Pod křížem lampa, hle, vzplanula výš,
s vichřicí zápolí plamen.
„Nechte ji plápolat, vzhůru jen číš!
Rekviem opatům, amen!“
Plameny rostou, šlehají v síň.
„Kdo chce být spasen, pokání čiň!“
„Pozdě již!“ ze stěn to zvučí,
„Pozdě již!“ vichřice hučí.


«Signori milanesi», il consol dice,
«L'imperator, fatto lo stuolo in Como,
Move l'oste a raggiungere il marchese
Di Monferrato ed i pavesi. Quale
Volete, milanesi? od aspettare
Da l'argin novo riguardando in arme,
O mandar messi a Cesare, o affrontare
A lancia e spada il Barbarossa in campo?»
«A lancia e spada», tona il parlamento,
«A lancia e spada, il Barbarossa, in campo!»


Es wallt ein düst'rer Pilger
Durch afrikanischen Sand,
Ein schmales Bündel am Rücken,
Den Knotenstab in der Hand.


skvrn stopy se sebe by mohl smýt
a pevným stupněm čistých schodů být,
po nichž by duše mohla k nebi jít!


Doch dit, dit will wi mal probieren,
Ob't gaud, ob't slicht, is einerlei;
Denn wenn sei alltausam krapieren,
Denn kümmt nich an up ein Stück Veih.«


tak šla a se ohlížela,
chytí-li kdo zoufalkyni,
aby v oheň nevletěla.
Však žel! Každý na herkyni
hleděl s potěšením,
svět-li udušením
matných smyslů zblaží,
neb se vrána stkvěním
ohně více zpraží?


Go, she reply'd; go where you are inclin'd;
Your faithful Lover will not stay behind.
If o'er the Seas you shall attempt your Way,
The Seas shall not compel me here to stay;
Nor will I fear the Surges of the Deep;
(For Surges oft, you say, assail the Ship)
Calm and compos'd, intrepid, will I stand,
Till you conduct me to your native Land.
Or, if you would some other Clime pursue,
Then shall some other Climate please me too.
And when the happy destin'd Land we meet,
Where Providence shall fix our wand'ring Feet;
With joyful Servitude, I'll still attend
On you, my nuptial Lord, and dearest Friend.
Soon as AURORA spreads her purple Ray,
When you awake, to chase the nimble Prey,
I'll also rise; and, with an equal Art,
Display the Net, or speed the pointed Dart;
Or search the Plains, and tasteful Herbs provide;
Or strip the Vines, and press their juicy Pride:
Each Ev'ning will I fondly deck your Bed
With sweetest Flow'rets, gather'd from the Mead
And when, dissolv'd in downy Sleep, you lie,
I'll wake, and watch if Foes approach too nigh:
To guard your Life, all Hazards will I run;
And, for your Safety, sacrifice my own.


Jetzt ist kein Zaudern nütze,
Jetzt heißt es: Dran und drauf!
Schon spielen die Geschütze
Tallards zum Kampf uns auf!«


Zacvrliká, zvolna dýše,
– lesy klidem hrana šelestily –


Však píseň povržená se pomstí, kníže můj,
plamenným křídlem šlehne v tvůj hrad i skalní sluj,
kde nakupena leží tvých skvostů valná změť,
kde z pecnů chleba staly se pecny stříbra teď.


Siempre que avanzo en la tibia ilusión de tu sueño
percibo los nuevos signos de la ciudad amurallada
y mantengo vivo el rocío en mis alas
transfigurándome en tu ventana
imitando al silencio y al vacío
y vuelvo al campo y no a los caminos
y mis pasos ahuyentan aves y acercan mariposas
y no sé si soy yo o el paisaje´
porque algo ha de existir sin mis ojos
algo lejos de la oscuridad y de las sombras
en la delgada piel que rezuma un agua
que mis peces no conocen.


E la Fama si reca in conscienza
se in trombeggiar di voi, Principe degno,
non dice agli altri: «Abbiate pacienza».


Zwischen Hecken tauchten Paare auf,
Verliebte, müde, dann und wann,
Mit welkem Flieder geschmückt, und schauten
Uns durch die Dämmerung seltsam an,


Spíná nepřátely dravé
Okem sladké nevinnosti,
Bludné řídí k cestě pravé
Bleskem vlídné šlechetnosti,
Záští věčné boří,
Duchy pyšné koří,
Plaší bledou lenost,
Slunce světem hoří,
Výší přirozenost.


S'egli avvien mai che tanto gli anni miei
lunghi si faccin, che le chiome d'oro
vegga d'argento, ond'io or m'innamoro,
e crespo farsi il viso di costei,


Ils sont sur le faîte ;
Dante les arrête
De son poing d'acier,
Et les rapetisse ;
Dieu pour sa justice
Fit ce justicier.


Kdy v samotě pod srázem břehů
jej pohřbí vlny zpěněné, –
kdo ve života hlučném běhu
na ptáčka sobě vzpomene?
Snad časem z dáli přijde kdosi
a zastaví se u rákosí,
kde prožil mládí blažené.


Viel Geistesgegenwart beweist,
Wer immer schlag- und redefertig.
Doch mancher peroriert so dreist,
Dem nur der Geist von andern gegenwärtig.


Van sonando sus crótalos en la gruta silente
donde duerme el monarca de la felpa de raso;
un momento relumbra la ondulante serpiente,


Sie langt hinein zum andernmal,
Faßt einen Helm von lichtem Stahl.


Dem ernsten, festen Willen wird gehorchet.
Du Sohn des Staubes, ihm entschwungen kühn
Und ähnlich uns, sprich dein Begehren aus.


Дня нет уж… За крыльями Ночи
Прозрачная стелется мгла,
Как легкие перья кружатся
Воздушной стезею орлСквозь сети дождя и тумана
По окнам дрожат огоньки,
И сердце не может бороться
С волной набежавшей тоски,
С волною тоски и желанья,
Пусть даже она — не печаль,
Но дальше, чем дождь от тумана,
Тоска от печали едва лСтихов бы теперь понаивней,
Помягче, поглубже огня,
Чтоб эту тоску убаюкать
И думы ушедшего дня,
Не тех грандиозных поэтов,
Носителей громких имен,
Чьи стоны звучат еще эхом
В немых коридорах ВремеПодобные трубным призывам,
Как парус седой кораблю,
Они наполняют нас бурей, —
А я о покое молМне надо, чтоб дума поэта
В стихи безудержно лилась,
Как ливни весенние хлынув,
Иль жаркие слезы из глаз,
Поэт же и днем за работой,
И ночью в тревожной тиши,
Все сердцем бы музыку слышал
Из чутких потемок души…
Биенье тревожное жизни
Смиряется песнью такой,
И сердцу она, как молитва,
Несет благодатный покоНо только стихи, дорогая,
Тебе выбирать и читать:
Лишь музыка голоса может
Гармонию строф передатНочь будет певучей и нежной,
А думы, темнившие день,
Бесшумно шатры свои сложат
И в поле растают, как тен


Wenn ein himmlischer Leib uns itzt umfließt, und wir,
Aufgelöst in der Lust neuer Umarmungen,
Kein Elysium sehen,
O wie werden wir selig sein!


Quelle, et si fine, et si mortelle,
Que soit ta pointe, blonde abeille,
Je n’ai, sur ma tendre corbeille,
Jeté qu’un songe de dentelle.


Jen oči šelem planou bližší,
jich pod nohou klest zapraská,
let ptačích křídel zazní výší
jak v nekonečnost otázka.


—Si tú quisieras, preciosa,
sardinera arremangada,
yo te daría un marido
que te dejase en la cama
en lugar de andar gritando
por la calle encorvada.
¿Os es que prefieres quedarte
con las sardinas mojadas?
—¿Con es cara que tienes
iba yo a estar tan chalada
como para preferirte
y retenerme en la cama?
¡Anda, déjame tranquila,
que a mí no me da la gana
que prefiero a mis sardinas
las de la piel nacarada!
¡Sardinas, mis sardinitas,
que colean y se escapan,
son sardinas de Santurce,
del mar que sus costas baña!


Wehmuth führet mich zu düstern Grotten,
Sehnsucht in den öden Buchenhain,
Geister flüstern, holde Schatten schweben
Um mich her, im blassen Abendschein!


لِتَهجَعَ وَاِستَبقَيتُها ثُمَّ قَلَّصَت
بِسُمرٍ خِفافِ الوِطءِ وارِيَةِ المُخِّ


玉露金风喜乍凉
紫茎绿叶荐秋芳
今年最好中秋月
更著秋兰月下香


"Tell her, with fruitless care I've sought,
" And tho' my realms, with wonders fraught,
"In remedies abound,
" No grain of cold Indifference
"Was ever yet ally'd to Sense,
" In all my fairy round.


临水桃花已乱飞
向人浑似诉离披
溟濛细雨春风暴
还是青林生叶时


Jaroše politujte! – Hle, jak jest oblečen v smutek!
Černá smrtedlní jest barva po celém těle.
„Tvář však červená se a oko se směje.“ Co z toho? –
Slovo pošetilé! vždyť svět jen povrchně soudí.
Chceš-li se smát, se směj; vždyť v šatstvu tě zastoupí smutek.


„Tettetek dicső, de én is követelem
Hogy babérotokat megosszátok velem:
Ki ily erősségnek lettem hódítója,
Mikép...? Isten annak a megmondhatója.”


Azucena gentil, fragante y pura,
que das galas al vergel, vertiendo amores,
tú eres, flor, la más linda de las flores
siendo igual tu modestia a tu hermosura


Ich singe dir mit Herz und Mund,
Herr, meines Herzens Lust,
Ich sing und mach auf Erden kund,
Was mir von dir bewußt.


Bez modlitby nejdu spáti, Bože, ty to víš!
Povznést srdce jediná jest berla tonoucímu.
Svět jsem poznal, jeho bol i tíž,
viděl, jak vše prachu rovná se a dýmu
bez modlitby.


Ella vendrá, callada y a deshora,
como ladrón que de improviso hiere
al torpe, descuidado caminante


Pod ním kdys, dítě ještě,
své ruce spínala –
tam domovem ztišená
i teď usínala.


So Apollo stets dir möge helfen,
Woll'st du Wahrheit mir verkünden nur. –
Liebst du mehr die Sylfen oder Elfen?


Bíle svítí v zeleni stromů vísky,
jako rtuť se rybníky tu tam lesknou,
blíž i v dáli tyčí se lesné kopce,
modrají hory.


Unser Hertze muß sich kräncken,
Unsre Sinnen sind betrübt,
Wann wir an den Jüngling dencken,
Der sich in sich selbst verliebt;
Der verlohr die Menschen-Art,
Und zu einer Blumen ward.


se v keřích skrývá; břečtan touhou hnán
do sloupků okenních se zapřádá
a bujný svlačec k spěchu nabádá,
jenž k hrobu přiklání se se všech stran.


Es soll nicht dort hangen!
Ich will es mir fangen,
Ich will von den Zwergen nichts glitzerndes sehn!
Ich wills ihnen weisen!
Ich will es zerschmeißen,
Klirr soll es in tausend Kleinstücke mir gehn!


Gott, es ist durch dich geschehen,
Du verschaffst vns diese Ruh,
An vns Preussen lessest du
Jetzt ein Gnaden-Zeichen sehen,
Was so manches Land von dir
Mit Gebet' vnd nassen Wangen
Noch zur zeit nicht kan erlangen,
Vater, das besitzen wir.


On paîra bien ton ministère.
Ami Robin, quel bon métier !


Laß' ich gleich aber diese Welt,
Wird meine Treu doch nicht gefellt;
Die Liebe gegen dir
Hab' ich an manchem Baum geschnitten;
Da sieht man für und für,
Was ich für Angst und Pein erlitten;
So lang' Arcadia wird stehen
Soll auch mein Nahme nicht vergehen.


anıların


远岫参横滃白云
一声雷震出天门
恍然身在龙头上
笑引庄生五石樽


جبيته دبّابة واقفه
أهدابه … دبّابة زاحفه
ليس له وجه … له أوجه
ممسوحة كالعملة التالفه
ساقاه جنزيران … أعراقه
إذاعة مبحوحة زاحفه
تلغو … كما تسفي الرياح الحصى
تحمرّ كالجنيّة الراعفه
بعد قليل … مئتا مرة
وعد كسكر الليلة الصائفه
وبعد عشرين احتمالا ، بدت
ولادة مكسرورة زائفه
حماسة صفراء معروقة
أنشودة مسلولة واجفه
شيء بلا لون … بلا نكهة
ماذا تسميه ؟ اللّغى الواصفه!
***
***
يا عم دبابات !!  إني أرى
ـ هذا انقلاب ـ جدّتي عارفه
نفس الذي جاء مرارا كما
تأتي وتمضي دورة العاصفه
وسوف يأتي … ثم يأتي إلى
أن تستفيق الثورة الوارفه
***
***
لا يركب الشعب إلى فجره
دبّابة … لا يمتطي قاذفه
الشعب يأتي لاهثا ، صابرا
ممتطيا أوجاعه النازفه
يأتي … كما تأتي سيول الربى
نقيّة خلاقة جارفه
يبرعم الشّوق الحصى تحته
والشمس في أجفانه هاتفه
وتهجس الأعشاب في خطوه
هجس المجاني لليد القاطفه
***
***
يا عم دبابات !! قل : لعبة
سخيفة كاللعبة السّالفه
لكن لماذا لم تثر لفتة ؟
ولا استفزت لمحة كاشفه
لأن من كانوا مضوا وانثنوا ،
طائفة ولّت بدت طائفه
المنتهى أمسى هو المبتدي ،
والصورة المخلوقة الحالفه
قد يستعير العزف غير اسمه
لكنها نفس اليد العازفه
***
***
دبّابة أخرى … وأخرى … ولا
ألقى رصيف نظرة خاطفه
لم تلتفت دار … ولا بقعة
بدّت على أمن ولا خائفه
شيء جرى لم يستدر شارع
ولا انجلّت زاوية كاسفه
***
***
ماذا جرى ؟ لم يجر شيء هنا
صنعاء لا فرحى … ولا آسفه
القات ساه … والمقاهي على
أكوابها محنّيه عاكفه
***
***
ماذا جرى ؟ لا حسّ عما جرى
ولا لديه ومضة هادفه
ماذا يعي التاريخ ؟ ماذا رأى ؟
ولّى بلا ذكرى … بلا عاطفه


Schwarz hält mich und schwer
Ein Schlummer umfangen,
Schlaf, Wunsch und Begehr,
Schlaf, Hoffen und Bangen!


Na to připloul k vnadícímu ostrovu,
Patřícímu Circi kouzelnici;
Zhlíd tam z zdálí mnohou milostnici,
Mní tam najít bláhy obnovu.
Nalezá tam lesklé toky, nivy květné,
Mladé děvy, ptactvo přeštěbetné;
Vyzví, že tam božka vládne,
Ana sličností svou stále mládne.


VYLETLY z duše dvě písničky
jako dvě lesní hrdličky,
přes brčál, přes močál v ten širý svět. –
Ta jedna smavá, pírka jak sníh,
ta druhá kapky krve v nich,
jak ze srdce když vytryskne.


Къ тебѣ я Боже воззываю:
Внемли молитву ты мою!
Я стражду рвусь и унываю,
Со стономъ мучась вопіМоленіе во стонѣ многомъ,
Да будетъ яко ѳиміямъ,
И воздѣянье рукъ предъ Богомъ,
Вечерней жертвой небесамъ!
Уста мои да оградятся,
И ложь не внидетъ во уста,
Всѣ мысли въ правдѣ утвердятся,
Душа останется чистНе приклони къ словамъ лукавымъ,
О Боже, мысли ты моей:
Дай жить на свѣтѣ сердцемъ правымъ,
Не ясти пищи злыхъ людей!
Да зла не буду я наслѣдникъ,
Грѣхи сотворшихъ предъ тобой,
И нечестивыхъ собесѣдникъ,
Всегда наполненныхъ враждой!
Коль праведникъ меня накажетъ,
Мой духъ того не отомститъ:
Главу слезами мнѣ помажетъ,
Власы бальсамомъ умаститА ихъ наставники на камень,
Достойны свергнуться въ низъ горъ,
Иль быть поверженны во пламень,
И затворить лукавый взорРазсѣялися наши члѣны,
Какъ будто нисходящихъ въ адСвергаютъ тако градски стѣны,
Враги, и земли пустошатНа тя мои взираютъ очи,
На тя надѣюсь, Боже мой!
Враговъ моихъ не станетъ мочи,
Коль буду покровенъ тобоОтъ положенной верьви ими,
Мои невинности храня,
Избавь судьбами мя своими,
И сохрани отъ нихъ меня!
Да въ сѣти попадутъ тѣ сами,
Сплетали кои мнѣ въ бѣду:
А я хранимый небесами,
Безъ пагубы чрезъ нихъ прейд


Empujado por los designios de la tierra
como una ola en el mar hacia ti va mi cuerpo.
Y tú, en tu carne, encierras
las pupilas sedientas con que miraré cuando
estos ojos que tengo se me llenen de tierra.


