Wenn du ergrimmst, so muß das Erdreich zittern,
Der Berge Grund aus schrecken sich erschüttern,
Die wilde See zu fliehen seyn bedacht
Für deiner Macht.


Ehret die Frauen! Sie stricken die Strümpfe,
Wollig und warm, zu durchwaten die Sümpfe,
Flicken zerrißene Pantalons aus;
Kochen dem Manne die kräftigen Suppen,
Putzen den Kindern die niedlichen Puppen,
Halten mit mäßigem Wochengeld Haus.


La vida que allí estuvo no parece
sino una densidad de desamparo
ante la mano helada del tiempo, engalanada
con anillos que arrojan
el veneno veloz de la melancolía
en la copa que estamos apurando.
Esa mano que pasa
por los juguetes rotos y los muebles,
por el globo terráqueo de marfil
y por los trajes de los muertos,
hieráticos y huecos como estatuas de nadie.
Extraño en ese mundo clausurado,
oí el tiempo moverse.
Su paso de reptil en los espejos.
Y fui abriendo las puertas,
palpando oscuridades ostentosas
exhibidas allí como un resplandor negro,
y supe que era el huésped
de una rancia tiniebla
oculta en mi memoria como un borrón de espanto.
Y andaban por la casa mis vampiros,
rugían por la casa mis monstruos siderales,
velaban como arañas de ceniza
las brujas de los cuentos,
                       los licántropos
mostraban sus colmillos como puntas de estrella.
Y andaban por allí, vacías sus miradas, los difuntos
con rostros congelados en el hielo
de las fotografías.
Y supe que era el dueño de la niebla.
Y tomé posesión de mi memoria.
Cerré la casa blanca con mi llave
—tan fría— de cristal, y ahora no tengo
un lugar en que pueda morir
rodeado de aquellos que me tienden sus manos
desde la orilla turbia que empiezo a divisar.


Al igual que un incierto concertista
que en la noche interpreta una sonata,
el cielo se ha vestido de amatista
y en invierno descarga su tocata.
Musitas a mi oído, cual solfista,
los versos que embriagaban como nata
y yo cual aprendiz de sonetista
te recite un relámpago escarlata.
Me amparas, delicada violinista,
y la lluvia se vuelve serenata
que deleita a este amor seminarista.
Cada vez que te miro se desata
vendaval de pasión romanticista
que nos lleva hasta el cielo donde mata.


Durch die Wellen flog der Schoner, auf und nieder ging der Kiel,
Frische Brise in den Segeln, vor den Augen unser Ziel.


Emléke visszacsillog
s olykor arcomra tűz,
arcomra, mely fakó
s elmult évekbe néz.
Fényes volt, mint a csillag,
forró volt, mint a tűz,
fehér volt, mint a hó
s édes volt, mint a méz.


Bebe-se o café da manhúmida terra
de cemitério cheira a sangue amad
Cidade de invernA mordaz cruzada
de uma carreta que arrastar parece
uma emoção de jejum encadeada!


إِذا قُطِّعَت بَعضُ القُلوبِ تَقَطَّعَت
عَلائِقُ سِرِّ الحُبِّ وَاِنفَضَحَ الحُبُّ
وَحَمَّلتُهُ في قَلبِهِ ما تَقَطَّعَت
عَلائِقُهُ عَنهُ وَقَد قُطِّعَ القَلبُ
أَأُونِسُهُ بِشراً فَفي النَفسِ هَيبَةٌ
وَأُلقي لَهُ سَمعاً فَعِندَ الهَوى عَتبُ
وَيَستَعذِبُ النُوّامُ طولَ مَنامِهِم
وَسُهدُ الهَوى لَو يَعلَمونَ هُوَ العَذبُ
فَنادِهِمِ بِالشِعبِ مِن سِنَةِ الكَرى
أَلا أَيُّها النُوّامُ وَيحَكُمُ هُبُّوا


Dort flieht ein Kind. Sein Vater der es führt,
Fällt schnell dahin, durchlöchert vom Geschütze;
Er nennt es noch, eh er den Geist verliehrt;
Der Knabe wankt und stürzet ohne Stütze,
Wie Boreas, wenn er die Schwingen regt,
Gepfropftes Reis, das stablos, niederschlägt.


Pero el soplo vital de tu legado
arrasará las huestes del oscuro
y el volcán de tu verbo agigantado


Debimos haber amado
cuando empezaba la siembra
en aquellos surcos de oro
a la orilla de la sierra,
pero seguimos los pájaros
y llegamos a una aldea
llena de rapsodas tristes
y obreros en conferencia,
alli tu boca fue dulce
y tu mirada fue tierna
y la tibieza de tu alma
libre de toda sospecha.
¡Cuán quietos ahí estuvimos!
y nuestras voces, ¡cuán trémulas!
Aún pasaba el aguador
por el borde de la acequia,
aún sacudía el viento
suavemente las caléndulas.
«Aquellos tiempos de paz
indudablemente eran
para entregarse al amor
sin mediar las consecuencias.»
Pero la tarde se ahogaba
en una fiebre discreta
y un cuerpo desvanecido
pedía libertad completa.
¡Y la nube creció grande!
¡y tu boca creció inmensa!
Carita de luna triste,
espuma sobre la arena
¿por qué no piensas en mi?
¿por qué ya no me frecuentas?
La gracia de los pastores
siente temor a la hoguera
y en las plumas fulgurantes
de un gran colibrí se aleja,
mi palabra sube al cielo
ondeando como bandera
y tus ojos no la miran
y en el sol ella se quema.
¡¿Adonde se van las almas
cuando nadie las recuerda?!


Du willst nicht scheinen etwa nur; du bist,
Und was du bist, getraust du dich zu zeigen,
Du heuchelst nicht mit schlechtverhehlter List,
Als ob, was fremd dir, etwa doch dein eigen.
...


Jak dětský a bezděčný úsměv útlých a po nemoci –
lehká a vzdušná lázni rekonvalescentů!


Postoj trochu, protři oko tmavé,
Sedni na břeh patře na jdoucí,
Bys tak zmudřel k cestě budoucí
Pervé, než tě sheltnou vluny žravé;


Er ward gewiegt von Fürstenhänden,
Zopf und Kamasche pflegten sein;
Sie mussten viele Zeit verwenden
Zu seinem Wachsthum und Gedeihn.


Una entre los blancos dedos
Hiriendo negras pizarras,
Instrumento de marfil
Que las musas le invidiaran,
Las aves enmudeció,
Y enfrenó el curso del agua;
No se movieron las hojas,
Por no impedir lo que canta:


del morir di madonna e del mio male
tutto pietoso a consolar mi vene,
e mostrandomi il cielo, ov'è 'l mio bene,
perch'io voli lassù, m'impenna l'ale.


Seit Wochen weckte sie der Lampe Schein,
Hat bebend an der Stiege sie gelauscht;
Wenn plötzlich am Gemäuer knackt der Schrein,
Ein Fensterladen auf im Winde rauscht, –
Es kömmt, es naht, die Sorgen sind geendet:
Sie hat gefragt, sie hat sich abgewendet,
Und schloß sich dann in ihre Kammer ein.


»Ist wohl ein Volk, so frei von allen Plagen
– Die andrer Nationen Erbteil sind –
Ein blühender, glückselig Heldenkind
Als unser Schweizervölklein zu erfragen?


O laß auch mich an deinen Busen fallen! –
Er schlägt für alles Leben ja so weit –
Mit deinen tausend Wogen laß mich wallen
Hinab den Strom in die Unendlichkeit.


Er winkt, und Flamm und Dampf erfüllen,
Entsetzlich jetzt das Schauspielhaus;
Der Liebe Glück will er verhüllen
In Dampf und Nacht und Schreck und Graus;
Er jauchzet, daß es ihm gelungen,
Des Schicksals Macht hat er bezwungen
Der Liebe süssen Lohn errungen.


Na, Mutter Knaksch, de durt't denn sihr
Un makt sick endlich up de Bein,
Will doch mal dor taum Rechten seihn
Un fröggt sick ruppe nach Swerin
Un fröggt dor ümmer nah den Herrn
Attolleristen Hanne Knaken.
Sei wisen ehr nah de Kasern,
Un as sei dor von Hannern spraken,
Dunn wisen s' ehr en En'nlang wider.
Dor stunn denn nu de Unt'roffzierer
Un hadd uns' Hannern in de Mak
Un knufft un pufft up Hannern in.
Dunn ward uns' Mutter falsch tau Sinn,
Kümmt ran un seggt: »Is dat 'ne Sak?
Wat hett Em min lütt Hanning dahn?
Wo kann Hei mi dat Kind hir slahn?
Wat stött Hei im dat Jünging?« seggt s',
»Kann Hei nich seggen: Hanning, so,
Un dreih di links un dreih di rechts –
Denn deiht dat leiwe Kind dat jo.
Täuw! Ick ward nah'n Großherzog gahn.«


Festgeschlossen, in Erz gegossen,
Deutschland, menschheitsgläubiges, steh!
Eins im Wehrbann der Werkgenossen,
Eins im Wahrheitsbund der Idee.
Deines verbündenden Geistes Mauer
Sei der Gerechtigkeit schützendes Tor –
Unter dir der Vernichtung Schauer,
Wachse zur Wartburg der Freiheit empor!


Die Pest tritt in die niedren Türen ein.
Vorm Kruzifix zergeißelt sich das Fleisch,
Blut netzt des neuen Gottes bleichen Fuß.


Gute Nacht, gute Nacht!


Groß ist unsers Gottes Güte,
Seine Treu Täglich neu
Rühret mein Gemüte;
Sende, Herr, den Geist von oben,
Daß jetzund Herz und Mund
Deine Güte loben!


Wer mit den Zähnen machet Gold,
Hat Koth zu essen wol verschuld.


Die weite See beraubt das Land,
An allen Küsten und Gestaden,
Ihr Reichthum bleibt ihr unbekannt,
Sie sucht sich nur mit Koth und Steinen zu beladen.
Was achtet sie der Perlen Gut,
Der theuren Schnecken Purpurblut,
Der Muscheln Wunderreich, und Stauden von Corallen?
Dieß alles speyt sie an den Strand,
Und geizt um den unfruchtbarn Sand,
Vergnügt, wenn Berg und Fels in ihre Tiefen fallen.


Je pod lesem rudá skála,
pod ní bílá voda teče,
a ta voda v zlatém písku
zkrvácené tělo vleče.


Das Nadelkissen bildete sich ein,
Mit dem Stachelschwein
Verwandt zu sein.
Das Nadelkissen
Ist, wie wir wissen,
Eine recht nützliche Erscheinung.
Natürlich sind wir ganz seiner Meinung.


A nechať bádavých a přeučených mozků sbor
Tvou, Pane, jsoucnost hrdě popírá,
já v pevné víře před Tebou svou hrdost skláním
a srdce mé Ti Svobodného Muže hymny vyzpívá...


A piena vela si cacciaron lunge
da la crudele e sanguinosa spiaggia:
e poi che di gran lunga non li giunge
l'orribil suon ch'a spaventar più gli aggia,
insolita vergogna sì gli punge,
che, com'un fuoco, a tutti il viso raggia.
L'un non ardisce a mirar l'altro, e stassi
tristo, senza parlar, con gli occhi bassi.


o se fama o se sogno alcun produce
agli occhi manifesto, al cor presente,
di sé lasciando un non so che cocente
ch'è forse or quel c'a pianger mi conduce.


Nemysli si, že má láska
k tobě schladla,
když ta milá rozmarýna
pod okénkem
zvadla, zvadla!


O in deinen Armen leben,
Wilhelmine, welch ein Glück!
Unsichtbare Geister schweben
Goldgeschwingt um meinen Blick!
O mit dir! mit dir! – wie helle
Wär's in meinem trüben Sinn:
Hüpfend, wie die Silberwelle,
Tanzte mir dies Leben hin.


Schauten nach der Mitte
Auf die Kaiserloge,
Denn auch das war Sitte.


Lehr mich in allem, weil ich blind,
Mach mich dir ein gehorsam Kind,
Andächtig und stets eingekehrt,
So werd' ich wahrlich gottgelehrt!


E se 'l vostro color pallido langue,
Ella ravvivi l'odorate spoglie
Con l'onda o del mio pianto o del mio sangue.


Ya habrá tiempo para seguir
fabricando dientes.
Hoy, sólo nos ocuparemos
de éste, tu invento.


أقْصَرتُ بَعْضَ الإقْصارْ
عَنْ شادنٍ نائي الدَّارْ
صَبَّرني لمَّا سارْ
وَلَم أكُنْ بِالصبَّارْ


Hányszor kivántam a halált!
És most midőn már közeleg,
Midőn félig rám lehele:
Olyanformán vagyok vele,
Mint a mesében az öreg.


sea mi dicha tal, que a su despecho
me traiga en el cartón quien me dé fama,
que basta por laurel su hermoso pecho.


Der gute Mann hat wenig begehrt,
Und hätt ich's ihm sogleich gewährt,
Er auf der Stelle verloren war.


Tamť i slavíků zní klokotání,
Tvorstvo dojemně zvouc k milování.


Drum streut's vor Freude Funken
und hüpft bei jedem Streich;
die Heuchler und Halunken,
die klopft er windelweich,
knuff, der kleine Held.


De ezt a cseppet azután
- Hogy senki ne felejtse! -
Mindenki, a ki itt vagyon,
Deákunkra köszöntse!
Úgy légyen a vér benne vér,
Igaz, való magyar vér:
Mint poharát kiiszsza ma
Az ország Deákjáér!


než to vzácné za sklem kvítí
snášené od zámoří,
jež, nechť pyšněji se třpytí,
smysl můj nepokoří.


A lei divina
E a natural
Não o fizeram
Em tudo igual?


Mena un terren l'ortiche et le vïole;
L'una affligge ogni cor, l'altra el rinfranca.
Sparge equalmente li soi raggi el sole,
Et pur la carne imbruna, e 'l panno imbianca.
Et così amor oprar doi effecti sole
Secondo accresce la natura o manca:
Equal per fiamma, equal per tutto splende,
Ma alcun fa amare, alcun d'odio lo accende.


Frühling, der die Welt umblaut,
Frühling mit der Vöglein Laut,
Deine blühnden Siegespforten
Allerenden, allerorten
Hast du niedrig aufgebaut!


An eig'ner Wunden Brennen
Wirst meine bitt're Noth
Du schmerzvoll einst erkennen,
Dann aber bin ich todt.


Gleicher Schwung dehnt eure Flügel,
Eure Augen sind mir Spiegel,
Daß ich selber mich beschaue
Und dem Ruf der Engel traue.
Wiedersehn, o Wiedersehn,
Himmel Gottes, wie so schön;
Süße Kinder, früh verloren,
Unter Schmerzen mir geboren,
Ja ich seh' euch, kenn euch wieder,
Wie ihr streckt die Händchen aus.


新芋肥鸡菊正黄
君来定拟醉千觞
田家村巷都相似
须识门前两绿杨


Bekennt es, ihr homerschen Helden!
Was kann die Nachwelt von euch melden,
Als die beglückte Raserei?
Nehmt weg, daß ihr die Welt verheeret,
Geraubt, gemordt, gebrannt, zerstöret,
Was bleibt, das wissens würdig sei?


Geniů chmurných oči jasné
poklady svoje, střežené
i anděly i ďábly Noci,
tajemnou odkrývají mocí,
v podzemí širém duše své –
je jasným pohledem svým mění
ve světla zlato čisté, spasné,
v potřebný ducha peníz denní.
Hle, s tribun, katheder, zpod krovu,
s prestolu královského trónu
– ten v tvaru, barvě, onen v tónu,
ten v krásném příměru neb slovu,
ten v poučce, ten ve zákonu –
jak sypou všem dar svého jmění,
od pokolení k pokolení
pro zdar a blaho millionů...!


Hogy az Isten ezt hallá, megbúsúla,
Tüzes haragja Jákobra buzdúla,
Megindula az Úr nagy haragjában,
Az Izráel népére is, azértan
Hogy ők az Úr Istenben nem bíztak,
Sőt ő segedelmét megutálták.


LE soldat qui sait bien et veut bien son métier
Sera l’homme qu’il faut au Devoir inflexible :
Le Devoir, qu’il combatte ou qu’il tire à la bible,
Qu’il s’essore à la mort ou batte un plat sentier ;


Niemand kan den Gaͤrtner ſchelten/
Wenn der Himmel blitzt und kracht/
Daß er Blumen/ die recht ſelten/
Vor den andern nimmt in acht.
Sollen wir nicht GOttes Gnaden
Und grundloſe Guͤtigkeit
Ruͤhmen/ wenn vor Qual und Schaden
Seine Hand uns fruͤh’ befreyt?


