palácio as longas ruas;
Passeio a gosto e durmo sem temores;
Quando bebo, sou rei como um poeta,
E o vinho faz sonhar com os amore
O degrau das igrejas é meu trono,
Minha pátria é o vento que respiro,
Minha mãe é a lua macilenta,
E a preguiça a mulher por quem suspir
Escrevo na parede as minhas rimas,
De painéis a carvão adorno a rua;
Como as aves do céu e as flores puras
Abro meu peito ao sol e durmo à lu
Sinto-me um coração de lazzaroni;
Sou filho do calor, odeio o frio;
Não creio no diabo nem nos santo
Rezo a Nossa Senhora, e sou vadio!


Barátnémnak férje benyargal hozzája,
s megkérdezvén tőlle: mibül áll causája?
tanácskozásoknak az volt fő sommája:
hogy ez Kajcsinénak dühös praktikája.


Contemplo mi imagen que no se refleja:
soy fantasma de vida quemado en la hoguera,
esperando nacer de una vida muerta.
Y apenas si juego con mis palabras
que son de mi patio, simple enredadera.


Ringelringelrosenkranz,
Ich tanz mit meiner Frau,
Wir tanzen um den Rosenbusch,
Klingklanggloribusch,
Ich dreh mich wie ein Pfau.


Uma menina me ensinou
Quase tudo que eu sei
Era quase escravidão
Mas ela me tratava como um rei
Ela fazia muitos planos
Eu só queria estar ali
Sempre ao lado dela
Eu não tinha aonde ir
Mas, egoísta que eu sou,
Me esqueci de ajudar
A ela como ela me ajudou
E não quis me separar
Ela também estava perdida
E por isso se agarrava a mim também
E eu me agarrava a ela
Porque eu não tinha mais ninguém
E eu dizia: - Ainda é cedo
cedo
cedo
cedo
cedo


y el que cada año con usuras cobra,
sembrando en tierra ejercitada y vieja,
no del culto solícito se aleja,
que con socorros sucesivos obra;


Ptám se: „Proč s dochvilností děsnou
ruce tvé na mou hlavu vždy klesnou?“
Ptám se: „Proč tak, jak přišla jsi,
neodcházíš?“... „„Jdu v zápasy...““


Da l'altro io son, contra la voglia mia,
pur carco d'anni, onde me fia inimica
a dir d'amor l'età mia troppo antica,
perch'io sento al voler chiusa la via.


Wüste der Adler aller welt gelehrten
Rath zu den sachen/ wären/ die jhn ehrten.
Gegen den Amor/ als gar wol bewehrten
Sicher vnd fahrloß.


يا أيها المولَى الذي اصطنَعَ الورى
شرقاً وغربَا
والمُستعانُ على الزمان إِذا اعتَرى
وأجدَّ حربا
أقسمتُ بالبُزْلِ النوافحِ في البُرَى
قُوداً وقُبَّا
واصلنَ نحوَ البيتِ بالسير السُّرَى
يحملن رَكْبا
يُرضيهمُ بعدَ الصدى وِرْدُ الصَّرَى
رِفْهَاً وغِبَّا
لقد ابتنيتَ المُلكَ مرفوعَ الذُّرَى
بكَ مستتبَّا
وتركتَ دينَ اللّه مشدودَ العُرَى
بُعْداً وقُرْبَا
وضَمِنْتَ للدنيا ومن فيها القِرَى
وكشفتَ جدبَا
من قالَ غيرُكَ للعُلَى فقد افترى
مَيْناً وكذْبَا
قَرُبَ الرحيلُ وزندُ عبدِكَ ما ورَى
فيما أَحبَّا
فأَجرْهُ من دهرٍ بَراهُ كَما تَرى
طعناً وضربا
أرخَى فضولَ عِنانه لمَّا جَرَى
فكبَا وكَبَّا
فانظُرْ إِليهِ وهو مطرودُ الكرى
ضُرَّاً وجدبا
هجر الأنامَ إليك طُرَّاً واشترى
بالجَدْب خِصْبَا
فأتاكَ يرتَعُ في ذراك وبالحَرى
ألّا يُذبَّا


Fliesst dicke Thränen/ fliesst auff Wangen und Papier/
Das Auge Schlesiens/ der theure Fürst/ liegt hier/
Der trübe Himmel weint/ die Sonne birgt ihr Licht/
Weil dir/ Erlauchtes Haubt/ die Lebens-Sonne bricht.


خلني في محبة المحبوب
فهي عندي نهاية المطلوب
وتباعد يا جاهلاً يا خبيثاً
عن طريقي وعد عن أسلوبي
بك لو قد أراد ربك خيراً
قلت مما عملت يا نفس توبي
لكن الله قد أضلك جهلاً
بالمقام المعظم المرغوب
إن تكن قد أعبت ما أنا فيه
ثم أصبحت منكراً مشروبي
أنت في الكفر حيث تجعل عيباً
ليس من كان فيه بالمعيوب
وعلى الله منكر والنبيي
ن بما قد عددته في الذنوب
فإلَهُ الورى له محبوبٌ
واسمه المصطفى شفاء القلوب
وكذاك الرسول من جاء يدعو
نا بحقٍ للفرض والمندوب
كان محبوبه ابن حارثة زي
داً تبناه فهو كالمنسوب
ولموسى فتاه يوشع محبو
بٌ وقد جل عن جميع العيوب
وابن يعقوب وهو يوسف حسن
كان محبوب ذي التقى يعقوب
ثم داوود كان بالحسن مغرى
وسقى بالجمال ألطف كوب
ظن داوود إنما قد فتنا
ه كما قال عالم بالغيوب
وكثير من أمة الخير كانوا
بهوى الحسن في فؤاد طروب
ولنا اسوة بهم عن عفاف
وتقى واستقامة ورسوب
فإذا ما رميتنا بقبيح
أو ليس الجميع بالمكتوب
طبعنا الحب ليس ينفك عنا
بأباطيل جاهل محجوب
لكن الله حسبنا فهو كافي
نا على كل ذي افتراء كذوب


Der Salomon ließ schönes Holtz abhauen
Vom grünen Libanon,
Vom Silber ließ er edle Säulen bauen,
An seinen Bettethron.


però che vegnon di distrutto loco,
cioè de lo cor meo che piange, lasso,
tanto si sente aver di vita poco.


Ach Elsa, Elsa dein Gesang
Schuf solche Klagen,
In deiner Stimme Zauberklang
Läßt sie verzagen!
Entzückend – wie du selbst nur bist,
Der Liebreiz deiner Lieder ist
Nimm hin die Huldigungen!
Du hast auch mich bezwungen.


Ma di Cona il cantor perché sta chino
Lì su quel rio? disse Fingallo: è questo,
Padre d'Oscar, tempo di lutto? in pace
Si rimembrin gli eroi, dacché 'l rimbombo
Degli scudi cessò: curvati allora
Nella tua doglia, e coi sospiri accresci
L'aure della montagna; allora in folla
Schierinsi innanzi al tuo angoscioso spirto
Gli abitatori della tomba amati.
Or vedi Erina minacciosa e fosca
Che sul campo precipita; mio figlio
Alza il tuo scudo; ah figlio mio son solo.


Věř, že bych Ti k vůli
všecko rád udělal,
jen ne, kdybys chtěla,
bych tě nemiloval.


Doch diß war nur der wind/ der seine funcken bließ/
Und schien/ daß ihn der trieb Epaminondens rührte/
Der seinen Lysis eh nicht wieder von sich ließ/
Als biß er gleiche krafft an dem verstande spürte.
Drum hat er nur drey jahr mit hören zugebracht/
Was Conrings grosser witz vor lehren abgewogen;
Biß Böcklers hoher ruhm ihn weiter fortgezogen/
Und endlich auch in ihm die regel wahr gemacht:
Daß wer im labyrinth der bücher nicht will fehlen/
Ihm kluge leute muß zur Ariadne wählen.


不肯常升讲法台
只应随意把山开
为怜旧友相如渴
片札将泉过岭来


Questo diavol con lui s'abbracciòe:
ognuno scuote; e Morgante diceva:
- Aspetta, Orlando, ch'io t'aiuteròe. -
Orlando aiuto da lui non voleva;
pure il diavol tanto lo sforzòe
ch'Orlando ginocchion quasi cadeva;
poi si riebbe e con lui si rappicca:
allor Morgante più oltre si ficca.


Je smutno; vesny čas, leč zima,
na suchých, holých větvích stromů
jen vrabci sedají a křičí,
jsou nevítáni už kol domů.


Vom schönen Rosengarten
Will ich mit Sang euch melden.
Am Morgen lustwandelten Fraun,
Am Abend fochten die Helden.


Ich unbegeistertes Metall
Rief, ganze sechs und neunzig Jahre,
Mit in der Luft vertheiltem Schall,
Zum Gottesdienst, und zu der Bahre.


Roztouží i srdce jejich
po otecké víře svaté,
lítostí se bijou v prsa,
k nebi nesou ruce spiaté. – –


Es una reunión encantadora
de lo más dulce que la vida encierra
a los rosados rayos de la aurora
hecha, del aire en los azules velos,
¡con lo más delicado de la tierra
y lo más delicado de los cielos!


Achill, der stampfende Held, sprach mit dem wiehernden Pferde
In wildem gluthigem Zorn;
Er stieß sein eisernes Speer tief in die zitternde Erde
Und stach mit blutigem Sporn
Das sich aufbäumende Roß, rief mit hochbrüllender Stimme:
Trag mich, beflügeltes Thier,
Hin zu dem Opferaltar, da würgt mit Furiengrimme
Ein Arm das Leben in mir,
Da würgt der Vater sich selbst im götterähnlichen Kinde.
Zu Eisen macht ihn der Stolz,
Ihn schlacht' ich bei dem Altar, wo ich die Blutende finde,
Und werf ihn zu ihr aufs Holz.
Er sprachs, und schwang sich herauf, flog schnell wie kommende Pfeile,
So kommt mit Flügeln der Sturm
Gebraust, da reißen am Schiff die Seegeltücher und Seile,
Da wankt der prächtige Thurm.