Krvavý měsíc jedenkrát
jsem viděl nad ruskými rovinami plát.
Puch koňských mrch kol plnil vzduch,
děl svítil blesk a do noci hřměl bitvy ruch.


Ужъ прошель мой вѣкъ драгой,
Миновался мой покой
И веселье скрылосМнѣ противна жизнь и свѣтДля меня забавы нѣтъ,
Все перемѣнилось;
Ужъ не мной горитъ любя,
Я тобой забвенна,
А лишившися тебя,
Я всево лишеннВъ тѣ часы, какъ рокъ виню,
Воздыхаю и стеню,
И прегорько плачу:
Ты, среди своихъ утѣхъ,
Все приемлешъ только въ смѣхъ,
Какъ я жизнь ни трачСносно ль мнѣ, что ты зовешъ
Не меня драгою,
И склонивъ меня, живешъ
Ты въ любви съ другою!
Славься, что мой умъ плѣня
Обмануть ты могъ меня,
И любимъ сталъ мноЯ винна въ томъ продъ собой,
Только ты меня какой
Обличишъ виною?
Въ часъ нещастный, ты любовь,
Въ сердце мнѣ вселилась;
И во злу минуту кровь
Ты воспламениласЧувствуй радости свои,
Ты, чрезъ жалобы мои;
Въ жалость не приходишъ;
Веселясь моей тоской,
Провожденныхъ дней со мной,
Въ память не приводишНестерпимъ мнѣ сей ударь;
Какъ ты духъ мой въ тѣлѣ!
О любовь! о вредный жаръ!
Что сего тяжелѣ!
Коль привелъ меня ты въ страсть,
Умножай мою напастъ,
За любовь сердечну,
Щастье ты мое унесъ,
И влечешь потоки слезъ,
За горячность вѣчнХоть увидь меня во снѣ,
Въ сей моей неволНо не хочешь обо мнѣ
Ты и слышать бол


O occhi ladri, che mia debil vita
Rubate consumando a poco a poco,
Mancarà al petto mai l'ardente foco
Che l'eternal mia pena fa infinita?


Deh, non essere sdegnosa
contr'a chi ti porta amore;
se tu se' gentil di core,
tu debb'esser graziosa.


Ich war in Jugendbrause
Ein rascher Reitersmann,
Bis hier im dunklen Hause
Ich Ruh' und Rast gewann.


金羁玉勒锦笼鞯
重上銮坡鬓欲宣
自喜晨趋无愧色
更忻夜直得安眠


Naostřenous kosu nemeškala
Přiložiti přímo k kořenu,
Lilium sy v plném květě sťala,
Smutnou spůsobilas proměnu!


To v dobách dětské nevinnosti
jsem v Esopových bajkách čet,
v té knize, lidské zkušenosti
kde napomáhá zvířat svět,
jak kdysi zřela liška malá
kdes po zdi révy keř se pnout,
však marně se tam namáhala
si plný hrozen utrhnout.
I pravila těm hroznům liška,
když vysoko tak visely:
„Mne nemrzí ta jejich výška,
vždyť beztoho jsou kysely.“


Ohromné proudy síly zahynuly v těch tmách,
staletí pravd i lží mudrcky leží v těch tmách –
a tři jsme hlídači rozumu posvátných dveří:
potulný zloděj, jenž v úzké uličce tiše se míhá,
zvědavý měsíc, jenž nesmírnost prostoru měří
a chuďas já, jenž v okně se naposled s kletbou zdvihá,
by pádem na dlažbu překročil Věčna prah...


„Ich hab mit einem Edelherrn geſpielt,
„Ein Kindlein muß ich tragen.“


O vera o falsa, che fosse la cosa
Di Proteo, ch'io non so che mene dica
Servosse in quella terra, con tal chiosa
Contra le donne un'empia lege antica:
Che di lor carne l'Orca monstruosa,
Che viene ogni di al lito: si notrica:
Ben ch'esser donna sia in tutte le bande,
Danno e sciagura, quivi era pur grande.


Er hat, weil er ist gestorben,
Dem, was an uns sterblich war,
Leben, Trost und Gnad' erworben;
Nun wird die beruffne Schar,
Erbe sein nach dieser Zeit
Der gewündschten Seligkeit.


Tief um Mitternacht – ich ruhte
Lange schon auf meinem Lager –
Da begann es schön zu spuken,
Da – ich hatt' es nicht erwartet –
Stellte sich das holdeste
Der Gespenster bei mir ein.
Mit Gelächter und Gesange,
Schelmischen, verliebten Auges,
In der Rechten einen Becher,
Trunkne Gluthen auf der Wange,
Nahte meine traute Wonne,
Setzte sich an meine Seite,
Faßte mich bei meinem Arme,
Neigte sich mit ihrem Munde
Meinem Ohr und rief hinein:
»Schläfst du schon, mein fauler Alter?
Mußt du schon so frühe sinken?
Hast du keine Lust zu trinken,
Hast du keine Lust zu küssen?
Werde doch ein wenig munter,
Koste diesen Becher Wein!«
Wenn der Sofi, dem ein Nachttrunk
Dieser Art wird zugetrunken,
Nicht den Wein anbetet, ist er
So beseelt, wie todte Klötze,
So lebendig, als ein Stein.


Itt,
Vagy a Körös partján,


Ich muß viel Noth umb Stätte, Pusch' und Flut,
Muß Fehrligkeit bey Mördern, Jüden, Heyden,
Müh, Hitze, Frost, Durst, Hunger, Schweiß und Blut,
Groß Wachen, List und falsche Brüder leiden.
Zu diesem werd ich täglich angelauffen,
Es dringet gantz mir die Gemeine zu,
Ich bin bemüht für ihren grossen Hauffen,
Ihr wol zu seyn verlier' ich meine Ruh'.


e or che ottobre dentro la vermiglia
foresta il marzo rende morto al suolo,
e sembra marzo, come rassomiglia
bacca a bocciuolo,


Weil vor dem ersten Hause ein Mädchen stand,
Holte er sich im ersten Haus von dem Mädchen die Krätze.


Tu ficaste arrepiado
com o teu corpo grudado
nesta pele
de menina
e com o norte e o sul
virando de leste a oeste
iniciamos viagem
sem querer imaginar
quando começa
ou termina


– A praví se, že půjčil Caesarovi
ohromné sumy k zaplacení dluhů? –


A jen, bych mohl padnout s tebou, vrhám
se v arenu zas, žitím stokrát sklán,
a staré jizvy, obvazky ran trhám,
chci tady státi v krvi svojich ran!


樵苏出林看
士女拥途迎
要识神通趣
年年此际晴


y olvida el miedo de infeliz suceso;
aunque más se contrasten Euro y Noto
la fortuna de César va contigo».


Белая роза дышала на тонком стеблДевушка вензель чертила на зимнем стеклГолуби реяли смутно сквозь призрачный снеГрезы томили все утро предчувствием неДевушка долго и долго ждала у окнГде-то за морем тогда расцветала веснВечер настал, и земное утешилось сноДевушка плакала ночью в тиши, — но о ком?
Белая роза увяла без слез в эту ночГолуби утром мелькнули — и кинулись проч


Als jene sich entfernet, verblieben noch die zwei
Im traulichen Gespräche, sie dachten laut und frei;
Begegnen sich die Geister verwandt im Lichtrevier,
Das ist des Lebens Freude, das ist des Lebens Zier.


Jedem mein ohr, hand, mund schier müd, die schwere plagen
die diser grosse krieg mit schwert, pest, hunger, brand
und unerhörter wut auf unser vatterland
ausgießet, ohn ablaß zu hören, schreiben, klagen:
Da ward mit wunder mir und mit wohn fürgetragen,
mein Opitz, deiner lieb und freindschaft wertes pfand,
pfand, welches mir alsbald die feder aus der hand
und aus dem mund und geist die klag und leid geschlagen;
Dan ja dein orgelstreich und deiner harpfen klang
so lieblich das gehör und herz zugleich berühren,
daß, wer (sinnreich) mit mir erforschet ihren zwang,
Der kan nichts dan dein werk und wort zu herzen führen
und sein mund muß dich bald mit einem lobgesang
und seine hand dein haupt mit lorberzweigen zieren.


Fra Ugo, fra Vita host
u chudobných bratří.
Nad stůl bohatší jich cnost
a jich stříbro – – Patři:
Sedli k oknu refektoře;
stříbra slapy, stříbra moře
s plna měsíce
zahradou se lije
do sepjatých v klíně dlaní,
do vlasů dvou snivých skrání,
ba slyš – perel tisíce
i slavík v sadu vije!


Jak kaditelny růže dýší
a s vůní jich z mé duše k výši
modlitby díků k slunci pílí.


Mit eurer Lieder süssem Klang,
Ihr Vögel, soll auch mein Gesang
Zum Vater der Natur sich schwingen,
Entzückung reißt mich hin!
Ich will dem Herrn lobsingen,
Durch den ich wurde, was ich bin!


O Lieb', in kurzer Spanne
Schufst du das Weib zum Kind,
Den jungen Fant zum Manne.


S oblohy padá na noční moře
stříbrné světlo hedbávné, snivé:
předou je hvězdy, přadleny věčné,
stařenky milé stříbrných vlasů,
od věků k věku, vyčkávajíce
osudu lidstva, osudu země,
oblohy, světů; záře jich čistá
jemná jak vločky zlatého sněhu
dopadá tiše na šeré vlny,
bijící o břeh jaře a čile
v houpavém taktu, jak bajadery
na tamburinu; gondola černá
tancuje s námi, div nepřevrhnem.
Na rozloučenou plujeme dneska
s přítelem milým průlivem hlavním,
naposled vidět Benátky v noci,
princeznu mrtvou krásnější stokrát
při záři světel pochodní rudých,
v měsíčném lesku při kmitu hvězdném,
než na střízlivém slunéčku denním –
poslechnout sladký mandolin rokot,
smích jižních krásek, zpěv gondolérů,
tajemný šplíchot vlnek a vesla,
letících loděk výstražná hesla.


田园不事来游宦
故国谁教尔别离
独倚关亭还把酒
一年春尽送春诗


Statt Kronenspiel und Rausch und Ball
Und Jagd und Pracht und Tanz,
Mein Guilford, schwebten wir im All,
In Gottes Sonnenglanz;


Ím, a nagy bánat hő szava
Elhervasztó szelet hozott,
S arcád tündöklő gyöngy hava
Halványka színre változott!


O pfleg den Garten! halt ihn immer rein!
Laß nie des Unmuths Unkraut drin gedeih'n!
Dann wird, wenn sich auch stellt der Winter ein,
Dein Herz auch noch ein Frühlingsgarten sein.


Indi de pianto li ochi miei son pieni
sempre, e di voce sospirosa il cielo,
e de rime dogliose le mie carte;


Ó, srdce plaché, ztiš se přece, ztiš!
Už září ve tmě pohled oka přímý.
Však třesot rtů svých ještě necítíš?
Nuž, ulehči jim slovy upřímnými!


¡Oh botella sin vino! ¡Oh vino que enviudó de esta botella!
Tarde cuando la aurora de la tarde
flameó funestamente en cinco espíritus.
Viudez sin pan ni mugre, rematando en horrendos metaloides
y en células orales acabando.
¡Oh siempre, nunca dar con el jamás de tánto siempre!
¡oh mis buenos amigos, cruel falacia,
parcial, penetrativa en nuestro trunco,
volátil, jugarino desconsuelo!
¡Sublime, baja perfección del cerdo,
palpa mi general melancolía!
¡Zuela sonante en sueños,
zuela
zafia, inferior, vendida, lícita, ladrona,
baja y palpa lo que eran mis ideas!
Tú y él y ellos y todos,
sin embargo,
entraron a la vez en mi camisa,
en los hombros madera, entre los fémures, palillos;
tú particularmente,
habiéndome influido;
él, fútil, colorado, con dinero
y ellos, zánganos de ala de otro peso.
¡Oh botella sin vino! ¡oh vino que enviudó de esta botella!


Stolzer Mensch, was ist dein Eigen?
Wie ein Reigen
Lieblich, aber kurz verklingt,
So verklingt der Jugend Schöne,
Deren Töne
Nur die Wehmutsglocke ringt.


行云行雨迷三峡
归凤求凰振九苞
月白花红倾酒满
不将春色等闲抛


Jedna ruka, chromá noha,
a ta sklenka pospíchá.
„Již mou milou kolem vezou –
pí, na poctu ženicha!“


An meiner Seite sank aufs Knie der Knabe;
Doch ernst die Hände faltend, sprach mein Schiffer:
»Venezia ist's; sie führen sie zu Grabe.«


子怜温润欲归仁
吾贵坚廉是宝身
自有不贪身内宝
玉人徒献外来珍


São Tomé das Letras


Puget, imperador do box e das prisões,
Corpo farto de orgulho, alma de almas inquietas,
Que sabe reviver nas grandes criações
Impudências de fauno e toraxes de atletas;


Jejich však ústa, plna lesklých frází,
proud nabubřelých vypouštějí slov,
co jejich Pýcha v směšné nadutosti dí:
My cíle dosáhnem, neboť my Vyvolení jsme!


Hier thronte der Kaiser im fürstlichen Rate,
Hoch prangt' er, mit Zepter und Kron' im Ornate:
»Nun sagt mir, Herr Abt, als ein treuer Wardein,
Wie viel ich itzt wert, bis zum Heller, mag sein?« –


قَلْبِي بِحُبِّ سِوَاكُمُ لاَ يَعْبَثُ
وَفَمِي بِغَيْرِ الحُبِّ لَيْسَ يُحدِّثُ
وَحَياتِكُمْ لا حُلْتُ عَنْكُمْ فِي الهَوَى
وَإِذَا حَلَفْتُ بِحَقكُمْ لَا أَحْنُثُ
يَا نَازِحينَ ونَازِلينَ بِمُهْجَتِي
لِهواكُمُ سِحْرٌ بِقَلْبِيَ يَنْفُثُ
إِنْ لَمْ تَجُودُوا بِالوِصَالِ فَعلِّلُوا
بِالوَعْدِ قَلْبِي ثُمّ مِنْ بَعْدِ انْكُثُوا
لامَ العَذُولُ عَلى هَواكُمْ جَاهِلاً
ما طابَ سَمْعِي بالَّذي يتحدَّثُ
وَأَعَرْتُه أُذْنِي لِلذَّةِ ذِكْركُمْ
لا لِلّذي بِالصَّدِّ فِيهِ يَبْحَثُ
أَنْتُمْ أَحِبّائي وَأَنْتُمْ غَايَتِي
إِنْ شِئْتُمُ حُثُّوا الرّكَابَ أَوِ الْبثوا


Uno è il regno di Cristo, una è la Chiesa,
tutti sem noi d'un Re; tutti sem noi
purgati al fiume del suo lato santo.


Die Männer Juda sind bey ihrer Weise blieben:
War gleich der ganze Hof ein ander Thun gewohnt;
So wurden dennoch sie mit Hof-Manier verschont.
Wie hat der Eine nicht den König eingetrieben,
Als er das Götzen-Volk der Lügen angeklagt;
Und einer, als er ihm der Wahrheit Lobspruch sagt.


Nebude chimaer, za nimiž se ženem,
ni smutků na obzoru uzavřeném,
nebude záhad ani závratí,
tma nic už – ani bolest nevrátí.


لو كُنْتُ غيري لانتميتُ إلى الطريق,
فلن أعود ولن تعود أيقظي الجيتار
كي نتحسِّسَ المجهولَ والجهةَ التي تُغْوي
المسافرَ باختبار الجاذبيّ ما أنا إلاّ
خُطَايَ، وأنت بوصلتي وهاويتي معاًلو كُنْتُ غيري في الطريق، لكُنْتُ
أَخفيتُ العواصفَ في الحقيبة، كي
تكون قصيدتي مائيّةً، شَفَّافَةً, بيضاءَ
تجريديَّةً, وخفيفةً أَقوى من الذكرى،
وأَضْعَفَ من حُبَيْبَات الندى, وَلَقُلْتُ:
إنَّ هُوِيَتي هذا المدى!
لو كُنْتُ غيري في الطريق, لَقُلتُ
للجيتار: دَرِّبْني على وَتَرٍ إضافيِّ!
فإنَّ البيتَ أَبعدُ، والطريقَ إليه أَجملُ -
هكذا ستقول أُغنيتي الجديدةُ- كلما
طال الطريق تجدَّد المعنى، وصرتُ اُثنين
في هذا الطريق: أَن وغيري!