C’est la pierre sans tache et la pierre sans faute,
La plus haute oraison qu’on ait jamais portée,
La plus droite raison qu’on ait jamais jetée,
Et vers un ciel sans bord la ligne la plus haute.


Bald auch die zahm/ vnd fruchtbar bäum
Sich frewdig werden zieren/
Mit weichem obs/ mit kinder träum/
Nuß/ äpffel/ kirsch- vnd biren.
Die biren gelb/ die äpffel roth/
Wie purpur die Granaten/
Die pfersich bleich wie falber todt/
Die kirschen schwartz gerathen.
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


War es das Deine, o wie gabst du gern!
Nie konnte Selbstsucht je dein Wohltun schmälern;
Für andre handeln war dein böser Stern,
Du trugst die Last von längstgewesnen Fehlern.


L’Ame attend vainement un remords efficace,
Et dans l’impénitence agonise de faim
Et de soif, et sanglote en pensant à LA FIN.


宫阙岧峣俯碧空
九门未晓月朦胧
马嘶南陌东风远
回首神京一梦中


ja, die Drachen,
Samt dem Drachenfürst , bezwungen.


O, menschliche Wohlfahrt und menschliche Freiheit,
Euch Beide die Seele mit Liebe umfaßt,
O menschliches Elend und menschliche Bosheit,
Wie seid ihr mir beide so tief doch verhaßt.


¡Pues bien! ¡En esa impúdica mejilla
que tú has besado, dejará sus huellas
el nácar de mis dientes incisivos!


Vše pouta Swinburne trhá
a v krásy říš se vrhá,
v sny, dumy, záhady,
v svět Hellady!


Je pense à toi, Myrtho, divine enchanteresse,
Au Pausilippe altier, de mille feux brillant,
A ton front inondé des clartés d'Orient,
Aux raisins noirs mêlés avec l'or de la tresse.


Přede mnou se zastkví obraz jasný,
z démantův jak záře setkaný,
vystupuje z něho jinoch krásný,
duševním kýms kouzlem pásaný.


长江东去意何如
醉倚江楼问太虚
百折从来回不住
乾坤到处即吾庐


أَنا في حالٍ تَعالى ال
له رَبّي أَيَّ حالِ
وَلَقَد أَهزَلتُ حَتّى
مَحَتِ الشَمسُ خَيالي
مَن رَأى شَيئاً محالاً
فَأَنا عَينُ المحالِ
لَيسَ لي شَيءٌ إِذا قي
ل لِمَن ذا قُلتُ ذا لي
وَلَقَد أَفلَستُ حَتّى
حَلَّ أَكلي لِعِيالي
في حَر أَم الناسِ طراً
مِن نِساءٍ وَرِجالِ
لَو أَرى في الناسِ حُرّاً
لَم تَكُن في ذا المِثالِ


I samy krásny buďte krásy kněžky –
to pro to naše chudé umění,
a v lidu svého života boj těžký,
ó, ženy, neste paprsk smíření!
A dětem našim vštěpte lepší víru
v budoucnost země plné těžkých ran,
a buďte jako holubičky míru
v tu zátopu a pustou vřavu stran!


Alpengipfel, leuchtend von Schnee,
Steigen empor und stürzen herab;
Wieder dann Türme mit funkelnden Spitzen,
Schlösser, die weithin im Spätrot blitzen;
Plötzlich zertrümmert sinkt alles jäh
Nieder ins Sonnengrab.


Před auto nám wlezla žába hezká,
bába, dědek, škwrně prtácké.
Na pasanty klna wrtácké
widím teprw, gak ge Praha česká.


Vodní má říš mír ti vrátí,
na všecko zapomeneš,
na vše, čím trpělas’ tady,
na všecku žití tu lež.


„Ó pomoz!“ zalkal těžce král.
V hrob nachýlil se kat:
„Zde ruka má, vždyť bratru přec
být pomocen má brat.“


De tanto amor mi vida se tiñó de violeta
y fui de rumbo en rumbo como las aves ciegas
hasta llegar a tu ventana, amiga mía:
tú sentiste un rumor de corazón quebrado
y allí de la tinieblas me levanté a tu pecho,
sin ser y sin saber fui a la torre del trigo,
surgí para vivir entre tus manos,
me levanté del mar a tu alegría.
Nadie puede contar lo que te debo, es lúcido
lo que te debo, amor, y es como una raíz
natal de Araucanía, lo que te debo, amada.
Es sin duda estrellado todo lo que te debo,
lo que te debo es como el pozo de una zona silvestre
en donde guardó el tiempo relámpagos errantes.


 In via di contrapposto e di specifico
al nostro amor che non si cheta mai,
ecco la storia dell'amor pacifico
di due fortunatissimi Ermolai,
femmina e maschio, che dal primo bacio
stanno tra loro come pane e cacio.


Schleierlos
Tanzt auf Moos
Gnom und Elfe, dort wo Rüstern
Am Druidenaltar flüstern.


Es wird so große Seligkeit
Und großer Lohn gegeben,
Daß sie durch alle Ewigkeit
Im Überflusse leben.
Man ißt und trinkt,
Man jauchzt und springt,
Man wandelt stets auf frischen Weiden,
Genießet Gotts und seiner Leiden.


Každý strom chví do vrcholu,
listí zakroužilo hned
a pak kanulo v zem zpět,
jako slza kane v bolu.


"Whose breast expands with generous warmth
"A stranger's woes to feel;
"And bleeds in pity o'er the wound
"He wants the power to heal.


别梦虽难觉
悲魂最易销
慇勤淮北岸
乡近去家遥


MY GOD, who makes the Sun to know
His proper Hour to rise,
And to give Light to all below,
Doth send him round the Skies.


Das ist's, was mich am Freund zumeist verdrießt,
Wenn er nach Spatzen mit Kartätschen schießt.


VE chvíli klidu, v jizbě osamělé,
když vše, co cítíme, je lad a vděk,
se zjeví tvář našeho nepřítele
a v zrak nám hledí jeho pošklebek.


Quanto più da me fuggi allor più io
disposto ho sequitarti ovunche vai,
quanto più se' contraria al voler mio
tanto più fuoco in me accendar fai,
quanto più mostri el volto acerbo e rio
tanto maggior speranza al cor mi dai.
Madonna adunque a voi el fuggir val poco
perché infamia a voi cresce et a me el foco.


Muera el ardor del apetito intenso,
porque la voluntad al centro vuele,
capaz potencia de su bien inmenso.


»Süh dor, süh dor! Gu'n Dag, Herr Bank!«
Röppt Pächter Banken tau Notorjus Klein,
»Ick heww Sei doch ok gor tau lang'
Bi uns hir nich in Wohren seihn.
Sei maken sick ok gor tau ror!«
»Wat sall ein maken, Herr Notor,
In'n Frühjohr hadd'ck so'n slimmen Haust,
Un nu bün'ck midden in den Aust;
Sei künn'n sick äwer seihn ens laten.«
»Ih, dat wir eben grad nich dull.
Doch äwerst, wat ick seggen wull –
Heww'n Sei all düchtig Häuner schaten?«
»Rabbhäuner? Ne! Nich äwer Johr.«
»Denn sünd de Dinger woll sihr ror?«
»Ih, Gott bewohre! Haun bi Haun!
Ick heww man likerst vel tau dauhn,
Dat ick nich recht afkamen kann.«
»Na, hüren S', Herr Bank, dormit Sei't weiten:
So mäglich, in de negsten Dagen,
Denn kik'ck en beten bi Sei an;
Min grötst Vergnäugen is dat Scheiten
Un denn vör all'n up Häuner jagen.«
»Na, dat's en Wurt un is gewiß!
Un wat dor denn von Häuner is,
Dat will'n wi all denn kappenieren,
Un nahsten will'n wi s' ok probieren.«


Der Westwind hat die Glut herangeweht,
Der alte Gott in vollen Flammen steht,
Und aus der Feuersäule quillt der Schwall,
Des Wasserstrahls lebendiger Kristall.


S myslí stejně vřelou obejmi též hmotu,
chceš-li krásu formy přivést ku životu.


Du eines guten Mannes gute Tochter
Und eines frommen Kaisers Schwiegerkind,
So windest du dich, jammernd um Erbarmen,
Und bebt dein Leib von ahnungsvollem Weh?


K příbytkům jsme dolů zřely,
s člověkem se radovaly,
v těžké době, v chvíli smutku
tesknily jsme s jeho žaly.


Und Lied und holde Worte,
Was nur von Liebe spricht,
Das ging aus dunkler Pforte
An's helle Tageslicht.


颠风立海雷轰柁
骇浪翻天雪压篷
夜半乖龙酣战退
一奁冰鉴本来空


Wer gewährt nur Edlen Gunst?
Die hohe Kunst.
Wo verliert man nie die Spur?
In der Natur.
Wie gewinnst du sichres Gut?
Durch eignen Mut.


Molti e molt'altre più giovani donne
muover vid'io, ch'è numero infinito,
a ballar ivi con alzate gonne.


Ei, kommst denn nimmermehr zu Ruh',
Du Musikantenblut?
Ei, lernst denn nimmermehr verstehn,
Wie lieb's in Böhmen thut?


Daß, wie sonst wohl der Christenpöbel denkt,
Gott jedes Menschen Thun mit weiser Güte lenkt,
Das, Mendax, leugnest du, und wirst dich nicht betrügen;
Denn deine Thaten lenkt der Vater gift'ger Lügen.


»O Frühling, wie bist du helle!
Ade nun Hof und Haus!«
Und jubelnd auf den Schwellen
Mit fröhlichen Gesellen
Wandert der Dichter aus.


Prořídlé bílé vlasy trčí
na rudé lebce. Velké oči
poctivý modrý pohled mají,
ten pohled, jenž si všude maně
zná otevírat lidské duše.


Bahna žití, kde svět rmutný
válí, potácí se, rve,
neznají – na kalné tůni
dva ty květy s jemnou vůní
zří jen modrý odlesk nebe –
bílých vodních růží dvé...


Mehr als ein Dichter lesen soll,
Las Hölty, und sein Lied war vom Geles'nen voll:
Ein bischen Witz liest Versmann, und nicht mehr,
Darum ist auch sein Lied so leer.


Ach, není tu, není,
co by nás těšilo,
ach, není tu, není,
co nás těší;
co nás těšívalo,
pány mrzívalo,
ach, není tu, není,
co nás těší!


A všickni na to: „Příliš nevěřme!“
A bylo ticho, Roland ale vstal,
neb Karlův zrak byl na něm spočinul,
a duše jeho, spát jež nemohla,
a vždy jej hnala k činům rekovným,
si hledá těmi slovy úlevy:
„Jak na chvíli jen věříš pohanům?
Co’s pravil nám, jest čirým bláznovstvím.
Byl Marsil povždy zrádcem prokletým.
Jak tomu dávno, přišlo poselství,
a měli ratolesti z oliv též
a slibovali jak ti lháři dnes.
Ty radil jsi se s pairy svými též
a pošetilí byli věru dost,
že po tvé vůli radu poskytli.
Dva hrabata jsi poslal k Marsilu.
Kde jsou? Kdes v horách bídně zhynuli.
Nuž volám k tobě: Veď nás do boje!
Do Saragossy veď nás, dobudem
to město, jak jsme ztekli ostatní!
Ta vražda v horách není pomstěna,
krev v žilách vře mi při té vzpomínce.“


Als jüngst zum erstenmal wieder
Der Mäher des Morgens die Wiese
Entkleidete, und der Heugeruch
Jetzt wieder zum erstenmal
Durchdüftete mein Tal:


Alter Text und alte Weise –
Wie das durch mein Leben zog,
Und so wehmuthsvoll und leise
Mir den Himmel nieder log.
Fast vergessen pocht es wieder
An das eingewiegte Herz,
Und der erste Ton ist wieder,
So wie einst, ein leiser Schmerz.


Triumphierend lächelte die Holde;
Denn das Äußerste zu wagen und ihm
Zu entgehen lieben oft die Frauen.
Doch sie ahnte nicht, daß ihr zu Häupten
Sie belauscht' ein arger Entenjäger,
Den das Glück auf jenen Baum getrieben;
Und ich mußte mich zusammenfassen,
Nicht wie reife Frucht vom Baum zu fallen,
Während ich in meinem Sinn erdauert',
Was zum Heil der Schönen zu beginnen?
Schweigen, fand ich, ist das Heil für alle;
Wenn ich schweig von dem, was ich gesehen,
Ist mir wohl und ihr nicht weh geschehen!«


Pak seje modro hor i nebes,
pak šumnou zeleň do všech dolů,
pak béře ruku mou a praví:
„Pojď, hochu, užijme to spolu.“


" Il faudrait risquer sa tête
Et tout braver pour me voir,
Le sabre nu de l'heyduque,
Aux dents blanches, au front noir !


إذا ما عَرا خطبٌ من الدَّهرِ فاصطَبرْ
فإنَّ اللّيالِي بالخطوبِ حَوامِلُ
فكلُّ الذي يأتي بِه الدَّهرُ زائلٌ
سرَيعا فلا تَجزَعْ لما هو زَائلُ
كُلُّ شِيءٍ تَراهُ في هَذهِ الدُّن
يَا خَيالٌ إِذا اُنتَبَهْتَ يَزولُ
ما يدُومُ النّعيمُ فيها ولا البُؤْ
سُ متاعُ الدّنيا متاعٌ قَليلُ
والذي يَصرِفُ الهمومَ إذا ما
ضِقتَ ذَرعاً بِهنَّ صَبرٌ جميلُ


Da lag er auf den Tiefen,
Da schwebt er auf der Flut,
Die Geister alle schliefen,
Er war das höchste Gut.


Se do povo chego a ouvir
Tribuno inculcar-se amigo,
E ao mau governo agredir,
Logo resmungo comigo
— O que ele quer, é subir! —


Fest schlang er nun den Arm um sie,
Und prägt' ein feurig Mäulchen
Ihr auf den Mund. Die Schöne schrie,
Wie's Jungfern ziemt, ein Weilchen,
Scholt, und zerzauste wacker ihm
Die Locken: doch ihr Ungestüm
Ward mählich immer lauer;
Ihr Muth war nicht von Dauer.


Elállítom, ami múló,
Szárnyaszegett, porbafúló.


Vrchní jako přimrazen
zrakem v zem se vpíjí – –
„Ech, ať pod mým karabáčem
celý kraj se svíjí!“


沮人言盗纵君骄
蒙蔽终难止绎骚
到底国亡身亦死
措心何异相秦高


Teremtő isten! szemeimre
A vakságot tán csak nem küldöd?
Mi lesz belőlem, hogyha többé
Nem láthatok lyányt s pipafüstöt!


Geselligkeit will uns nicht glücken,
Uns fehlen dazu der Anmut Gaben.
Nie harmlos sich in andre schicken,
Das heißt in Deutschland: Charakter haben.


Rozkypřena staré lásce už se vzdáváš,
v roztoužení svém se mlhou obetkáváš.


Aunque en ricos montones
levantes el cautivo inútil oro;
y aunque tus posesiones
mejores con ajeno daño y lloro;
y aunque cruel tirano
oprimas la verdad, y tu avaricia,
vestida en nombre vano,
convierta en compra y venta la justicia;
aunque engañes los ojos
del mundo a quien adoras: no por tanto
no nacerán abrojos
agudos en tu alma; ni el espanto
no velará en tu lecho;
ni huirás la cúita y agonía,
el último despecho;
ni la esperanza buena en compañía
del gozo tus umbrales
penetrará jamás; ni la Meguera,
con llamas infernales,
con serpentino azote la alta y fiera
y diestra mano armada,
saldrá de tu aposento sola una hora;
y ni tendrás clavada
la rueda, aunque más puedas, voladora
del Tiempo hambriento y crudo,
que viene, con la muerte conjurado,
a dejarte desnudo
del oro y cuanto tienes más amado;
y quedarás sumido
en males no finibles y en olvido.


Somit den Wimpel ließ ich ziehn;
Bald schon verbargen ihn die Zweige.
Ich bin ihm auf dem Rhein nicht grün,
Des ist der liebe Gott mein Zeuge!
Und wollt' er anders auf ihn wehn,
Als friedlich von beladnem Schiffe:
Ich würde mit ihm Treffen stehn,
Wenn zu den Schwertern Deutschland griffe!