Mein und meiner Väter Schuld
Hat er selbst bezahlt für mich
Und zum Pfand erboten sich,
Daß mir Gott nun worden huld.
Seines Geistes Gütigkeit
Währet bis in Ewigkeit.


Lad! Život! Láska! Renaissance!
Závratné rytmy, soujmy, stance,
stmelení velkých, hutných desk..
K těm výškám stačí, odpovídá,
je dovršena pyramida –
Poslední rozmach, úder, blesk!


أنْ أختلفَ مع الجرحِ
على أنْ أأتلفَ مع السكين


Mikor üt az örök óra?
Virradóra! Virradóra!
Mikor hangzik már a dal?
Már megállott, semmi kétség,
Néma árnyak, vaksötétség...
Készen áll a ravatal.


Nemyslit nic, jenom věřit jim –
tak to chtějí oni a tak chce to Řím.


U něj v zemi, matky lidstva klínu,
Naleznete vraždy důkazu:
Uvidíte: jak zde na tom stínu
Oddělenou hlavu od vazu;
Učiňte teď na něj dotazu,
Ať zná původ zlého urazu.
Suďte přísně; neb jest hoden meče,
Vražda k nebi volá, krev ať teče.“


物外元无我
闲中别有天
临流时抱膝
此意向谁言


Chceme vybřednouti z věčné nouze,
svléknouť pačes, plný bědství lat,
chceme žíť, vy chcete za vše pouze
otřelým nás pláštěm odbývať.
Chceme také zbaviti se trudu,
chceme hojnosť na stole a v sudu;
nám je stejno vše, zem jako zem,
kde nám dobře, tam jsme domovem.
Za mnou pojďte, kdo tak žíti chcete,
v panských zámcích všeho dostanete.
Pyšná Vlašim, obsazena slabě,
rozpadni se vůlí selských cepů;
nechť se dozví z Talemberka hrabě,
co to je, jísť z hliněného střepu,
shnilou vodu píti z prosté dlaně,
na zem holou pokládati skráně,
pytlovinou krýti schudlou plec,
jak předchůdce jeho Vostrovec!
Pojďte, Domašín a Kazovice
dvakrát ještě ukrývají více,
pojďte, pojďte, hlava řaď se k hlavě,
nové ráje vzejdou na Sázavě!“


Zu Wasser muß nach Hause, wer nicht zu Lande kan;
Wem ein Rath nicht gelinget, greiff einen andren an.


Und wenn nun früh der Gott in heil'ger Stille
Aus goldnem Thor den ersten Strahl gesandt,
Dann lös't auch sie der Hoffnung grüne Hülle,
Und zeigt verschämt das bräutliche Gewand.
Entfesselt strömt des Duftes sel'ge Fülle,
Sie schaut empor, erkennend und erkannt;
Er, der sie früh erzogen und gestaltet,
Er ist's, dem sich ihr reiner Kelch entfaltet.


Wenn mich der Haus-Herr Boten schikt;
So halt ich mich für höchst-beglükt.
O! unser allgemeines Haupt
Gib, daß man meiner Botschaft glaubt;
Mein Rufen dring in Herz und Ohren ein,
Und wenn ich auf Dich weise: So erschein.


À l’heure où dans les prés brûlent les lucioles,
À l’heure de désir et d’ensorcellement,
Tu prodigues en vain les lascives paroles…
Je te hais et je t’aime abominablement.


(Отрывок)
Синее влажного ветрила
Над Волгой туча проходила;
Ревела буря; ночь была
В пучине зыбкого стекла;
Порой огонь воспламенялся
Во тьме потопленных небес;
Шумел, трещал прибрежный лес
И, словно Волга, волновалс«Гремят и блещут небеса;
Кипит отвага в сердце нашем!
Расправим, други, паруса
И бодро веслами замашем!
Не чуя страха средь зыбей,
Душой не слушаясь природы,
Мы бьемся как-то веселей
При диком вое непогоды!
«В лесах, в ущельях наши дни
Всегда свободны, беззаботны;
Как туча, сумрачны они,
Зато, как туча, быстролетны!
Гремят и блещут небеса;
Кипит отвага в сердце нашем!
Расправи Други, паруса
И бодро веслами замашем!»
Такая песня раздавалась
На скате волжских берегов,
Где своевольных удальцов
Станица буйная скрываласЗаране радуясь душой,
Они сбирались на разбой;
Как пчелы, шумно окружали
Продолговатые ладьи,
И на ревущие струи
Их дружно с берега сдвигалМогучи духом и рукой,
Закон и казни презирая,
Они пленительного края
Давнишний рушили покой:
Не раз пожары зажигала
В соседних селах их рука;
Не раз бурливая река
Погонь за ними не пускала,
И жертвы мести роковой
Непобедимою волной
На дно песчаное бросалМногоречивая молва
Об них далеко говорила;
Уму несмелому их сила
Казалось даром волшебства;
Их злочестивые слова,
Их непонятные деянья,
Угрозы, битвы, предсказанья
Пугали старцев и младых;
Им жены с трепетом дивились,
И прослезались, и крестились,
Рассказы слушая о ни


Uma pessoa tão delicad
como uma chuva de cristal caindo nas rochas:
inútil tentar segurá-la com as mãos,
inevitável que algumas gotas se despedace
Tenho compaixão por ela,
é tão delicado ser delicado!
É tão duro ser delicada consigo mesma
quando se é tão delicad
É tão duro, e tão delicado!


Ztrácí se domů štít,
ztrácejí kostelů věže.
A je-li nutno jít,
tož jděme bez přítěže!


Quasi a un tempo arrivar da un altro lato
Villavara, Albereto e Navicelli;
eran trecento e conduceagli al Prato
il fiero zoppo d'Ugolin Novelli:
dipinto ha ne l'insegna un ciel turbato
che piove sovra un campo di baccelli.
Indi venìan tra lor correndo a gara
quei del Corleto e quei di Bazzovara:


své léto našlas v horském říjnu
a k tomu hořců něhu...
dnes máme k vínu domovinu,
jež s písní vstříc jde sněhu.


Srdce trne ouzkostí,
Paní k sobě nedá,
Darmo dcera nuznosti
Outočiště hledá;
Otec syna proklíná,
Matka třeštit počíná,
Zoufá dívka bledá.


Deste-me uma luz
Que diva se sente,
Me deste uma mente
Que a ti me condu


سَيَأتيكَ بَرقٌ من هجائِيَ خُلَّب
إِذا كنتَ ذا بَرقٍ من الوُدِّ خَلَّبِ
وَأُنشِدُ إِذ صَبَّحتَ تَغلبُ قُدرَتي
بِعَجزِكَ لَم يَغلُبكَ مِثلُ مغلَّبِ


Y si hace bueno
Trairé la montera
Que me dio la Pascua
Mi señora abuela,


طب كيف أقولِّك “باحبِّك” وضلوعي مُحتلَّة؟!


I
Обедать я у вас готов —
Да дело в том, что нездоров:
Я болен болью головной,
Сижу, хожу, как сам не свой,
Я дома скучен, как монах,
И уверяю, что в гостях
Я буду вчетверо скучней:
Теперь мой разум — без мыслей,
Глаза все на землю глядят,
Язык молчит, хоть и не рад,
И даже громкие слова
Расслышать я могу едвПричина этому ясна
И для меня весьма важна:
Теперь я телом и душой
Неинтересный и плохоИтак меня простите вы,
Что по причине головы
Я не могу вас посетитВас слушать, с вами говорить
Мне очень весело всегда —
Да не гожуся никуда,
А в состоянии таком
Кто ходит в ваш приятный дом?
И не подумайте, что лгу:
Я точно доказать могу
Всю справедливость этих слоПритом вам скажет Киселев
(Он будет к вам — так быть должно,-
Я это угадал давно),
Что видел сам, как у меня
Уж голова болит три дня;
Но если скажет Киселев,
Что я сегодня уж здоров,
Вы не поверьте — это ложь:
Я и сегодня, право, тож,
Что был вчер И так… и так —
Я не могу никак, никак
Быть сотоварищем емМне это больно самому,
Но что же делать? У судьбы
Нет либералов: все рабII
Вы извините, что я вас
Своею просьбой беспокоИ признаюсь: на этот раз
Я недоволен сам собоНо делать нечего: судьбою
Теперь мне дан такой укаПритом я сам обеспокоен:
Во мне восторг почти погас,
Мой ум чувствительно расстроен,
И задичился мой Пегас,
Я ничего не сочиняю,
Я даже писем не пишу —
И потому-то вас прошу,
Могу сказать, вас умоляю
Поэта искренность простить
И сострадательной рукою
Мои финансы оживить,
Давно рассеянные мноЯ знаю: деньги — суета;
И для неложного монаха
Они едва ль дороже праха,
Душа не ими занята;
Но человеку в здешнем мире
Они так нужны, как в трактире,
Где в долг не любят никогЯ ж человек — итак желаю,
Но вы уж знаете чего, —
И, уповая, умолкаIII
Благословенному царю
Не так за ленту благодарен
Ее не стоющий боярин:
Я вас душой благодарВы мне веселость оживили,
Моей мечты прогнали мрак
И вновь поэту возвратили
Свободу, музу и табаБыла пора — я помню живо:
Свеча задумчиво горит,
Сижу с тоскою молчаливой,
Гляжу к земле, перо лежит,
Лишь изредка возьму бумагу,
Означу месяц, день;- но вдруг
Я вспомню денежный недуг,
И на ладонь главою лягу,
И томно очи затворю…
Не вы ли мне возможность дали
Укоротить мои печали?
Благодарю, благодарю!


Hej, csak szép szemeid vigasztalnak engem!
Minden boszuságot enyhitenek bennem.
De talán megcsalom magamat én ebben,
Talán gyülölsz Cumilla, édes szép gyöngyöm!