煮茗乐浓春
看山日日新
遥知独醒者
却是太平人


A zachráněnci ovinutí dýmy
laurové snítky vzali na čelo,
pod stromy rozkvetlé šli s milenkami svými
a moře shovívavě hučelo...


Bylo nebylo – hned v pláni
královský hrad zářící
do vysoka zlatou bání
v starých lip rost’ kytici.
Zdaleka byl kámen drahý
na tesané svezen prahy,
duby z lesů na sloupoví,
na cimbuří, poval, krovy,
zdaleka i stavitelé,
tvůrci oné stavby skvělé,
kameníci, zedníci,
tesaři a zámečníci,
natěrači, zlatníci,
hodináři, čalouníci,
lokajové, kuchtíci,
hofmistři a dámy dvorní
z Turecka i z Gruzie,
z Vlach i Španěl, Země Horní,
špičatých i tupých škorní,
plavé, bílé lilie,
snědé, sivé, popelavé,
unylé i divě žhavé –
všichni se zde dobře měli,
hodovali, rozprávěli
a penízky kutáleli.


Si mon fin corset, si souple et si juste,
J'aurais, je l'avoue, une peur mortelle


Disse al pagan: - Me sol creduto avrai,
e pur avrai te meco ancora offeso:
se questo avvien perché i fulgenti rai
del nuovo sol t'abbino il petto acceso,
di farmi qui tardar che guadagno hai?
che quando ancor tu m'abbi morto o preso,
non però tua la bella donna fia;
che, mentre noi tardian, se ne va via.


Seyt dem bin ich verwirret
Gewesen für und für,
Es haben auch geirret
Die Schaffe neben mir;
Das Feld hab' ich verlassen,
Gelebt in Einsambkeit,
Hab' alles müssen hassen,
Worumb ein Mensch sich freut.


إلى روضةِ الآدابِ ريحانة الندى
تحايا حفاظ حركتها يدُ الودِّ
فجاءت كأنفاسِ الرياح تسحّبتْ
على رشحاتِ الطَّلِّ من وجنة الورد
وَالطَيرُ جَذلان مُبتَهِج
بَينَ فارِدٍ وَمُزدَوِج
قَد صدح ومرح
وغنى بكل مقترح
جوارٍ على قضب الأراك تناوحت
وما هي للأحشاء إِلاّ جوارح
هو الحديقة إِلاّ أن صبيها
صوب النهي وجناه زهرة الكلم
لا بل هو السلك لم تنظم جواهره
أيَدي النواظم لكن برية القلم
يسيل به نقل الحظى فترده
رجاحة أعكان له وترائب


楝塘老人塘上游
飒飒西风吹素秋
记得看花三四月
满塘红紫映波流


Ocean ist Dichterbusen,
Den die Lebensstürme packen,
Nach dem Götterwink der Musen
Speit er Perlen oder Kraken.


Slovo, které promluvila ústa
učitele, jemuž duše drahá,
ze zvuku mi rázem v obraz vzrůstá,
neb je touha, vznět i snaha.


Die Prophetin, unbekümmert
Um ihr Werk, vom Sturm zertrümmert,
Haschte keines je zurück.
Wer von ihr in bangen Nöthen
Trost gehofft und Trost gebeten,
Fluchte dann auf sein Geschick. 1


A tavaszi túszteppet,
A tavaszi táncot,
Úgy járom én, hogy hozok
Egy beteg fináncot,
Zöld ruháját lehúzom,
Szétmetélem szépen,
S tavaszi spenót gyanánt
Feltálalom lében.


Fahr' wohl, verstümmelter Koloß,
Und sende dir in deinem Weh
Die Fei aus ihrem Wogenschloß
Den grünsten Traum der grünen See!


Der Ritter, der heut Hochzeit hat,
Ich bin, ich bin sein Vater;
Er legt' mir diese Ketten an:
Ich alter, ich verfluchter Mann,
Ich zeugte diese Natter.


A to je teď pěkné!
ono se to řekne,
strašidla se nebát,
když tě metlou sekne!


Doch nicht an Zeichen, die aufs Ende zielen,
Glaubt dies Geschlecht und schreit im irren Drange
Am offnen Grabe nur nach Brot und Spielen.


de cuantas os clavó flechas el ciego
a la que dulce más la sangre os bebe,
hurtadle un rato alguna pluma leve,
que el aire vago solicite luego.


V klášteře tam nad Sázavou
modli se již bledý mniše:
viděls hvězdu nocí padat –:
pomodli se za ni tiše!


Et d'une lieue on l'aperçoit
En souliers rouges ! Mais qu'il soit
Un héros sublime ou grotesque ;
Ô muse ! Qu'il chasse aux vautours,
Ou qu'il daigne faire des tours
Sur la corde funambulesque,


Wann mir gleich Leib und Seel verschmacht,
So kann ich doch nicht sterben,
Denn du bist meines Lebens Macht
Und läßt mich nicht verderben.
Was frag ich nach dem Erb und Teil
Auf dieser Welt? Du, du, mein Heil,
Du bist mein Teil und Erbe.


أرجٌ كأنفاس الحبي
بة حين تدنى منك فاها
وغلائلٌ بات الغما
م يجودها حتى رواها
ذبلت وأخلق حسنها
يا ليت شعري ما دهاها
رويتها بمدامعي
لو كان يحييها حياها
وضممتها ضم الحبي
ب عسى يعود لها صباها
وزفرت عل زوافري
تجدي فزادت في ذواها
فرميتها وبرغم أن
في أني من قد رماها
ولو استطعت حنيت أض
لاعي على ذاوي سناها
وجعلت صدري قبرها
وجعلت أحشائي ثراها


Из снегового,
      слепящего лоска,
из перепутанных
        сучьев
           и хвои —
встает
   внезапно
          домами Свердловска
новый город:
      работник и воиПод Екатеринбургом
         рыли каратики,
вгрызались
     в мерзлые
         породы и ру́ды —
чтоб на грудях
      коронованной Катьки
переливались
      изумрудУ штолен
     в боках
корпели,
      пока —
Октябрь
   из шахт
          на улицы ринул,
и…
  разослала
      октябрьская ломка
к чертям
      орлов Екатерины
и к богу —
     Екатерины
            потомкИ грабя
   и испепеляя,
орда растакая-то
прошла
   по городу,
        войну волочПорол Пепеляев
*
Свирепствовал Га́йда
*
Орлом
   клевался
         верховный Колчак
*
Потухло
      и пожаров пламя,
и лишь,
   от него
      как будто ожог,
сегодня
   горит —
        временам на память —
в свердловском небе
         красный флажоПод ним
      с простора
            от снега светлого
встает
   новоро́жденный
             город Све́рдловПолунебоскребы
        лесами по́днял,
чтоб в электричестве
         мыть вечера́,
а рядом —
     гриб,
          дыра,
         преисподняя,
как будто
       у города
        нету
            «сегодня»,
а только —
     «завтра»
           и «вчера»В санях
   промежду
        бирж и трестов
свисти
   во весь
      широченный проспекИ…
  заколдованное место:
вдруг
      проспект
         обрывает разбеПросыпали
        в ночь
        расчернее могилы
звезды-табачишко
        из неба кисетИ грудью
       топок
         дышут Тагилы,
да трубки
        заводов
        курят в ИсетУ этого
   города
      нету традиций,
бульвара,
       дворца,
        фонтана и негУ нас
      на глазах
         городище родится
из воли
   Урала,
      труда
             и энергии!


Ale řeč mi téměř oněměla,
Když tu státi nejen sedláka,
Než i pastýře a žebráka
V počtu těchto básnířů sem zřela;


Und als du kamst, als du die Engelholde
Mir in den Arm geführt, wie glomm und strahlte
Um mich das Leben auf im Morgengolde!


Auf noch einmal! ihr theuren Ehegatten,
In denen sich der Heilge Geist geregt,
So wie Er es alsdann zu machen pflegt,
Wenn Er uns will mit Kräften überschatten,
In denen Er gezeugt die neue Art,
Und sich von Zeit zu Zeit mehr offenbart.


Freund, deine Predigt gleicht dem Heerposaunenschalle,
Dem Jericho erlag, durch ihren Wunderlaut.
Denn bald zerreißt von ihrem Donnerhalle –
O Gotteskraft! – des Ohres Trommelhaut.
Doch, soll das End' auch noch Hörers Beifall lohnen,
So mußt du seiner Ohren schonen.


Krev svou (to ti řekne)
pro krále, národy
ochoten je prolít,
nepřítele skolit,
nic jej nezalekne –
jenom džbánek vody.


Seltsam sah der See mich an,
Wie ein stummes Auge schmachtet,
Wenn das kranke Haupt umnachtet
Todverwandter Starrheit Bann.


K nám už, kmotře, vrána
dětí nedonese;
jsme už na to staří
a pak skryti v lese,
k nám si dosud vždycky
cestu pomýlila,
za to dvojnásobně
jiným nadělila.


Jen jednou jsem ji políbil a to už v chladné čelo,
tak chladné, že se v duši mé i citův poupě chvělo.


Leb' wohl, du traute Zelle,
In Tränen grüß' ich dich;
Denn wieder trägt die Welle
Zum fernen Lande mich!


A za ním, aj, sám Jeho náměstek
už vjíždí do města jak bílý duch
na bujném bělouši. Dvé jeho sluh
mu cestu uvolňují mincí drobnou,
již lidu rozhazují s tváří zlobnou
a již lid chytá jako svatý ostatek,
an hrabě Monfort s věrným Orsinim
za uzdu bělouše mu vedou davem tím.


Alles schwindet
Um uns her,
Groß ist nur der
Vergangenheit Meer. –


A másik kettőnek volt már annyi esze,
Hogy keresse, innen merre van a messze.
Ez ugyan jó munka; kész a diadalma,
De bizony övé lesz már az arany alma.


Temetések fölött kiáltnak az hozsák,
Kétségben ne essenek, azon biztatják,
Sok dervis s talismán Mahometet hiják
Nékik segétségül, s azután ott hagyák.


سعدتْ بطول بقائِكَ الحِقَبُ
وعدتْ مقرَّ علائك النُوَبُ
أنت الذي انقادَ الزمانُ له
طوعاً ودانَ العُجْمُ والعَرَبُ
أنتَ الذي قسمَ القضاءُ له
فوقَ الرجاءِ ودونَ ما يجبُ
أنت الذي لولا مكارمُه
غاضَ الزُّلالُ وصَوَّحَ العُشُبُ
ما زالَ عن قومٍ نعيمهُمُ
إلا وأنتَ لردِّهِ سَبَبُ
فالمجدُ في حِضنيكَ معتقلٌ
والمالُ من كفَّيكَ منتهَبُ
كالدَّهرِ كلُّ صروفِه عِبَرٌ
والبحرِ كلُّ أمورِهِ عَجَبُ
حَنِقٌ على الأعداءِ مضطغِنٌ
وعلى الرعايَا مُشفِقٌ حَدِبُ
عَرفٌ نَمومٌ عُرْفُهُ شَمِلٌ
وحمىً منيعٌ عِيصُه أَشِبُ
بكَ عَزَّ دينُ اللّهِ واتَّضَحَتْ
آياتُه وتكشَّفَ الحُجُب
فاللّهُ شاكر ما رفدت بهِ
دينَ الهدى والرُسْلُ والكُتُبُ
لولا انقطاعُ الوحْي قامَ بما
قامتْ به في مدحكَ الخُطَبُ
ما بينَ مشرقِها ومغرِبهَا
تُحدَى إليك الأينقُ النُّجُبُ
فتُنَاخُ مِلءُ جلودِها نصبٌ
وتثار ملءُ متونِها نَشَبُ
ووراءَ سطوكَ إنْ هَممْتَ به
حِلمٌ يلوذ بحِقْوِهِ الغَضبُ
وعزيمةٌ هجماتُها دُفعٌ
كالسَّيل طامنَ عنقه الصَّبَبُ
خطَّارةٌ في كلِّ معركةٍ
قلبُ الحِمام لهولها يَجِبُ
وإِذا تحدّبت الكُماةُ على
صُمِّ القَنا وتطاردَ العُصَبُ
في موقفٍ جحدَ الرؤوسُ بهِ
أعناقَها فوشتْ بها القُضُبُ
فهناكَ أنتَ وعزمةٌ عصفَتْ
وانجابَ عنها الجَحفلُ اللَّجِبُ
رَوعاءُ لم يثبُتْ لها بَدَنٌ
إلا يروح وهمُّها الهَرَبُ
يا سائسَ الدنيا بمختلفِ ال
حالينِ فيها الرَّغْبُ والرَهَبُ
ومدبَّراً ضمنتْ أَيالَتُهُ
ألّا يُراعَ لصقرِها الحَزَبُ
ومؤلِّفَ الأضدادِ مجتمعاً
في راحتيهِ الماءُ واللَّهَبُ
بالشرق غيبتُهُ وهيبتُه
بالغربِ حيثُ الشمسُ تُحْتَجَبُ
فالبيضُ لولا رأيُهُ زُبَرٌ
والسُّمْرُ لولا عَزْمُه قَصَبُ
إنْ لَجَّ كفُّكَ في سماحتِها
فُقِدَ الرجاءُ وأقصَرَ الطَّلَبُ
أو دامَ بالأعداء وقعتُها
ضَجرَ الردى وتبرَّم العَطَبُ
كم ذمةٍ لك غيرُ مُخْفَرَةٍ
قد شُدَّ فوق عِنَاجِها الكَرَبُ
ومواربٍ أخفَى عَداوتَه
فبدَتْ كما تتفرَّقُ الجُلَبُ
أوسعتَهُ حِلْماً فأهلكَهُ
ولربما يُستوخَمُ الضَّرَبُ
وتركتَهُ تمكُو فرائصُهُ
للموتِ في حَوبائِه أَرَبُ
وغدتْ ملاعبُه متاعِبَه
يسفي ثَراها البارحُ التَّرِبُ
أينَ المفرُّ لمن طلبت ولو
عصمتْهُ في أفلاكِها الشُّهُبُ
لو كانَ ينجو منك معتصمٌ
لنجا إِذاً في المعدِن الذَّهبُ
زوَّدْتَنِي كُتُباً بموعِدها
قَرُبَ الغِنى وتمهَّدَ الرُّتَبُ
بمؤيدِ المُلْكِ انجلتْ غُمَمٌ
أنْحَت عليَّ وأقلعتْ كُرَبُ
أثنِي عليه بفضلِ أنْعُمِهِ
شكرَ الرياضِ لما سقَى السُّحُبُ
فبقِيت للإسلام تنصُرُهُ
والمُلكِ تأخذُ منه ما تَهَبُ
ورمى القضاء إليك طاعتَهُ
تختارُ ما تهوى وتنتَخِبُ


e liber mantenere il nostro giglio!


Я помню тихий мрак и холод с высотТам своды мрачные задумчиво чернелТам нити прочные сплетались, как мечты,
Здесь — думы грешные, сплетаясь, пламенелТам — лестницы взбегали к куполам,
И образа мерцали странным светоНедосягаемым тогда казалось нам
Предаться пламенеющим обетам…


Warum ist das Loos der Feuerköpfe
Schweres Unglück oder früher Tod?
Während die gewöhnlichen Geschöpfe
Finden lebenslang ihr täglich Brot.
Ward nur darum diesem selt'nen Manne
So im Nu dies arge Lebensziel?
Fiel er darum wie die hohe Tanne,
Und ist Tannensturz ein Kinderspiel?


I píše eminenc mi do notesu
a při tom kmit mu lehce pohrdlivý
úsměšek kolem rtů i v malých očích –
já porozuměl a měl tajnou radost,
že odbyto to, že mít budu pokoj
zas na několik pohanských svých týdnů.