Mich hörstu wohl/ wohlan/ vernehme was ich sage/
Gieb Antwort meinem Wort/ sag aus/was ich dich frage.
E. frage.
Sag' an/ was zwinget mich von dannen in der Still?
Was machet/ daß ich mehr der Orten nicht seyn will?
E. Ein Will.
Ein Will/ das weiß ich vor/ ich hab es selbst vernommen.
Wird/ sage/ nach der Hand mir dieser Wechsel frommen?
E. frommen.
Wohl/ aber/ wie? durch wen? und wann kömt der Genuß?
Er muß nicht ferne seyn/ weil daß ich fort schon muß.
E. ohn muß.
Ohn Mus/ das frag' ich nicht/ ich mag mich selbst nicht säumen.
Was wird/ sag her/ für Glükk zu meinem Wunsch sich reimen?
E. Reimen.
Was/ Reimen? reime du/ dein Reden reimt sich nicht:
Ich wünsch/ nicht was ich hab/ vielmehr was mir gebricht.
E. gebricht.
Gebricht mir Reimekunst/ was fehlet diesen Zeilen?
Sie sind gesund und gut/ man darf daran nicht heilen.
E. heilen.
Was fehlet ihnen dann? Wo hinket ihre Zier?
Im Band: der Dichtungsart: an Kunst: an Wortgebür? 3
E. Gebür.
So meinst du/ daß Gebür in allem dem ermangle/
An Mangel mangle nicht? Sag/ wo ich bässers angle.
E. angle.
So gib den Angel her/ und zeig mir einen Rand/
Wo werf' ich dann? vielleicht die Pegnitz ist der Strand?
E. der Strand.
Ha/ ha/ du machst es bunt/ so lehren mich die Fische?
Ihr hönt/ ihr Rülzen/ mich/ ihr üngehöften Büsche.
E. Büsche.
Nun sollens Büsche thun/ zuvor der Schuppenschwantz/
So macht sie dann gelehrt ein lauter Schäferdantz.
E. der Dantz.
Der Dantz/ wie wahr bin ich? du spottst noch immer meiner/
Wer singt die Lieder vor? ist an der Pegnitz keiner?
E. Einer.
Sih da/ du triffst es schier: Die Pegnitz brüstet sich/
Weil daß sie Strephon hat. Fürwar jetzt merk ich dich/
E. ich dich.
So meinstu/ daß ich dort werd Strephons Gonst gewinnen?
So werd ich sein vermängt dem Chor der Pegnitzinnen?
E. sinnen.
Wird aber dieser Tohn gleichgültig ihrem seyn?
Vnd werd ich mit der Zeit anstimmen auch so rein.
E. so rein.
Noch eins: wird mir der Fluß/ die bunten Pegnitz-Heiden/
Von ihren Blumen was/ zu einem Krantz/ bescheiden?
E. Seiden.
Die Seid auch zum Gebänd 4 / jo/ jo/ nun habe Ruh/
Ich zieh mit Freuden hin. Wend/ Echo/ dich auch du.
E. auch du.


Kincsükből semmit ki nem tesznek,
mint évek sora tünedeznek.


– Oh me dolente, lassa, sventurata! –
diceva Mensola Africo mirando.
– Tapina a me, perché fu´ i´ mai nata,
o mai vivuta? – dicea lagrimando.
– Or foss´io stata il giorno strangolata
ch´io prima fu´ veduta, o almen, quando
le veste di Diana mi fûr messe,
ch´un feroce cinghiar morta m´avesse! –


si en tus huestes intrépido me alisto
y ante el fuego enemigo salgo al coso
a dar la cara y defender a Cristo


Sì ch'io son già com'orbo senza lume
che va colà dove fortuna il mena,
fuor di compagna alcuna e di conforto.


běhej hochu běž a táhni
jsi jen chudý žlutý ďas
vzhůru dolů běž a zahni
ať je v kapse měďák zas –
chce se jíst chce se pít
chce se v kostky hrát
máš-li doma teplou pičku
dostaneš i polívčičku
honem utíkat.


Má duše náhle zaprahla
po jarobujném objetí,
jak roztoužená rusalka
po mladé, krásné oběti.


分明翠笼掩金鳞
鼓枻飘飘不可亲
底事官船渠不卖
官人不是爱鱼人


Wenn ich mein Weib im Wittwenschlei'r erblicke
Und schling' den Arm um sie herum
Und ach! nur Duft an meinen Busen drücke
Und starrend steh' und stumm;


Míg robotba járt az apád,
csak szégyenét hagyhatta rád,
azt mondták rája, hogy “ebadta!”...
még a kutya is megugatta.
De hallod-e, mit súg a szellő:
az idő késik, ámde eljő!
Megkondították a harangot
a “hazátlan rongy bitangok”!
Álmodj szelíden, csendesen.
Meg nem zavarhat senkisem.
Veled vagyunk mindannyian:
eljött a te időd fiam!


Mé písně, o vy smělé lvy,
napněte ostré drápy
a leťte světem jako sny,
jež vraha trestem trápí.


Et, chaude encor du lit, dans sa robe froissée,
Lente, elle s’approcha du pilier de bois noir,
Et saisit la poignée éclatante et glacée
Du sabre dont l’acier lui servit de miroir.


Melissa in questo tempo, ch'era fonte
di quanto sappia incantatore o mago,
avea cangiata la feminil fronte,
e del gran re d'Algier presa l'imago:
sembrava al viso, ai gesti Rodomonte,
e parea armata di pelle di drago;
e tal lo scudo e tal la spada al fianco
avea, quale usava egli, e nulla manco.


Ciò che di raro a noi, da Ciel lontano
porta Pino Europeo per golfi immensi,
in tomba di Cristal chiuso rattiensi,
ed è de' Grandi un Patrimonio nano.


Wie? sehen wir denn selbst die Götter vns zugegen?
Sie sinds, vnd ihre Hülf' vns weiter wird geschehn.
Die Zeichen, daß wir viel noch werden Feind' erlegen,
Sind gut, vnd lassen sich durch gute Deutung sehn.
Denn als die Schlacht ward aus, vnd nun die Feind' erlagen,
Da gabe Gott fast selbst sein Ja vnd Willen drein,
Als sich bey heller Luft dreymal der Donnerwagen
So sanfte hören ließ, als soltens Worte seyn.
Dreymal vnd weiter nicht. Hierauf wurd Alles stille,
Vnd sah am Himmel man den Regenbogen gehn.
Wie solte nun der Sieg nicht seyn des Herren Wille,
Weil vmb vnd über vns so klare Zeichen stehn?
Wir gläuben festiglich, daß Gott sey selbst zugegen,
Vnd seine große Macht werd' vnsre Feind' erlegen.


Vor Feuersglut, vor Wassersnot
Mag sicher fort der Erdball rücken.
Wenn noch ein Untergang ihm droht,
So wird er in Papier ersticken.


She frowns, she frets. Good Gods, she crys,
Protect me from these teazing flys!
Of all the plagues that heav'n hath sent
A wasp is most impertinent.


A již se zdálo, že vázne
mohutný kolesa zjev –
v tom se to zasmálo: Blázne! –
pod kolem vystřikla krev.


A já jsem květ, jenž pučí z mízy tvé
a dozrá nenadále v rajský plod,
bys v rozednění věků radostném
čím sytit měla živých lačný rod.“


وصاحبٍ بصِحّةٍ بلا سَقَمْ
مُساعدٍ في كلّ أمْرٍ لا يُذَمْ
يقولُ في لا لا وفي نعم نعم
لا ناكبٌ عن فتية ولا برِمْ
مقلّبُ القلبِ لهمّ في الهِمَمْ
يَحِلّ عنكَ بِالغِنى عَنِ العَدم
يحرمُ بالسيف الخطوبَ لا تلم
مجوهرٌ سيفُ عُلاهُ بالكرم
مُهَذّبٌ في كلّ علم للأمم
كأنّما شيمتُهُ خمر الشيم
يحيي السرورَ ويميت كلّ همْ
نادمتُ منه سيّداً بلا نَدَمْ
من عنب سقانيه عتم
مدامةً زادتْ على عُمْرِ القدم
يحملُ من موجودها الكأس عُدَم
زجاجهُا الصافي عليها لا يَنِمْ
إلا بوصفٍ أو بذوقٍ أو بشمْ
في ليلةٍ مَرّتْ كَزَوْرَةِ الحلم
كأنّما الأنجمُ منها في الظُّلَمْ
أوجُهُ رومٍ يسبحونَ في خِضَمْ
حتى إذا ما عُمُرُ الليلِ انْصرم
وفرّ من نورِ الصّباح وانهزَمْ
كَعابِسٍ في حَنَقٍ من مبتسم
قمت لصيد الطير في قَرَا أحَمْ
كالليل إلا قبلة الصبح بفم
بحرٌ عليه بالعنانِ قد ختم
بباشقٍ متَّقِدِ العينِ قَرِمْ
ذي مخلبٍ مُعَوّجٍ لم يستقم
مثلِ هلالٍ طالعٍ مع العَتَمْ
عند انعطافٍ لا اسودادٍ مدلهم
أقنى مُعَرّىً أنفُهُ من الشّمَم
مُصَمَّمٌ على الطيور مقتحم
والطيرُ منها جبناءٌ وبُهَمْ
حتى إذا قَلّبَ عيناً كالضّرَمْ
صادقةً طرفتُها لا تُتّهَمْ
وأبصر الفُرْجةَ همَّ فاعتزم
كالليثِ قد أوفى على سرب النَّعَمْ
في روضةٍ أطيارها ذاتُ نغم
كما تَغَنّتْ فِرَقٌ من العَجَم
قامَ الرّبيع عندها على قدم
فاتحةً أعينَ زهرٍ لم تنم
تجول فيها كمدامع الرَّهَم
ففارَقَ الكفَّ إلى الصّيد فَشِمْ
خاطفَ برقٍ في غمامٍ مرتكم
ما فاتكٌ غادَرَها في المُقْتَحَمْ
فوارساً تلا أيدي الخدم
وعاوَدَ الكفَّ وفيّاً بالذممِ
بِمِنْسَرٍ يسمحُ عنه فَضْلَ دم
مسحك ميَّاع المداد بالقلم


هبلتك أمك والحديث شجون
ظبيات وادي السير حور عين
وأنا بهن وإن يكن فر الصبا
وشبابهن متيم مفتون
سلمى بماحص قد تألق موهنا
برق وبل ثرى الفحيص هتون
فإذن ورب الراقصات إلى منى
لا بد من أن يورق الدحنون
ولسوف أبصر في تضرج خده
خديك يمتقعان يا برفين
سقياً لعهدك والشباب قشيبة
أثوابه وأنا بك المفتون
وذوائبي لم تشتعل شيباً ولم
تزحف علي وقد كبرت غضون
هل تذكرين تدلهي وتولهي
بك والحياة كما أريد تكون
فر الصبا أما الشباب فإنه
يبكي علي لأَنني مسكين
قد بعت في طرد الهوى ريعانه
وأشحت عنه كأني المغبون
وتبعت سلمى إذ مضارب قومها
أمتاح من نظراتها وأشون
إن الخرابيش التي حامت على
أو حول من يرتادهن ظنون
في نجعهن وربعهن ودمعهن
إذا صدقن وإن بكين يقين
سلمى ولو شرراً إلي تطلعي
فلقد تنوب عن العيون عيون
سلمى ورب الراقصات إلى مني
بي للصبابة لوعة وحنين
وبعاثر الجد الذي خفقاته
خفقت وران على جواه سكون
ما زال متسع لبرح جوى عفا
فدعي هواك على جواي يرين


Ač klestmi v kotli míchají,
až ke dnu v jíchu píchají
a k páře její čichají,
jak v zrcadle ač na lektvaru
se zhlížejí, přec není zdaru,
vše jejich dílo jde jen k zmaru.


十里松溪到上流
断崖千尺泻龙湫
谁言尊者心无著
冷眼长年看不休


A költő ajkán édes dal fakad,
Lelket ragadva a szent áradat;
S hol a szív annyi szent hamvat talál:
Borongott a mult koporsóinál.
Édes szerelmek rózsafái közt
Dalán száz bimbót langy harmat föröszt,
Várt és epedt a fényes jövő után...
S szavát a nemzet meghallgatta tán?
Jó dalnok! e hazában a kebel
Áttörhetetlen jégpáncélt visel!


Da hat Er übel übel dran getan;
Verzähl Er nicht weiter Herr Urian!


وكف البيت علينا ليلة
وأنا ما بين إخوان الصفا
قيل لي ماذا جرى قلت لهم
حسبنا الله تعالى وكفى


龙蟠井底待风雷
谁谓无功洗旱埃
昨夜山前行雨足
收藏头角复归来


Já zhrdám čistokrevnou pýchou kast
– a zemi svou i já chci duchem zvlást.


Gott Hat Vnser Hare Gezehlt.
Gott Höret Vnd Heisset Gern.


逃名不用买山居
烟雨湖头可结庐
月映碧波鸥鹭集
菰蒲深处钓潜鱼


Ob auch zerspalten
Mir ist das Herz;
Selig doch halten
Will ich den Schmerz.


Pošmáraná stěna
jako planýř vystavuje –
hloupých lidí jména.


tři loupežníky po ránu
v čekání zkrvavila,
pak na nádvoří k čakanu
je řadou postavila.


ben öldüm selâmsız çavuştan bir garib kavak


Una mañana lluviosa
Estuve frente a ti
Tu mirada me dejó
Paralizado, nada que decir.
Pasaste de largo
Como si no existiera
Daría lo que fuera
Por un minuto que me vieras
Extraños ojos claros
Una sola mirada
Me dicen todo
Oculto en tus palabras.
Miedo de hablar contigo
Siento, necesidad de hacerlo
Tú mantienes mis pensamientos
Imposible, no saberlo.


Tak pravil si, a zpět do komnaty
šel pomalu, u okna na židli
sed’ zamyšlen... Pak blanku bílou vzal,
a mezi tím, co lindy šuměly
a západ zlatem hořel průsvitným,
psal Olgerd list, a maně bloudily
při psaní oči jeho přes stromy
a stápěly se v zlaté záplavě,
jak ssát by chtěly záři ze slunce,
jež mrouc za modré vrchy klesalo,
a obsah jeho listu tento byl:
„Já k tobě mluvím, jasná královno,
jak poutník, který čeká na večer
na pozdní, když juž stíny husty jsou,
a dvéře chrámu když juž zavřené...
Pak teprv klekne před kostela práh,
na uprášenou dlažbu ulice
a železnými dveřmi sýlá vzdech
svůj vroucí k Bohu, z duše hlubiny;
to činí z pokory, neb dobře ví,
že nehoden jest stát před oltářem,
když plane plnou slávou posvátnou,
a vonným dýmem září zlatých lamp...
Tak k tobě mluvím, jasná královno,
i já, ve stínu smrti, blízké juž,
před zavřenými dveřmi života,
za nimiž v zlaté planeš glorii.
Slyš tedy vzdech mé duše poslední.
Já miloval tě, jasná královno,
a proto umírám a vděčen jsem.
A proto, že smrť blízká, vyznávám,
co skryto ve mně, působilo smrť.
Jsem jak ten strom, jenž tiše o světle,
o hvězdách sní, až vichr zavane,
pak teprv truchlou hudbou zašumí.
Smrť věje na mne temnou perutí
a duše moje vzdechy vydává.
Já miloval tě, jasná královno,
ó, nekaboň své čelo vznešené!
Neb láska moje čista byla tak,
jak svaté zřídlo, z které vzala vznik,
a zřídlem tím byl zrak tvůj přečistý,
na jehož paprscích se duše má
do výše nesla v samý boží ráj.
A jako v oku slza rodí se,
ač oko jasné, slza kalná jest,
tak v lásce té se trýzeň zrodila,
ta trýzeň, která uvrhla mne v smrť.
Přec žehnám jí, té lásce neblahé,
neb vysoko tak vznesla duši mou,
že pode mnou jak v mlhách mizí svět.
Buď tobě dík, posvátná bytosti,
jež na zemi juž nosíš korunu,
buď tobě dík, a odpusť, odpusť mi
a lituj mne. Ty sama právo máš,
svět ostatní spíš závidět by měl.
Tys jako moje sudba: Kážeš mi,
bych zemřel mlád a Bohu blížil se,
jak světlu semeno se přihlíží,
když z temna brázdy vzpučí v jarní stvol.
Já klesám v hrob – však v ráji vykvetu,
jak jabloň plna květů budu tam,
tak přiblížím se Bohu... Slovo tvé
jak drahý dar já v hedbáv zabalil
a uložil je v srdce svého skříň,
to slovo sudby, které praví mi:
,jdi tam, kde trýzně více není juž,‘
a z toho slova, které nevyřkla’s
svým retem smrtelným, přec velíc tak,
ó z toho slova věčně temenit
se budou harmonie nebeské,
neb naději to nesklamný jest slib,
že v ráji tobě blíže budu též.
A proto nelituj mne, královno,
však odpusť tomu, který není juž...“


Ich bezwinge mich hingegen,
Brauche des Verstandes Kraft
Und bemüh mich nach Vermögen
Um Gedult und Wißenschaft;
Gleichwohl ist in allen Sachen
Auch mein bester Rathschluß blind,
Daß sich's die zu Nuze machen,
Die mir feind und schädlich sind.