春秋笔法史臣才
窜逐南荒瘴海隈
莫怨熙丰章仆射
只从川洛党中来


Již vím, proč Mladek ze Mšení
se nežení a nežení:
onť myslí na důsledek.
Rod jeho celé věky rost,
měl tedy zdatných mužů dost,
však byl to – samý „předek“.
To spravit chce pan Mladek
a být svých předků zadek.


Dicht unter ihrem Fensterlein
Da pflanz' ich meine Blumen ein,
Da ruft ihr zu, wenn Alles schweigt,
Wenn sich ihr Haupt zum Schlummer neigt,
Ihr wißt ja, was ich meine.


L'Avenir, qui déjà le fête,
Nous dira sans doute, effaré :
O contemporains du Poëte,
Comment l'avez-vous célébré ?


أفتنا ما تقول إن قال زيد
يا إماماً يسمو على كل سام
كذب ما أقول اليوم هذا
ثم ما قال غير هذا الكلام
خبر والإِخبار يستلزم الص
دق أو الكذب عند جل الأنام
أتراه صدقاً أبن لي أم الكذ
ب يراه الفحول ذوو الأفهام
لا يصحان إن تأملت فيه
لفوات الشروط والأحكام
وهو لا بد أن يكون لشيء منهما
عند جلة الأعلام
فتأمل ولا تمل ولا تُمْ
ل سوى كأس فطنة لا مدام


A paraszt gyúrja ott künn még a földet
kenyérré - de mint megnőtt gyerek
anyja emlejéről leválik,
mi se csüggünk már az emlőn sokáig,
s vegykonyha táplál a rög helyett.


Již mrtvo vše, již mrtvo vše, kraj ani nezavzdýchá –
a marno vše, a marno vše – ten tam je vzdor a pýcha,
ryk msty již nikdy nezazní zde do mrtvého ticha.


Hör' an, o Freund, ich sage nach,
Was jüngst dein Hengst, der Engeländer, sprach,
Der schöne Hengst, der dir zur Lust
Geboren ist. Er rühmte seine Brust,
Und seinen Kopf und seinen Schweif,
Und sein Geschick, durch einen Reif
Mit hurtiger Gelenkigkeit zu springen.
Wem kann, sprach er, ein Satz, wie mir gelingen?
Zum Ritt geh' ich, wie ein Polack zum Tanz,
Mit Majestät! vom Kopf bis an den Schwanz
Bin ich gemacht, dem Reuter zu gefallen,
Und mir! und mir! Von allen, ja von allen
Die mich besehn, werd' ich bewundert, ich!
Werd' ich genannt: das edle Tier!
Man hat auch Recht! der Widder und der Stier,
Wie zugeschickt sind sie doch gegen mich!
Das, schönste, ja! da schönste Tier bin ich!


Und so mich Gott erhöret,
Da sei der Forst mein Grab,
Wo mich kein Reigen störet
Und keines Rosses Trab.
Wildröslein, rot und bleiche,
Bestatten fromm die Leiche,
Es singt von dunkler Eiche
Die Nachtigall herab.


Tu zašeptal mu v srdci tichý hlas:
„A chrabrý Ctirad, syn tvůj přemilý?“
Kmet vyjel jako hrotem dotknutý.
„Ne, bozi, ne!“ zaúpěl polekán,
a jak by vyčítavým pohledům
těch zlatookých hvězd uniknout chtěl,
jež tiše scházely se na nebi,
odkvapil rychle s věže cimbuří
a spěchal v krásně vystavenou síň,
síň z dubů ozdobenou řezbami.


Im tiefen Schweigen der Mittagszeit
Fällt bisweilen ein karges Wort.
Die Äcker flimmern in einem fort
Und der Himmel bleiern und weit.


谁开黄帝桥山冢
明月飞光出九泉
狼藉藓痕磨不尽
黑云残点污秋天


Jinak Čech nemůž’ říci, že už dospěl,
než když to tisícové vysloví,
a proto jdi již po vší vlasti hlase:
„Sláva buď Havlíčkovi Karlovi!“


Ich bin ein Prinz, fuhr Idamant
Zu reden fort, die blauen Wellen
Des Euphrats nagen an den Schwellen
Des Throns, den ich nun wieder fand.


A veces despoja
de choza y apero
al mayor cabrero;
y a quien se le antoja,
la cabra más coja
parió dos cabritos.
Cuando pitos, flautas,
cuando flautas, pitos.


Die unkostbahren Tücher/
so du um dich getahn/
betasten frey und sicher
die süsse Wollust an:
den Händen/ die doch beben
wird so ein linder Strich nicht zugegeben.


豆花篱落候虫鸣
斜月分秋到研屏
露滴斜河凉不寐
自将莲漏验中星


Zwar sind wir arme Sünder,
Doch lebt ein Jesuskind,
Dem woll'n wir uns als Kinder
Hingeben, wie wir sind,
Dem woll'n wir uns vertrauen
Und auf uns selbst nicht schauen;
Es sterbe die Natur,
Es lebe Jesus nur!


ni el espacio que un día y otro día
convertía distancia en amargura
me apartará de la persona pura
que se confunde con mi poesía.
Porque para el Amor que se prolonga
por encima de cada sepultura
no existe tiempo donde el sol se ponga.
Porque para el Amor omnipotente,
que todo lo transforma y transfigura,
no existe espacio que no esté presente.


ذَهَبَ الَّذينَ عَهِدتُ أَمسِ بِرَأيِهِم
مَن كانَ ينقُصُ رَأيُهُ يَستَمتِع
وَإِذا الأُمورُ تَعاظَمَت وَتَشابَهَت
فَهُناكَ يَعتَرِفونَ أَينَ المَفزَع
وَإِذا عَجاجُ المَوتِ ثارَ وَهَلهَلَت
فيهِ الجِيادُ إِلى الجِيادِ تَسَرَّع
بِالدارِعينَ كَأَنَّها عُصَبُ القَطا ال
أَسرابِ تَمعَجُ في العَجاجِ وَتَمزَع
كُنا فَوارِسَها الَّذينَ إِذا دَعا
داعي الصَباحِ بِهِ إِلَيهِ نَفزَع
كُنّا فَوارِسَ نَجدَةٍ لَكِنَّها
رُتَبٌ فَبَعضٌ فَوقَ بَعضٍ يَشفَع
وَلِكُلِّ ساعٍ سُنَّةٌ مِمَّن مَضى
تَنمى بِهِ في سَعيِهِ أَو تُبدِع
وَكَأَنَّما فيها المَذانِبُ خِلفَةً
وَذَمُ الدِلاءِ عَلى قَليبٍ تُنزَع
فينا لِثَعلَبَةَ بنِ عَوفٍ جَفنَةٌ
يَأوي إِلَيها في الشِتاءِ الجُوَّع
وَمَذانِبٌ ما تُستَعارُ وَجَفنَةٌ
سَوداءُ عِندَ نَشيجِها ما تُرفَع
مَن كان يَشتو وَالأَرامِلُ حَولَهُ
يُروي بِآنِيَةِ الصَريفِ وَيُشبِع
في كُلِّ يَومٍ أَنتَ تَفقِدُ مِنهُمُ
طَرَفاً وَأَيُّ مَخيَلَةٍ لا تُقلِع
لَم يَبقَ بَعدَهُمُ لِعَينَي ناظِرٍ
ما تَستَنيمُ لَهُ العُيونُ وَتَهجَع
إِلّّ المَلامَةَ مِن رِجالٍ قَد بُلوا
فَهُموهُمو وَأَخو المَلامَةِ يَجزَع
إِنّا بَنو أَودَ الَّذي بِلِوائِهِ
مُنِعَت رِئامُ وَقَد غَزاها الأَجدَع
وَبِهِ تَيَمَّنَ يَومَ سارَ مُكاثِراً
في الناسِ يَقتَصُّ المَناهِلَ تُبَّع
وَلَقَد نَكونُ إذا تَحَلَّلَتِ الحُبا
مِنّا الرَئيسُ اِبنُ الرَئيسِ المَقنَع
وَالدَهرُ لا يَبقى عَلَيه لِقُوَةٌ
في رَأسِ قاعِلَةٍ نَمَتها أَربَع
مِن دونِها رُتَبٌ فَأَدنى رُتبَةٍ
مِنها عَلى الصَدَعِ الرَجيلِ تَمَنَّع


Ha, welche Lust, wenn an dem Lanzenknopfe
Ein Schurkenherz zerbebt
Und das Gehirn aus dem gespalt'nen Kopfe
Am blut'gen Schwerte klebt!


南朝开府擅风流
谁似新安好雅游
我岂尚书期会客
自怜不得过瓜洲


Du, du meine Frau, wirst mich verstehn.


Sie darf der Morgenröte Glanz nicht meiden,
Vor der die Sterne all' ins Dunkel sinken,
Und darf aus deinem Bilde Gottheit trinken;
Sie lebt in Lieb', und liebend wird sie scheiden.


Vamos, companheiro
É tempo!


sah weit in blühende Fülle:
über dem Feuerberg
schlief der Geist der Stille.


Čím hustší nepřátel však tma jest vůkol,
tím vyšší žár ať v srdci nám se budí!
Ó stůjme pevně! Vznešený to úkol,
tak velkou svátosť chránit statnou hrudí!


Und chunnt zur Zit e Biderma
ans Fuͤuͤr, und zuͤndet ’s Pfifli a,
und ſezt ſi naͤumen ane mit,
ſe ſchmeks em wohl, und — brenn di nit!


江氛海雾暗前村
四望秋空一白云
忽有数峰云上出
好山何故总无根


Ať padá jak rosička
ta svěcená vodička
na tvé líce růží zkvetlé,
na sníh čela, vlásky světlé,
na tvá modrá očička.