Bych odpustil, mne poprosila tiše.
Že otec kvasil po včerejším honu,
dnes na oběd též mnohé požil číše.
Tak šeptala mi v jemném hlavy sklonu
s laškovné tváře odhrnujíc vzad
volného vlasu kaštanovou clonu.
Pak vedle mne, – jak hostitelka snad
chtíc otce nahraditi po dřímotu –
si přistavila křeslo bez šramotu.
I byla-tě to malá koketa,
jež tvářila se, jakby nohou celou
již byla vyhoupla se do světa,
a dámou byla na vše vychytřelou,
ač sotva patnáct jsem jí hádal jar.
Však má též mysl snažila se všecka,
bych kavalíra přijal celý tvar.
Tak nevinné dvě duše, polou děcka,
jak pastýřský pár malý na obrázku
jsme dvorně bavili se na vzájem
slov lichotných a vtipů turnajem.
Tak šeptali jsme mnohou sobě zkazku –
až div, jak náhle jsme se spřátelili! –
tak smíchem tajeným jsme ševelili
a v přitlumené mele rozpustilé
jsme tiše hráli, jak dvě myšky čilé.


有名见郑风
今赏异畴日
采花当采根
可能治民疾


Täubchen lassen sich hernieder,
Huldgöttinnen singen Lieder:
Ist es Venus? will sie hier
In dem Silberteiche baden?
Ihr gefälligen Dryaden,
Einen Blick gewähret mir.


Tandis que des habits divers
Se mêlaient, ainsi que les claques,
A des uniformes, couverts
De rubans moirés et de plaques ;


Cribbi, Lustrissem! se l'avess veduu!
Minga cojonarij, tant de svargell
ross, scarlatt, ch'el quattava on quart de cuu,
con de giunta duu gran barbis morell.
Bona ch'el ciel el gh'ha mò provveduu
on fior de timpen con tiraa la pell,
chè se l'eva on poo froll, dighi nient,
che boccon de zaffagna el ghe fa dent.


Tam dnem každým pastýř mladý
tiché beránky honívá,
a když první vzejde hvězda,
svým ovečkám písně zpívá.


Mil palavrões amontoa,
mil disparates escreve,
dizendo a mentira à toa,
sem o chiste do Almocreve.


Člověk! – Otrok choroby a hladu,
s bohem chce se děliť o moc, vládu,
ale o mamon – ha, kdež je s plánem! –
neumí se rozděliti – s pánem!


Warum leckst du dein Mäulchen, indem du mir eilig begegnest?
Wohl, dein Züngelchen sagt mir, wie gesprächig es sei.


V tom Pan přišel, syrinx z křehké třtiny
svojí umnou rukou zrobil hned.
Od té doby sotva třtině stačí
v písni básníkově celý svět...


Si alguna noche llegas, retrocedes, te vas aproximando a la zona prohibida, no te amilanes de ninguna forma. Entra sin miedo (aunque con
miedo lo hagas) en esa punitiva bifurcación del laberinto cuyo riesgo mayor consiste en desear que prevalezca. Quédate donde
estabas hace sólo un momento, es decir, en la duda. Tal vez aprendas de repente a no creer en nada parecido a esa virtud mugrienta
que arrastra a los gregarios. También podrás atestiguar sin proponértelo que ninguna verdad es la misma dos veces.


V srdce mé usedla můra,
skryla ho zcela;
nevím, kde duše je, kde jeho kůra,
kde květ se bělá,
prázdná jsem její stvůra.


Muy buenas de dormir son sus mañanas,
mejores de pasear sus tardecicas;
de amapolas y rosas castellanas


Horaz und Juvenal verleiden uns die Pracht,
Wenn Menschen mit dem Schmuk geborgter Federn prangen,
Weil sie im Augenblick nur Schimpf und Blöse macht,
Wenn die, dies hergeliehn, ihr Gut zurük verlangen;


Próbáltam súgni, szájon és fülön,
Mindnyájatoknak, egyenként, külön.


Era um leão sangrento, que rugia,
Da glória nos clarins se embriagava,
E vossa gente pálida recuava,
Quando ele apareci
ÁLVARES DE AZEVEDO


Blaset liblichst, ihr Dreimänner!
Blaset einig eur dreieinges feur!
Danket herrlichst, ihr Vorrenner!
Eure asche wird im goldfas theur.
Blaset ewigst aus den Dreitrommeten
Einig in dreieinger Schrifft!
Ihr seid sattsam ausgesifft!
Euer Silber ist entgifft!
Eure asche wil Tinctur durchröthen
Nach so vilen tausend nöthen.


Gehäuften Topf und Teller
Trägt es zum Händler dann;
Der geizt noch mit dem Heller –
Er ist ein kluger Mann.


横斜清浅暗香动
时把心情百样摹
忽忆西湖林处士
此风应笑古来无


Seine Seel ist uns gewogen,
Lieb und Gunst hat ihn gezogen
Uns, die Satanas betrogen,
Zu besuchen aus der Höh.


Ach hory, hory,
v mlhavé dáli,
od věků již jste
na stráži stály:


Pues ¿qué más quieren los que sólo estudian
títulos de libros,
si con fingirlos de cartón pintado
les sirven lo mismo?


Sestoupil hoch jakýs kdysi.
Vidět chtěl, jak cení
směšný svět v své hnusné rvačce
vnitřní přesvědčení.


Celou noc zápasil vítr a mráz.
Přemáhala mne mdloba.
Usínal jsem a procit’ zas,
až přišla doba.


Dávno už dokonán, dávno
poslední jeho Triumf. Poslední jeho Triumf!
To nebylo tehdy, kdy seštval člověčenstvo
vraždit se pro víru Ukřižovaného,
ani tehdy, kdy hroudami zlata
zatarasil cesty Ubohých k Mocným,
ale jen jednou vykvetl v tvůrčí chvíli
Negace, Vzdoru největší jeho Triumf:
V nízké Ženě kdy vzbudil nenávist k Duši,
k Duši, jež silnou být chtěla, objímat Dálky,
v záhadách Tajemství postřehnout oddech Boha,
najít jej posléz a spojit se navždy s ním
proti Němu, proti Němu, Satanu...


Pirramo, ch'ancor apre il ciglio al fonte,
solo chiamando Tisbe al gelso moro:
«Morte, com'a' dolci anni ha' le man pronte!»


لَيْتَ شِعْرِي والأَمانِي تَخْطُرُ
هَذِهِ الأنْبَاءُ عَمّا تُسْفِرُ
كُلَّما وَجَّهْتُ فِكْري نَحْوَها
عَارَضَ المْورِدَ فيها المصْدَرُ
غَيْرَ أنّي أَرْتَجي التَّسْديدَ في
كُلِّ ما آتي وفيما أَذَرُ


掀天雪浪镇三边
亿万王师未必然
可惜大江如旧日
苦无人著祖生鞭


Nein, es will mir nicht von Statten,
nicht nach meinem Wundsche gehn.
Ich muß hier im tiefen Schatten,
weit von Pindus Glanze stehn.
Nichts kan ich itzt lassen hören,
was die bunten Jungfern ehren.


My měli už jiné zájmy,
v dny příští ved náš most,
a ona jen hledala, nazpět
kdo šel by s ní v minulost.


El è 'l mio bene, el è 'l sudario mio
che mille volte el giorno pò bearmi
et morto harebbe forza a suscitarmi:
non meraviglia, de tal mano uscìo.


Má mladá žena v zimném hrobě dřímá,
kde nad osykou sklanou vítr kvílí
a hlava moje div mi nesešílí;
mně puká srdce, ale ona dřímá.


U stropu malinké okénko
sepjaté rezavou mříží –
ty noci, probdělé na pryčně,
kdy oko k obloze vzhlíží!


«Какая очаровательная ночь!»
«Эта,
(указывает на девушку),
что была вчера,
та?»
Выговорили на тротуаре
«поч —
перекинулось на шины
та»Город вывернулся вдруПьяный на шляпы полеВывески разинули испуВыплевывали
то «О»,
то «S»А на горе,
где плакало темно
и город
робкий прилез,
поверилось:
обрюзгло «О»
и гадко покорное «S»


碧海沉沉海上山
山头楼观五云间
人间方士多无赖
故把钗钿戏阿环


Vidéki városok vendége, szegény:
egy talpig elfáradott költő,
most egyetlen könnycseppet hullajt reád,
egy könnyet, mely egy életet elöntő.


Drum laß am Samstag backen
Das Brot, fein säuberlich –
Sonst werden wir sonntags packen
Und fressen, o König, dich!


To šílenci jsou! Ano, Hospodina


Crois-tu que de ceci mon rêve se repaisse,
Que je sois satisfait, que je sois une espèce
De bienheureux, louant à toute heure, en tout lieu ;
Que j'aie entre les dents un dithyrambe à Dieu ;
Que je trouve tout grand, complet, parfait, sublime ;
Que je dise : il ne manque à rien un coup de lime !
Tout est beau ! que je sois un faiseur d'embarras,
Que je crie à la nuit : fais ce que tu voudras !
Que j'aille acceptant tout, et que je contresigne
Aveuglément le lys, le paon, l'aigle, le cygne,
Homme ? et que je constate, en me pâmant, le pré,
La source, la forêt, le buisson diapré,
L'aube sur un vieux mur dorant les giroflées,
L'ouragan noir chassant les vagues essoufflées ?
Non, non, ce n'est pas moi qui, tout joyeux devant
Le problème muet, sourd, obscur, décevant,
M'obstine à voir dans tout des marques d'alliance.
Homme, ce n'est pas moi qui vis de confiance,
Ce n'est pas moi qui vais béant aux paradis
Quand l'âpre énigme est là. Ce n'est pas moi qui dis :
L'univers n'est pas clair ; non, mais il est splendide.
Ce n'est pas moi qui suis l'adorateur candide,
Qui félicite l'être effrayant d'être noir,
Qui fais le sphynx camus avec mon encensoir !


Wem je die Muse sich vervierfacht bot,
Der wandelt trunken über diese Auen.
Was dünken ihn die Haus- und Straßenfrauen,
Und was Narzissenwind im Abendrot.


»Lass' die Liebe schnell erblassen,
Die Du, Frankensohn genährt!
Morgen muß ich Dich verlassen,
Weil der Sultan mein begehrt.«
Also tönen ihre Worte
Wund hervor aus wunder Brust;


Vávra zaklel: „Vida, vida! K snídaní
se všech stran jak hosté kvapí nezvaní!“
Neptali se, hodovali. Vávra jen
povzdechl a zahromoval zamračen.


La luce in che rideva il mio tesoro
ch'io trovai lì, si fé prima corusca,
quale a raggio di sole specchio d'oro;


Wißt, mich betrübt die Schönheit, die ihr preist,
Ich schaue bitteres Menschenelend sprießen
Auf diesem Stern ... wie soll mein Geist
Dann seine hehre Schönheit rein genießen?


Kdo rád slovo Boží slyší,
blažen jest i v malé chýši;
v manželský s nim blahý sňatek
nepřivede škůdce v zmatek;
k takým manželům se sklání
hojné Boží požehnání.


路人笑我此何观
风飐渠江万顷寒
历历圣贤心事在
从渠把作画图看


Trabalho infeliz fizeram,
Porque meus fados são tais.
Que aceitando tudo o mais,
A almofada não quiseram.
Debaixo dos pés puderam
Minha obra desprezada.
Senhor, não fazemos nada,
Tomar vãos trabalhos ousas,
Tem todas as minhas cousas
O destino da almofada.


Nyakig vagyok már bent a verselésben.
Segítség, nyomda! Mindjárt megfulok.
Szivem szorul, mikéntha volna présben,
S a rím-had benne már alig szuszog.
Az átkokat, panaszt rakásra hordom,
Csak úgy bámulják szenvedélyemet.
Szerkesztő úr, zsení vagyok, ha mondom!
Ugy-e megcsillagozza versemet?...


Malvina mia, veggo mio figlio, il veggo
Sulla rupe del Crona; ah non è desso,
Ma nebbia del deserto colorita
Dal raggio occidentale. Amabil nebbia,
Che d'Oscar mio prende la forma! O venti,
Che strepitate dall'arvenie cime,
Deh che 'l vostro soffiar non la disperda.


东洄瀛海望蓬山
西上昆丘溯九湾
四橹撇波横雁翅
恍如鹤背载笙还


Und am Ende meiner Bahn,
Hoff' ich, soll voll Milde
Mir der Todesengel nahn,
Ach, in diesem Bilde.


Ő, mint sas puszta szirten, kevéssel érte be,
Hév-, munka-, éh-, szomjtörő vala, mint gyors teve;
Szerették is hadanként vitézi, nem csoda. -
Im így uralkodának Átilla és Buda.


S mint lelke-törötten az égre tekint,
Láthatni kövűlve az anyai kínt.
Csak szívdobogása jelenti hogy él,
S minden dobogással egy élet alél.


Stuchlinou nassáté ovzduší,
v něm bída celého kraje –
to kdys mi rozválo mládí pel
ve vzlycích zjařmené laje!


Ich steh und gehe hi, Herr Jesus, durch dein wort,
Höchstmunter unter hauptgefahren,
Versichert durch dein Hauptbewahren,
Ob ich verrathen ward, nicht nur verkaufft dem Ort.
Ich steh und geh in dich gelassen;
Dein ist mein leben, mein erblassen.
Dein ist, nicht mein, das wunder, das geschwächt:
Dir ward, nicht mir, versagt gerechtes Recht.
Dein ist, nicht mein, auch mein Erlösen:
Du halfest mir vom Rath der Bösen.


Wie eng der Kuß getrennte Lippen bindet,
Daß Brust und Brust von einem Hauch sich heben,
Und jeder Blick sich tief am hellen Leben
Des nahen Blicks, der an ihm hängt, entzündet:
So muß auch das, was Beyder Herz empfindet,
Im süßen Kuß in Eins zusammenschweben,
Bis Jeder sich, den er dahingegeben,
Verschönert noch im Andern wiederfindet.
So gieb mir denn des Herzens sel'ge Stille,
Den klaren Sinn, des Lebens heitre Strahlen,
Und nimm von mir das ewig rege Feuer;
Aus Licht und Gluth nur keimt des Herzens Fülle;
Und mußt du auch mit Schmerz das Glück bezahlen,
Selbst für den Tod ist Liebe nicht zu theuer.


Muß ich nicht aus deinen Flammenaugen
Meiner Wollust Widerstrahlen saugen?
Nur in dir bestaun ich mich –
Schöner malt sich mir die schöne Erde,
Heller spiegelt in des Freunds Gebärde,
Reizender der Himmel sich.


Srst kočky plá jiskrami
pod prsty ženy.
A rytmus ženiných ňader
ji houpá.


Psát ha počítat i ve knížkach si říkat
ha znát šecko v sjetě i ty boží vězdy,
ajť i hučitel tám, hdyž začeli bzíkat,
teký nalupat jim spratkům mušel lezdy.