Sitz' ich so einsam am Gesträuch
Und hör' die Maus im Laube schrillen,
Das Eichhorn blafft von Zweig zu Zweig,
Am Sumpfe läuten Unk' und Grillen –
Wie Schauer überläuft's mich dann,
Als hör' ich klingeln noch die Schellen,
Im Walde die Diana bellen
Und pfeifen noch den toten Mann.


Da steht man nun in fremder Stadt allein
mit dem, was man gefehlt und man getan,
und den man liebt, der will nicht bei dir sein
und wandelt eigenwillig eigne Bahn.


Wilt du, hub er an,
Mit zu dieſem Mann,
Welchen meine Seele kennet,
Den mein Hertz die Liebe nennet?
Folge meinem Schritt,
Jn die Fremde mit.


Capo verde, Capo nero – jména obě
případná a pravdivá jsou do písmeny;
vše, co přichází, ať vstane z mořské pěny,
nebo z mraků vynoří se ve své době,


海气江声相与浮
今时帝里旧杭州
西湖寺里多金碧
自厌秾华不肯游


幽人居棹汀
汀户相还往
醉后棹歌回
月照青苹上


II


Zvr Seligkait noch weiter ist
not, das mā glaub standhaftig
Dz vnser Herre Jesus Christ
ain Mensch auch sei warhaftig.
So ist der rechte Glaub nun der,
das du glaubst vnd bekenst
Das Jesus Christus vnser HERR,
GOTS Son, ist GOT vnd Mensch.


I' che lunga stagion i regni crudi
seguì' d'Amor, trovai ch'in ogni etate
il cor si pasce sol di sogni e fumi.


Der ein Hauptmann zum andern seit:
»Heut Nacht wend wir noch gen Uri hinein, wir müssen tapfer laufen.«
Der ein Hauptmann zum andern sprach,
Wie ihm gefiele diese Sach:
He die Gesellen wollen wir verkaufen.


Na nepřehledných plochách tmavomodrých
má hrdá duše snila nových písní svět,
za široširé obzory tvé, moře,
má duše smělá vždy si přála zaletět. –


A sedm řek by chtěla přebrodit,
by do té smavé mohla vniknout země.
Kus svojí skepse šťastným předhodit,
jí otráviti celé příští plémě.


Where  wider flows, and gathers fame,
A town there stands, and  is its name,
For useful arts, entitled once to share
The Mercian dame,  guardian care.
Nor less for feats of chivalry renown'd
When her own  was with her laurels crown'd.
Now indolence subjects the drowsy place,
And binds in silken bonds her feeble race.
No busy artisans their fellows greet,
No loaded carriages obstruct the street;
Scarce here and there a sauntring band is seen,
And pavements dread the turf's incroaching green.


Auf gut deutsch machte ich leicht einen Schnitzer,
Auf wienerisch nennt mans einen Aufsitzer.


O, ein Schluck Heimatfrische! O, ein Schluck kühle Luft!
Ich sehne mich fort vom Gemische
Aus Schwüle und giftigem Duft.


Nicht mit trister Miene,
Nicht mit Thränentrübe
Komm zu meinem Grabe;
Komm mit einem Becher,
Komm mit einem Liede,
Angestimmt aus voller
Jubelheller Brust!
Steigen aus dem Dust
Wird der alte Zecher,
Trinken aus dem Becher,
Stimmen in dein Lied ein,
Sich im Tanze heben,
Springen hoch vor Lust.


sám nejsi nic,
však s druhým srdcem síla
a člověkem jsi ještě víc,
když srdce rozbušila
ozvěna touhy lidské
po sklizni harmonické.


Však vy, kdož drobnými jste byli sluhy
velikých katů, zkázy ochotnými druhy,
ty, muži neujasněný, a i ty, ženo,
vám budiž v bezmocnosti odpuštěno,
neb z vaší práce, smutná jež a bídná,
z tolika krve vzejde naděj vlídná.
Neb najatí kdož zbrojíři jste byli kdysi
a lili děla pro plán velkorysý
řezníků lidstva, rozkaz jich jste měli.
Vy, kdož jste byli kdysi provazníky,
po dlouhých dvorech kráčející,
vy též jste čisté ruce měli,
ač smrt jste předli s vražedníky.
A oči vaše z chorých lící
vražd alej zřely s bratří těly,
v ztrnulém hrůzy obrazu
viselce viset s vašich provazů...


Nun aber schweigt mir längst dies eitle Sehnen:
Du, du, mein Kind, hast mich davon befreit:
Nicht geb' ich meiner Mutterliebe Tränen
Um jenes Paradieses Seligkeit.


Znám šerou dvojici, jež těká plaše
po vašich dálkách, stepi ohromné,
znám věčně bloudící dva stíny vaše,
stín minula, stín doby přítomné.
A neznám-li jich nitra, aspoň tuším
je z věštích knih a písní země té,
jež slova daly ztajeným těm duším
a budí je v sen hlubý zakleté.
Vstaň, broďágo ty bosý, se mnou pojď,
i ty mne, děde zbožný, doprovoď!


Da “Marcha Fúnebre” ao som morto
E à morta luz de “Olhos Funéreos”,
A que eu entoei meu “Cantochão”,
Melhor me fora achar conforto,
Longe do horror dos cemitérios,
Ao quente sol do teu “Verão”.


Hogy ott mindent felejtsen el,
Ah mindent, ami bánt:
Azt is, ki rám halált hozott,
Azt a szép szőke lányt!


A cui di dietro quel Serse possente,
che fé sopra Ellesponto il lungo ponte,
venia, freno all'orgoglio della gente.


quivi aspettar el fin del viver corto
nell'amor di Colui, da cui s'impetra
con umiltà la vita de' quieti.


Will noch die schwartze Nacht den Tag bestreiten/
Und als ein irrend Licht bey duncklen Zeiten
Der übereitlen Welt/
Die/ was ihr wohlgefällt/
Für einen Abgott hält/
Den Sinn verleiten?


Heil'ge Pfänder trug ich viel,
Daß ich bar von ihnen werde
War allein des Feindes Ziel
Der die Schätze hat der Erde.


Лицо у луны как часов циферблат
Им вор озарен, залезающий в сад,
И поле, и гавань, и серый гранит,
И город, и птичка, что в гнездышке спиПискливая мышь, и мяукающий кот,
И пес, подвывающий там, у ворот,
И нетопырь, спящий весь день у стены, —
Как все они любят сиянье луны!
Кому же милее дневное житье, —
Ложатся в постель, чтоб не видеть ее:
Смежают ресницы дитя и цветок,
Покуда зарей не заблещет восто


Je n'ai jamais cueilli que la fleur d'aubépine
Aux printemps finissants qui voulaient défleurir
Quand les oiseaux de proie proclamaient leurs rapines
D'agneaux mort-nés et d'enfants-dieux qui vont mourir


Se procurares
encontrarás no deserto
um botão


Die das weite Meer durchjagen,
Müssen fühlen deine Stärk';
Ist das solcher Leute Werk?
Heißt das blind sein? recht zu sagen:
Nun, du habest kein Gesicht?
Ich und niemand glaubt es nicht.


Daß Weib Kotyttaris, der Waschsack graw von Haaren,
Für welcher Nestor nicht der ältest ist an Jahren,
Die Hirsch auch überlebt vnd frisch vnd vnverwandt
Ihr Alter wiederumb zehlt an der lincken Hand,
Lebt alß ein Mägdchen starck von Augen vnd von Füssen:
Ich sorg, es wirdt dem Tod ietzt etwas schaden müssen.


e per caritativo e dolce amore,
la man piatosa ognun di voi distenda
a porgerci di borsa alcun favore.


Reménykedett, várt még, de hiába vára,
- Egyszerre csak szólal öreg Hadonárja,
Okolja a várni türhetetlen Tátost,
S mert vele már nem bír, menni kéne már most.


Смотрите, таблица ввоза вот —
ясно, что ввоз в гору идеС 10 апреля по 31 декабря — 5 223 357,
январь 21  — 693 000,
февраль — 736 700,
март — 1 602 400,
апрель — 2 113 800,
май — 2 834 701,
июнь — 3 457 501Итого — 11 368 101На 6 144 743 пуда больше, чем в году старо1Ясно — миры заключали недаро


神仙恍惚不可明
空有池莲变红碧
清香冷落秋风前
似被麻姑妒颜色


Es lag die Welt in grimmem Kampf zerspalten,
Und zu der Heere keinem konnt' ich stehen;
Hier sah ich Wahnsinn, dort Verstocktheit walten.


Nehmotný závoj měsíce
zametá cestu jejich krokům:
poutníci drobní, jsou jich tisíce,
dnem nocí jdou křížovou výpravou
vpřed, na západ, tam k Moskvě.


Zaleje ho, a ta dobrá duha
vnadným polověncem svým
nad hory je vznese – pak – potom ach –
mou ty budeš, a já – tvým!


El labrador acostumbrado a rascarse los bolsillos
mira la tierra que no es suya,
vuelve la vista atrás y contempla el panorama,
qué lástima, tan bonito que parece una tarjeta
postal, con los surcos, con la noria, con la remolacha,
con los sarmientos, con las gavillas, con los garbanzos
fidelísimamente retratados al atardecer ,
cuando las amapolas tienen un brillo póstumo
y el labrador se acuerda de su padre
por el sendero si venía con la carga
de panes amarillos ya mirar se ponía
la serena amplitud de este paisaje
que había de comérsele.
Viene por el sendero adormecido
el labrador mirando a las hormigas, qué lástima, tan diminutas,
tan olvidadas, que cualquiera las pisa
sin que nadie por ello sienta atropellados
los derechos humanos.
Viene para cederle al hijo la herramienta.


Národe můj, národe můj milý,
rád bych zapěl zpěv svůj labutí,
rád bych zhynul, kdybych věděl, že tím
zdržím chrámu tvého sesutí.
Národe můj, lide přenešťastný,
zašlost tvá už ztlívá někde v koutě,
budoucnost tvá pod katovým mečem,
přítomnost tvá v těžkém, bídném poutě!


jak mluví vladař, odporu jenž nezná.
– „Jej přinutíš, by s námi jel, on musí!“ –


Zašel poutník za lesy,
v srdci hůř je mnohem,
květnatý můj palouku
s bohem buď, ó s bohem.


Velká slza v mém se třese oku,
Že, pohříchu! i duch jednoty
Nebyl vždy co strážce po tvém boku.


Proč v něžné vzpomínce, jež tvoje srdce plní
jak pohár kypící dávného vína šum,
dav nejhořčejších běd jak siný proud se vlní?
Proč hledíš do zřídla, jež tvojim pohledům
tvář tesknou zrcadlí? Ó drahý, který zříš
děs procitnutí všech, snů marných páru, slyš:


Ősz járja megint, hervadt levelek
Röpködnek a légben szerte a fákrul.
Elvitte a gólya a fényt, meleget.
Busuló szivem ujra bezárul.


Itt az ősz, bár lelke gazdag,
Elfelejte már beszélni:
Ő imában tud csak élni,
És azontúl ajka hallgat.
És imája vad, kegyetlen;
Gondolatban tiszta, szent bár,
De szavakban isten ellen
Lázadást és pártütést zár:
Mintha benső érzemény,
S a hazudni termett szó,
Váltig meg nem egyezvén,
S mindenik bízván ügyébe’,
Mint makacs két osztozó,
Felvinnék a pert az égbe.
S szent imája,
Vad danája
Hangzott messze, hangzott ígyen:
„Légyen átkozott az isten!”


Porque sin sé tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
yo soy... quien más t'ha querío...
¡Con eso tengo bastante!


Hráč oči vytřeštil a žas’,
ten za zdí volá však: „Je čas!


Weinlaubkranz! An leere Fässer
Sei kein Durstiger geneckt!
Zierst mein junges Haupt viel besser,
Das manch lust'gen Gast dir heckt!


Ritterlicher Glanz,
Stolze Geburt und voller Beutel
Waren deines Strebens
Treffliche Stützen;
Nicht mit Harpagons Blicken
Hast du Schätze bewacht,
Die dir eitel schienen,
Hatten nicht schöne Kinder
Sich an goldnen Gaben ergötzt
Und mit deiner Großmut
Blitzenden Zeichen prangend
Dich, den Sieger, lachend umarmt
Oder dir, tief errötend,
Ihren Dank gestammelt.


Non temo lingua ch'adastando fiede;
ché l'uom che per invidia va biasmando
sempre dice 'l contraro a quel che crede.


La cour est en gala ! pendant qu'au-dessous d'elle,
Comme sous le vaisseau l'océan qui chancelle,
Sans cesse remué, gronde un peuple profond
Dont nul regard de roi ne peut sonder le fond.
Démence et trahison qui disent sans relâche :
— Ô rois, vous êtes rois ! confiez votre tâche
Aux mille bras dorés qui soutiennent vos pas.
Dormez, n'apprenez point et ne méditez pas
De peur que votre front, qu'un prestige environne,
Fasse en s'élargissant éclater la couronne ! —


Az pogányok martyromokat látják,
Mert azokat régen ők kínzották,
Nyomorgatták, véreket ontották,
Hogy ők azért elkárhoztak, látják.


Ewig neut den Stoff Natur,
Neuert auch die Drachen:
Aus Kanzleimakulatur
Pflegt man sie zu machen.


Protivná čeládka hlemýžďů!
Do světla denního se žádný neodváží
a celá raison jeho bídné existence,
že kudy plazí se, tam anonymně slintá.


Červ jen, červ, s planoucí jiskrou boží,
hnusně zakalenou vášněmi;
jehož cíl: až kosti k hrobu složí –
jehož sláva: hvězdy zachvění.


Auch deine Erde ist Stern.
Hab sie gern, deine Erde.


»Die Blinden sehn, die Lahmen gehn,«
Sprach Christus; »sagt es wieder;
Der Taube hört; es auferstehn
Die Todten. Hört die Lieder
Des Stummen, hört der Armen Ruhm,
Mein tröstend Evangelium!«


Dům prázdný, jak by čekal ještě –
na střeše netřesk teď a mech.
Podzimní bijí v okna deště,
je pusto, prázdno v jeho zdech.


Und es lächeln alle Sterne,
Und die schön're Sonne winkt, –
In der Nähe, in der Ferne
Dich der Allmacht Arm umschlingt. –


Nespojuje vás sic manželství,
Soucitnost vás ale k sobě táhne,
Jeden po druhém vždy vroucně práhne;
Pevné nad lásku jest přátelství.


Du brachst uralte Ketten
und kamst heute Nacht
in mein Reich.
Ich will Dich betten
an meiner Brust
warm und weich,
in Träumepracht
Deine Seele verzücken:
der ganzen Welt
Außen und Innen
sei Deinem Sinnen
preisgestellt.
Magst sie schmücken
mit lachender Lust,
magst sie tausendfach
deuten und taufen,
mit Berg und Wald,
mit Wiese und Bach,
mit Wolken und Winden,
mit Sternenhaufen
Dein Spiel treiben,
Deinen Spaß finden;
brauchst nicht zu bleiben
an einem Ort;
magst die Welt
bis zu Ende laufen;
denn Hier oder Dort,
wo Du auch seist,
wo sich das Himmelszelt
über die Erde spannt:
das sei Deinem Geist
Phanta's Schloß genannt.«


Ach Gott/ wie kräfftig kanst du lieben!
Dein Sohn macht alles vor mich gutt/
Es wird in Holtz und Stein geschrieben/
Versiegelt durch sein theures Blutt/
Daß ich aus Gnaden und umsunst
Soll seyn ein Erbe deiner Gunst.