Castiga al mundo decadente y sabio
Anda, pastor; devuélveme la vena
melificada por tu dulce labio


Přišel’s. A v rozzbroje poselství pokoje
zaznělo útěšně pro všecku zem.
A co z úst anjela zem kdysi slyšela,
a zač jsi Ty, Pane, dal žití uštvané,
není a nebude zhaslým to snem.


Вам, мой дар ценившим и любившим,
Вам, ко мне участье заявившим
В черный год, простертый надо мной,
Посвящаю труд последний мой!
Я примеру русского народа
Верен: «В горе жить —
Некручинну быть» —
И, больной работая полгода,
Я трудом смягчаю мой недуг:
Ты не будешь строг, читатель-друг!


Doch in uns lebt noch dein beseeltes Wort,
Dein edler Sinn und deine Treue fort.
In jedes Festes traulichem Verein
Wirst du uns fehlen – und wirst bei uns sein.
In mancher Stunde, einsam durchgewacht,
Grüßt uns dein stilles Bild mit Liebesmacht;
Und führt das Leben uns in Wohl und Weh
Hieher zurück nach deinem Tegernsee,
Dann wird uns sein, als hüte diese Gruft
Ein Geist, der zu uns spräch' im Hauch der Luft:


Laßt uns zur halbverwaisten Stadt zurück;
Der Abend sinkt, und auf dem kurzen Gange
Zeigt eins und andres etwa sich dem Blick.
Der Torweg gähnt, des Marktes Seiten weichen;
Im Hause der Regentin schimmert Licht.
Die edle Frau, aus Östreichs mildem Stamme,
Wohl noch mit ihrem Kanzler sich bespricht.
Wir forschen nicht und gehn die kleine Gasse.
Ein kleines Pförtchen führt zur Wendelstieg,
Wie eng, wie schmal; die Glastür halb verhängt,
Drin Licht und Worte, wie sie Freunde tauschen. –
Wer liebend forscht, der darf wohl einmal lauschen.


Al romor di quei due vi corse un zoccolo,
con la penna a l'orecchio, per sapere
se quivi compars'era un anitroccolo.


Bajt feled, - s a bántalomnak
Tűri uj meg uj sorát...
- Egy van, egy bűn van csak, amit
A nősziv meg nem bocsát.


Vlastenče, jenž Čechům svítíš,
Jako měsýc v noční čas;
Oheň český v sobě cýtíš,
Otců našich slyše hlas.


O Ursprung aller Gütigkeit,
O Brunnquell des Erbarmen,
Laß doch der Frommen Herzeleid
Verhelfen diesen Armen.
Der Richtplatz deiner Grechtigkeit
Ist in dem höllschen Leiden,
Das Danklied deiner Mildigkeit
Singt man ins Himmels Freuden.


Dem Rechtlichen will ich die Seele weih'n;


Mein Herz und mein Gewissen schlägt
Lauter als der Propeller.
Du Flugzeug, das so schnell mich trägt,
Flieg schneller!


Skok – žába tryskla, můra vzlétla
a pavouk rychlonohý mih’
se po lupenu v řece světla
jak trávy odstín na větvích.


Divoce šlehá v nitru vzpomínka,
hřeb ještě genia bít v mzdu v dlaň slyšíme.
Jsme mikrokopie, v nás reflex dálav hrá
těch časů, nad zločinem Rómy zděšení.


Was geht's mich an?


Wenn auch mir der lezte Tropfen rinnet,
Der aus Gottes Lebensquelle fleußt,
Meinem hellern Blick' der Tag beginnet,
Dessen Glanz den Nebelflor zerreißt,


Krásný večer níž a níže,
se rtů jemu vane zkázka,
na očích mu slzy touhy,
na tvářích jen úsměv pouhý,
ve srdci mu věčná láska...


يا نَفسُ لَو كُنتُ تَرينَ الشُؤون
كَما يَراها سائِرُ الناسِ
لَما رَماني بَعضُهُم بِالجُنون
وَلَم أَجِد في الناسِ مِن باسِ
بِالأَمسِ مَرَّ المَوكِبُ الأَكبَرُ
فيهِ الفَتى الراكِبُ وَالناعِلُ
وَأَقبَلَت غيدُ الحِمى تَخطِرُ
يَهتِفنَ عادَ البَطَلُ الباسِلُ
ما لَكِ يا هَذِهِ لا تَهتُفين
لِصاهِبِ الدَولَةِ وَالباسِ
فَقُلتِ لي ضاحِكَةً تَسخَرين
وَيلَكَ هَذا قاتِلُ الناسِ
وَمَجلِسٍ دارَت بِهِ الأَكأُسُ
فَشَرِبَ القَومُ وَلَم تَشرَبي
وَاِمتَلَأَت بِلطَرَبِ الأَنفُسُ
وَأَنتِ في صَمتِكِ لَم تَطرَبي
كَأَنَّما غَيَّبَكِ الحِندِسُ
أَو تاهَتِ اللَذاتُ في سَبسَبِ
ما لَكِ يا هَذِهِ لا تَضحَكين
لِلحَبَبِ الضاحِكِ في الكاسِ
قالَت نَهاني أَنَّ مَوجَ السِنين
سَيَغمُرُ الأَقداحَ وَالحاسي
وَسِرتِ في الرَوضَةِ شاعَ الجَمال
فيها وَشاعَ الحُبُّ بَينَ الطُيور
الطَلُّ فيها كَدُموعِ الدَلال
وَالشَوكُ فيها كَحَديثِ الغُرور
مَشَيتِ في أَرجائِها كَالخَيال
يَطوفُ في الظَلماءِ بَينَ القُبور
كَأَنَّما لا وَردَ في الياسَمين
كَأَنَّما لا عِطرَ في الآسِ
وَيحَكِ لا في عُزلَتي تَطرَبين
وَلا إِذا كُنتُ مَعَ الناسِ
كانَ زَمانٌ كُنتِ تَستَأنِسين
بِكُلِّ وَهمٍ خادِعٍ كَالسَراب
حَتّى إِذا أَسفَرَ وَجهُ اليَقين
رَأَيتِهِ كَالوَهمِ شَيئاً كُذاب
دُنيا الوَرى ليلٌ وَصُبحٌ مُبين
وَلَيسَ في دُنياكِ إِلّا الضَباب
ما لاحَتِ الأَجارُ لِلناظِرين
إِلّا رَأَيتِ شَبَحَ الفاسِ
وَلا سَمِعتِ الكاسَ ذاتِ الرَنين
إِلّا سَمِعتِ حَطمَةَ الكاسِ
مَسَختِ في عَينَيَّ لَونَ النَهار
لَمّا لَمَحتِ اللَيلَ بِالمَرصَدِ
وَماتَ في أُذُنَيَّ لَحنُ الهَزار
لَمّا سَبَقتِ الصَمتَ لِلمُنشِدِ
فَرَرتِ بِلَّذّاتِ قَبلَ الفَرار
فَضاعَ يَومي حائِراً في غَدي
خالَفتِ مِقياسَ الوَرى أَجمَعين
فَكَيفَ يَرضونَ بِمِقياسي
ما بَرِحَ الناسُ كَما تَعلَمين
وَلَم أَزَل فَرداً مِنَ الناسِ


Qual uom da cupo e grave sonno oppresso
dopo vaneggiar lungo in sé riviene,
tal ei tornò nel rimirar se stesso,
ma se stesso mirar già non sostiene;
giù cade il guardo, e timido e dimesso,
guardando a terra, la vergogna il tiene.
Si chiuderebbe e sotto il mare e dentro
il foco per celarsi, e giù nel centro.


Nuž ano, příteli, jsem cele šťasten,
tak, že se bojím o své štěstí až...
Na dny a hodiny již měřím čas ten,
kdy v chrámě posvětí se svazek náš.
Mám v duši tolik štěstí, tolik záře
a tolik lásky, že bych objal svět.
Můj příteli, a půjdu od oltáře
a bozi mně snad budou závidět!


Ungerochen hat für Zeiten
Niemand Deutschland kunt bestreiten;
Unbereichert wird mit nichten
Iemand ietzt den Zug verrichten.


las cenizas terribles
con su silencio agrio.
Dicen fue una vivencia
...yo creo fue un milagro.


Da sprüht es in dem roten Auge
Begeistert auf;
Heiliges Feuer wallt empor
Und stürzt auf meine Seele
Wie einer Sturmflut Woge;
Und die Flammen singen summend
Wie Orgelton, wie Sturmesbrausen:
»Gieb es auf, dein nichtig Haupt!
Dann magst du es getrost verlieren.
Sei gleich uns, verbrenne dich!
Viele tasten im Dunkeln und frieren.
Sieh die fromme Flammenrose
Blätterüppig blühen,
Licht und Wärme, Liebesgaben,
Ihrem Kelch entsprühen! –
Selig, wer aus enger Hülle
Freudig sich erhebt,
Zu erhabenen Himmelsweiten
Selbstverloren schwebt!
Wie ein stiebend Aschenstäubchen
Flieht die Todesnot ...
Überselig ist die Liebe,
Ist der Opfertod!«


Lege das Ohr an die Erde


Již nechte Řeky klidně spát
a mocné Říměniny,
nás mohou jenom poděsit
mohútné jejich stíny.


Und als sie in den Wald nein kam,
Begegnet ihr Jägers Knecht.
Ey Mädchen scher dich weg nach Haus,
Dem Herren ist das nicht recht.


Die Zeit/ in der man sich geschickt zu Ehren macht/
Wird oft verhurt/ verspielt/ versoffen und verlacht.
Wenn nun das Glück hernach vor Rosen Disteln träget/
Was ist wohl Schuld daran? der Grund/ den man geleget.


postacı,


Olyan marsra lábam se billentem,
Hogy azt bántsam, aki nem bánt engem:
De a szabadságért, ha egy íznyi,
Talpon állok mindhalálig víni.