Le donne, nuove a quei silvestri luoghi,
ora sciogliean le lunghe chiome e il pianto
spesso intonato intorno ad alti roghi
lungo lo Xanto;


Mladý četník, Matěj Boudů,
podal ke krajskému soudu
přeukrutnou děsnou zvěst,
tkadlec Vondra v Beranicích
na druhý den po Hromnicích
za živa že pohřben jest.
Leknuv soud se žaloby té děsné,
provésti dal vyšetření přesné.
Do Beranic se hned komis odebrala,
která tělo Vondry vyhrabati dala;
shledáno však zkouškou zavedenou,
že jest Vondra sešel smrtí přirozenou,
a že mrtev byl již dostatečně,
když byl v hrob dán, aby spal tam věčně.
Soud se četníka pak ptáti jal,
odkud tuto hrůznou zprávu vzal,
která, když se vyšetřila,
lživou se být osvědčila.
Četník Matěj Boudů
vypravuje soudu,
kterak tuhle po Hromicích,
když býl právě v Beranicích
přišel do obecní kanceláře,
strašnou zvěst tu slyšel od rychtáře.
Rychtář prý mu s určitostí
sdělil průběh události,
jak prý farář pater Dokonal
Vondru za živa jest pochoval;
by pak věc tu více dotvrdil,
rychtář k tomu ještě připojil,
že když truhlář do rakve ho kladl,
chrčel, při tom dvakrát na zem padl,
když pak rakev zabedňoval,
prudce sebou pohyboval.
Když to soudem bylo sepsáno,
pro rychtáře rychle posláno,
aby k úřednímu rozkazu
o své řeči podal důkazu.
Rychtář přišel, jak mu přikázáno.
Tu mu soudem slavným předstíráno,
jak moh strážci bezpečnosti
sdělit hrůzné události,
které, když se vyšetřily,
lživými se osvědčily.
Rychtář odpovídá řečí jistou:
„Boudovi jsem sdělil pravdu čistou,
sdělil jsem mu udalosti,
jak se měly v skutečnosti,
nepatrné jsou to jenom děje,
jimž se moudrý člověk spíše směje;
rozuměl-li četník něco jiného,
padniž všechna vina jenom na něho.“
Soudce dí tu: „Zdaž jste po Hromicích
řekl četníkovi v Beranicích,
že pan farář, pater Dokonal,
Vondru za živa jest pochoval?“
„Tak jsem řekl,“ rychtář vece
„to jest ale pravda přece.
Vždyť pak farář jenom za živa
všechny pohřby u nás odbývá;
kdyby farář živým neměl býti,
pak by nemoh’ na funusy jíti.“
Soudce mluví: „Byste věc tu dotvrdil,
v řeči k Boudovi jste ještě doložil,
že když truhlář Vondru v rakev kladl,
chrčel, při tom dvakrát na zem padl,
když pak rakev zabedňoval,
prudce sebou pohyboval.“
„Svatá pravda,“ rychtář dí,
„to se snadno vysvětlí.
Truhlář, jenž nám posluhuje v smrti,
znám jest jako bratr z mokré čtvrti.
Ten den přebral víc než jindy
prožluklé té bílé bryndy,
jaký div, že když byl Vondru v rakev kladl,
při tom chrčel, ano, dvakrát na zem padl,
a když rakev zabedňoval,
prudce sebou pohyboval;
činil tak jen v opilosti.
Z toho vidět zřejmě dosti,
že jsem četníkovi pravdu děl,
když jsem událost tu vyprávěl.“
Na to soudem pře jest zastavena,
tato sentence však vynešena:
„Stranu smrti Vondry z Beranic
trestného se neshledalo nic,
pročež, jak nám zákon přikazuje,
toto šetření se zastavuje.“
Vidělo se ale soudu,
oba, rychtáře i Boudu,
k zaplacení útrat odsouditi,
náklad ten však na ně rozděliti,
aby – ani méně ani víc –
zaplatil z nich každý polovic.
Rychtář proto musí klopit,
že si s četníkem jal špásy tropit,
četník však – ač žalovati umí –
proto jen, že špásu nerozumí.


Jen když Vy jste neutekli,
Třebas v duchu k sobě řekli,
Že si šest a dvadcet chválím,
Protože se sám v ní válím.


»Registra en otras puertas el venado
Sus años, su cabeza colmilluda
La fiera, cuyo cerro levantado,
De helvecias picas es muralla aguda;
La humana suya el caminante errado
Dio ya a mi cueva, de piedad desnuda,
Albergue hoy por tu causa al peregrino,
Do halló reparo, si perdió camino.


Giunto è già 'l corso della vita mia,
con tempestoso mar, per fragil barca,
al comun porto, ov'a render si varca
conto e ragion d'ogni opra trista e pia.


(Santa Isabel, agosto de 187


Na kmen v pasece zbylý
žhavou jsem položil hlavu,
vzhůru jsem k stromu vzhléd,
ruce jsem k němu zved
a s tváří usmívavou
kmen políbil jsem v sled,
i zachvěl se v zeleném hávu.


Pian piano discorrevano sull'arpa
Le molli dita di Sulmalla: il suono
Tratto tratto sofferma, e pur ascolta
Se riposi l'eroe: riposo è spento
Nel petto della vergine, e sol brama
Dar, non udita di canzon dolente
Dolce conforto all'amoroso affanno.
Alfin sulle lor ale ai loro alberghi
Tornano i nembi della notte: omai
Cessar le voci de' cantori: intorno
Van volteggiando co' suoi spirti in grembo
Rosse meteore; si rabbuia il cielo,
E frammiste alle nubi il fan più fosco
Le forme della morte: allor si curva
Sopra la bassa illanguidita fiamma
La figlia di Gomorre: o campion d'Ata,
In quell'alma d'amor tu solo alberghi:
Odi il dolce arpeggiare, odine il canto.


Jak v pralese, kde vítr, jenž spal v doubí,
se náhle vzbudí, oddechne si z hloubi,
sta větvím habrů, sosen, bříz a buků
cos našeptá, až v jednom moři zvuků
les tone celý, stříbrný klas trávy
v tom zpívá jako modřínu krov tmavý;
a je to šum a praskot, je to lkání,
až dutý zvuk jak trouba z nenadání
vše přehluší a zní v to vlnobití:
tak zde hlas bouřil: „Nechcem! nechcem žíti!“


Napadlo teď Vondru okamžitě,
v ráji tom, jejž vykouzlil v svém bytě,
věc že hlavní – sličná Eva – chybí.
Co mu vadí, by si hledal Evy?
Může jednati, jak se mu zlíbí!
Beztoho jen samé chvalozpěvy
o ženitbě od svých přátel slýchá.
Nedávno pak kdosi ve městě
o statné mu radil nevěstě;
je prý hezká, pracovitá, tichá,
ač je z města, hospodářství všemu
rozumí, a peněz jako smetí –
slovem: děvče, jež se hodí k němu.


così ancor io ne le terribili onde
del mar di questa vita essendo spento,
per me d'ogn'altro lume i vivi raggi,


Rausche, rausche weiter fort,
Tiefer Strom der Zeit,
Wandelst bald aus Morgen Heut,
Gehst von Ort zu Ort;
Hast du mich bisher getragen,
Lustig bald, dann still,
Will es nun auch weiter wagen,
Wie es werden will.


Then why thus heavy, O my Soul!
Say why, distrustful still,
Thy thoughts with vain impatience roll
O'er scenes of future ill.


En tus lindes quedaron los rumores
de viento y mar. Almena sin respuesta
a los rizos de sedas transeúntes,
al vivir musical de las sonrisas,
sólo entiendes de idiomas a pie firme.
Y tú les marcas
el final de sus mundos. Su imposible
de más allá. Y ordenas un misterio
donde chocan los ríos en desorden
de su raudo caudal de frenesíes.
Sólo presienten donde empiezas tú,
su cautiverio y tu jardín cerrado,
impenetrable al humo y la quimera.
Tan sólo tú te sabes, te proclamas
ante tu propio peso y tu volumen.
Y te vas a ti misma, tuya y cierta,
reposando a lo largo de tus sienes.


Alles fühlet nun die Triebe,
Die kein Herze stets verschwur:
Alles ladet euch zur Liebe,
Jugend, Frühling und Natur.
Wie bekannt wird euerm Ohre
Nun die Stimme schlauer Lust!
Und wie sträubt im regen Flohre
Sich die halbumflohrte Brust!


不驰骏马驾青牛
西度函关紫气浮
文字五千传道德
仅同释教让儒流


Hoy he sabido que ya es mañana.
Siempre supe que algún día sería hoy,
pero me negaba a saber tal cosa,
como si cada día empezara un nuevo ayer.
Ahora sé lo que ya sabía:
que los "ecologistas" tenían razón.
Mas, ¡como podía ser cierto!...
¡si hoy es como ayer!
Diecinueve noches, veinte días,
diez minutos, quince horas.
Y en sólo diez segundos... qué más da:
ya es mañana.
Hoy he sabido que iba a escribir esto,
lo había pensado antes —no de veras, claro—,
pero es verdad.
Mañana, no habrá Sol.


تَفَرَّقَ أَهلي مِن مُقيمٍ وَظاعِنٍ
فَلِلَّهِ دَرّي أَيَّ أَهلِيَ أَتبَعُ
أَقامَ الَّذينَ لا أُبالي فِراقَهُم
وَشَطَّ الَّذينَ بَينَهُم أَتَوقَّعُ
عَلى كُلِّهِم آسَى وَلِلأَصلِ زُلفَةٌ
فَزَحزِح عَنِ الأَدنَينَ أَن يَتَصَدَّعوا
وَفارَقَ أَهلي أَهلَ عَوفِ بنِ عامرٍ
وَكانَت خَوى عَوفٍ قَديماَ تَطَلَّعُ
قَضَى اِبنُ مُعاذٍ مَرَّةً دونَ قَومهِ
بِعَيبٍ وَأَمري ما يَكادُ يُجَمَّعُ
أَمَرتُهمُ أَمري بمُنعَرَجِ الِلوى
وَلا أَمرَ لِلمَعصِيِّ إلاّ مُضَيَّعُ
أَلِكني إِلى قَومي ضُبَيعَةَ إِنَّهُم
أُناسي فَلومُوا بَعدَ ذَلِكَ أَو دَعُوا
وَقَد كانَ أَخوالي كَريماً جِوارُهُم
وَلَكِنَّ أَصلَ العودِ مِن حَيثُ يُنزَعُ
فَلا تَحسِبَنّي خاذِلاً مُتَخَلِّفاً
وَلا عَينُ صَيدٍ مِن هَوايَ وَلَعلَعُ
وَلَكِنَّني أَغرَبتُ في جَيشِ طَوَّسٍ
وَكَانَت مَعَدٌّ كُلَّ أَوبٍ تَصَدَّعُ


晓霭轻笼玉雪颜
暗香摇动水云闲
依稀认得湖中景
僧舍茶烟午过山


Wenn einer mäßig trinket,
So soll ihm das gedeihlich sein;
Wenn ohne Maß, so soll es
Ihm ohne Maß gedeihlich sein.


Serenità, non tu mi riconduci,
nave di sogno, a una perduta riva?
non è forse una luce primitiva
questa che vince tutte le altre luci?


Ihr Hinrichtungsblock aus Fotheringhay,
Gebetbuch der Johanna Gray,
Kanzel und Sanduhr von John Knox,
Eine Riesenperücke des älteren Fox,
Eine Cromwell-Pistole mit Kugel im Lauf,
Von Floddenfield ein verrosteter Knauf,
Auf türmt sich's (und mehr noch) Zoll um Zoll,
Dreiundzwanzig Wagen voll.


Doch nit, wann brinnst in Eifermut,
Dir stell' mein Sünd zugegen,
O nit, wann bist in voller Glut,
Mich laß mit Straf belegen!
Bedeck mit Gnad' all meine Tat,
Nit mehr der Sünd' gedenke,
Ach nur ins Meer, nur weit und fer'
Sie tief in Grund versenke!


Meine Muter hat Gänse,
Fünf blaue,
Sechs graue;
Sind das nicht Gänse?


O tragickém poslání svém často jsem si sníval:


Na, de Tambur-Majur, denn de Tamburen
Heww'n ehren Separat-Majuren,
De hadd dat oftmals seihn, dat Plett
Den Takt glik richtig namen hett
Un dat üm keinen Pris der Welt
Hei ut den Takt den rute föllt.
De seggt sin Tamburs nu Bescheid,
Un as nu in de negsten Dagen
Herr Plett dor ruhig rümmer geiht
Un nah den Takt deiht rümmer bummeln,
Dunn ward'n de Kirls dor greller slagen
Un fang'n nu fixer an tau trummeln.
Na, uns' Herr Plett marschiert noch mit,
Noch höllt hei ümmer richtig Tritt.
Doch de Majur, dat was en Racker,
Hei winkt de Kirls: »Man tau! Noch düller!«
Noch höllt uns' oll Herr Plett sick wacker,
Hei smitt de Bein un rönnt, as süll'e
Fiw Milen lopen in 'ne Stun'n.
Doch de Majur, de winkt man bloß,
Dunn geiht dat in den Stormschritt los:
»Plumpsack! Plumpsack! Plumpsack! Plumpsack!«
Dunn steiht hei still: »En dummen Snack!«
Un wischt den Sweit sick af un pust
Un drauht de Rackers mit de Fust.
»Schapsköpper sünd ji all tauhopen,
Meint ji, ick sall in'n Brand mi lopen?
Ut Rand un Band?
In'n Brand?«


»Schiffer!« rief der Graf am Strande,
»Schiffer, lehre mich dein Lied!« –
Doch der Schiffer lenkt' vom Lande:
»Lehr's nur den, der mit mir zieht.«


Que uma das pontas ancore-se na rod
Uma fumaça amarela e lenta assim
faz de si seu element Não vai subir,


Lustrissimi: co´ questo mormoriale
V´addimanno benigna perdonanza
Se gni fiasco de vino, igni pietanza
Non fussi stata robba pella quale.


Der Faulheit nicht; der Ruh' allein:
Zwey Eingäng' hatt drum dieses Hauss,
Es führt der eine dich hienein,
Der andre weisst dich gleich heraus.


Além de tua franqueza,
Que em nenhum caso desmentes,
Tens por essa redondeza
Muitas dúzias de parentes.


Vevé magát onnat Pajorországba,
Minik váras felé nagy hatalmába,
Egész impérium lőn holdolásba,
Lőnek császár ellen feltámadásba.


Diese Felsen, die jetzt brechen,
Alle sprechen
Von der göttlichen Erscheinung.
Selige Vereinung
Ernten bald, die treu dem Ziel ausharrten;
Noch im Sturm und Dunkeln
Woll'n wir drum des Morgens warten,
Mutig ob der Hoffnung Funkeln,
Das zur Sonne wird in Gottes Garten.


Любовь и страсть! Страсть и любовь!
Валерий Брюсов
Страсть без любви — лишь похоть, а не страстЛюбовь без страсти просто безлюбовьКак в страстный бред без нежности упасть?
Без чувства как озноить хладнокровье?
Как власть любви сменить на страсти власть
Без огневзорья и без огнесловья?
Горячими тропами огнесловья
Идет всегда безразумная страстСладка ее мучительная власть,
И перед ней, в испуге, безлюбовье
Шарахнется, и, съежась, хладнокровье
Сторонится, чтоб, в страхе, не упастКак счастлив тот, кто может в страсть упасть,
Скользя в нее лавиной огнесловья,
В зной претворяя сердца хладнокровье,
В нее, в засасывающую страстА перед тем бессильно безлюбовье:
Власть безлюбовья — призрачная властЛишь власть любви есть истинная власть,
И этой власти вечно не упасть,
Пусть временно и тленно безлюбовье,
Но где цветет кострами огнесловье,
Где соловьем руладящая страсть,
Там кровь жарка, — пусть мертвым хладнокровьЭмблема смерти — это хладнокровье,
И ледовита хладнокровья властКак на катке, опасно там упастТех не вернет живительная страсть
Вновь к жизни эликсиром огнесловья,
Нелюбящему — ледник безлюбовьБудь скопческое клято безлюбовье
И ты, его наперсник, хладнокровье!
Будь жизненное славно огнесловье!
Прославься ты, единственная власть,
Под игом чьим отрадно мне упасть, —
Страсть и любовь! и вновь — любовь и страсть!


Tam dolů dolinečkou zděšen chvátá,
tam k domku známému:
„Ach, odpusť, odpusť, Anulěnko zlatá,
ach, odpusť milému!“


Un sguardo altero e vergognoso e vago,
un minio che uno avorio bianco pinge,
gli ochi mei stanchi a lacrimar suspinge
mutandoli in un rivo, un fiume, un lago.


Malovaná okénka
na lavičky hledí –
koho čeká panenka,
dobře ona vědí. –


Eo non pòzzo plu mucciare,
ché la morte m'à abattuto;
tolto m'à lo sollazzare
d'esto mondo là o' so' essuto;
non n'ho potuto altro fare,
so' denante a vui venuto;
èn'me opporto lo to adiuto,
ché 'l Nimico me vòle accusare".


Allegro Cincinnato seguitando
l'andava, e Persio poi, come potea,
giocondo sé nel sembiante mostrando.


Es ist der Zweck in Gottes Wort
Deß Herren Christi Namen:
Er ist das Heil, der Seelen Hort,
Der vielbefruchte Samen.
Auf diesen Zweck der Glaube trifft,
Von Ihm zeugt der Propheten Schrifft.
Er ist allein
Der Kirchen festgegründer Stein.


Distant from the madding croud,
Scene of avarice and gain,
Quitting smoak for silver fountains,
Choosing health, and leaving pain.