Jdu klidně za svou povinností,
jež svatou mi jak vaše ta,
ač vám snad těžší zrna rostí
ta půda, lecjaks osetá –
jeť osud pln zde rozmarností
jak kráska, ale koketa.


Porque as manhãs são rápidas e o seu sol quebrado Porque o meio-dia Em seu despido fulgor rodeia a terra A casa compõe uma por uma as suas sombras A casa prepara a tarde Frutos e canções se multiplicam Nua e aguda A doçura da vid Sophia de Mello Breyner Andresen | "Livro sexto", 1962


Vergessen können – ja! Das ist die Kunst,
Von allen Künsten dieser Welt die erste –
Von allen Künsten dieser Welt die schwerste,
Und bist du ihrer Herr, ist alles Dunst.


Es tritt ein lieber Mensch in unsre Kreise,
Und nah und näher fühlt man sich verbunden,
Die holde Freundschaft wirkt nach alter Weise,
Es spricht das Herz, Vertraun hat sich gefunden,
Und wie man scherzt und lacht ist lieblich leise
Ein zartes Band und Geist und Herz gewunden,
Schon unentbehrlich ist, eh' wir es wissen,
Der Freund, und sieh! da wird er uns entrissen.


così dipoi ch'ebbono presi i muri
questi tre primi, fu sì largo il passo,
che gli altri ormai seguir ponno sicuri,
che mille scale hanno fermate al basso.
Aveano intanto gli arieti duri
rotto in più lochi, e con sì gran fraccasso,
che si poteva in più che in una parte
soccorrer l'animoso Brandimarte.


A teď jde třetí zvláštní mír,
na Rumunsku je řada.
Tak psáno: pad’-li vévoda,
i jeho plášť s ním padá.


Ó Slovanstvo, ty obře trpaslíku,
jenž slep a hluch se matně potácíš,
pod meči vrahů zevšad krvácíš
a sám si v boky sterou vrážíš dýku,
ach, teskným okem divé moře měřím,
v němž toneš, bez kormidla pustý vrak,
zřím propast pod tebou a kolem tebe mrak –
a přece věřím.


When pert Defoe his saucy papers writ,
He from a cart was pillor'd for his wit:
By mob was pelted half a morning's space,
And rotten eggs besmear'd his yellow face;
The Censor then improv'd the list'ning isle,
And held both parties in an artful smile.
A scribbling crew now pinching winter brings,
That spare no earthly nor no heav'nly things,
Nor church, nor state, nor treasurers, nor kings.
But blasphemy displeases all the town;
And for defying scripture, law, and crown,
Woolston should pay his fine, and lose his gown.


兴来游衍不辞遥
吹帽风轻过画桥
猩血未看开露蕊
曲尘先已上烟条


Un'altra che sembrava in vista bella,
sagace e pronta, in man traendo un giglio,
ancor vi trasse, e con parlar benegno
disse: di certo mai forza o consiglio
fatta m'avrebe star libera e snella
nel mio comune stato ornato e degno,
se no 'l tuo sagio e presago disegno,
anzi del tuo figliuol, qual, pria che 'l sole
tre volte alberghi in casa del gran Marte,
se 'l ciel la sua justizia al mondo cole,
exalteratte in parte
che fia tua gloria eterna; or dunque tace.
Poi n'andò via dove più andar gli piace.


S az örök Eszme
Szomja ha túlhajt:
Lássatok engem
Társatokul majd!


Was wünscht man sich? (aus Eigennutz:)
Daß solche Hand sich lange rege,
Damit sie sich zu unserm Schutz
Und Wohlthat mächtiglich bewege.
Was aber würde besser seyn
Für die, so uns mit Gut beschütten?
Wir brächten sie durch unser Schreyn
Zur Aufnahm in die ew'gen Hütten.
Ich hemme meinen Sinn, ich geh' zu Jesu hin,
Ich werfe einen von den Blikken,


My žili už! V tom vše. Co z tváří svítí,
toť odlesk čehos příštího. Toť rys
příštího štěstí... Ovšem ne už žití.


Tu točí se jak panenky,
tu jako bajadérky;
někdy se v kankán rozjitří
ty stydlavé kdys dcerky!


Scendono pieni, rapidi, gagliardi,
come i tuoi cento battaglioni, e a valle
cercan le deste a ragionar di gloria
ville e cittadi:


Jedoch mein armes Liebchen
Gewann einen Zauber mehr; –
Nein, nein, sie kann nicht sterben,
Wir lieben uns allzusehr!


Chtěl jsem tebe vodiť
V otců svatých kobky,
A tam kde se rodiť
Zříti pěvců bobky.


古木宿栖鸦
萧条散晚景
中夜忽惊寒
啼破半窗影


Mein Herz ist kalt, hart und betört
Von allem, was zur Welt gehört,
Fragt nur nach eitlen Sachen,
Drum, herzes Herze, bitt ich dich,
Du wollest dies mein Herz und mich
Warm, weich und sauber machen.
Laß deine Flamm und starke Glut
Durch all mein Herze, Geist und Mut
Mit allen Kräften dringen;
Laß deine Lieb und Freundlichkeit
Zur Gegenlieb und Dankbarkeit
Mich armen Sünder bringen.


Il destino colpí il mio cuore con aguzzo dardo,
e dilaniò le mie reni dentro di me:
mi ferí, e la ferita sua è incurabile, -
mi avvilí, e rese eterna la mia angoscia;
mi abbatté e fiaccò la mia carne,
e il dolore divorò il mio sangue e il mio adipe.
Spezzò tutte le mie giunture nella sua collera,
si alzò e si levò contro di me come un leone.
E non basta che mi contorse come un turbante,
e mi fece fuggiasco e bandito nel fior della mia giovinezza,
e come un mercenario mi costrinse a vagare per il mondo,
e fino agli estremi confini della terra mi fece errare: -
ed ecco questo è per me quasi il ventesimo anno
che non riposarono il mio cavallo e i miei carri.
Il suo palmo misurò le acque e il suolo di tutte le terre,
e i suoi artifici distrussero la mia primavera.
Allontanò l'amico da me e scacciò i figli dell'etá mia,
mandò lontana la gente che mi era prossima:
e piú non vedo e non conosco quelli che mi erano familiari,
e mia madre e mio fratello e mio padre;
i miei cari egli disperse, l'uno a settentrione,
l'altro a oriente e l'altro a occidente:
affinché i mici pensieri perdano ogni tranquillitá,
e io non trovi pace nemmeno nella mia meditazione.
E quando si volgono i miei sguardi verso oriente,
la separazione da loro mi morde nel tallone:
mi sdrucciola il piede e il mio cuore è inquieto e agitato,
e non so decidere se vado o se ritorno.
Ah sí, il destino infranse e lacerò il mio cuore
e lo dilaniò come gli orsi e i lupi;
e sospiri con spaventi lo hanno battuto
per furto del ladrone e saccheggio dei beni e prigionia.
Agli occhi suoi questo apparve poco, e cercò
di annientarmi, per estinguere la mia fiamma.
E nacquero a me due figli maschi,
figli amabili per bellezza e splendore, veramente graziosi;
e il minore lo chiamai Samuele:
ma il destino, mio nemico e oppressore, lo rapí,
e lo abbatté al suo quinto anno di vita;
e crebbe sopra di lui il mio pianto e la mia tristezza.
Il maggiore, cui diedi il nome di Isacco
Abarbanel, - secondo la roccia da cui venni sbozzato,
secondo il nome grande in Israele, secondo il suo avo,
secondo il figlio di Isciai, che è la luce dell'Occidente,-
quando mi fu nato, bene previdi per lui, ché abitava
nel cuor suo la saggezza e il meglio dell'avo suo e il meglio di me.
Ma in etá di un anno, ahimé, lo rapí lungi da me
e lo trasse via il destino, mio avversario e persecutore.
Nel tempo che furono cacciati i figli dell'esilio di Sepharad,
il re comandò di porre un'imboscata contro di me,
perché non potessi fuggire e trasmigrare attraverso le persecuzioni;
e di prendere il figlio mio ordinò, - il midollo delle mie ossa, -
per attrarlo nella sua legge, nel proprio interesse.
Ma ne avvertí le orecchie mie un uomo buono, amico mio:
inviai il bimbo con la sua nutrice, nel buio
del cuor della notte, come se fosse cosa da me rubata,
in Portogallo. Il nome del re di quel paese era Manuele,
il quale in addietro era stato mio persecutore.
Lá grande l'onore e la ricchezza del padre mio
finché visse il padre di lui; e quello era il mio re, che io amavo.
Ma questo si levò come scellerato e crudele,
e saccheggiatore, uomo cupido e astuto.
E quando congiurarono contro di lui i suoi príncipi e suo fratello,
egli mio padre tra i congiurati falsamente accusò.
Poi che ebbe assassinato suo fratello, cercò di uccidere anche lui:
ma lo salvò dalla morte Colui che sopra i cherubini procede.
Egli poté fuggire nella Castiglia, dove
è il luogo dei miei antenati, e dove è la mia casa avita.
Ma quegli saccheggiò il mio patrimonio fino alla distruzione,
e spogliò i miei beni, il mio argento come il mio oro.
E come apprese che mio figlio era giunto nella sua terra,
e la casa di mio padre in Italia per mio rifugio,
lo fece imprigionare affinché non venisse piú via, e ordinò
che non potesse dar conforto all'anima mia.
Poi che costui morí, sorse in sua vece un re stolto,
il quale era ostinato nella sua legge, e uomo vano.
Egli forzò tutta la comunitá di Giacobbe, e obbligò
a trasgredire la legge tutti i figli del mio nobile popolo.
E molti si uccisero da sé, per non calpestare
le leggi di Dio, mio soccorritore.
E fu preso il midollo dell'anima mia, fu mutato
il suo nome buono, che è come la roccia da cui venni sbozzato.
Giá egli conta dodici anni, e ancora
io non l'ho veduto, per colpa del mio egoismo e del mio errore.
Io piango: e sul mio capo l'ira mia,
e contro l'anima mia le mie lagnanze e la mia querela:
ché io lo feci fuggire dentro la rete, per inquietudine,
e dalla fiamma lo mandai in mezzo al rogo.
Io speravo in lui, e fui deluso della mia aspettazione.
Perché stai indugiando, cerbiatto mio caro?
perché cosí opprimi il cuore di chi t'ha generato,
e sei come chi infigga un dardo nelle mie reni?
Tu ottenebri in una nebbia la luce, e trasformi
il suo chiarore davanti agli occhi miei in un crepuscolo.
La luna si oscura continuamente al mio sguardo,
e le stelle dormono nascoste in una nube.
E non un raggio del mio sole riluce nella mia miseria
e non penetra per le finestre del mio cuore.
E non fiorisce la rosa del mio Saron,
e non scende la pioggia sui miei prati.
Tu rapisci il sonno agli occhi miei nel pensiero di te,
e io non distinguo piú il tempo del levarmi e del coricarmi.
Non gusto le mie vivande, e il miele
al mio palato è amaro: una coppa di veleno m'è ogni dolciume;
come una pietra dura son per me i pani inzuccherati,
e tra le lagrime mangio il mio pane secco:
lagrime mescolo nella mia acqua, e bevo,
e non entra nella bocca mia il succo dei tralci,
e d'acqua son ebro e vado errando,
cosí che mi si tiene figlio di un Rehabita.
Ma quando sogno il tuo ritorno e vedo
la tua immagine con gli occhi della mente,
le sventure si trasformano per me in dolcezze
e il mio viso riluce come per aureo splendore:
dormo, e dolce mi è il sonno,
e mi desto sazio di benessere e di soddisfazione;
bevo, e la mia acqua mi è dolce,
e soffice mi riesce la zolla in tua compagnia.
Ma quando poi ripenso il tuo esilio, pari a fuoco
arde il cuor mio e mi colpisce calor di sole:
e sono com'uomo istupidito e stordito,
curvo nella statura, piccolo e angusto nella persona.
Nel rimembrare di te la mia gioia e insieme la mia pena,
tu il mio balsamo e tu pure il mio persecutore e il nemico mio.
La tua immagine in me nel cuore è scolpita,
la tua partenza è incisa nell'intimo del cuor mio:
mi suscita, sebbene a stento, sensi di giubilo
la tua figura, ma la tua lontananza mi rattrista.
La tua separazione rende vani i miei pensieri,
il tuo esilio rende aspro e traviato il mio cammino.
A causa di te l'orgoglio dell'anima mia si curvò atterrato,
e umiliai a causa di te la mia superbia:
cosí che i sicomori furon piú alti che il mio cipresso,
cosí che si alzò sopra i miei cedri anche una pianta d'isopo,
cosí che si leva piú in alto del mio sparviere un pipistrello
e sopra le mie ali d'aquila un volo di mosca.
Come nella mia infanzia son fatte deboli le mie membra,
e vittorioso sopra leoni è un agnello.
Dispregio il canto; e ruppi giá il mio liuto,
l'arpa mia appesi ai salici:
ho mutato in sonori lamenti la mia canzone,
il mio flauto vibra nel mio dolore con tono spettrale.
La mia gru è trasmutata in istrice, la mia tortora
è diventata come un dragone e la mia colomba pari ad un corvo.
Presi a odiare i palagi dei re,
e desiderai abitare il deserto dell'Arabo.
Figlio mio, lo strazio del tuo esilio mi dilania
e mi abbranca e mi ha cinto di reti,
e ha portato avvilimento nel mio cuore, e incertezza
nei miei pensieri e nelle mie ossa debolezza.
Ascolto tua madre ogni giorno piangere,
quando te chiama: - Diletto del cuor mio, delizia mia!
chi è colui che dal mio seno ti furò?
chi ti ha reso perduto, o frutto dell'amor mio? -
E come io non fui piú capace di sopportare il suo pianto
né di celare la mia angoscia nell'intimo mio,
la lasciai e mi recai a servire
il mio re, che Iddio mi diede per mio benefattore:
e cosí andai vagando e non trovai riposo e fui errante,
abitando in mezzo a Edom, fra il popolo del mio rogo;
né trovai guarigione per la mia ferita.
Chi mai correggerá il destino che mi spinge a errare e mi abbatte?
Disprezzo i giorni e le notti di pena:
preferisco ad essi la morte - ah, cosí venga!
La vita pesa grave sopra di me, e i giorni
come la sabbia dei mari sopra le mie spalle e sulla mia schiena.
Che cosa vale una vita di affanni?
Giá è venuta su me la fine che mi era destinata.
Per l'anima amareggiata la vita è come la morte:
e anche se ho molto, poco e molto è uguale per me.
Perché sto io attendendo, per gran numero di giorni e di anni,
di vedere un po' di bene, come un'orsa rapace, priva di figli, in agguato?
Gli eventi del giorno son figli della faretra, e l'arco loro,
nell'altezza del cielo, è il destino, che mira a me e mi saetta:
e io son posto come bersaglio a questi dardi,
che vengono stringendo il cerchio che io ho segnato.
Mi volgerò ora a parlare al mio unico figlio,
affinché non sia piú per me causa di struggimento.
- O mio primogenito, rivolgi il tuo cuore: e conosci che sei figlio
di sapienti, che son pieni di saggezza come un profeta:
e la sapienza è a te ereditaria. Deh, non lasciare
andar perduti piú i giorni della giovinezza, o mio diletto!
Vedi ora, figlio mio caro, di imparare
a leggere la Scrittura e a intendere una mia lettera,
di apprendere la Misc'na3 e di studiare il Talmud,
secondo le tredici regole, per obbiezioni e soluzioni!-
Come potrei altrimenti contenermi al pensiero della sua conversione?
Questa la mia malattia, la febbre mia, la spina mia:
questa strazia come il coltello del mercenario
la chiostra del mio cuore, e non è rasoio di barbiere:
questa insinua nel cuor mio languore
e filo di spada dentro nel mio corpo e nelle mie viscere.
A chi posso io confidare la moltitudine dei miei pensieri?
a chi darò da bere il mosto del mio torchio e del mio tino?
e chi gusterá e mangerá, dopo il tempo
della mia partenza, il frutto della mia speculazione e ciò che ho scritto?
chi comprenderá ciò che è riposto nel mio libro,
gl'intimi sensi dell'opera di mio padre, colonna mia?
chi attingerá, assetato, l'acqua della mia fonte?
chi la berrá nell'arida terra e nella siccitá?
chi raccoglierá quietamente il frutto della mia piantagione,
dove l'albero della conoscenza è la mia luce e il mio sostegno?
chi compirá e concluderá le mie opere?
chi intesserá della mia tela l'ordito e la trama?
chi si ornerá dell'ornamento della mia conoscenza, dopo la mia morte?
e chi cavalcherá il mio mulo in vece mia, -
fuori che tu, diletto dell'anima mia, mio erede?
Io debbo alla mia rocca un pegno.
Di te ho sete, te desidera il mio corpo,
in te acqueto la mia sete e sazio la mia fame.
A te è destinata la mia lucida intelligenza,
lo splendore del mio sapere e la saggezza che rifulge in me.
In parte mi venne in ereditá del padre che mi ha ammaestrato,
del padre della sapienza, che fu mia guida e mio maestro;
e per il resto è acquisto delle mie fatiche,
ché l'ho conquistata col mio arco e la mia spada.
I miei pensieri divennero sí profondi, che i saggi
di Edom furono agli occhi miei come cavallette;
andai nei luoghi delle loro discussioni,
e non vi fu alcuno che potesse contendere con me:
io vinco chiunque si levi contro di me,
abbatto e pongo in imbarazzo il mio oppositore.
Chi mai troverebbe il coraggio di affrontare [contro di me]
il mistero dell'origine e il segreto del carro e dell'auriga?
Io ho un'anima piú elevata e piú splendida
che le anime dei figli della mia stirpe umiliata:
io ho una forma, consolidata nella forza della sua roccia,
radicata e avvinta dentro il mio carcere.
E quando sia perfetta per elevarsi piú sopra del suo gradino,
io godrò di salire su per la scala,
Diletto mio, che cosa stai a fare in mezzo al popolo di cuore impuro,
come una pianta di pomi in mezzo a una foresta selvaggia?
e perché la tua pura anima è in mezzo alle genti,
come un giglio tra rovi ed erbe?
Alzati e cammina e vieni a me nell'esilio mio:
fuggi, e fatti simile per amor mio al capriolo e al cerbiatto;
e vieni alla casa del padre, della roccia che ti ha generato.
Che ti sostenga il mio Dio, fortezza mia;
che egli, il mio Dio, spiani il tuo cammino,
e dalle angustie conduca te all'aperto!
Dia egli le benedizioni dei miei antenati sul tuo capo
e anche a te le benedizioni di mio padre e del mio avo;
illumini la tenebra della mia mente, e trasmuti
nella pienezza della sua pietá in rettitudine la mia stortura.
Io affido a Dio, mio pastore, il mio seme
e consegno al mio Dio, padre mio, il mio peso.
Possa egli farmi vedere la gazzella del mio desiderio: in faccia a lui
io chiamo il mio diletto, che mi ascolta.
Allora io canterò al mio creatore il cantico dell'amore,
celebrerò le sue lodi fin che vivrò con un canto d'amore,
e porterò davanti a lui la mia offerta
e preparerò il mio dono, per portarlo a lui.
In esso è l'anima mia, legata al Santissimo,
in esso il mio sentimento, ivi i miei occhi e il mio cuore.
Possa piacere a lui, al mio Dio, il mio canto di lode
e piú che un giovine toro il mio salmo e il mio inno!
Possa egli farmi vedere la magnificenza e la bellezza di Sion
nel suo splendore regale! E lá sono le ali distese del Cherubim,
e immutabilmente stanno congiunti sulla sua vetta
i due splendori, il figlio di David e il Thisbita.
Né alcun nemico l'oltraggerá nei secoli,
né abiterá in eterno colá alcuno straniero.
Per il mio fanciullo ho invocato Iddio
in metro e in rima:
cosí lo salvi, lo guidi e lo conduca via
il nostro protettore su nube leggera.
Il mio calice è davanti al nostro sostegno; la mia insegna e la mia fede è nella sua grazia:
egli mio liberatore e Dio. Io faccio della sua manifestazione il mio calice.
Cosí il mio rampollo, il figlio dei mio vigore sia ricondotto
libero, affinché giunga a vedere la grazia mia, il figlio mio.
Oh, parte di me stesso, diletto del mio seno, ornamento del mio desiderio,
cambia in gioia il mio desiderio, in giorno la mia notte.
Sopra una nuvola vola e corri a incontrare tuo padre,
che ti attende, e a diventare un figlio valente.