Co bude dále? Hořkost a zrada!
Zahřeje dítě tvé na prsou hada,
napojí krví.
Kdo květ ten promarnil, pustil ho z hlavy,
to bude druhý meč neméně dravý,
nežli byl prvý.


Je čas tu ozářených promenad,
rým zlobných, mlh, jež houstnou v šeru
a zoufanlivých podvečerů


Wir fliegen hoch. Sind wir so hoch geboren?
Und warnt uns nicht, was Fabel klingt und Sage,
Der Weisen Lehre und der Helden Klage,
Der Frommen Seufzer und der Spott des Toren?


Non stettero a parlar de' casi loro
come soleano far le genti antiche,
né se 'l lor padre fu spagnuolo o moro,
ma fecero trattar le man nemiche:
le ricche sopraveste e i fregi d'oro,
i cimieri, gli scudi e le loriche
volan squarciati e triti in pezzi e 'n polve,
il vento gli disperge e gli dissolve.


Mi corazón oprimido
Siente junto a la alborada
El dolor de sus amores
Y el sueño de las distancias.
La luz de la aurora lleva
Semilleros de nostalgias
Y la tristeza sin ojos
De la médula del alma.
La gran tumba de la noche
Su negro velo levanta
Para ocultar con el día
La inmensa cumbre estrellada.
 ¡Qué haré yo sobre estos campos
Cogiendo nidos y ramas
Rodeado de la aurora
Y llena de noche el alma!
¡Qué haré si tienes tus ojos
Muertos a las luces claras
Y no ha de sentir mi carne
El calor de tus miradas!
¿Por qué te perdí por siempre
En aquella tarde clara?
Hoy mi pecho está reseco
Como una estrella apagada.


Kannst die Lichten nicht erlangen
Erde hält dich noch zurück –
Und des heißen Herzens Bangen
Spricht sich aus im feuchten Blick.


Welche Gottheit trug zum Ruhm – umstralten
Tempel, Dich, o Freund, so hold empor?
Welche himmlische Gebilde, schwebten
Ueberirrdisch Deinem Geiste vor;


S bohem, pane! A nechť naposledy
překročil jste práh můj s takým vzkazem!
Nechť mi pustá výheň fičí mrazem,
ať ni hřebu nezbude mi kouti,
spíš ta chatrč nade mnou se shroutí,
než bych postoupil z ní třísky jedné!
Zde mí předci žili, zde mi svit’
oka nebeského první třpyt,
zde jsem prožil roky šťastné, bědné,
zde chci dále žít, ať v nouzi, trudě,
a kde stojím, na té zemru půdě!


Er war's, der zärtliche Verbrecher,
Er schwebte lächelnd auf sie zu,
Doch Menelaos hob den Becher:
Trink, Helena, vergiß auch du!
Sieh, schmerzlich winkend schwand der Schatten
Und wies auf ein noch blutig Erz.
Es traf ihr Blick den Blick des Gatten,
Und Todesfrost durchfror ihr Herz.


Mravenčí hemžení
víří tu po kraji,
se strojem závodí
dělníka chvat.
Na místě skřivanů
píšťaly zpívají
a místy bělá se
hřbitovní sad.


هلِ الدَّار تدري ما أثارتْ من الوجدِ
عشيّة عنّتْ للنّواظرِ من بُعْدِ
بَكيتُ ولولا نظرةٌ بمحجّرٍ
إلى الدّار لم تجرِ الدّموعُ على خدِّي
أيا صاحِ لولا أنّ دمعِيَ لم يَطِحْ
وقد لاح رسمُ الحيِّ لم تدرِ ما عندي
كتمتُك وجدِي طولَ ما أنت صاحبي
فنادتْ دموعُ العين منّي على وجدِي
ولمّا أقرّ الدّمعُ بان لك الهوى
فلم يُغنِ إنكاري الغرامَ ولا جحدِي
تذكّرتُ نجداً بعد ما غُرتُ موهِناً
وَأَينَ اِمرُءٌ بالغَوْرِ من ساكنِي نجدِ
وَأَذكرني شبهَ القضيبِ ونحنُ في
ظُهورِ مَطايانا قضيبٌ من الرّندِ
وَمُعتجراتٍ بالجمال كأنّما
بَسَمْنَ إذا يَبسِمن عن لؤلؤِ العِقدِ
لهنّ صباحٌ من وجوهٍ منيرةٍ
تخلّلها ليلٌ من الفاحِمِ الجَعْدِ
غلبن على ودّي ولولا محاسنٌ
جلون علينا ما غلبن على ودّي
وشرخ شبابٍ كنت أحقر فضله
إلى أن مضى والضدُّ يُعرف بالضدِّ
أمنتُ به بين الغوانِي وظلُّهُ
عليَّ مقيمٌ من بعادٍ ومن صدِّ
وقد قلتُ لمّا ضقتُ ذَرعاً بخُطّةٍ
شَموسِ القَرَا أين الوزير أبو سعدِ
فَتىً كانَ درعِي يوم تَحصبنِي العدى
ويوم ضرابِي للطُّلى موضعَ الزّندِ
وَما جِئتُه وَالرشدُ عنّي بمعزِلٍ
فَأَطلعنِي إلّا عَلى ذرْوَةِ الرّشدِ
وَكَم لكَ فيما بَيننا مِن مَواقفٍ
تسلّمتَ فيها رِبْقَةَ الحمدِ والمجدِ
فَبالسّيفِ طَوراً تولج النَّاسَ للهدى
وطوراً بأسباب التكرّمِ والرّفدِ
وَأَنتَ حَميتَ المُلكَ مِن كلِّ طالِعٍ
عَليهِ كَما تُحمى العرينةُ بالأسدِ
عَلى كلّ مطواعٍ إذا سُمتَه رَدى
وإن لم تَسُمه جَرْيَه فهو لا يردِي
كأنَّك منهُ فوقَ غاربِ عاصفٍ
منَ الرّيح أَو في ظهرِ هَيقٍ من الرُّبْدِ
وَما لِسفاهٍ بلْ لفَرْطِ شجاعةٍ
نزعتَ جلابيبَ المضاعفةِ السَّرْدِ
كَأنّك مِن بَأسٍ لَبِستَ قميصَه
لدَى الرَّوعِ في حَشْدٍ وما أنتَ في حَشْدِ
وَما لَكَ في هَزْلٍ معاجٌ وإِنّما
أتيتَ كما يؤتَى الرّجال من الجدِّ
ولم يُبقِ حِلمٌ أنتَ مالكُ رِقِّهِ
بِقَلبكَ بعدَ الصَّفحِ شيئاً من الحِقدِ
فَيا نازِحاً عنِّي وما لِيَ بعدَه
على جَوْرِ أيّامٍ إذا جُرنَ من مُعدِ
أما آن للقربِ الّذي كان بيننا
فولّى حميداً أنْ يُدالَ من البُعدِ
ولم تكُ دارٌ أنتَ فيها بعيدةً
ولكنّنِي بالعذرِ في حَلَقِ القِدِّ
وَما أَنا إلّا سائرٌ كلَّ طُرقةٍ
إليك على عُرْيِ المطهّمَةِ الجُرْدِ
فكم وطنٍ بالوُدِّ مِنِّي سكنتُه
وإنْ لم أُجرّرْ في جوانِبِه بُرْدِي
بقلبِيَ كَلْمٌ من فراقك مؤلمٌ
وكم بالفتى كَلْمٌ وما حزّ بالجِلدِ
ودمعِي على ما فاتنِي منك قاطِرٌ
كأنِّيَ دون النَّاسِ فارقتنِي وَحدي
سقَى اللَّهُ أيّاماً مَضين وأنت بِي
حَفيٌّ قريبُ المُلتَقى سَبِلُ الرّعدِ
لهنَّ بقلبِي عَبْقَةٌ أرَجِيَّةٌ
تبرّحُ بالنّفْحاتِ من عنبرِ الهِندِ
وقد حال فينا كلُّ شيءٍ عهدتُه
فلم يبقَ محفوظاً عليك سوى عهدِي
ولولا هَناةٌ كنتُ أقربَ منزِلاً
وما كلُّ سرٍّ في جوانحنا نُبدِي
فإنْ تَنْأَ فالعيّوقُ ناءٍ وإنْ تَغِبْ
فقد غابَ عنّا بُرهةً كوكبُ السّعدِ
وَلا خيرَ في وادٍ وأنت بغيرهِ
وما العيشُ مطلولاً خلافك بالرّغدِ
وإنِّيَ مغمودٌ وإِنْ كنتُ باتِراً
ولا بُدّ يوماً أن أُجرَّدَ من غِمدِي
فَإِن كُنتَ يوماً لَستَ تَرضى ضريبةً
فإنّك ترضى بالضريبةِ عن حَدّي
لَحَى اللَّهُ أَبناءَ الزمانِ فإِنّهمْ
بِتَيْهاءَ لا تدنو ضَلالاً عن القَصدِ
وَلَم يُرَ إلّا الهَزْلُ يَنفُقُ عندهمْ
فمن يشتري منِّي إذا بعتُه جِدّي
وَمُختَلطاً فيه الذّوائبُ كالشَّوى
وحُرُّهُمُ مِن لبسةِ الذُلِّ كالعبدِ
وكم فيهمُ للجهلِ ميتٌ وربّما
يَموت اِمرُءٌ لم يطوِه القومُ في اللَّحْدِ
فيا ليتَ أدواءَ الزّمانِ الَّتي عَصتْ
وأعيتْ على كلِّ المداواةِ لا تُعدِي
وَلَيس وفاءٌ للجميل بموعدٍ
لَدَيَّ ويأتينِي القبيحُ بلا وَعْدِ
وكم لك عندي من حقوقٍ كثيرةٍ
أنَفْنَ على حصري وأعيا بِها عَدِّي
فإنْ فُتنَ حمدِي كثرةً وزيادةً
فللّهِ دَرُّ الفائتاتِ مدى حمدِي
وإنّي لمُهدٍ كلَّ يومٍ قصيدةً
إليك وما يُهدي الأنام كما أُهدِي
يَسيرُ بِها عنِّي الرُّواةُ وإنّها
لتَخدِي وما تخدِي الرُّواةُ كما تخدِي
من الكَلِمِ الباقي على الدّهرِ خالداً
وكم كَلِمٍ لم يُؤتَ شيئاً من الخُلدِ
هو الماءُ طوراً رِقّةً وسلاسةً
وطوراً إذا ما شئتَ كالحجرِ الصَّلْدِ
وَما قُدَّ إلّا مِن قلوبٍ أديمُهُ
فليس له فيهنَّ شيءٌ من الرّدِّ
فَخُذه رَسولاً نائباً عن زيارتي
فإنّ قصيدي فيك أنفعُ من قصدِي
وَدُم لِجَلالٍ لَستَ فيه مُشاركاً
وَبَذلِ النّدى في النّاسِ والحلِّ والعَقدِ


春风乔木浯溪寺
指点溪流问故家
庭下已无书带草
步头犹有水仙花


Schavv den menschen / der zun wolcken
Hoch aufführet dämpff/ vnd meer/
Der auch alle wind vnd wolcken
Tummlet in den lüfften lär:
Der mit seinen stralen schröcket
Alles feucht/ vnd trocken-landt:
Schaw nun er in ängsten stecket/
Leidet spott/ vnd narren-tand.