Beszélje el minden ember, az éjjel mint nyúgodott?
Szent Mihály nap éjszakáján mint aludt s mit álmodott?
Én elmondom, mit álmodtam: emlékezem rá nagyon, -
Mert az álom nem mindig az essős időtől vagyon, -
Én elmondom, mit álmodtam. - - Az éjjel, hajnal felé,
Édes ölébe az álom gyengén merített belé.
S ímé, maga Dubranovszky előmbe jött álmomba,
Az, aki essőt-mit, megmond a kalendáriomba.
Fekete palástján írva voltak az égi jelek,
A napnak, holdnak járását kijegyezgette velek.
Innepi veres zsínórral van kihányva ruhája,
Bőjtöt jegyző kereszteket sűrűn raktak reája.
Hó, zúzmaráz, dér, fergeteg a hajál csorgottak,
Héség, dörgés, ragya, villám két orcáján látszottak.
Egyik kezébe üvegcső, mellyel asztronómizált,
A másikba, mint a karom, oly nagy vásár-liszta állt.
Utána Streibig, Landerer, más typographusokkal,
Kis István is Tyukodival s utól Tóbi azokkal.
S midőn éppen elbámúlván azt akarám kérdeni,
Mit akar, mi jó hírrel jött; így kezde beszélleni:
Hát asztronómusnak azért tett a király engemet,
Hogy holmi okos emberek fel se vegyék könyvemet?
Hát szabad-é már Szent Mihályt harmincadikra tenni,
Holott huszonkilencedik napon kell annak lenni?
Ha a névnap is már máskor fog esni: mit mondanak,
Akik engem különben is főhazugnak tartanak?
Ezt legalább még ekkorig a világ megfogadta:
S ki meri most abba magát avatni az ebatta?
Ki mérészli megsérteni most királyi tisztemet:
Hiszen a császár sem szokott korrigálni engemet?
De tartok ám, hogy akik így elhányják a szenteket,
A kanonizálásra is rávetik a fejeket.
Bécsúsz a világosodás már a kalendárjomba,
Beh megtetszik, hogy nincs pápa már a Vaticanomba.
Óh jé! ha Mihály arkangyal meg találja hallani,
Hogy a nevét odább tették, ugyan mit fog mondani?
Mit fog maga a király is, ha a fülébe viszik:
Hogy egynehány okoskodó egy nappal odább iszik?
Hiszen az ördög se kap úgy a kalendáriomon,
Ha a névnapot se tartják véle többé egy nyomon,
Éhhel vész el Streibig uram minden typographussal,
S Tóbi sem fog többé bírni Somogyba annyi jussal,
Már kétszer elnéztem ugyan az idén Nagybajomba,
Hogy tettek korrigációt a kalendáriomba.
Hogy Eszter meg Mihály napja szombaton talált lenni,
Uraságtok vasárnapra méltóztatták áttenni.
Most megmondom, hogy ez nekem préjudíciumra van,
Most elnéztem, de harmadszor el nem nézem ám ugyan.
Jól tudom, hogy vasárnapra azért tetszett átvinni,
Mert vasárnap kommódabbúl lehet enni és inni.
És csak azért engedem el magam is hibájokat,
Hogy örömmel és kedvekre tőlthessék névnapjokat.
Kívánom is, hogy vídámon egyenek és igyanak,
Barátságos indúlattal s víg szívvel múlassanak.
Számos esztendőt nyerjenek az Isten áldásitól,
Hogy még sok kalendárjomot vehessenek Tóbitól.
Mind Mihály, mind a nem-Mihály, akik itt örvendenek,
Tőltsenek sok szép szerencsés esztendőket. - Éljenek!


Las vns dis manna nicht verachten
vnd nach der wachtlen lustern sehr,
Das ist, nach fremmdem scheinbarn trachten,
der kützeligen menschenlehr.


Manches Stücklein auf den Schanzen
Aufzuspielen frisch es galt!
Drum, käm' heut uns Lust zu tanzen,
Fehlt' uns manch ein Spielmann bald.


Da kam eine Schifferin rüstig heran,
Sie faßte das Ruder und wandte den Kahn;
Wir sprangen mit Mutwill und Lachen hinein,
Fast war der gebrechliche Nachen zu klein.


Z pobořených věží klína
štíhlé sosny vyrůstají,
v trávě vlhké na nádvoří
s kůzlaty si srny hrají.


新诗时出笑谈中
清似松江夜雨风
邂逅碧云来入句
老夫真欲愧辽东


二仪清气几曾衰
前辈风流可得追
康乐后身孙处士
一池春草梦回时


Die Schäze deiner keuschen Zucht
Und der noch unberührten Brüste
Sind warlich eine seltne Frucht,
Nach der ich innerlich gelüste.
Erschrick nicht vor der schnellen Hand
Und las sie in dem Busen spielen;
Ich führe dich in einen Stand,
Des Lebens Kern und Marck zu fühlen.


Annak szívét pedig a vetélydüh lakja,
S még egyszer, utószor szóra nyilik ajka:
- “Istenemre! - mért is tagadnám előtted,
Deliséged egyik oka, hogy gyülöllek.


Das Heil der Stadt/ Gerechtigkeit/
ist ewig außgewiesen/
das Rhathauß wird bey solcher Zeit
nicht sonderlich gepriesen/
ein jeder thut was jhm beliebt/
der Krieg den Haußstand hoch betrübt/
das Vieh stirbt ohne Futter/
die Grossen fallen durch das Schwerd/
die Kleinen Hungersnoht verzehrt/
der Säugling an der Mutter.


Všel v jeseně sem pozdním čase,
a ona přec má tolik vnad,
jak tehdy přec je svůdná zase,
kdy dítě, skráň jí v trávu klad!


E di me forse udranno e l'Indo e 'l Moro:
Questi fu certo in questo uman soggiorno
De' celesti amatori esempio e norma.


  Срезневской
Вместо мудрости – опытность, пресное,
Неутоляющее питьА юность была – как молитва воскресная…
Мне ли забыть ее?
Столько дорог пустынных исхожено
С тем, кто мне не был мил,
Столько поклонов в церквах положено
За того, кто меня любил…
Стала забывчивей всех забывчивых,
Тихо плывут годГуб нецелованных, глаз неулыбчивых
Мне не вернуть никогд


Von ewrer Kreitzinn senckt ihr ein
Nur ihren Leib und ihr Gebein,
Ihr bestes fleucht die Grabes-Höle
Vnd schwebet bey der Frommen Schaar,
Sie ist ohn Schmertzen immerdar
Was anlangt ihre liebe Seele.


Ne felejtsd el, hogy bujdosó vagy itt,
Sötét vértek közt csillan arany-vérted,
S országom örökös Urának én
Nagy idegen-adót
Fizetek érted.


Bouřlivě mu zatleskali,
pana Guillema pak zvali,
by též zpíval cos a hrál;
vstal on, uklonil se, prál:
„Nejtajnější duše sen
povídá se ve dvou jen,
kde však taký panstva květ,
mlkne ve ostychu ret,
zde lze pouze veršů tokem
měřiti se – s cizím sokem!“


Rose der Liebe, du bist auch die Rose des Schweigens. Zu roh ist
Jener das irdische Wort. Lieber erstummt sie und stirbt!


Kdo slovem jediným vzdor bouře v lebce zmůže
a něžně promění ji v božství slunný chrám,
kde kvetou rozkoše a štěstí věčné růže?
Kam zanese mě žal, až bloudit budu sám?


Sie geht zu Wald und sammelt Moos, beim Nachbar bettelt sie Schnüre
Und alte Nägel und derlei Zeug, beim Schuster Kleister und Schmiere,
Die gute, arme Frau Rösel.


旅邸魂惊月在床
昨宵梦里见黄香
废城衰柳空残雪
哭断斜阳过大梁


Věcně jenž necítí, mez kdy tísní,
úzký že bude zas nástupcům svět,
syn že zas lehce a brzy vše zboří,
jak on kdys bořil na rtech s písní,
syn že zas prostory větší si stvoří,
aby sny větší moh vystavět?


Dem Vaterland wollt ich entrinnen,
Weil es nicht stark und frei –
Da schmeichelt meinen spröden Sinnen
Der heimathliche Mai.


Dieses, mein' ich, sagt' uns zu
Ungezweiffelt Glück und Ruh.
Möcht' auch ich darüber sterben,
Damit stirbet nicht die Welt,
Und was mir Gott hinterhält,
Giebt er müglich meinen Erben.


Les dieux m'ont entendue ! Envoyé des lieux sombres
Où d'un sceptre de fer Aidès conduit les ombres,
Fils de Priam, — Et toi dont le cœur est changeant
Et perfide ! Écoutez. Sur son trépied d'argent,
Dans Larisse, le dieu qu'honore Lycorée,
Fit entendre autrefois sa parole sacrée.
Jeune encor, mais déjà plein de transports pieux,
J'accoutumais ma voix aux louanges des dieux,
Et le grand Apollon guidait mes pas timides
Sur les sommets chéris des chastes Piérides.
Livrant à mes regards les temps encor lointains
Le dieu me révéla vos sinistres destins,
Fils de Priam, et toi, d'Éros indigne esclave !


Daß er die Welt sampt allen Sachen
Erschaffen hab nur uns zu gut,
Todt, Sünde, Höll und ihren Drachen
Erwürgt durch seines Sohnes Blut,
Der für uns ist gestorben
In höchster Schmach und Hohn,
Dadurch er uns erworben
Die ewig' Ehrenkron,


Von dir begeistert, weist die Schöne
Dem Stutzer ihre weissen Zähne,
Und gähnet ihn extasisch an:
Du hüllst dich in die reichsten Kleider,
Und nur zu oft trifft man dich, leider!
Auf schönen Mädchenlippen an.


Sbor paní nemá nic než metly,
meč starci jen a hoši hrot,
ó kéž by s Matějem se střetli
a s Hájem, hlavou jeho rot!
A střetli se, už boj se šíří,
v před Jana útočí, v zad Jiří,
a Viktorín v bok Uhrům vtrh’;
král Matěj vztekem klel a prch’.


Selbst die Katze krümmt den Rücken,
Zwar vor solchen Feindes Tücken
Schützt ein rascher Flügelschlag,
Auch ist wohl ein Engel wach.


Und unser lieber Herr vernahm
Der Seele letzte Worte.
Umringt von tausend Engeln kam
Er herrlich an die Pforte.


Erde, wie du lebest und grünst!
Hast das Grab der Liebe umsponnen
Lustig mit Blumen bunt, mit grünen Gräsern,
Webest Moos um die Steine.


ve bitir maceranı


kiknek arca csak akként derül,
mint a kapzsi archeológ arca,
ha a múmiából kincs kerül.


Así bella aureola te circunda
y hoy de Trajano al par y Elio divino
álzase el nombre de Isabel Segunda


Et redevenu l'humble amant,
Il s'en retournait vers la gouge.
Il baisait son sein noir fumant,
Sa chère lèvre de fer rouge,


Er ließ die Statt Jerusalem/
Vnd kam zum Stattle Bethlehem.
O Gott mein Lieb! O Gott mein Lieb!
O Armut! O Demut! O Gott mein Lieb.


És ne kérdezz, mit morogtam;
Badar beszéd... kacagj, kérlek...
- Ah! ha birhatnám kis üres
Boldogságos fejecskédet!


Glücklich der Staubgeborne, den du liebst,
Du Einz'ge, die du Licht und Leben giebst
Vom Kelch, um den die Bienen summen,
Bis zu der Mark des letzten Sonnenballs,
Wo in der Nacht des abgrundtiefen Alls
Die Töne, graunerfüllt, verstummen.


Le costor fronti a mirar riverenti,
così pinte, ne fanno, e in noi pensieri
destano de le cose più eccellenti:


e benché poco gli occhi alto levassi,
pur qualche raggio venìe di nascoso,
ma 'l crino invidioso
subito il ruppe e di sé mi fe' velo.


Ale slyš! Zas ozvaly se gusle,
novou zpěvák započíná píseň.
Nezpívá však o minulých bojích,
o junácích z časů dávno zašlých,
ne! on o nich, o nich samých zpívá,
jejich kraji, o vsi jejich rodné,
smělém činu jejich vlastních synů,
o němž sami dnes mu vyprávěli.
Provázeny guslí hudbou dumnou,
plynou verše zpěvu řekou šumnou:
„Vraní horo, planino ty skalná!
Vraní horo, krajino ty žalná!
Kolika jsi matkám syna vzala?
Kolika z nich srdce probodala?
Kolik sester odělas v šat černý?
Vraní horo, žíznivá ty země!
Ještě dost ses nenapila krve?
Zas už po ní ta tvá ústa prahnou?
Dosti ještě masa junáckého
havranů tvých nepozřela hrdla?“ –
Rytmem známým, zpěvu šumnou řekou
proudí verše, vlní se a tekou.
Večer již se sklání nad krajinou,
ale gusle zní a verše plynou.
Vzrušeně i zbožně vesničané
naslouchají písni zadumané.
Dovedla by žíznivá ta nitra
naslouchat jí do samého jitra.
V půdu srdcí, zprahlou, rozpukanou,
slova kanou vlahou požehnanou. –


Hört, was dort jener Richter sagt:
Ich muß die Witwe hören,
Dieweil sie mich so treibt und plagt.
Sollt denn sich Gott nicht kehren
Zu seiner Schar,
Die hier und dar
Bei Nacht und Tage schreien?
Ich sag und halt:
Er wird sie bald
Aus aller Angst befreien.


Co jej tedy trudit může?
Zvedl hlavu v jizby šeři,
otrok cizí, hlavu chýle
u řezaných stál tam dveří.


Wi ward dein heilger nahm in disem bösen volk
Gelästert nicht durch so gar manches Land?
Wi haben si sich nicht empört?
Was widerstand geschah so vilen Millionen?
Und dises his mit schein di höchste heilikeit?
Was ist vor Rath nicht itz in ihrem sinn?
Si haben gegen dich in mir sich meist verschworen
Zu hinderen dein grosses werk!
Di warnung ist zur lauter schertzung worden:
Si hat auf mich so manche noth geführt.


冀北奇才万马空
惊人佳句墨深浓
春风桃李人应识
要看寒溪涧底松


Vuelve otra vez el día congojoso
y me encuentra del modo que me deja,
despierto sin alivio ni consuelo,


Jak se sluší a patří na docenty,
dělá páter Šrámek občas experimenty.
Ondyno vyndal z kouzelné láhve zátku
a několika doušky ku počátku
našeho letopočtu přenesl se zase
tam, kde svatá země rozkládá se.
Jest tam velice horko. U Jordána
spatřil svatého Jana,
jak křtí Krista pána.


Die Dienstmagd, welche geht nach Brod und Käse,
Wurst oder sonst so was,
Sie käm sofort in strenge Haft, vergäße
Sie einmal ihren Paß!
Sie einmal ihren Paß!


Muškáty živé hořely v mém okně,
zelené listy prozářeny sluncem,
a zvenku zaléhal sem kdákot slepic
a čimčaření šedých vrabčíků
a ze dvora mi velký ořech šuměl.


Jak krásno venko! blankyt skvělý
Zaduje větřík...


Ne ku slzám, brž k usmívání
Tvůj otvírej se vlídný hled;
a ku radosti, ne ku lkání
Tvůj naladěn buď vezdy ret.


Spí paní v lenošce. V snu z okna zhlíží...
Hle, šedý rytíř k pavlánu se blíží,
juž z dáli dvorně králové se kloní
a hravou rukou v strunách loutny zvoní:


O Jesu, Meine Wonne,
Du Meiner Seelen Sonne,
Du freündlichster auf Erden,
Laß Mich dir dankbahr werden!


Todas las cosas son palabras del idioma en que Alguien o Algo, noche y día, escribe esa infinita algarabía que es la historia del mund En su tropelpasan Cartago y Roma, yo, tú, él, mi vida que no entiendo, esta agonía de ser enigma, azar, criptografía y toda la discordia de BabeDetrás del nombre hay lo que no se nombra; hoy he sentido gravitar su sombra en esta aguja azul, lúcida y leve,que hacia el confín de un mar tiende su empeño, con algo de reloj visto en un sueño y algo de ave dormida que se muevJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 183 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Auf Rosen mach ich gute Reime,
Auf Rosen schläfet meine Brust,
Auf Rosen hab ich sanfte Träume
Von still- und warm- und weicher Lust,
Und wenn ich einst von hinnen fahre,
So wüntsch ich Rosen auf die Baare.


Wir sind ô Michael bereit 30
mit dir zu ziehen in den Streit/
den Streit den Lucifer gemacht/
und uns in Harnisch hat gebracht.
Komm Sieges fürst/ komm Michael
komm Artzte Artz/ komm Raphael!


Dann Gott der HERR ist Sonn vnd schildt,
gibt gnade, güt vnd ehre mildt,
er leßts an jm nicht fehlen.
Für der welt hon, spot, schmach vnd haß
wil er alls gut on vnderlaß
gar reichlich mit vns theylen.
Wol dem, der Gott heymstelt sein Sach,
ist jm bereyt
in lieb vnd leydt,
dem hilfft er auß dem vngemach!


hor risplendono in ciel, fatti sei lumi,
e tanto havrem qua giù gioia e salute,
quanto lor ne daran benigni aspetti.