Vínečko píti,
koláče bráti,
muzika k tomu
musí tuš hráti.


Sie fielen nicht auf ehrlichem Feld,
Sie fielen, wo der Drei-Baum stand;
Der Würger ging von Tür zu Tür,
Und ein Schrei ging über Northumberland.


Staříka na člun svůj přijal,
nazpátek s ním k skalám ploval,
vyslech celou zpověď dlouhou,
již mu Gure vypravoval.


Ich seh' dich jetzt immer am Heckenweg stehn
Wie das Wölklein Mond mit unschuldigem Schimmer,
Und ich muß dir wie den Liedern im Abend nachgehn.


Kebel, melyen az életnek
Legédesb reményei
Mosolyogva integetnek,
Hogy ott tellnek kedvei;
A hol minden indulatok
Kényeket kiélhetnék,
Minden gondok és bánatok
A Lethét fellelhetnék.


Forse che chiaro un giorno
Sarà il mio nome oscuro
Nel pindaresco stile,
Pur che 'l cristallo puro,
Ch'irriga d'ogn'intorno
Il bel monte gentile,
(Bench'io sia indegno e vile)
Non m'aggia, o Muse, a schivo.
Ma la pia sete tempre,
Ch'in disusate tempre
Fa d'un mortale un divo.
Deh ch'io non resti privo
Di quel valor ch'io bramo,
Com'io vi adoro ed amo.


1
Как силуэт на лунной синеве,
Чернеет ветка кружевом спаленныТы призраком возникла на траве —
Как силуэт на лунной синеве, —
Ты вознесла к невнемлющей листве
Недвижность рук изгибом исступленным…
Как силуэт на лунной синеве,
Чернеет ветка кружевом спаленны2
Из-за стволов забвенная река
Колеблет пятна лунной пуантелО, как чиста, спокойна и легка
Из-за стволов – забвенная река!
Ты темная пришла издалека
Забыть, застыть у темной колыбелИз-за стволов забвенная река
Колеблет пятна лунной пуантели…
19-20 июля 1907
Москва


Ein Vöglein kam gereiset
Baut mir ein Dornennest ins Herz
Das Vöglein Buße heißet
Und sein Gesang heißt: bittrer Schmerz.


Egy esztendő a másik sírját ássa,
Gyilkolják egymást, mint az emberek.
Idő, szárnyadnak még egy csattanása,
S a jelen év is sírban szendereg.
Oltsd el, haldokló, hervadt ajakadnak
Lélekzetével életmécsedet,
Nem foglak odaírni tégedet,
Hol boldog évim följegyezve vannak.


La forma natural con l'ornamento,
che è a lei como un seren celo a le stelle,
tanto m'impal cor vive facelle,
ch'io ardo e son per lei de arder contento.


Na dně toho plesa odpočívá
práva bojovníků chrabrá četa;
bylť jim druhdy požár u Kostnice
děsným sálaním svým osmah’ líce,
jasně za to cesty do všech úhlů světa.


睡起伥伥扇懒摇
枕痕著面未全消
山丹石竹俱零落
孤蝶飞来伴寂寥


Del voluble querer, la fe perjura
vese por la maldad entronizada
en lugar de tiernísimos amores:


Cinco avecillas plena la garganta
de las más inefables melodías,
allí reposan bajo el ala santa


Na stráni slunné ležím, plné vřesu,
jenž právě kvete v růžných květů zdobě.
Zem sálá teplem. Jak to v léta době,
kol cvrčků koncert. Za mnou stíny lesů.


When the slow organ swells the lengthen'd note,
And heaven-born music pours from every throat;
When warm devotion breathes the fervent prayer,
And holy saints the pious rapture share;
When watchful slumbers stated minutes know,
And, waking, teach the ready knee to bow;
When Faith and Hope both animate the breast,
And habit's only made Religion's vest;
When strong conviction holds a steady light,
And clearly shows the vestal life is right;
When Conscience dictates the prompt will obeys,
And makes responses both to prayer and praise;
Is't then we taste the promis'd joys of heaven,
And trust, and feel, our every fault forgiven?
Not so! — my years o'er many a sand has run,
And still my sighs have counted one by one.
Still self-will'd thought would bear my soul away,
And quick transport me to some blissful day,
When social intercourse her sweets would lend,
Mixing the lover with the tender friend;
When father's, mother's, sister's, voice was heard,
With every name that sense of life endear'd;
When future plans of dear domestic ease
Were fondly suffer'd every wish to seize;
When useful life was held a female part,
And 'twas no sin to feel I had a heart,
Or link the soft affections in my chain,
And hope to please — nor strive to please in vain;
To see the wish before it takes a form,
To mark the cloud or break the coming storm,
To shield the heart from every sense of pain,
And tell my own it did not beat in vain!
This! this was life! the life my faith approv'd,
A useful current to some friend belov'd;
If not a friend belov'd, at least to those
Whose length of suffering call'd for sweet repose;
And sought the soothings of the gentle breast,
In every form that Pity can be drest.


Wo find ich einen Trost
In meinem Hertzenleide?
Mein Glück ist doch erbost,
Und gönnt mir keine Freude.
Ach gebt mir einen Mann,
Der mich verlassnes Kind ein bißgen trösten kan.


No me lleves a sombras de la muerte
Adonde se hará sombra mi vida,
Donde sólo se vive el haber sido.
No quiero el vivir del recuerdo.
Dame otros días como éstos de la vida.
Oh no tan pronto hagas
De mí un ausente
Y el ausente de mí.
¡Que no te lleves mi Hoy!
Quisiera estarme todavía en mí.
Hay un morir si de unos ojos
Se voltea la mirada de amor
Y queda sólo el mirar del vivir.
Es el mirar de sombras de la Muerte.
No es Muerte la libadora de mejillas,
Esto es Muerte. Olvido en ojos mirantes.


Ja ja, Durchlauchtigste, Du zauberst uns Elmiren
In jede wilde Wüsteney;
Und kann der Dichter uns in seelger Raserey
Bis an des Todes Schwelle führen:
So führst Du uns von da noch seeliger und lieber
Bis nach Elysium hinüber.


Sie zögern noch! Ermannung!
Sie sind dir heut' zu fern!
Du lebst in der Verbannung,
Doch nicht von Stern zu Stern!
Du ward'st auf eine Weile
Dem Paradies entrückt,
Damit es, dir zum Heile,
Bald doppelt dich beglückt.


Hřbitůvky na malých vesnicích
oblíbily si ten starý citát,
mezi kvetoucími jabloněmi svítat
vidíš jej v písmenech zářících.


Y es que jamás permitáis
que otra vida sin vos tenga:
que no es bien que a vivir venga
vida donde vos no estáis.
¡Ay Jesús! ¿Cómo viví
sólo un momento sin vos?
Porque si la vida es Dios,
¿qué vida quedaba en mí?
¡Qué cosas tuve por vida
tan miserables y tristes!
¿Es posible que pudistes
sufrir cosa tan perdida?
Pero sospecho, mi Dios,
que fue permitirlo así,
para que viesen en mí
qué sufrimiento hay en vos.
Pero no lo habéis perdido,
¡oh soberana piedad!,
pues conozco mi maldad
por lo que me habéis sufrido.
Porque sé de aquel vivir,
como si Dios no tuviera:
que quien menos que Dios fuera
no me pudiera sufrir.
¡Qué de veces os negué
por confesar mi locura
a la fingida hermosura,
donde no hay verdad ni fe!
Si la vuestra en la cruz viera,
¡ay Dios y cuánto os amara!
¡Qué de lágrimas llorara,
qué de amores os dijera!
No sé, mi bien, qué os tenéis,
que todo me enamoráis,
o es que, como abierto estáis,
mostráis lo que me queréis.
Amenazado de vos,
parece que no os temí,
y lleno de sangre sí;
decid, ¿qué es esto, mi Dios?
¡Oh qué divinos colores
os hace esa sangre fría!
¡Oh cómo estáis, vida mía,
para deciros amores!


Mich kann jetzt nichts mehr kränken!


Petrina wüntschet einen Mann,
Der sich der Wirthschafft nimmet an,
Sey hinten stets und fornen dran.


Du, so die Freude weinen,
Die Schwermut lächeln heißt,
Kannst Wonn' und Schmerz vereinen,
Daß Harm in Lust verfleußt;
Du hellst bewölkte Lüfte
Mit Abendsonnenschein,
Hängst Lampen in die Grüfte
Und krönst den Leichenstein.


Mas nos teus vero mérito se encerra,
Que não cede do tempo ao braço forte,
E alcançam justo prêmio além da terra!
1861


A za chechtotem dívka do mdlob padá;
na bujná prsa hlava se jí skládá,
vlas rozpustile lítá po rameni, – –
ach obraz ten, to není k vyslovení.
Zdvihla se zas a zase dále letí,
a krok a dva a krok a dva a třetí,
a letí dál a letí – – bůh ji vede
a ochrancem je oné dívky bledé.


Du mein Baum voll lauter Blüten!
Du mein Glück! Du meine Ruh!
Meiner Sehnsucht weiße Taube
Regt die Flügel, regt die Flügel
Dir im Schoße. Süße! Süße!
Welch ein Wunder: Ich und du!


nejvyšší dvojici já v soumarů pár spojím,
jenž půjde zkroceně před těžkým pluhem svojím,
na místě velkých snů zem' brázdě v potu tváře.


Sollt in gewohnten Sünden,
Eh ich versöhnet bin,
Dein großer Tag mich finden,
O Gott, wo flöh ich hin:
Wann unter Ungewittern
Die Berge taumeln, wie vom Wind,
Und Erd und Himmel zittern,
Und Sonnen finster sind!


Ich folg', im Mondenschimmer, der Denkerin
Durch deine Kühlung, duftende Frühlingsnacht,
Und decke, wann ihr Auge sinket,
Sie mit verbreitetem Flügel; wehe


Dichosa la nación, pues la ha tenido
el mundo alguna vez, y aun tiene ahora,
que no sabe qué es honra ni atesora
campos de viento que sepulta olvido.


雨打孤篷酒渐消
昏灯与我共无聊
功名本是无凭事
不及寒江日两潮


婆官赛却坐江隈
烟水悠悠霁景开
精魄不知何处在
野风吹起纸钱灰


No, takového něco přece smíří:
Lenka se usmívá: „„No, dej ji sem!
Na tebe aby přivstali si čtyři:
Ty jsi a budeš věčným mámilem!““


eletto fusti tu, come 'l Signore
David elesse contro a' Filistei,
e fatto degno di reale onore.


Zaharcujem si do města,
hej, rychle v město, na vísku,
pepře a soli nasypem
po satyrickém kordisku.


Wenn dein Oheim an die Sterne streifte,
Wenn Er Thaten wie Gebirge häufte,
Wenn Er groß im Wetter der Gefahr,
Groß im Friedenssäuseln war;


Zwölff edle Stein die Schrifft erzehlt.
Zum Fundament von Gott erwehlt.
Doch vnderschiedlich allzumal/
Ein jeglicher nach seiner Wahl.


Však otec už je chytne rázem
a pozdvihne je nad hlavu
a v smíchu zas je spustí na zem
a zdvihá po svou únavu.


Interrumpe Juan Cocinero:


Nerozbíhá se to po stepi vlk šedý,
neletí to k slunci orel na výzvědy,
leč syn Svatoslava, kníže Oleg, znovu
s družinou se vrací z boje k Černigovu.
Na brunátném oři v zlatém cválá třmenu,
hrdým zrakem pýcha blýskla do plamenů –
jako černé mračno, které zhoubu chová,
obrátil se, v tato zahovořil slova:


Amor ist der Feuerwurm,
Und sein Licht, das löscht kein Sturm,
Machts nur heller;
Und er leuchtet Liebchen vor,
Führt sie selbst zum Tanz vors Thor,
Und der Tanz rauscht schneller.


Wenn sie, welche mein Herz, S[chinz], dich zu lieben neigt,
Und dein redlicher Sinn, wenn auch die sittsame
Schöne Unschuld der Mutter
Bei den spätesten Enkeln lebt.


Ušetřil tebe čas, jenž jiné smete.
Nad hroby druhů zbyl jsi jediný.
– Let kmetských proto dočkal jsi se, kmete,
bys zhanobil své vlastní šediny!