温如春色爽如秋
一榼灯前自献酬
百万愁魔降未得
故应用尔作戈矛


Kösd e hármas leckét ott újra szívére!...
S oszlopot emelvén népe sírhelyére,
Lángoló betűkkel vágd fel a kövére,
Mi a gyűlölködés, visszálkodás bére!


¡West Indies! Nueces de coco, tabaco y aguardiente...
Éste es un oscuro pueblo sonriente,
conservador y liberal,
ganadero y azucarero,
donde a veces corre mucho dlnero,
pero donde siempre se vive muy mal1.
El sol achicharra aquí todas las cosas,
desde el cerebro hasta las rosas.
Bajo el relampagueante traje de dril
andamos todavía con taparrabos;
gente sencilla y tierna, descendiente de esclavos
y de aquella chusma incivil
de variadísima calaña,
que en el nombre de España
cedió Colón a Indias con ademán gentil.
Aquí hay blancos y negros y chinos y mulatos.
Desde luego, se trata áe colores baratos,
pues a través de tratos y contratos
se han corrido los tintes y no hay un tono estable.
(El que piense otra cosa que avance un paso y hable).
He aquí todo eso, y hay partidos pollticos,
y oradores que dicen: «En estos moméntos críticos...»
Hay bancos y banqueros,
legisladores y bolsistas,
abogados y periodistas,
médicos y porteros.
¿Qué nos puede faltar?
Y aun lo que nos faltare lo mandaríamos buscar.
¡West Indies! Nueces de coco, tabaco y aguardiente.
Éste es un oscuro pueblo sonriente.
¡Ah, tierra insular!
¡Ah, tierra estrecha!
¿No es cierto que parece hecha
sólo para poner un palmar?
Tierra en la ruta del «Orinoco»,
o de otro barco excursionista,
repleto de gente sin un artista
y sin un loco;
puertos donde el que regresa de Tahití,
de Afganistán o de SeúI,
viene a comerse el cielo azul,
regándolo con Bacardí;
puertos que hablan un inglés
que empieza en yes y acaba en yes.
(Inglés de cicerones en cuatro pies).
¡West Indies! Nueces de coco, tabaco y aguardiente
Éste es un oscuro pueblo sonriente.
Me río de ti, noble de las Antillas,
mono que andas saltando de mata en mata,
payaso que sudas por no meter la pata,
y siempre la metes hasta las rodillas.
Me río de ti, blanco de verdes venas
—¡bien se te ven aunque ocultarlas procuras!—,
me río de ti porque hablas de aristocracias puras,
de ingenios florecientes y arcas llenas.
¡Me río de ti, negro imitamicos,
que abres los ojos ante el auto de los ricos,
y que te avergüenzas de mirarte el pellejo oscuro,
cuando tienes el puño tan duro!
Me río de todos: del policía y del borracho,
del padre y de su muchacho,
del presidente y del bombero.
Me río de todos; me río del mundo entero.
Del mundo entero, que se emociona frente a cuatro peludos,
erguidos muy orondos detrás de sus chillones escudos,
como cuatro salvajes al pie de un cocotero.


Co žádá na něm? – Zdali dobře tuší? –
Cos jako bázeň sevřelo mu duši,
však jenom na mžik, jenom malou chvíli,
než pohleděl v ten obličej tak bílý.


玉鳞波急布帆开
扬子扁舟访戴回
谁料岭梅今共折
章江冲雪十年来


L'odieux travailleur aux efforts grandissants
Avait si bien repris son œuvre en tous les sens ;
Il avait tant rongé, tant fouillé sans relâche
Les précieux filons du trésor souterrain ;
Tant perforé la voûte avec son bec d'airain ;
Tant crié vers le jour d'une voix rauque et lâche,
Que le jour s'était fait dans un énorme puits,
Et que tout un passé s'abîmait sans appuis.


– Neptej se, a buď rád, že máš mě zase! –
tak odpovídám – a již hravým skokem
se deru po skalách, za kůzlaty se honě –
i orla v letu, stihna aspoň okem –
teď zběhnu v dol, jak bludný stín se kloně
k té vrbě truchlící nad klidným jezerem.
Ta chudák stará, ještě se tam sklání,
a ještě se po chlapci, co tam skočil, shání!


Und mir? Starr liegt mein Herz, wie die Natur!
O bring von den erstorbenen Gefühlen,
Die einst es labten, wie der Tau die Flur,
Nur eines ihm zurück, ach, eines nur,
Den Frost des Winters leis' hinwegzuspülen!
Und wär' es auch der Jugend Gram allein,
Auch er soll mir gesegnet sein.


A poesia é uma máquina
de produzir entusiasmo
e é preciso que os versos sejam verdadeiros
na vida dos poetas
como a tua mão erguida
sobre os anos futuros
quando o próprio bronze das estátuas se cobrir
do verdete do esquecimento
e das urtigas
entre as ruínas de um passado morto
e as pequenas plaquetes dos sentimentos pobres
dos líricos delírios
das doidas metáforas sem sentido
louvadas pela crítica
só tiverem o arqueológico encanto
de um cabelo de Oféli
Então
os teus versos estarão na primeira fila dos pioneiros
cobertos de cicatrizes
porque fizeram todo o caminho do tempo
multiplicados por milhões de vozes
pela alta potência dos alto-falantes
como uma bandeira erguida
sobre os anos futuro


Aus dem blauen Schoß der Wasser
Fährt Poseidon rasch und plötzlich;
Um die Stirn dem Weltumfasser
Weht das Haupthaar wild, entsetzlich;
Von dem Bart des Mastzersplitt'rers
Träuft der Flutschaum Aphroditens,
Um das Roß des Erderschütt'rers
Schwärmt das Meervolk Amphitritens.


Hrůzné bylo podívání,
když tak sebou Hanzi švih’,
neboť vítr v prudkém vání
vlasy jemu vzhůru zdvih’! –


Kam chceš letět křídlem ódy?
Prchni výš z té hloubi stinné!
Hvězdných vln ti tam zas kyne
jedno moře.


Wie jenem König Midas: Er vernarrte
Zuletzt dem Schein von Goldenem sich so,
Daß was er griff zu gelbem Glanz erstarrte,
Speise und Trank; die Erde, drauf er floh


Der Funke kehret – glimmet – lodert – sieh!
In helle Flammen auf – der Todte lebt! Ich sehe
An seiner Mutter Hals ihn stürzen! – Wonne! Wehe!
Schweig, Saitenspiel, du singst es nie!


客路如天远
吟身太瘦生
无家归未得
策蹇傍春行


Fallecieron las fuerzas y el sentido
al ciego amante amado, que a su suerte
la costosa beldad cayó rendida.


Però tu, Iulio, gionto a miglior seggio,
non ti lodar d'aver trovato il porto,
ché spesso in porto fa fortuna peggio.


Jumpfere, sitzet mer jez ufs Stüehli do nider und loset,
bis i sag: »Jez gang!« und hent der im vorige Summer
oberländisch an mi gschriebe, willi's vergelte.
Bini nit au deheim, wo alles schöner und süeßer
tönt in Matten und Feld und in de vertäflete Stube?
's het mi kei Mutter gebore und keini christlige Pate
hen mi an Taufstei treit. In mine dämmrige Tage
het mi kei Brei erquickt. In d'Kirche bini nit gange
bis ins füfzeht Johr. Mi Müetterli het mi gebore,
d'Götti hen mi ghebt, und Peter het mi der Her tauft,
Pape hani gschleckt, und mittem sturzene Löffel
het mer d'Muetter usem Pfännli d'Schareten uschratzt:
»Se, Hans Peterli, iß!« In alli Chilche vo Basel
und im Wiesetal vo Rieche ane bis Schönau
bini gwandlet us und i, au mengmol ins Wirtshus
mit mim Vogtma. Tröst en Gott im ewige Lebe.
Was wohl will, fangt zitli a – – –


月出雨犹滴
微光似在林
虫寒声渐小
不忍到愁心


Es muss der Rechtsgelehrte wehlen eins von beyden,
Entweder unrecht sprechen, oder unrecht leiden.


Was geht es Menschen an, was mein Gewissen gleubet?
Wann sonst nur christlich Ding mein Lauff mit ihnen treibet.
Gott gläub ich, was ich gläub; ich gläub es Menschen nicht;
Was richtet dann der Mensch, was Gott alleine richt?


Jak bude vítr chtíti, tak jej sehne
a rovný dosud kmen na věky schromí;
pak přijde bouře, zvrátí jej a zlomí
a zapomenutí naň věčné lehne.