... a las dos de la tarde
la niebla me acosa brutalmente, me golpea,
me hiela;
... intento resistirla cubriéndome la cabeza
y los ojos:
las brasas con que vivo;
... hoy no saldrán los ángeles del cielo
ni medrarán tampoco el sol, los musgos ni el canto de la urraca;
... nada ni nadie quiere salir a la intemperie
y morir; hace frío, mucho frío.


Wer giebt/ o mund/ dier diesen muht/
daß du durch blasses lippen-bluht
beschmutzst den heilgen schnee der hände/
der durch der heissen seuftzer pflicht
wohl schmältzen solte/ wan er nicht
wer' unentfündlich sonder ende.


Jehovah, Ach! wi hastdu mich geführt
Bis nun zur sibnen Prob?
Was längst vor uns Propheten figurirt,
Dis ist, das ich aufhob!
Wi schrekklichst hat di Noth mich nun entzirt?
Dein ist der Sig und Lob.
Ich freue mich, weil du erscheinst,
Und mein Weisblaues Kaisersteinst!
Dein knabe soll in Satans flutt ertrinken!
Umsonst, di Hülf aus Drabitz wil schon blinken.


Disselo a lei, il che udir gravoso
molto le fu, ma questo non ostante,
Pandar, sì come amico studioso,
mandò tosto per lui un presto fante,
il qual sanza pigliare alcun riposo,
in brieve spazio a Troiol fu davante;
il quale, udito ciò per che venia,
lieto per ritornar si mise in via.


Mas o que mais me turba é o mistério
da tua carne em febre de desejo,
e, assim, a arder, radiando em halo etéreo,
como se a Virgem lhe aflorasse um beijo…


Doch kaum erschien das nächste Jahr,
So nahm man mit Erstaunen wahr,
Daß jede Rebe dreifach trug.
Da wurden erst die Söhne klug,
Und gruben nun Jahr ein Jahr aus
Des Schatzes immer mehr heraus.


Viz v tom moudrost, jakou svět ten přede,
A s ní jako s bohyní si jede
Věkovitou věstě pro ni vládu.


Muß ihm es denn ein Mörder nun
Zuvor in deiner Liebe thun,
Verdammstu den, der dich befreyet,
Urtheilstu dem das Leben ab,
Ohn den die gantze Welt ein Grab,
Und kreutzigst, der dich benedeyet?
Doch ach, was klag ich Ander' an,
Ich habe dieses selbst gethan.


Seht ihr jene Kugelpyramide?
Jede Kugel trägt, nur Eine nicht;
Jede trägt wie die Karyatide
Und das Tragen ist für alle Pflicht.


Erhebe dich zu Gott, wirf deinen ganzen Sinn
Und alles, was du hast, auf ihn alleine hin.
In ihn verliebe dich, um ihn sei keusch betrübt,
Wie selig ist der Mensch, dem nichts als Gott beliebt.


Itzt aber, da ich nun, durch Gottes Huld, genesen,
Da ich nun wieder bin, was zuvor gewesen,
Da aller Schmertz dahin, als ein leichter Schaum;
Ist mir, ob wacht' ich auf aus einem schweren Traum,
Der uns, bey dunckler Nacht, mit schwartzen Larven plaget,
Mit Schreck-Gespensten droht; der aber, wenn es taget,
Zusamt der Furcht verfleucht, Ich lebe wieder auf;
Die Sinne schärfen sich;
Des Blutes Circkel-Lauf
Fliesst wieder ordentlich.
Der Schlaf, die Essens-Lust,
Erquicken mich aufs neu': Es labt die matte Brust
Ein lieblich-löschender beschäumter kühler Tranck.
Gib dann, o Gott, daß ich die Gnade wohl betrachte,
Gib, da mein Leib gesund, daß ja mein Geist nicht kranck
Um Undancks-Fieber sey, noch deine Huld verachte!


My sheep, companions kind and true,
Yes, I can feel a pang for you;
Come gather round, and I will keep
The watch, and sing while you shall sleep.


Ne l'albergo un garzon stava per fante,
ch'in casa de la giovene già stette
a' servigi del padre, e d'essa amante
fu da' primi anni, e del suo amor godette.
Ben s'adocchiâr, ma non ne fêr sembiante,
ch'esser notato ognun di lor temette:
ma tosto ch'i patroni e la famiglia
lor dieron luogo, alzâr tra lor le ciglia.


Ich will dir geben den Reitknecht mein,
Dazu fünfhundert Thaler.«


残星点点照船明
敲石寒炉曙火生
推枕坐看江市过
梦中听得卖鱼声


Yo estaba proscrito de la vida. Recataba dentro de mí un amor reverente, una devoción abnegada, pasiones macerantes, a la dama cortés, lejana de mi alcance.
  La fatalidad había signado mi frente.
  Yo escapaba a meditar lejos de la ciudad, en medio de ruinas severas, cerca de un mar monótono.
  Allí mismo rondaban, animadas por el dolor, las sombras del pasado.
  Nuestra nación había perecido resistiendo las correrías de una horda inculta.
  La tradición había vinculado la victoria en la presencia de la mujer ilustre, superviviente de una raza invicta. Debía acompañarnos espontáneamente, sin conocer su propia importancia.
  La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
La fatalidad había signado mi frente.
  Yo escapaba a meditar lejos de la ciudad, en medio de ruinas severas, cerca de un mar monótono.
  Allí mismo rondaban, animadas por el dolor, las sombras del pasado.
  Nuestra nación había perecido resistiendo las correrías de una horda inculta.
  La tradición había vinculado la victoria en la presencia de la mujer ilustre, superviviente de una raza invicta. Debía acompañarnos espontáneamente, sin conocer su propia importancia.
  La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
Yo escapaba a meditar lejos de la ciudad, en medio de ruinas severas, cerca de un mar monótono.
  Allí mismo rondaban, animadas por el dolor, las sombras del pasado.
  Nuestra nación había perecido resistiendo las correrías de una horda inculta.
  La tradición había vinculado la victoria en la presencia de la mujer ilustre, superviviente de una raza invicta. Debía acompañarnos espontáneamente, sin conocer su propia importancia.
  La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
Allí mismo rondaban, animadas por el dolor, las sombras del pasado.
  Nuestra nación había perecido resistiendo las correrías de una horda inculta.
  La tradición había vinculado la victoria en la presencia de la mujer ilustre, superviviente de una raza invicta. Debía acompañarnos espontáneamente, sin conocer su propia importancia.
  La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
Nuestra nación había perecido resistiendo las correrías de una horda inculta.
  La tradición había vinculado la victoria en la presencia de la mujer ilustre, superviviente de una raza invicta. Debía acompañarnos espontáneamente, sin conocer su propia importancia.
  La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
La tradición había vinculado la victoria en la presencia de la mujer ilustre, superviviente de una raza invicta. Debía acompañarnos espontáneamente, sin conocer su propia importancia.
  La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
La vimos, la vez última, víspera del desastre, cerca de la playa, envuelta por la rueda turbulenta de las aves marinas.
  Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
Desde entonces, solamente el olvido puede enmendar el deshonor de la derrota.
  La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.
La yerba crece en el campo de batalla, alimentada con la sangre de los héroes.


Treue war nicht seine Sache,
Laridah!
Drum ists besser, daß ich lache:
Laridah!
Wärs nicht gestern mir geschehen,
Laridah!
Müßt ich's morgen mich versehen.
Laridah!


Teď se svou kulturou a se svou poesií,
a s plody přísných věd a velkých theorií,
krev v žilách uvadlou a nervy strhané,
v dny příští hledíme a strach nám mrazí šíji:


夜雨响幽涧
晓云归远山
阴晴识天意
一为破愁颜


Vídeňské noci, jak vás miloval jsem,
opilost vaši, vaši hýřivost!
Své dravé vášně na lup vysílal jsem
všech předsudků a všeho citu prost. –


Olykor éjjel... szívem hogy zakatol!
Az ágyon ujjam tévedezve jár,
S nagyon közel, mellettem valahol
Halkan megkoccan a vizespohár...
S nem tudom, hol vagyok... akadozón
Rémlik elém az elmúlt, messzi est,
S az ujjam a fagyos márványlapon
Reszketve egy gyújtót keres...


Ha, welcher Donner! welcher Kampf!
Wir speiten Flamm' und Tod;
Wir wandelten in Rauch und Dampf,
Schwarz wie der Höllen-Gott.


Pak Sabbat velký, sladký, nekonečný,
co za ním je? Den třetí věčný?
či noc jen míru? – –
Má naděj sladká a má láska zkvetla
a v srdci probodená ruka světlá
mou pozvedala víru.


Ma poi che la gran torre in sua difesa
d'ogni intorno le guardie ha così folte
che da poche mie genti esser offesa
non pote, e inopportuno è uscir con molte,
la coppia che s'offerse a l'alta impresa,
e 'n simil rischio si trovò più volte,
vada felice pur, ch'ella è ben tale
che sola più che mille insieme vale.


C’est en un mot, la triste cinquantaine.
Moirage mûr, pour tous fruits tu ne portes
Que vue hésitante et marche incertaine
Et ta frondaison n’a que feuilles mortes !


Altri si vive in canti e in balli e in giostra,
altri a cosa gentil muove l'ingegno,
altri il mondo ha e le sue opre a sdegno,
altri quel che drento ha, fuor non dimostra.


Und brünstig betet' er zu Gott empor;
Da klang dies Wort unheimlich in sein Ohr:
»Ihr sollt mich beichten hören, mich entbinden,
So lieb Euch Euer Kopf ist, meiner Sünden.
Confiteor:
Es lastet mancher Mord auf meiner Seele,
Darauf war einmal mein Gewerb gestellt.«
Demütig sprach mit angstgeschnürter Kehle
Der Mönch: »Wer ist, mein Sohn, in dieser Welt
Ganz frei von Fehle?«


I hyne Kumán, Tatařín
i s koněm srostlý Čud,
lid vlastní bije ten i ten
a množí pláč a trud.


a matar a alguien, corriendo entre los árboles...


když usednuv na stožár
pod žhavými blesků biči
v živlů ruch a rej a svár
racek křičí;


كَساني وَلَم استَكسِهِ فَحَمَدتُهُ
أَخٌ لَكَ يُعطيكَ الجَزيلَ وَناصِرُ
وَأَنَّ أَحَقَّ الناسِ إِن كُنتَ حامِداً
بِحَمدِكَ مَن أَعطاكَ وَالوَجهُ وافِرُ


AS I  and my Sire,
Sat musing o'er a smoky Fire,
We heard a Knocking at the Door,
Rise, something is the Matter sure.
The little Turret seem'd to quake,
The Shelves, the Chairs and Tables shake;
cries, O, what's the Matter?
And  Teeth began to chatter:
The frighted Door (as what could choose)
Flew open (pray believe the Muse)
A hollow Voice for Entrance calls,
And soon — Although the dirty Walls
Were stain'd with Ignorance and Sin,
Yet   ventur'd in,
Not in a Cherub's Form enshrin'd,
Nor in the shape of human kind:
But Locks and Hinges round him glow,
In Figure like a neat Buroe;
Like Brambles in a thorny Gap
Stood  Hair beneath her Cap:
Her frighted Senses gone astray,
She bent her Knees in act to pray;
But the presuming Priest drew near,
As void of Piety as Fear,
And by its Side undaunted stood,
And wou'd persuade us it was Wood:
With Rev'rence then we did presume
To place him in the little Room;
The Priest excluded with the rest,
The Stranger  thus address'd,
(Tho' shaking with Surprise and Fear)
'O say what Power sent thee here,
'Not Fortune, for I ne'er cou'd see
'As yet her Favours bent on me:
'Nor Chance although we often find
'She governs most of human kind;
'Or can, against the Maid's Desire,
'Throw Madam's Caudle in the Fire;
'Can light a Candle, or can miss,
'She never brought a thing like this.


Und kühlen Hauches durch die Adern rinnen
Fühlt ich die Kraft, entgegen Lust und Schmerz
Vom Leben fest mich selber zu gewinnen,
Wenn andres nicht, so doch ein ganzes Herz. –


Sie brechen eine Bahn
Durch Eis und Trümmer kraus,
Und klettern kühn hinan
Ins gottumschirmte Haus,
Und ziehen einen Schatz
Von Jesu Treu hervor:
»Der Vater ist's, macht Platz,
Die Mutter zieht empor,
Und lebend Kind vor Kind«:
Wo drei zum Vater mein
Vereint im Beten sind
Will ich bei ihnen sein. –


„Durch Mord und jede faule That
Trägſt Du die Krone Dein,
Doch klebteſt Du mit Blut ſie feſt
Wird doch nie Deine ſein.


走笔题诗每欲欢
九原情况和终难
何人却有丹青手
写出幽贞卷上看


Ist er durchs Vergängliche gedrungen,
Kehrt die Seele in die Ewigkeit,
O, so ist dem Tod genug gelungen,
Und er stürzet rückwärts in die Zeit.
Um die Seele bleibet Wonn' geschlungen,
Alles giebt sich ihr, die alles beut,
Wird zum ew'gen Geben und Empfangen,
Kann des Wechsels Ende nie erlangen.


无邻无里不成村
水曲云重掩石门
何用深求避秦客
吾家便是武陵源


يا أُمَّ عَبدَ المَلِكِ اِصرِميني
فَبَيِّني صَرمِيَ أَو صِليني
أَبكي وَما يُدريكِ ما يُبكيني
أَبكي حِذاراً أَن تُفارِقيني
وَتَجعَلي أَبعَدَ مِنّي دوني
إِنَّ بَني عَمِّكِ أَوعَدوني
أَن يَقطَعوا رَأسي إِذا لَقوني
وَيَقتُلوني ثُمَّ لا يَدوني
كَلّا وَرَبِّ البَيتِ لَو لَقوني
شَفعاً وَوَتراً لَتَواكَلوني
قَد عَلِمَ الأَعداءُ أَنَّ دوني
ضَرباً كَإيزاعِ المَخاضِ الجونِ
أَلا أَسُبُّ القَومَ إِذ سَبّوني
بَلى وَما مَرَّ عَلى دَفينِ
وَسابِحاتٍ بِلِوى الحَجونِ
قَد جَرَّبوني ثُمَّ جَرَّبوني
حَتّى إِذا شابوا وَشَيَّبوني
أَخزاهُمُ اللَهُ وَلا يُخزيني
أَشباهُ أَعيارٍ عَلى مَعينِ
أَحسَسنَ حِسَّ أَسَدٍ حَرونِ
فَهُنَّ يَضرِطنَ مِنَ اليَقينِ
أَنا جَميلٌ فَتَعَرَّفوني
وَما تَقَنَّعتُ فَتُنكِروني
وَما أُعَنّيكُم لِتَسأَلوني
أُنمى إِلى عادِيَةٍ طَحونِ
يَنشَقُّ عَنها السَيلُ ذو الشُؤونِ
غَمرٌ يَدُقَّ رُجُحَ السَفينِ
ذو حَدَبٍ إِذا يُرى حَجونِ
تَنحَلُّ أَصفادُ الرِجالِ دوني


Pro mne ty neplač; nebo moji dnové
Jsou věčni, a mé oči zbyvše lesku
Tam věčnému se odemknuly blesku.


Mi rincresce, compar, ch'oggi non posso
porvi in man noncovelle intiero e puro,
com'a dir darvi la carne senz'osso.


Alas! obsequious to her stern command,
A sullen-pensive brotherhood they came,
Refus'd to trace the paths by Nature plann'd,
And raz'd from Glory's page their ancient name.


Štěstí, že déle tu nemusím býti,
obolus dal jsem jíž, mohu zas jíti;
lépe, než v mámivých voňavek puchu,


Az szerencse csudálatos magába,
Mely hamar ő jóból fordul gonoszba,
Nem kell kevélködni jó szerencsába,
Csak kell lenni érte hálaadásba.


Mein Gebeth müsse vor Dir rügen, wie ein Rauch- Opfer; meiner Hände Aufheben, wie ein Abend- Opfer.


Ennyit darált a vén malom
Egy lélekzés alatt;
Itt a mogorva úr
Szóhoz jutott s szólt:
„Elég már a komédiából,
Különben e bottal némitlak el,
Undok szipirtyó!
Részeg vagy, mint a csap;
Ha kijózanodol,
Jőj hozzám a keresztlevéllel,
(Ott ama nagy házban lakom,)
S a gyermeket elviheted,
De csak ha a keresztlevéllel jősz.
És most hordd el magad... s te
Kövess, fiú.”


Už zhasla, vím,
a zbyl
jen planý rým,
blahých chvil
čpavý dým.


Že mám též, pokud jsme v Čechách,
inkognito jet, –
sic nám dají dotěraví lidé
hrůzu komis hned.


No entanto o capitão manda a manobra
E após, fitando o céu que se desdobra
Tão puro sobre o mar,
Diz do fumo entre os densos nevoeiros:
"Vibrai rijo o chicote, marinheiros!
Fazei-os mais dançar!"


e chi non ha per umiltà ardimento
la bocca aprir, con tutto il viso applaude
e par che voglia dir: — anch’io consento. —


Was hast du nur erreicht
Mit all der Müh und Plage,
Wenn dich am letzten Tage
Dein Stündlein überschleicht?


Pyšné dámy, samý hedbáv šaty jen,
(viď, že bývá hluboko až vykrojen?).
Jakés divné sladké teplo sálá z nich,
jako zvonky v sakristii zvoní smích.


Yo veo que se asconden ya mis ojos
y crece mi dolor y llevo ausente
en el rendido pecho el golpe fiero.
Yo veo ya perderse los despojos
y la membrana de mi bien presente
y en ciego engaño de esperanza muero.


Tož smrtihlav a netopýr
jim přihodili s křídel chmýr
a zaříkání houkl výr.
Pak se i mrtvol kuchty chopí:
ta muže, ona starce ztopí
a třetí chlapce v kotel vklopí.


八载江湖甫召还
深言应又忤天颜
九重不见饥民色
只看先生两鬓间


But when our Country's Cause provokes to Arms,
How martial Musick every Bosom warms!
So when the first bold Vessel dar'd the Seas,
High on the Stern the  rais'd his Strain,
While  saw her kindred Trees
Descend from  to the Main.
Transported Demi-Gods stood round,
And Men grew Heroes at the Sound,
Enflam'd with Glory's Charms:
Each Chief his sevenfold Shield display'd,
And half unsheath'd the shining Blade;
And Seas, and Rocks, and Skies rebound
To Arms, to Arms, to Arms!


Noc věčná v dál se bude střít –
nás potrojených plod –
jak před stvořením paže střel
Bůh nad spoustami vod.“


De újra erősben
Fúj az éji szél,
S a víg cimborákkal
Ő is dalra kél!


Nous naviguons, ô mes divers
Amis, moi déjà sur la poupe
Vous l'avant fastueux qui coupe
Le flot de foudres et d'hivers ;


Mira, alma mia, quel dolce raggio santo,
tu che d'ombrar già sola i suoi splendori
ad onta de la man ti desti il vanto.


Ich denke dran mit wehmutsvollem Schmerz,
Wie rettungslos ein königliches Herz,
Indes das Haus in Rauch und Schutt verfliegt,
Tief unter ihm in schnöden Banden liegt.


Reiche den Becher denn,
Oh! Sawad Ben Amre:
Denn mein Körper um des Oheims willen
Ist eine große Wunde.


a jakoby se vracely
ty oplakané doby,
nač dlouho já tak čekal jsem,
jak v Tobě propuklo by.


Les kolem tak spleten, živá to klec!
Již po čele kanou mu kapky;
jak na posměch tepou v nahrblou plec
jej rolničky bláznovské čapky.


Onde vi giuro pel sabato santo,
vigilia di quell'ova benedette
che metton la quaresima da canto,


	quando, in parte essa riguardando,
vidi star con un'orsa a fronte a fronte
donna gentile e d'ogni biltà fonte;


Ché, s'io vengo pensando,
tenendo l'occhio della mente ottuso,
cosa mortal c'è prestata per uso.


Mensch, wenn du sterben solt, so thu die Furchte hin,
Du wirst die Seele sehn mit Lust vom Leibe ziehn.


Er befahl und man gehorchte
Und man machte alles schön,
Wie man in der Herschelstraße
Es kann alle Tage sehn.


花香不出林
谁识蕙兰心
幸得微风起
吹来满素襟


O schröcklicher Gewalt!
O starcker Hinderhalt
Der böß-gewohnten Sitten/ 19
Von welchen ich so sehr/
Wie starck ich mich auch wehr'/
Werd' immerdar bestritten!
Gewohnheit ist ein Ding/
Voraus bey jungen Leuten/
So einzupflantzen ring/
Und schwärlich auszureuten.


Ich schlenderte den lieben Tag entlang,
Im Herzen regte sich der Hochgesang;
Es brach sich Bahn der Wachtel heller Schlag,
Jedoch mein Lied – es rang sich nicht zu Tag.
Der Mittag kam, ich lag an Silberflüssen,
Die Sonne sucht ich in der klaren Flut
Und durfte nicht von Angesicht sie grüßen,
Der ich allein in all dem Drang geruht.


Dolů a nahoru času jde závaží,
ale my stejní jsme, viď, starý brachu?
Ještě v nás nebe se čarovně odráží,
obloha v běli své, červánky v nachu.


Aber Freund! wir kommen zu spät. Zwar leben die Götter,
Aber über dem Haupt droben in anderer Welt.
Endlos wirken sie da und scheinens wenig zu achten,
Ob wir leben, so sehr schonen die Himmlischen uns.
Denn nicht immer vermag ein schwaches Gefäß sie zu fassen,
Nur zu Zeiten erträgt göttliche Fülle der Mensch.
Traum von ihnen ist drauf das Leben. Aber das Irrsal
Hilft, wie Schlummer, und stark machet die Not und die Nacht,
Bis daß Helden genug in der ehernen Wiege gewachsen,
Herzen an Kraft, wie sonst, ähnlich den Himmlischen sind.
Donnernd kommen sie drauf. Indessen dünket mir öfters
Besser zu schlafen, wie so ohne Genossen zu sein,
So zu harren, und was zu tun indes und zu sagen,
Weiß ich nicht, und wozu Dichter in dürftiger Zeit.
Aber sie sind, sagst du, wie des Weingotts heilige Priester,
Welche von Lande zu Land zogen in heiliger Nacht.


数尽寒鸦日已昏
疏钟隐隐隔林闻
僧归林下柴门静
声逐前村一片云


Laßt lachen uns beim Scheiden.
Im Lachen zeigt sich Herz und Geist.
Ich mag euch ehrlich leiden,
Wär ich auch noch so weit verreist.


Era Morgante come una montagna:
se facea questo, non è maraviglia.
Ma pure Orlando con seco si lagna,
perché pure era omai di sua famiglia:
temenza avea non pigliassi magagna;
un'altra volta costui riconsiglia:
- Posalo ancor, nol portare al deserto. -
Disse il gigante: - Io il porterò per certo. -


Wenn ich scheidend einst muß überspringen
Jene Kluft, die keine Brücke trägt,
Wird mir nicht ein Lied entgegenklingen,
Das bekannt und ahnend mich erregt?
O die Welt ist weit!
Ob nicht die Jugendzeit
Irgendwo noch an das Herz mir schlägt?


彤霞茜雾绕觚棱
楼雪融银滴半层
别绕拟开延福宴
夹城先试景龙灯


Ku předu! A třeba’s neměl
věrné duše ani jedné –
nech to srdce pohozené,
však on přec je někdo zvedne!


Wolan, thu fleissig waß du thust,
Ich aber muß nur mich beklagen,
Daß du nach vmbgekehrter Lust,
Nach meiner Noht wirst wenig fragen.


Wackelnd kommt herbeigeschwommen
Manches alte Zauberschloß;
Hintendrein geritten kommen
Blanke Ritter, Knappentroß.


Wär' im höchsten Himmel was
Unsre Seele zu vergnügen,
Oder Gott selbst hätte das
Unter seinem Hertzen liegen,
Würd' er solches auch auff Erden
Uns ohn Zweiffel laßen werden,
Wenn der unser Werber ist;
Glaube, denke, was du bist.


思归恨臂不成翰
却笑谁令汝出山
梦暂得归归未得
且编归梦寄书还


أُريَّة أَنتِ فائِدَةُ الزمانِ
فَقَد فُقتِ المَمالِكَ في مَعانِ
وَقَد رُمناكِ مِن بَلَدٍ بَعيدٍ
فَأَدناكِ الإِلَهُ بِلا تَوانِ
بَذَلنا جُهدَنا عَزما وَحَزماً
وَوَطَّنّا الكُماةَ عَلى الطِعانِ
وَأَجهَدنا العَزائِمَ وَالمَساعي
وَأَعملَنا الحُسامَ مَعَ السِنانِ
لِيُهَنيء أَهلَ مالِقَةَ اِنتِصاري
وَإِعزازي لَهُم بَعدَ الهَوانِ
سَيُنقِذُهُم وَيُنميهِم جَميعاً
رِضاعُ الخَيرِ إِن دَرَّت لِباني
وَأُرقيهِم ذُرى دَرَجِ المَعالي
كَما أُجنيهِمُ ثَمرَ الأَماني
وَأَضعافُ الَّذي يُبدي لِساني
إِلَيهِم ما يَجِنُّ لَهُم جِناني
فَحُقَّ عَلَيهِمُ شُكرُ اِمتِعاضي
وَما خلقي اِمتِنانٌ بِامتِنانِ
وَلَكِنَّ الحَقائِقَ مُخبِراتٌ
وَكَم خَبَرٍ يَنوبُ عَنِ العيانِ
أَلَم أُعتِقهُمُ مِن ذُلِّ كُفرٍ
جَرى في ضيمِهِم مِلءَ العِنانِ
وَتوراةٌ مُحَرَّقَةٌ أَعَزَّت
فَطالَت ذُلَّةُ السَبعِ المَثاني
إِلى أَن ثارَ بي عَزمٌ يَمانٍ
فَأَدرَكَ سُؤلهُ العَضبُ اليَماني
وَأُنضيَتِ الصَوارِمُ خاطِياتٍ
فَكانَ قَضاؤها سِحرُ البَيانِ
فَعادَ البِرُّ مَعمورَ المَغاني
وَآضَ الفسقُ مَهدومَ المَباني
وَقامَ إِمامُ جامِعِهِم يُصَلّي
وَآنسَتِ المَسامِعُ بِالآذانِ
وَكانَ ذَوو الهُدى ما بَينَ ثاوٍ
قَتيلٍ أَو فَقيدِ العَقلِ فانِ
مُذِ اِقتَرَنَت بِبَرِّهِمُ يَهودٌ
أَباحَ حُسامُهُم حُسنَ القِرانِ
عَتادي أجرُ ما أولَيتُ فيهِم
مِنَ الفَتَكاتِ بِكرٍ أَو عَوانِ
وَحَسبي في سَبيلِ اللَه مَوتٌ
يَكونُ ثَوابُهُ خُلدَ الجِنانِ


Most a kút elapadt,
S gémetlenűl
A puszta kútágas
Áll egyedűl.


¿Puedo creer que aquesto es verdad? Puedo,
si miro que es mujer. Diana hermosa
pidió mi mano, y la color de rosa
al dársela, robó del rostro el miedo.


S a félsötét szobában nézz körül, -
Érzed? reszketnek a bús bútorok ma,
Rejtelmesen mind hozzád tántorogna,
S mint halk, borús raj, körbe tömörül:
Öreg rabszolgák, zsibbadt, árva testek,
Leomlanának, s édes ujjaid
Lágy simítását kérni bújna mind,
Hogy érezzék zsongító, enyhe tested.


A na něm, pod ním, kol a kol
jak celá mračna včel,
co pracujících tvoří ruk,
co myslících plá čel!


يَرضى الجَوادُ إِذا كَفّاهُ وازَنَتا
إِحدى يَمينَي يَدَي نَصرِ بنِ سَيّارِ
يَداهُ خَيرُ يَدَي شَيءٌ سَمِعتُ بِهِ
مِنَ الرِجالِ لِمَعروفٍ وَإِنكارِ
العابِطَ الكومَ إِذ هَبَّت شَآمِيَةً
وَقاتَلَ الكَلبُ مَن يَدنو إِلى النارِ
وَالقائِلُ الفاعِلُ المَيمونُ طائِرُهُ
وَالمانِعُ الضَيمَ أَن يَدنو إِلى الجارِ
كَم فيكَ إِن عُدِّدَ المَعروفُ مِن كَرَمٍ
وَنائِلٍ كَخَليجِ المُزبِدِ الجاري
أَنتَ الجَوادُ الَّذي تَرجى نَوافُلُهُ
وَأَبعَدَ الناسِ كُلِّ الناسِ مِن عارِ
وَأَقرَبُ الناسِ كُلِّ الناسِ مِن كَرَمٍ
يُعطي الرَغائِبَ لَم يَهمُم بِإِقتارِ


Uns zügelt kein Gesetz,
Plagt weder Pflug noch Netz;
Der Menschen Lehr' und Kunst
Bleibt ewig Irrwischdunst!
Kaum reitzt uns noch das Chorgequik
Von Belzebubs Vokalmusik.
So treibts die Gnomenrepublik.


Di ricche gemme, un splendido monile
Gli discendea dal collo in mezo il petto
E ne l'uno e ne l'altro gia virile
Braccio, girava un lucido cerchietto,
Gli havea forato un fil d'oro sottile
Ambe l'orecchie: in forma d'annelletto ,
E due gran perle pendevano quindi,
Qua mai non hebbon gliArabi negl'Indi


Wer alles kan, der ist ein Phœnix unsrer Jahre;
Ich glaube nicht, daß der, noch jener iemals ware.


Seliger Abend! den ich nie vergesse,
Jede düstere Stunde wird mir lichter,
Schwebt dein Bild, in Himmelsgestalt, um meine
Traurende Seele!


V triumfu pyšném rozespalým městem
vy jdete, cynik, chladný ku všemu.
A s ješitným a ironickým gestem
parodujete starou Bohému.


Filósofo es el mar: se alza y se llena;
y después de estallar en broncos ruidos,
corta su voz, apaga sus latidos,
y se dilata en la extensión serena.
Sabe que hay una ley que lo refrena;
y, sus sueños al ver desvanecidos,
se queja con furiosos alaridos
y como un gladiador rueda en la arena.
Almas que el ansia de luchar obstina:
venid conmigo a la arenosa raya,
y veréis cómo el mar también se inclina;
que el rendirse ¡ay! cuando el vigor se abruma
es solamente respetar la playa,
¡y dejar de ser ola, y ser espuma!...


Jitro! znělo v těchto zvonů shluku,
a když znikly sosen ve souzvuku:
druhu druh z nás mlčky tisknul ruku.


Fueron, sí, las acciones desiguales;
pues en el corazón suyo, ambicioso,
eran traidoras, como en ti leales.


So is koan oanzis Hauptgebot,
Das du net hast verletzt.
Das Luderleb'n, daß du vollbracht,
Hat lang zur Höll' dich reif gemacht,
Drum hast dein' Seel' versetzt.


Di Heiligen sind erst bewegt,
Wann sich in ihrem Zweig was regt:
Si können auch nicht weiter schauen.
Wi sollen wir auff Heilge bauen?


Fließt, Tränen! Seufzer, atmet ihm zum Ruhme!
Was Worte nimmer sagten, fühl' versunken,
Du stille Klag' im innern Heiligtume.


Tu místo školy „školka“ počne,
tu míč a obruč těkavý
a za motýlem v plesné skočné
se nožky tvoje nestaví.


Lásko! lásko! blaho vnikající!
Jak jest možné tvé se protiviti moci?
Podrobuješ srdce vzdorující,
Jasno blahodějné tvoříš z šeré noci,
Kruté odporníky měníš ve přátele,
V mírnost obracuješ ukrutenství;
Tvá moc v nesnázích nám růže stele,
Vyvádí i ze bludných cest člověčenství.


冒雨冲泥宿桂林
卑尊奔走事师心
一壶春酒谈经罢
独咏青灯坐夜深


Aber dem Ikaros braust es und pocht es
Tief in dem Herzen, und saust es und kocht es
Hoch in dem Köpfchen: Du bildetest dir
Flügel, so bilde doch Flügel auch mir!


Wie mütterlich hat doch Natur
Ihm die Talente zugemessen!
Sie gab ihm alle. Schade nur,
Daß sie ein Naturell vergessen.


Im Triumphe weggeflogen
Sind die Götter, ohne Streit.
Mächtiger als Amors Bogen
Ist ein Kuß der Zärtlichkeit.


延颈长鸣有所怀
司晨期振宿阴开
倾心解语扶桑日
直是声声叫出来