Strefon/ Muster deutscher Gunst/ Bild der alten Redlichkeiten/
meiner Jugend Tugend-model/ dehm ich mich alsbald vertraut/
als der Musen grüner Gipfel erstens ward von mir geschaut.
Ob ich deinen Freuden-stand iezt gleich sehen muß von weiten:
Sollte drum die Ferne mir rauben meiner Pflichte Schulden?
Nein. Kein Ort in Süd und Westen/ Ost noch der bestürmte Nord
treibet meine Dienst-gedanken durch die Fluht der Leten fort.
Ewig bleib ich dir verknüpft. Weil mich die Gestirne dulden
in der schwachen Unter-welt: will ich die vergunnten Blikke
der Gelegenheit ergreiffen/ daß ein iederman erfahr'/
herzer Strefon/ daß du mir/ ich mit dir verbunden war/
daß wir offtermals geteilt Unfall/ Wolstand/ Leid und Glükke.
Laß den heilsamen Galen/ den Hippokrates iezt liegen/
tuh den ewigen Sennerten und den Zelsus aus der Hand!
Venus/ die vor wenig Monden dich so längst-gewüntschet band
Venus/ die auch nakt und bloß weiß zu streiten/ krieg- und siegen/
spricht dir iezt gewapnet zu aus dem ungeheuren Norden/
sie bedekket Schild und Degen. Doch/ mein Damon/ fürcht dich nicht/
sie beweiset/ wie zuvoren/ ein verliebtes Angesicht'
und ist in der Musen Zelt fast der Pallas ähnlich worden.
Sihstu/ wie sie dir sich neigt/ wie sie dich gehorsam küsset/
wie sie dir den Lorber reichet. Nim es an das erste Zehn/
als der erste von den Freunden/ nim es an/ und laß dir dehn
der sie so hat außgerüst/ und durch Sie dich freundlich grüsset/
auff das neu' empfohlen sein. Freundschaft/ die auf Zederngründen
des Bestandes ist bepfälet/ weiß ich/ nimmet auch für gut
was ein treues Freund-gemühte mit Papier-geschenken tuht.
Nu! ich hab' es schon erlangt. Iezt komm' ich auff Pranserminten.
Wo ich/ Pranserminto/ dir einigs Zeichen meiner Treue
nicht einmal auch spüren ließe: fühlt' ich billich jenen Brand/
der den aus der See halb-todten aller Welt gemacht bekant.
Dreymal bracht Apollens Stern seine Reise zu der Neige/
dreymal spannt' er wieder an. So viel Jahre sind verflossen
daß du stets üm mich gewesen: Eine Stube nahm uns ein/
eine Tafel reicht' uns Speise/ Kreuz und Glükk war uns gemein.
Was für lehr-bereichte Lust hab' ich dar bey dir genossen!
Mein Apollo trug sich hoch; merket' er von dir sich preisen:
Meinen armen Hirten-Musen ward der Lorber fast zu schlecht/
wenn sie deinen Beyfall hörten: Selbst ich ringer Schäfer-Knecht
bildte mir den Adel ein/ lobtstu meiner Flöte Weisen.
Als ich nun den lezten Griff fast auf Rohr und Pfeiffe tähte;
wie hastu dich dar betrübt! dein Gemüht und Freundes-Sinn
gieng auff das erhaltne Leben deines Filidors nur hin.
Von der Sonnen frühen Tritt biß zur andern Abend-röhte
hieltstu wachend bey mir aus. Keine Wurzel war so ferne/
kein berühmtes Kraut so selzam/ daß auch mitten in der Nacht
wenn die Wolken-brüche rissen/ und der Luft Geschüzz' erkracht'
einig nur zu meinem Heil du nicht williglichst und gerne
hättest mir herzugebracht. Da mich nu der Götter Wille
meinem Leben wiederschenkte/ nacher Macht vor Recht ergieng/
und/ als wie an einem Faden/ meines Nahmens Ehre hieng:
Was erwiesestu mir nicht! deiner treuen Schreiben Fülle/
dienet mir an Zeugniß statt/ daß kein stärker Band gewesen/
Als/ das/ Freund/ du hast geknüpfet. Bildt euch nichts von Damon ein/
Griechen/ laßt das Gunst-exempel Pylades verschwiegen sein/
Keiner Treue höher Preiß wird in eurer Schrifft gelesen.
Nun! Ihr Seulen dieses Buchs/ laßt Euch meine Gunst gefallen
bauet/ pfleget/ stüzzt und schüzzet/ (wie Ihr auch gethan zuvor/ )
Liebt/ singt/ ehret diese Venus! denn wird Euer Filidor
Trozz dem Lobes-drükker Neid! über dem Gestirne wallen.


Die weil er on verstant
mich schmehet hie durch seinen tant,
das ist der werten kunst ein schant,
meistergesang ein hindernus;
Billich ist, so er schmecht,
das er geleichen lon entpfecht,
widergelten ist nit unrecht;
wer keglen wil aufsetzen muß.
Doch wil ich sein aus dismal noch verschonen,
seiner scheltwort mit scheltwort nit belonen,
sunder treulich vermonen,
das er sein fatzen unterlaß.


Das Maß ist voll, die Zeit ist aus;
Jetzt kommt das Gericht in Zerstörung und Graus.
Hilf, Himmel, erbarme dich unser!


Hydaspes schloss sein Geld in Eisen-feste Schrancken,
Und lebte von dem Klang', als Muscheln von dem Wind',
Doch bracht' ein böser Sohn, und treues Hauss-Gesind'
Den unerforschten Mann auff bessere Gedancken:
Was nach dem Tod' er einst gedachte dem zu geben,
Das legt' er selber an, und bracht' es in die Welt;
Er sagte, dass man müss', in dem man lebet, leben
Und erbte von sich selbst sein eigen Gut und Geld.


Ich zun offt- vnd offtermahlen
Hab es alles vndersagt:
Du zun offt- vnd offtermahlen
Es doch nahmest nit in acht;
Offt ich warnet/ offt ermahnet
Sohn es dir wirt vbel gahn;
Waß doch warnet/ waß ermahnet
Du mit nichten hörtest an.


疾愈身轻觉数通
山无岚瘴海无风
阳精欲出阴精落
天地包含紫气中


O Gott, er ist gestorben!
O Himmel, er ist todt!
Ich sah sein Herz zerrissen
Im Traum, war blutigroth!


Sostienen en el aire
El árbol y la soga.
Al hombre negro.


لَيْتَ شِعْرِي
أَيُّ طَيْرْ
يَسْمَعُ الأَحْزانَ تَبْكي
بَيْنَ أَعْماقِ القُلُوبْ
ثمَّ لا يَهْتِفُ في الفَجْرِ
برَنَّاتِ النَّحِيبْ
بخُشُوعٍ واكتِئَابْ
لَسْتُ لأدري
أَيُّ أَمْرْ
أَخْرَسَ العُصْفورُ عنِّي
أَتُرى ماتَ الشُّعُورْ
في جَميعِ الكَوْنِ حتَّى
في حُشَاشَاتِ الطُّيورْ
أَمْ بَكَى خَلْفَ السَّحَابْ
في الدَّيَاجِي
كَمْ أُنَاجِي
مَسْمَعَ القَبْرِ بغَصَّاتِ
نَحِيبي وشُجُوني
ثُمَّ أُصْغِي عَلَّنِي
أُسمعُ ترديدَ أَنِيني
فأَرَى صَوْتِي فَريدْ
فأُنَادي
يا فُؤَادي
ماتَ مَنْ تَهْوَى وهذا
اللَّحْدُ قَدْ ضمَّ الحَبيبْ
فَابْكِ يا قلبُ بما فيكَ
مِنَ الحُزْنِ المُذِيبْ
إبكِ يا قَلْبُ وَحِيدْ
ذُلَّ قَلْبي
مَاتَ حُبِّي
فَاذْرُفي يا مُقْلَةَ اللَّيلِ
الدَّراري عَبَرَاتْ
حَوْلَ حِبِّي فهوَ قدْ
وَدَّعَ آفَاقَ الحَيَاة
بَعْدَ أَنْ ذَاقَ اللَّهيبْ
وَانْدُبيهْ
وَاغْسِليهْ
بِدُمُوعِ الفَجْرِ مِنْ
أَكوابِ زَهْرِ الزَّنْبَقِ
وَادْفُنِيهِ بجَلالٍ في
ضِفَافِ الشَّفَقِ
لِيَرى رُوحَ الحَبيبْ


O primeiro amor já passou
o segundo amor já passou
como passam os espelhos
como passam os conselhos
ilusões de pedra e cal
Como passam os perigos
e tantos muitos amigos
sem deixar nenhum sinal


Arco da cielo te mandi angosciosa
saetta che te fenda, e sia presta:
che se fenisse tua vita noiosa,
avrei, senz'altr'aver, gran gio' e festa.


Venku před domem už čekal na doktora
uřícený posel, doručil mu psaní,
v němž ho správce žádá, aby bez meškání
přišel k nim, že na smrt stůně slečna Lora.


meu destino está inscrito numa pedra angular,
numa pirâmide — catacumba e perfeição — prismática,
jogo de búzios: lindíssimas conchinhas do mar


Una percossa: a pena laltra aspetta
al fin gli cominciar nanzi a fuggire
& quando prima ne veniano in fretta
perche era sol: credeanselo inghiottire
non e chi per levarsi de la stretta
lamico aspetti e cerchi insieme gire
chi fugge a piedi in qua: chi cola sprona
nessun dimanda se la strada e buona


君王著意在经帷
无复琼林宴赏时
从此六宫休斗草
碧纱窗下读毛诗


Když bouře zničila květno tvých luhů,
když třeskot oněmil v přílbách i meči,
ty jsi nám zvonila radlicí pluhů,
ty jsi k nám mluvila pohádek řečí: –
pastorkou ve hradech, – pod nízkým krovem,
co šlechtic zapomněl, – co nechtěl král,
ty jsi k nám mluvila tím ryzím kovem,
jehož se netkly rez ani kal.


Schaut die Spur von diesem Wagen,
Laßt uns folgen immer zu,
Keiner muß den Weg erfragen,
Und wir gehn in guter Ruh,
Wärmung, Kühlung in den Lüften,
Ebne Wege, weite Triften.
Ein Schritt u.s.w.


Ein Elephante wird mit Safft besprützet/
Der von der Tißbe Baum ist ausgeprest/
Wenn dieser Elixir den Mann erhitzet/
Den uns der Rebenstock genüssen läst/


Doch winken auch bei Nacht die treuen Sterne,
Nicht jeder Glanz ist falscher Irrwischschein.
Das dunkle Schicksal spricht aus weiter Ferne,
Drum kann es allen nicht vernehmlich seyn;
Dem tauben Ohre bleibt es ungesprochen,
Dem blöden Aug' verenget sich die Welt;
Den Dingen wird die Hülle weggezogen,
Wenn sich das Licht dem Seheraug' vermählt.


Co vám tedy budu vypravovat
Jest jen malé mušky bzučení,
Tajnost, již chce Bona Dea schovat,
Patmoské buď jenom zjevení.


Da, wo die Adler fliegen,
Ist alles voll von Liebe;
Da, wo die Karpen schwimmen,
Ist alles voll von Liebe;
Im Garten, auf den Fluren,
In Thälern, auf den Bergen,
In Stuben und in Kammern,
Auf Kanzeln und auf Thronen,
Im Himmel und auf Erden,
Ist alles voll von Liebe;
Soll denn mein Herz nicht voll seyn?


我今之年六十金
岂意倭奴绊此身
罗汉松楸何人扫
百年堪恨不生辰


ثَنى عِطْفَهُ للْبارِقِ المتأجّجِ
كَما عَلِقَتْ نارٌ بأطْرافِ عَرْفَجِ
وقد صَغَتِ الجَوْزاءُ والفَجْرُ ساطِعٌ
كَما لمَعَتْ رَيّا إليَّ بدُمْلُجِ
فبِتّ أراعيهِ على حدِّ مِرْفَقٍ
بطَرْفٍ مَتى يَطْمَحْ بهِ الشّوْقُ أنْشِجِ
وكادَتْ عَذارى الحَيِّ يَقْبِسْنَ نارَهُ
إذا ما تلَوَّتْ في السّنا المُتَوهِّجِ
وشَوقي حَليمٌ غَيْرَ أنّ صَبابَةً
تُسَفِّهُ حِلْمَ الوامِقِ المُتَحرِّجِ
إذا ما سَرى بَرْقٌ وقد هَبّتِ الصَّبا
كَلِفْتُ بذِكْرى أكْحَلِ العَيْنِ أدْعَجِ
ففي وَمَضانِ البَرْقِ منهُ ابتِسامةٌ
وللريحِ رَيّا نَشْرِهِ المتأرِّجِ
لَبَيْتٌ بأعلى تَلْعَةٍ في ظِلالِهِ
مَلاعِبُ خَفّاقٍ من الرّيحِ سَجْسَجِ
تَشُدُّ النِّزاريّاتُ أطْنابَهُ العُلا
بأرْضٍ يَلوذُ الطّيْرُ فيها بعَوْسَجِ
ويَمْشينَ رَهْواً مِشْيَةً قُرَشيّةً
تَنوءُ بكُثْبانِ النّقا المُتَرَجْرِجِ
وتُشْرِقُ بالوَرْدِ الخُدودُ نَواضِراً
إذا ابْتَسَمَتْ عن أقْحُوانٍ مُفَلَّجِ
ونَغْمَةُ راعي الذّوْدِ يُزْجي إفالَهُ
بدِعْصٍ يُهاديهِ ندىً اللّيلِ أثْبَجِ
وغارَتُنا والصُّبْحُ حَطّ لِثامَهُ
على كُلِّ مَوّارِ المِلاطَيْنِ أهْوَجِ
أحَبُّ إلَيْنا مِنْ قُوَيْقٍ وضَجْعَةٍ
على زَهَرٍ يسْتَوقِفُ العَيْنَ مُبهِجِ
فللّهِ مَرْأىً بالعَقيقِ ومَسْمَعٌ
عشيّةَ مرّتْ بالحِمى أُخْتُ مُدْلِجِ
يَحُفُّ بها مِنْ فَرِْ خِنْدِفَ غِلْمَةٌ
كِنانيّةٌ تَنْحو خَمائِلَ مَنْعِجِ
أمالوا العَوالي بينَ آذانِ قُرَّحٍ
تردَّدْنَ في آلِ الضُّبَيْبِ وأعْوَجِ
فلمْ أرَ أُسْداً قَبْلَهُمْ تَحْتَ أدْرُعٍ
ولا رشأً مِنْ قَبْلِها وَسْطَ هَوْدَجِ
تجلّتْ لنا كالشّمْسِ يَكْنُفُ خِدْرَها
بُدورٌ تَوارَتْ مِنْ حُدوجٍ بأبْرُجِ
فما اكْتحَلَتْ عَيْني وللبَيْنِ رَوْعَةٌ
بأحْسَنَ منْ يَومِ الوَداعِ وأسمَجِ
وهاجَتْ تَباريحُ الصّبابةِ والهَوى
بَلابِلَ منْ صَدْرٍ على الوَجْدِ مُشْرَجِ
كأنّ فُؤادي بينَ أحْشاءِ مُجْرِمٍ
دَعاهُ الفَتى الجوثيُّ يَخشى ويَرْتجي
يُلِمُّ بمَغْشيِّ الرّواقَيْنِ ماجِدٍ
يُساجِلُ أنواءَ الرّبيعِ المُثَجّجِ
ويَنْسِبُهُ آلُ المُسَيّبِ في الذُّرا
إِلى كُلِّ مَشْبوحِ الذِّراعَيْنِ أبْلَجِ
وتُعْرَفُ فيهِ من وُهَيْبٍ وجَعْفرٍ
شَمائِلُ مَنْ يَفْخَرْ بِها لا يُلَجْلِجِ
سَماحٌ إذا ألْقى الشّتاءُ جِرانَهُ
وهبّتْ لكَ النّكْباءُ مِنْ كُلِّ منْأَجِ
وطَعْنٌ يُجِرُّ القِرْنَ عاليَةَ القنا
ويَخْطِرُ منهُ في الرِّداءِ المُضَرَّجِ
وتيهٌ عُقَيْليٌّ كأنّ دِلاصَهُ
يُزَرُّ على ذي لِبْدَتَيْنِ مُهَيّجٍ
عليكَ بَهاءَ الدّلَتَيْنِ تعطّفَتْ
هَوازِنُ في جُرْثومِها المتوَشِّجِ
تَخوضُ الوَغى والقَوْمُ ما بينَ مُلْجِمٍ
أتاهُ الصّريخُ العامريُّ ومُسْرِجِ
إذا اعْتَقَلَ القَيْسيُّ رُمْحاً تكسّرَتْ
أعالِيهِ في صَدْرِ الكَميِّ المُدجَّجِ
فكَمْ لكَ منْ يَومٍ أغَرَّ مُحَجَّلٍ
وقَتْلى علَيها الأنْسُرُ الفُتْخُ تَنْتَجي
تَرَكْتُمْ لَدى النّشّاشِ منْ سِرِّ وائِلٍ
جُثاً حَنَفيّاتٍ بِكلِّ مُعرَّجِ
وبالحَفَرِ القَبْرُ القَنانيُّ داثِرٌ
بهِ هامَةٌ لمْ يَسْقِها آلُ مَذْحِجِ
وكُلُّ غُلامٍ عامريٍّ إذا سَما
إِلى القِرْنِ لمْ يحْفِلْ صِياحَ المُهَجْهِجِ
تُرشّحُ للهَيْجاءِ نَفْساً شَريسةً
متى تُلْقِحِ الحَرْبَ العَقيمَةَ تُنتِجِ
ولو كُنتَ يومَ الجَوْنِ بالشِّعْبِ لمْ يَسُدْ
شُرَيْحٌ ولم يُذْكَرْ غَناءٌ لحُنْدُجِ
فسدَّ بِكَ الحيُّ العَباديُّ في العُلا
مَكانَ الخَفاجيِّ الأغَرِّ المُتَوَّجِ
ونِيطَ بكَ الآمالُ لا زالَ يَنتَهي
إليكَ بآمالِ الوَرى كُلّ مَنهَجِ
وجاءَكَ بي نِضْوٌ كأنّيَ فوقَهُ
مُهيبٌ بصَفّاقِ الجَناحَيْنِ أخْرَجِ
ولَولاكَ لمْ أخْبِطْ دُجَى الليْلِ والفَلا
بسَيْرٍ يُلَوّي منْ طُلَى الرّكْبِ مُزْعِجِ
وعندكَ قَوْمٌ يُلْقِحونَ ضَغائِناً
فألْحِقْ مُتِمَّ الحامِلاتِ بمُخْدِجِ
فَذو العُرِّ يُكْوَى حينَ يُعْضِلُ داؤُهُ
وكلُّ أخي حَزْمٍ متى يَكْوِ يُنْضِجِ


Quién castigó con llagas al
sarampión?
Quién le dio más importancia
al pan que al vino?
Quién hace con pompas de jabón,
racimos de olivos?


Di wölfe sind den Lämmern itz zur lust:
Der Pardel wil den Bökken sich gesellen.
Ein knäbchen hat an jungen Löwen Rust,
Wann er wil bei idem mastvih stellen.
Nun sind vereinigt Küh und Bär,
Di wilden mit der zahmen heer:
Ein Säugling spilt mit Basilisken, Schlangen;
Hat nattern rings zum freudspil umgehangen.


Ich möchte sterben wie der Schwan,
Der, langsam rudernd mit den Schwingen,
Auf seiner blauen Wasserbahn
Die Seele löst in leisem Singen.


Sieh den Fluss die Stadt durchgleiten,
Fremd und seltsam längs der breiten,
Fünf Fuss hohen Wand von Stein.
Wie dort durch die ruhevollen
Gassen still die Fluten rollen,
Dunkel, aber dennoch rein.


Ich weiß es, seines Degens Feuerruthe
Schwang über Murad Bei allein er nicht,
Und mit des Mamelucken Uebermuthe
Geht nicht allein sein Zürnen ins Gericht.


„Dědoušek, náš dědoušek přichází!“
Volá mládež podál dveří,
A již harfeníka obstupují.
Hospodyně dere peří,
Po dni hospodář si odpočívá.
Kraj se zmítá v chumelici.
„Pojď sem, dobrá duše, tu si sedni,
A pěj nám zde ve světnici!
Rád ti tatíček dá nocleh, někdo
Z našich pro pivo ti skočí,
Jen nám zazpívej a zůstaň u nás!“
Tu harfeník dále kročí:
„Dobrý večer pohostinní lidé!
Neveselo v kraji nyní.
Vůkol ledná poušť jen prostírá se;
Stromy kryje sníh a jíní,
Mlčí mrazně utuhlý potůček,
Sad nehostí zvěře ptačí,
V šírém poli nespatříš človíčka,
Obloha se děsně mračí.
Mílo nyní dlíti v teplé jistbě.
Budiž, tedy zanotuji!
Jako májový déšť svadlou pažiť,
Tak mne písně zotavují;
Budiž, povím vám vše, co jsem slyšel,
Co se dálo během času,“
Vece kmet, a u krbu se hostí.
Odrostkové tonou v jasu,
Zůstavují večerní své dílo,
A lnou k milenému druhu.
Tu harfeník po stroji svém sáhne,
Zladí jej a zpívá v kruhu.
Hospodyně časem draní staví,
A na zpěv si pozor dává;
Chvílemi i hospodář naslouchá,
A potichu z lože vstává.
Lakotně zpěv ssají odrostkové,
Žijí jenom svému sluchu,
Pohromadě táboří se podál
Pěvce, a plesají v duchu.


Odpoví rek: „Co zde vedeš za výmluvy,
Právě v době, kde tě k půtce zůvi?
Jakého je třeba k boji dvorství?
Dost jest na tom, žijem ve odporství;
Na jmenu nic v bitvě nezáleží,
Jestli neznámé či příliš jasné.
Onen slabý bude, koho jméno zhasne.
Nuže k zbrani! doba rychle běží.“


— « Oh ! chère mignonne, tu saignes ! »
Et je suçai son joli doigt,
Comme tout amoureux le doit.
Gare aux piqûres de châtaignes !


  Golpeaba a los demás y a mi miedo
con más crueldad que un niño,
como si desde el principio del tiempo
hubiese recibido sin quererlo
la espantosa encomienda de vengar a Dios.
  Oh, amigos,
es duro ver matando a los que descansan en paz,
es más grave que quedarse solo
sabiendo que uno no sirve ni para que lo maten!
  Holgué me dejó escapar aquella noche
porque era evidente en mi temblor de manos
el odio por la vida.
  Desde el más allá de la muerte sus tenues camaradas
me miraron partir con un desprecio inmenso
absolutamente avergonzado de mi respiración


Kam doletíš, kdo z nás tu podnes tuší?
Co dneska snem, je Tebou činem zítra;
jak v pohádkovém sadu ve Tvé duši
to věčně zkvétá, věčně zvoní z nitra,
ó, pěvče jitra!


Já biju v prsa se a žalmy modlím;
odpusť mi, bože, jsem už vinník dlouho
a těžko cnosti pravou nitku hledat
a mladým pláčem ani neusedat.
Kam půjdu teď, kde ještě, ještě prodlím,
ty moje lásko, moje velká touho!...


Píseň má se stala skutkem,
hrdé slunce tužeb mých,
však mé srdce jato smutkem
umírá v tvých paprscích.
Paní, věř, než fen tvých rány,
víc mne bolí rozpoutaný
chladný tvůj a hrdý smích!“


Vy, moje milá, respektujte stáří,
ať také vás za chvíli respektují...
Leč vidím po vás, že se lehce daří,
a proto v rychlosti již resumuji:


Já však přece zdvihám k tobě, Bože, výkřik,
z hloubi duše svojí, jež se děsem svíjí,
bytosti mé výkřik, lásky mé i krve,
modlitbou se modlím a ne blasfemií:
Zahynem kdes bídně u vrat chrámu lidstva
jako nejubožší mezi ubohými,
nevstoupí-li do nás zázrak nové krve,
která zažhne k činům lidmi zemdlenými,
klesne v bláto vlajka červená a bílá,
nevrátí-li se nám poctivost a síla...!


Wir starben, Geister peitschten uns
Hinab.
Dreihundert Jahre sind es bald,
Daß solchen Greuelaufenthalt
Uns Gottes Rache gab.


碧落云飞宿霭收
夜深携酒上丹邱
谁磨天上无尘镜
照破人间万顷秋


Credo che Marte il dì dicessi a Giove:
- Tu non avevi questo paladino
quando i giganti fêr l'ultime prove,
ché e' non tremava lo scettro e 'l domìno. -
Orlando a Baldovin disse poi: - Dove
di' che lasciasti il figliuol di Pipino? -
Baldovin lo menò dove era Carlo,
e fecion sopra il caval rimontarlo.


Má každé srdce bez jména hřích,
však málo o něm ví,
než v slepém spatří zrcadle
hrobové tajemství:
kdo o nebytí byl podveden,
jak životu se mstí!


禄米皆前定
分铢不可添
园葵莫争利
邻枣亦伤廉


¿Pues quién no reirá si, en paz o en guerra,
el gobierno del mundo y del consejo
es todo desconciertos y locura?


昔年曾过海门关
一别江山十载间
今日扁舟赋归去
蒲帆又过小孤山


Wer sang dies Lied, dies kleine?
Der Schmerz hat es getan!
Vom milden Sonnenscheine
Klingt keine Saite an.


So ist es auch ergangen:
Kaum war der Winter fort,
Die Spatzen fröhlich sangen,
Man hörte kaum sein Wort.


Quand'ecco fa ritorno
tra noi, senza marito;
e fu rivista un giorno
più bella nel vestito
cupo... Cercava intorno
col volto sbigottito,
con la pupilla assorta
chi la volesse amare...


si amasteis en la vida
y ya en el firmamento estáis clavadas,
pues la pena de amor nunca se olvida,
y aun suspiráis en signos transformadas,
con Amarilis, ninfa la más bella,
estrellas, ordenad que tenga estrella.
Si entre vosotras una
miró sobre su parto y nacimiento
y della se encargó desde la cuna,
dispensando su acción, su movimiento,
pedidla, estrellas, a cualquier que sea,
que la incline siquiera a que me vea.
Yo, en tanto, desatado
en humo, rico aliento de Pancaya,
haré que, peregrino y abrasado,
en busca vuestra por los aires vaya;
recataré del sol la lira mía
y empezaré a cantar muriendo el día.
Las tenebrosas aves,
que el silencio embarazan con gemido,
volando torpes y cantando graves,
más agüeros que tonos al oído,
para adular mis ansias y mis penas,
ya mis musas serán, ya mis sirenas.


落尽海棠水拍堤
萋萋芳草望中迷
无情最是枝头鸟
不管人愁只管啼


è da me sempre desïata quanto
l'Alba che per Natura e per destino,
ove 'l seggio real bagna 'l Tesino,
a Phebo 'nvola l'un'e l'altro vanto.


Emléked már oly ódonan aranylik...
Ha este véle búsan bíbelődöm,
Már úgy csillantja lelkem, mint nagy, antik
Gyűrűjét agg kéz, reszketőn, tünődőn...


Ich darf sie begleiten auf heimlichsten Wegen,
Darf mich nah wie ihr Schatten als Lied zu ihr legen,
Ich höre in Liedern ihr Blut sich bewegen.


A tvé rty zas touhou pálí,
nevím, zda jim srdcem stačím –
ale ustaň s štěbotáním,
se svým štěbotáním ptačím –


Weil nun der süsse Schlaff die müden Augen schleust/
Und die beschwärzte Nacht gleich einem Strom herfleust/
Weil dicke Finsternüß die frembden Träum einführet/
Und der gebundne Leib nichts fühlt/ nichts kennt/ nichts rühret.
So ko i O süsse Ruh'! erquicke meine Seel!
Die nur durch dich/ nach dir in dieser Marter-Höhl
Mit steten Seuffzen schmacht/ ko i/ wann mein Tag vergangen/
Und ich die Ewigkeit geruffen anzufangen.
Leb' in mir/ wann der Tod das kalte Fleisch bestrickt/
Und mir die lange Nacht beyd' Augen zugedrückt.
Gib daß ich sicher lieg' und nichts mich mög erschrecken/
Wenn an dem grossen Tag du alle wirst erwecken.
Denn laß mich dich o Sonn/ o Licht/ das niemand schaut/
Der noch das Elend hier im Thal der Thränen baut/
Mit immer neuer Freud' in diesen Gliedern sehen;
Laß unter deinem Fuß was hier dich pflegt zu schmähen
Zutretten/ und zuknickt/ mein frölich Lustbild seyn/
Und führe mich ins Hauß der seel'gen Ruhstätt ein.


空空未必空
有事本无事
差失毫厘间
作用迥不似


Titkon a magyar most egymásra tekinget:
Viselnek alul mind sodros acél inget,
S fegyverre mi volna szekerekről kapni?
Ennyi csehnek ott-helyt zöld fűbe harapni?
Toldi, hogy a Felség akaratját értse,
Odasúg; de az mond: „nem! a világért se!
Megtiltom! a szót is, nemhogy az ily harcot;
Mutasson előttök kiki nyájas arcot.”


翠微突兀倚晴穹
日色暄和紫气浓
谷内野猿跳上下
莺啼悠韵乐三冬


Čistý dech ohrožující
v hlubiny niter se dral,
s oltáře s vůní kadidla
duši všem prosakoval.


Zum Pascha von Beirut, vor seinem Heere,
Als just die Schaufel hielt der Bügelhalter,
Her trat ein Araber vom Roten Meere.


石牛潭上罗仙观
败壁荒苔白昼闲
忽见古人题句在
别来已是十年间


Maria tu Panna
potkala je zrána.
„Kam to jedeš, Jiří?“
– „V strany světa čtyři.


Oídos que oiréis entre las gentes
voces, gritos, llantos y contienda
¿por qué camino, iréis o por cuál senda
que espinas no piséis, pies diligentes?


Solst du lieben/
Ach so sey durch lauter Huld
Dir nicht weiter vorgeschrieben/
Himmel/ was mit Ungedult
Du vor eine Lust erkennest/
Und doch einen Abschen nennest.


Rovněž je sladko objímat ženu,
hráti si s dětmi, děckem být s nimi,
silou vlást ženou, rodinu živit.


Ich bin heraus gegangen anzubeten,
Und ich weine? Vergieb, vergieb
Auch diese Thräne dem Endlichen,
O du, der seyn wird!


Er fällt! Vielleicht schon stäubet der Schnee vom Huf
Der schnellen Boten, welche, »verworfen sei
Vom Volke der von Gott Verworfne,«
Melden dem Aufgang und Niedergange.


月斜天路晓风清
缥缈云开见玉城
无数小仙参阙罢
相逢只是说长生


تولاها وليس له عدو
وفارقها وليس له صديقُ


庙算张良独有馀
少年逃难下邳初
逡巡不进泥中履
争得先生一卷书


翠娥真个见郎开
赤凤谁言为姊来
莫更向侬抛隐语
绣床群伴易疑猜


Broukával časem, až šel strach:
„Děťátka, už už v tom tonu!“
A k akci zas ho vzbudila
jen konkurence „Zvonu“.


Alle Sorgen wil Ich legen,
Mein getreüer Gott, auf dich;
Kröhne Mich mit reichen Segen,
Nähre, schütz', erhalte Mich.
Deine Gühte laß Mich Schwachen
Leiten und zur jeden frist
Geben, was Mir nützlich ist,
Endlich Mich auch selig machen:
Denn geschicht Mir ewig wol,
Und Mein Mund bleibt rühmens voll.


Der Spieß ist mir verfangen,
Des ich so lang begehrt,
Du sollst dafür empfangen
Hier dies mein bestes Pferd.
Nicht schweifen im Gewälde
Darf mir ein solcher Mann,
Der mir zu Hof und Felde
Viel besser dienen kann.«


Pflanzen laß die Rose mich
In den Staub vor dir,
Nicht zum Schmuck und Stolz für dich,
Doch zur Wonne mir.


Wie künstlich auch die Formen gipfeln,
Der Grund wie streng und schlicht und stark!
An ihm war alles von den Wipfeln
Bis zu der Wurzel gleiches Mark.
Ja, unter diesem Eichenbaume
Erblühten Rosen, wunderzart;
Die Weisheit lag vertieft im Traume,
Beim Eisen der Juwel verwahrt.


Wollest auf uns lenken
Gottes Lieb und Lust,
Wollest gern dich senken
In die deutsche Brust.


E ben portar de' miei tormenti in pace
potrei la lunga e dolorosa guerra
se (come muto sei) fossi loquace.


Barbuta se' più folta che gramigna,
gli occhi e 'l naso ti colan senza posa,
puzzati el fiato, sdentata rabbiosa
se ridi pari un diavol che digrigna.


já vidím nebe, zíraje v tvou tváři.
Podivný úsměv tvůj, jenž ve vousu se ztrácí,
jak vznikl? Neznám ho a nevím, co mi vrací,
leč náhlé bohatství mi v srdci skromně září.