Kdo s ním musí na rtech umírat,
pouze ten by měl se světcem zvát.


O Herrschaft, die uns schärfer quält,
Als immermehr Tyrannen pflegen!
Wie mancher kluger Anschlag fehlt?
Wie mancher fällt auf graden Wegen?
Wer bürgt uns vor Betrug und List,
Die allzeit klug und munter ist,
Uns, wo man nicht gedenckt, zu greifen?
Wer sieht zum Voraus Sturm und Glut,
Und welcher Wechsel spricht uns gut,
Wenn Schwerd und Bley Palläste schleifen?


Wer nennt mir deinen Schlummrer! Halbverwittert,
Blieb dir des Todtenkopfes Zierde nur,
Die Schrift erlosch, und Wintergrün umzittert
Des Namens dunkle Spur!


Земной отрадой сердца не томи,
Не пристращайся ни к жене, ни к дому,
У своего ребенка хлеб возьми,
Чтобы отдать его чужомИ будь слугой смиреннейшим того,
Кто был твоим кромешным супостатом,
И назови лесного зверя братом,
И не проси у Бога ничег


Chi si fida in altrui quanto è mal saggio!
Prima poco splendea, pur oggi è spento
de la fede tra noi l'ultimo raggio.


Und als ich nun mir
Mit Adams Geschirr
Zu trincken wolte schöpffen/
Da zoge zum Glück
Mich sachte 3 zurück
Ein Hirt bey meinen Zöpffen/
Und sagte; Ach nein:
Clorinda/ halt' ein/
Diß ist ein schädlichs Wasser/ 4
So eben jetzt hat
Mit seinem Unraht
Vergifft der Menschen-Hasser.


Der Sänger kommt zur guten Stunde
Und ihn empfängt ein holder Gruß,
Den Feldherrn und die Tafelrunde
Erblickt er an dem grünen Fluß.
Der Feldherr läßt den Becher füllen
Mit altem Wein von Rüdesheim:
Du kannst, o Herr, die Sehnsucht stillen,
Ein frischer Trunk weckt frischen Reim.


电激雷奔是处闻
绿周青绕四无分
哦诗几侧风前帽
纵目闲看雨后云


Die Schwester und Gemahl deß Jupiters 24 gibt Schätze;
der Sonnen Schwester 25 hetzt den Frieden mit dem Netze;
die Pallas/ die gehelmt/ setzt Künste wieder ein;
den Weinbeerlaub bekrönt/ zapft neuen Friedenwein;
Das fliegende Gericht fleucht auß es nachzusagen/
so/ daß man sagen soll der Welt von guten Tagen/
der Welt/ die noch nicht ist. Der schwartzgebrante Mohr 26
trägt es auf dem Camel bis an das Parther-Thor.
O Friede/ dir zur Freud/ gläntzt Phebus sein Geschmeide
noch güldener als Gold/ 27 dir führet auf die Weide
der Sternhirt seine Heerd. 28 Sein Hornkopf 29 schauet auß/
viel silberner als sonst/ an dem gestirnten Haus.
Es gibt der Götter Sitz viel schöner Freudenzeichen/
wann der zwar helle Tag der hellen Nacht muß weichen/
die Sternen frönen dir/ verkleinern ihren Chor
und sencken sich herab im goldgewirckten Flor/
als deines Tempels Mond. 30 Der Himmel druck sein Siegel
zu deiner Vnterschrifft. Es sagets auch der Spiegel/ 31
daß der/ der mit dir bult/ soll haben deinen Glantz
und ewig seyn bekräntzt mit einem Sternenkrantz.
Gelüstet dich nach Wild? greif zu/ hier wird gefunden
das Wälderschweiffer Schwein/ 32 bist der Gefahr entbunden/
die man im Jagen hat. Der braune Traubenmann
sitzt oben halbbezecht und setzt sein Gläslein an.
Gelüstet dich nochmehr/ hier sind Alzinons Wälder/
die Hirschen ligen da 33 üm die vergüldten Felder;
der Jäger hat sie dir zu deiner Lust bestrickt/
der Zuckerbecker sie zu deiner Kost geschickt.
Reuch/ wie die Brunnen 34 hier mit Zimmetwasser fliessen/
wie sie der Rosen Geist den Lebenssafft außgiessen/
der Geist und Leben stärckt. Gelüstet dich Salat? 35
hier ist er aufgesetzt/ kein einig Gärtner hat
dergleichen je gepflantzt. Schau/ wie von den Gefilden
sich finden zu dem Baum/ den Kunst hat können bilden/
die Bürger auß der Lufft/ 36 das/ was nach Pestus reucht/
trägt man in Körben zu/ das Flora selbst gezeugt. 37
Greif diese Vestung an/ 38 du darfst dich nicht entsetzen/
hier ist kein Widerstand/ hier kanst du dich ergetzen
nach aller Hertzenlust; Gelüstet dich nach Fisch/ 39
er schwimmet/ sonder Flut/ wie lebend auf dem Tisch.
Jetzt kömmt/ Pomona selbst/ 40 will mit wachsgelben Quitten/
mit Früchten aller Art/ die Tafeln überschütten/
reicht ihr gantz Reichthum her. Was Genua beliebt
und was Canarien vor Honigzucker gibt/
wird häufig aufgesetzt. 41
Nun kan ein jeder wissen/
daß sich ein guter Trunck auf einen guten Bissen
gehöre recht und wol. So geht es demnach hin
auf einen guten Fried und guten Frieds-Gewin.
Der Käiser und sein Reich das müsse friedlich bleiben/
so lang man wird vom Fried im Römerreiche schreiben;
Es müsse Spanien in allem wolergehn/
es müsse Böhmen stets in sichrer Ruhe stehn.
Es müsse Leopold nach Raht die That gelingen/
Carl Gustav seinen Wunsch zu gutem Ende bringen;
Mäintz/ Trier/ Cöllen/ Pfaltz/ Chursachsen stehen wol
mit Bäiren/ Brandenburg; es blühen Friedenvoll
die Städte Teutsches Reichs; die/ die zu Feld gelegen/
begleite Gottes Schutz auf seiner Wege Wegen
durch seine Kriegesleut; den Ferdinand gesandt/
Amalfis/ der sein Hertz und seine rechte Hand/
dem diese Friedenfreud ist meistens zuzumessen/
deß Wolzufriedenheit im minsten werd vergessen/
trinckt deß Gesundheit üm; wenn heller Trompten Ruff/
der scharfen Harfen Ton/ der Kesseltrummeln Puff
vermengen Furcht und Lust; schön durcheinander schertzen/
da gehet es geschmiert/ da schmecket es von Hertzen;
So viel hier Tropfen Wein der Becher in sich hält/
so viel Jahr sey gesund Amalfis auf der Welt.


Jaký neposeda
ze spánku mne ruší,
usnouti mi nedá,
štípe mne a buší?
Ha, to jsi ty, skřítku,
potrestám tě tak,
že čertovu dítku
otevře se zrak.
Dobře tě dle srsti,
satanášku, znám,
již jsi v mojí hrsti,
neutečeš nám.


Však teď už pro mne pranic nezmění se,
já celý sám se jenom proměním,
a táci zlatý, jak tě nyní vidím,
jen usměj se, já o všem dobře vím –!


per l'adultèro infame c'hai comesso,
su collocata sia dalla man destra,
e 'l cherico mal raso a te sia presso,


A volerti contar quel c'ho lasciato
mi convien aver qui molt'intelletto,
per racontarti d'un altro trattato
a dir di cose ch'i' non ho ancor detto:
della gran nobiltà c'ha questa terra,
acciò che nel mio dir non sia difetto.
Se lla memoria mia quinci non erra,
mi convien dirti delle donne loro,
e quel ch'i' dico con tuo mente aferra:
le gran' richeze che hanno costoro,
c'ha' veder quelle, quando son le feste,
tutt'adornate di più drapi d'oro
nelle pelande loro e nelle veste,
ch'èn damaschini e broccati ricchi
e con più gioie che portano in testa.
E anche vo' ch'a questo dir t'apicchi
quant'è gioliva la lor portatura,
ch'a stimar questo la tuo mente ficchi.
Tutte son ricche donne per natura
queste ch'i' dico, di molti casati,
ch'a dir dell'altre già no·ne fo cura;
ma i' vo' ben che anche tu sì guati
a queste gioie che portano adosso
di più balasci grossi, ch'èn legati.
La quantità già dire non ti posso
di dïamanti e perle con rubini,
intro fermagli che nïun s'è mosso
sonvi smeraldi con grossi zaffini,
che a veder quelli è un'alegreza,
ché son di pregio di molti fiorini.
Han queste donne con lor tal richeza
in vestimenti e gioie nelli anelli,
tutte adornate con gran gentileza.
E visi lor son sì puliti e belli
che chi le guarda nelle lor sembianza
per leggiadria s'inamora d'elli.
Più che reine ciascheduna avanza
di be' costumi e di leggiadria,
oneste in vista e molte destre in danza;
e no·ll'abi nessuno in villania
di quel ch'i' dico ch'ell'è più assai
a farlo certo, per la fede mia.
E anche ti vo' dir quel che non sai,
ché d'ogni tempo non si può vedere
queste adornate come tu udirai.
Ma, stu volessi, per aver piacere,
vederne una gran parte, sì tti pensa
aspettar tempo, quand'egli è dovere,
del carnovale o quand'egli è l'Asensa,
ché tutte vanno al perdono a San Marco,
o quand'el doge una festa dispensa:
ogni altro tempo saria lor d'incarco
d'andar con tante gioie e legiadria.
E per dir altro questo dir travarco.
Ma i' ti giuro, sanz'altra risia,
han queste donne, quand'ell'è adornate,
sì grande aver che tti parà bugia:
più ch'ottocentomilia a gran derrata
son di ducati el valor di quelle,
che son costati a chi ll'ha comperate.
E anche ti vo' dire altre novelle
del grand'aver che hanno e cittadini,
che ha questa città in cose belle,
in argentier' tutte d'argenti fini,
come son cugilieri e più pironi,
taze, boccal', confettiere e bacini,
e altri argenti di più condizioni,
che hanno questi per loro adorneza,
ch'i' non ti so contar ne' mie sermoni:
ché, se ciò pensi, è una riccheza
sì grande a dir ch'i' nol posso stimare;
e della quantità non ho fermeza.
L'altre cose sì tti vo' contare
di lor mobilia ch'è 'n panni di razo,
che son felci e bancali, a non fallare.
Ma perché non mi tenghi per un pazo,
ti vo' contar degli altri ne' mie detti
che han costoro per aver sollazo:
molte cortine intorno a' lor letti,
con capoletti sì ben lavorati
con più figure e cacce con diletti,
che paion tutti vivi, stu gli guati;
tanti son fatti con gran maestria
che per gran pregio si son comperati,
ch'a dir la lor valuta par resia,
s'i' ti dicessi quel che costan loro,
ma nel mio dir non ti dirò bugia:
bene dugentomil'ducati d'oro
tengo per fermo queste cose vaglia.
E ancor più a dirti non dimoro.
I' voglio uscire di questa travaglia
per racontarti dell'altre adorneze,
ché per dir altro mia mente s'abaglia.
Hanno costoro ancor molte richeze
in più cortine di seta con oro,
con coltri ricche, ch'è di gran' belleze;
e altre cose che son di gran lavoro,
che le lor donne han fatto lavorare
con sete e perle ch'assa' costa loro,
ché son di gran valuta, a non fallare:
quest'è tal' cose che paiono imbratti,
che vale assai a volerli stimare.
I' non ti dico questo per gran' fatti,
ma perché sappi le lor condizioni
che di magnificenza sì son atti.
E vôti dire mie oppenïoni:
che ' cittadini ch'è 'n questa città
abi in mobilia, di più condizioni,
un grande avere, a dir la verità,
ma 'l numer d'esso non ti so contare,
per non fallire in questa qualità.
Ad altre cose mi conviene andare
e dirti e vestimenti di costoro,
che son di gran valuta, a non errare,
no·mettendo tra questi e panni d'oro
di molte sorte c'hanno e cavalieri,
che 'n questa terra tutti fan dimoro,
ma sol di gentiluomini e terrieri,
c'hanno panni di seta e di scarlatti
e d'altri panni ch'è di più manieri.
E per contarti ancora altri fatti,
vo' che tu sappi che son foderate
d'altro che pelli d'agnello o di gatti,
ma di che pelli t'arò ricordate.
Nella vernata, quand'è 'l fredo grande,
e anche a mezo tempo e nella state,
hanno costoro sotto lor pelande
foine e martori e chi ha zibellini,
lupi cervieri, ch'è di valor grande.
La state han pance e chi ha ermellini
e chi ha dossi di vaio di più ragioni,
qua' di mezo colore e qua' son fini.
Secondo ched e' sono le stagioni,
son queste veste così foderate
com'i' ti dico d'ogni condizioni:
chi ha maniche grandi e chi serrate,
ma que' che hanno le maniche aperte
di belle martore è tutte adornate,
ché tale spese si hanno soferte.
Èvi di quelle d'altra qualità,
a far di quello ch'io ti dico certe;
èvi di quello ch'èn d'altra bontà
che son zetani, rasi e chi zendadi
tòrti di grana e chi ha taffettà.
I' non vo' che 'n questo dir più tu badi,
ché per dirt'altro mi metto in esetto
e drieto a questo vo' ben che tu vadi.
E se nel dir non cometto difetto,
ti vo' contar quant'è in questa città
di schiavi e barcheruol' che sta a traghetto:
più che semilia, in buona verità,
ha questa terra barche e fissoliere
picciole e grandi e d'ogni qualità,
che vanno in quelle parti ov'è mestiere
e portan gentildonne e popolare,
e d'ogni man persone e forestiere.
A tutte cose che bisogna fare
si truova barche che t'hanno a servire
da ogni ora, se tu li vo' pagare,
ma niun di questi t'aràno a disdire:
da ogni tempo tu sarai servito
sì per andare e anche per venire
a Mestri, Chiogia, a Murano e Lito,
o 'n altra parte che ti bisognassi;
a tte starà a pigliare el partito,
ché pel guadagno ma' costor son lassi,
ma tutti son sì presti al guadagnare.
Di feste o d'altri giorni niuno stassi,
salvo che schiavi, ché non può andare
in altre parti fuor di questa terra,
ch'alle palate non posson passare,
se non con suo meser, se 'l dir non erra,
perché convengon stare a suo posta,
o altrimenti sentirebon guerra.
Le schiene loro e le lor polpi e costa
con un bastone saria bastonato
e di mazate n'arebe una posta,
che meglio gli saria non esser nato
ch'aver le bastonate ch'i' t'ho detto;
e molti sono che ll'hanno provato,
c'hanno comesso cotanto difetto
che 'l lor mesere gli ha messi in pregione
e po' gli hano venduti a lor dispetto.
I' vo' mutare un'altra condizione
e vôti racontar la voglia mia,
stu vòi udirla con discrezïone
e porra' mente alla mia fantasia
quel che nel mio intelletto dimora,
per uscir fuor di questa ricadia.
E mi convien che i' ti dica ancora
dell'altre cose ch'è 'n questa cittade,
e tutte a dirle non farò dimora,
ciascuna d'esse la suo qualitade,
ma forte mi sarà a racontare
a non uscire della veritade.
E per dir tutto sì vo' cominciare,
benché nel dire io arò travaglia,
ma altrimenti non vegio da fare.
E cominciando al Ponte della Paglia,
e' va pel Canal Grande di San Marco,
acciò che lla mia mente non s'abaglia:
questo canal, se nel dir non travarco,
è di lungheza ben presso a duo migli
e di largheza al trar di mez'arco.
Perch'i' non vo' che tu tti maravigli
e mia parola non ti paia amara,
intendi bene dov'è che llo pigli:
i' dico da San Marco a Santa Chiara,
seguendo giù come 'l canal ti mena
a dirittura, sanza far divara
de' canaletti per fugir la pena,
che hanno e barcheruol' per non vogare,
ché lla fatica lor leva la lena.
[E] di questo canal ti vo' contare
com'egli è pieno di be' casamenti
da ogni lato, a non voler fallare.
E acciò che tu creda ch'i' non menti,
e' v'è un sì gran numer di palazi,
fatti con grandi ingegni e sentimenti,
ch'abitar quelli v'è molti solazi,
ché costano a far quelli dimolto oro,
fatti per savi antichi e non per pazi.
E molte case non di tal lavoro
v'è, non sì grandi, ma da cittadini,
dov'elli stanno colle donne loro,
che son fornite di più magazini,
in su questo canale, a non fallare,
che ogni nave a que' vien vicini
– le lor mercatantìe che vien per mare –,
sicché gran destro fanno a esser presso
a tutti quelli nel discaricare.
A mme convien tornare pure adesso
intro 'l principio di questo canale,
per dirti d'altre cose ch'è in esso:
quivi ha più magazin' che tengon sale
per lo Comune, una gran quantità,
che a San Marco più ducati vale.
Allato a questi, a dir la verità,
v'è pel Comune fatto una doane,
che ogni nave a quella riva va.
E non ti paian queste cose strane,
perch'ogni cocca, galie e navili,
sinché si scarca, sempre quivi stane
d'ogni mercatantìe grosse e sottili
che a Vinegia vien da via di mare,
o di gran pregio o di pregio più vili.
[E] tutte quante si convien stimare
la lor valut'a pagare el dazio:
fra certo tempo si convien pagare.
A dir di questo non vo' più ispazio,
ma vo' tornare ove 'l canale imbecca,
ché a dir più di questo son già sazio.
Da l'altro lato sì v'è una secca
che fa un canal grande molto lungo
e chiamasi el Canal della Giudecca,
che d'adorneza d'esso non t'agiungo,
ma egli è d'ogni lato tanto ricco;
acciò mi creda col mio dir ti pungo.
Questa riccheza – è dov'io mi ficco –
è fatta per chi trafica e·legname
per gran' guadagni, c'ha questo m'apicco.
Da l'altro lato è chi concia coiame
da caligheri e d'altre condizioni,
e son tutti ricchi e non senton la fame;
e più artieri v'è d'altre fazioni:
èvi chi mette l'òr sopra le pelle
e chi di valonie fa munizioni.
Questa contrada ha molte case belle
da ogni gentiluon sì sitüate
che per dilletto molti abitan quelle,
non già lo verno, ma sì ben la state,
perché v'è gran dovizia di giardini,
co·molti gran' diletti, c'han lasciate.
Non creder tu che naranciari o pini
siano in quest'orti che ora ti dico,
che non son frutti da dare a' fantini,
ma vi son uve, pomi, pesche e fico
e melagrane e pere moscadelle
e altri frutti ch'i' non ti riprìco,
co·molti bossi, fiori e rose belle,
garofan' da Damasco e gigli assai,
e d'ogni fiore trovirrai in quelle.
Or i' ti vo' pur dir quel che non sai
e vo' tornare a dir più nobiltà,
che forse avanti lo sentisti mai:
egli è intorno a questa città,
fondati in acqua, molti munisteri
di donne e frari di gran santità.
La quantità a dir non fa mestieri,
né di che ordin non ti vo' contare,
ma lla più parte son donne terrieri.
Èvi di quelle che non vi può entrare
se non son gentildonne per natura
o di più nobiltà di grand'affare.
Tutte costoro son serrate in mura
e vivon tutte secondo el convento
e lla lor vita è vergenetta e pura
con gran discrezïone e sentimento.


生平尊仰梅溪像
望日迁居恪及门
诞子偶然同是日
命名端合作梅孙


Né spero mai finché mia vita dura,
Che sarà breve, avere altro conforto,
Se non di pianti et dolorosa guerra: