لَأَغنَتكَ عَن وَصلي الهُمومُ القَواطِعُ
وَعَن مَشرَعِ الذُلِّ الرِماحُ الشَوارِعُ
وَأَيُّ طِلابٍ فاتَني وَطَلائِعي
مُنىً قَبلَ أَعناقِ المَطيِّ طَوالِعُ
دَعيني أُقِم أَرضاً وَأَطلُبُ غَيرَها
فَبَينَهُما إِن واصَلَ الهَمُّ قاطِعُ
فَما كُلُّ مَمنوحٍ مِنَ العِزِّ شاكِرٌ
وَلا كُلُّ مَحظوظٍ مِنَ المالِ قانِعُ
وَما عاقَني رَبعٌ فَبِتُّ وَلَم تَبِت
يُوَقِّعُني مِن غَيرِ ذاكَ المَطامِعُ
قَطوعٌ لِأَقرانِ الرِجالِ كَأَنَّني
إِلى كُلِّ فَجٍّ ثائِرُ الرَحلِ نازِعُ
أَفي كُلِّ يَومٍ يُعدِمُ الدَهرُ جانِبي
وَتَقرَعُني مِن ناظِرَيهِ القَوارِعُ
وَقَد قَطَعَ المَعروفَ بِاللُؤمِ قاطِعٌ
وَباعَ الثَناءَ الحُرَّ بِالذَمِّ بائِعُ
فَلَم أَلقَ إِلّا ماذِقَ الوُدِّ كاذِباً
يَسُفُّ بِهِ مِن طائِرِ الغَدرِ واقِعُ
وَرايعَةٍ لِلبَينِ مِن عامِريَّةٍ
تَزَعزَعُ مِنها بِالسَلامِ الأَصابِعُ
فَلو لَم تُزَوِّدنا السَلامَ عَشِيَّةً
لَسِرنا وَأَعناقُ المَطيِّ خَواضِعُ
تَصُدُّ حَداءً حينَ تَبعَثُ وَعدَها
كَذوباً وَإِنّي بِالرَجاءِ لَقانِعُ
وَتَخدَعُني وُرقُ الحَمامِ بِشَدوِها
وَرَجعُ زَفيري لِلحَمائِمِ خادِعُ
حَنينُ المَطايا عَلَّمَ الشَوقَ مُهجَتي
فَكَيفَ تُسَلّيها الحَمامُ السَواجِعُ
بِذَلتُكَ قَلباً كُنتُ أَذخَرُ صَونَهُ
إِذا لاحَ لي بَرقٌ مِنَ العَزمِ لامِعُ
سَبَقتَ إِلى يَأسي رَجايَ فَحُزتَه
وَلَم تَنتَظِر رَأيِي فَها أَنا طامِعُ
وَماعِندَ أَملاكِ الطَوائِفِ حاجَتي
إِذا ما أَبَت أَن تَقتَضيها القَواطِعُ
وَما لِيَ شُغلٌ في القَريضِ وَإِنَّما
أُبَيِّنُ فيهِ ما تَقولُ المَطامِعُ
وَلَو هَزَّ أَسماعَ المُلوكِ نَشيدُهُ
دَروا أَنَّ كُلَّ المَجدِ ما أَنا صانِعُ
تَقولُ لِيَ الأَيّامُ وَهيَ بَخيلَةٌ
أَلا اِسأَل فَإِمّا ذو عَطاءٍ وَمانِعُ
رَأَيتُ كَريماً ما خَلا قَطُّ مِن حِمىً
يُزارُ وَلَو أَنَّ الدِيارَ بَلاقِعُ
وَلا مَرِضَت نارُ القِرى في خِيامِهِ
بِلَيلٍ وَلَو أَنَّ الرِياحَ زَعازِعُ
إِذا صارَعَتهُ الريحُ خِلنا شَعاعَها
يُشيرُ إِلى الوُرّادِ وَالرَكبُ هاجِعُ
فَضَنّاً بَني فِهرٍ بِما في أَكُفِّكُم
مِنَ المَجدِ فَالأَيّامُ عَودٌ وَراجِعُ
وَرُدّوا أَكُفَّ الحَربِ حِلماً عَنِ العِدى
إِذا أَمكَنَت حَدَّ السُيوفِ المَقاطِعُ
فَكَم غارَةٍ تَستَرجِفُ اللَيلَ أَيقَظَت
صُدورَ القَنا وَالغادِرونَ هَواجِعُ
عُيونُ العَوالي وَالنُجومُ رَوامِقٌ
وَنَقعُ المَذاكي بَينَهُنَّ بَراقِعُ
وَلا بُدَّ مِن شَعواءَ تَظما نُفوسُها
وَلَيسَ لَها إِلّا السُيوفُ مَشارِعُ
هُوَ اليَومُ أَخفَت خَيلُهُ لَمعَ آلِهِ
فَأَشباحُهُ فَوقَ العَجاجِ لَوامِعُ
تَرى النَقعَ مُسوَدَّ الذُيولِ وَفَوقَهُ
رِداءُ الرَدى تَحمَرَّ مِنهُ الوَشائِعُ
وَرَكبٍ كَأَنَّ التُربَ يَنهَضُ نَحوَهُ
يُعانِقُهُ في سَيرِهِ وَيُصارِعُ
فَلو أَنَّ ثَغرَ اللَيلِ لاحَ اِبتِسامُهُ
عَنِ الصُبحِ مِنهُ لَم تَسِمهُ البَلاقِعُ
إِذا ما سَروا تَحتَ الدُجى فَوُجوهُهُم
لِضَوءِ الضُحى قَبلَ الصَباحِ طَلائِعُ
وَإِن أَدلَجوا لَم يَسأَلِ اللَيلُ عَنهُمُ
كَأَنَّهُمُ فيهِ النُجومُ الطَوالِعُ
وَيَبدَأُ فيها لِلسِرابِ زَخارِفٌ
تُلاعِبُ لَحظَ المُجتَلي وَتُخادِعُ
فَلا تَعجَبوا مِن سَيرِهِم في هَجيرِها
فَجَرُّ وَغاهُم لِلهَجيرِ طَبائِعُ
وَأَرضٍ يَضُلُّ اللَيلُ بَينَ فُروجِها
وَيُجزِعُهُ أَجزاعُها وَالأَجارِعُ
تَخَطَّيتُها وَالصُبحُ يَخرُقُ في الدُجى
نَوافِذَ لا يَلقى بِها الجَوَّ راقِعُ
تَطاوَلَ أَسرُ اللَيلِ فيها كَأَنَّما
دُجاهُ لِأَعناقِ النُجومِ جَوامِعُ
وَقَد مَدَّ مِن باعِ المَجَرَّةِ فَاِنثَنى
كَأَنَّ الثَرَيّا فيهِ كَفٌّ تُقارِعُ
وَهَبتُ لِضَوءِ الفَرقَدَينِ نَواظِري
إِلى أَن بَدا فَتقٌ مِنَ الفَجرِ ساطِعُ
كَأَنَّهُما إِلفانِ قالَ كِلاهُما
لِشَخصِ أَخيهِ قُل فَإِنِّيَ سامِعُ
إِذا أَنا لَم أَقبِض عَنِ الخِلِّ هَفوَةً
فَلا بَسَطَت كَفّي إِلَيهِ الصَنائِعُ
وَإِن أَنا لَم يَستَنزِلِ المَجدُ حَبوَتي
فَلا أَهَلَت مِنّي الرُبى وَالمَرابِعُ
أَبا قاسِمٍ حَلّاكَ بِالشِعرِ ماجِدٌ
عَلَيكَ لَهُ حَتّى المَماتِ رَصائِعُ
أَخٌ لا يَرى الأَيّامَ أَهلاً لِمَدحِهِ
وَلَو ضَمِنَت أَن لا تَراهُ الفَجائِعُ
شُجاعٌ لِأَعناقِ النَوائِبِ راكِبٌ
هُمامٌ لِأَطوادِ الحَوادِثِ فارِعُ
سَتَشرَعُ ماءَ الفَخرِ في كَأسِ مَدحَتي
وَما أَنا في ماءِ النَدى مِنكَ شارِعُ
لِيَهنِكَ مَولودٌ يُوَلَّدُ فَخرَهُ
أَبٌ بِشرُهُ لِلسائِلينَ ذَرائِعُ
وَليدٌ لَوَ أَنَّ اللَيلَ رُدّي بِوَجهِهِ
لَما جاوَرَتهُ بِالجُنوبِ المَضاجِعُ
وَمُبتَسِمٌ يَرتَجُّ في ماءِ حُسنِهِ
لَهُ مِن عُيونِ الناظِرينَ فَواقِعُ
رَمى الدَهرُ مِنهُ كُلَّ قَلبٍ مِنَ العِدى
بِسَهمٍ نَضا أَحقادَهُم وَهوَ وادِعُ
يُرامونَهُ بِاللَحظِ كَي يَعصِفوا بِهِ
وَأَبصارُهُم صورٌ لَدَيهِ خَواشِعُ
وَما صَرَعوهُ بِاللِحاظِ وَإِنَّما
لِأَرواحِهِم في مُقلَتَيهِ مَصارِعُ
يَوَدّونَ أَن لَو كانَ بَينَ قُلوبِهِم
مَعَ الحِقدِ حَتّى لا تَراهُ المَجامِعُ
مَتى اِبتَسَموا فَاِعلَم بِأَنَّ ثُغورَهُم
دُموعٌ لَها تِلكَ الشِفاهُ مَدامِعُ


Die Priester milde beten
Und gehn dem Zug voran,
Und die Gespielen treten
Im Feierkleid heran.


Ale milý národ jenom hlavou vrtí.
„Nechci tvojí duše, chci mít duši svoji.“
Je mu toho líto, smutno mu až k smrti,
za druhy už dále jít se skorem bojí;
na mez sobě sedne, pláče a se rmoutí,
nedbá, že bol jeho k smíchu cizí chase,
náhle však se zvedá: „K nové dám se pouti,
duši, již jsem ztratil, musím najít zase!“


Akkor ősz Dalmának kötve marad keze -
Vagy e kísértettől szaladnom kellene?
Nem! nem! ez segítsen, ily szépséggel tele.
Nem állhat e tündér kértemnek ellene.”


Ich sprach, wann Kind um Kind gelegt
Ins Bett war, um zu schlafen:
Nun hat sich Sturm und Wind gelegt,
Und wir sind wie im Hafen.


A kámen zvětrá, kříž, a zaroste hrob travou,
snad poutník zamlklý tu zastaví se chvíli,
a hroby bez jména a prosté jejich kříže
nic smutné nedí mu než tiché: žili.


Y vi en sus ojos tanta dulzura
que estaba a mi Dios contemplando...
Por eso la amé:
Con todas mis fuerzas,
la adoré y la amé.


Remegve néznek a félő anyák,
és szívük öble sajdul tompa kíntul,
amint a rabló tömb csikorgva indul.


Aber, wie der sorgenvolle Vater
Arglist schnaubend es vorhergesehn,
Oeffnet landwirthschaftlich sich ein Krater
Unten, wo des Hofes Kater stehn.
In der Grube groß
Schnöde Gülle floß
Uebers Haupt, ach, dem Verwegenen!


Uns bey der neugeburt der zeit.
So wirst du dich vollendet sehn.


Tészön Anna asszony gyakor sírásokat,
Hogy Isten nem ád néki magzatokat,
Másik, Fenenna hoz vala fiakat
És leányokat.


Donna, se mi vedete
Entro per gli occhi il core,
Perché cruda fingete
Non veder quel che in lui tien sempre amore?


О смерть! Я — тво Повсюду вижу
Одну тебя, — и ненавижу
Очарования землЛюдские чужды мне восторги,
Сраженья, праздники и торги,
Весь этот шум в земной пылТвоей сестры несправедливой,
Ничтожной жизни, робкой, лживой,
Отринул я издавна властНе мне, обвеянному тайной
Твоей красы необычайной,
Не мне к ногам её упастНе мне идти на пир блестящий,
Огнём надменным тяготящий
Мои дремотные глаза,
Когда на них уже упала,
Прозрачней чистого кристалла,
Твоя холодная слез


Jen ze zlatého toho moře
s chrpy koralem
nám svitla vzdělanosti zoře
s uměn zápalem.


Náš Boubín má šedivou čepičku
a zvolna si z dýmky kouří,
on pánem teď, hledí si do kraje
a lenivě očima mhouří.


Regarde saint Joseph et par espièglerie
Veut lui tirer la barbe et le vieux se récrie
Et fait semblant de mordre afin que l’enfant rie;


Cidade pequena, lavada de sol,
de ruas que não têm fim,
alinhadas como os versos de um sonet
Para tua iluminação diurna
devem trabalhar
todas as usinas do univers
Fortaleza,
espelho fiel de nossa gente:
esbanjas tanta luz durante o dia
que à noite ficas no escur


Blažen, kdo v ní Páně stopu stíhá,
A k ní duší zbožnou zavítá!
Pásmo pochyb se mu rozplítá,
S tváři pravdy se mu závoj zdvíhá.


Kein Sexuelles und keine Dressur.
Ich war ihr ein Freund und ein Lehrer,
Was keiner von meinen Bekannten erfuhr;
Wer mich besuchte, der sah sie nur
Auf meinem Schreibtisch steif neben der Uhr
Als bronzenen Briefbeschwerer.


A Minden-Titkok titka
Talán az Éj, hol itta
Borát a torkunk,
Szépségét a lelkünk,
Hol együtt loholtunk
S hol egymásra leltünk.


Ticho – ani vánek nezachvívá
Zvadlým listem na stromě visícím,
Sosna mlčky ku nebi se dívá,
Tajnou prosbu v oku svém truchlícím.


Me pasó como con tanta gente:
se me cayó ceniza del cigarro,
apresurada la cogí con estos dedos
para que no quemase el tapete,
y nada cogí
   —algo frío grisáceo que ni quemaba ni era—,
me pasó como con tanta gente.


Wil ich bey ihr die Zeit vertreiben
So lässt sie mich mit Willen ein;
Jedennoch will ich aussen bleiben,
So kan sie auch zufrieden seyn,
Sie henckt deßwegen vor das Hauß
Gar keinen schwartzen Flor hinauß.


What forms are those with lean galled sides? In vain
Their laxed and ropy sinews sorely strain
Heaped loads to draw with lash and goad urged on.
They were in other days, but lately gone,
The useful servants, dearly prized, of those
Who to their failing age give no repose, —
Of thankless, heartless owners. Then full oft
Their arched graceful necks so sleek and soft
Beneath a master's stroking hand would rear
Right proudly, as they neighed his well-known voice to hear.
But now how changed! — And what marred things are these,
Starved, hooted, scarred, denied or food or ease;
Whose humbled looks their bitter thraldom shew,
Familiar with the kick, the pinch, the blow?
Alas! in this sad fellowship are found
The playful kitten and the faithful hound,
The gallant cock that hailed the morning light,
All now hard-fated mates in woeful plight.


Már néha ott ülök velük.
Enyém boruk és kenyerük,
de akkor eljön a Gonosz
s megostoroz.


Wo nicht Gott die Mauern schirmend baute,
Dient das Haus dem Zeitenwind als Spreu.
Wenn die Welt dem Lügner wieder traute,
Rückwärts nach dem alten Babel schaute;
Kommt Ein Hauch und wendet alles neu.


mis versos son deciros: ¡Oh! benditos
los que de Dios tan gran merced hubistes,
que del poder de amor fuésedes quitos.


吾爱君才比郑虔
词章落纸如云烟
诸生侍讲环门立
雨雪都忘满院前


Auch was ich schon geschrieben
Lernt Kirch, Hauß, Land vnd Stadt,
Vnd alles was belieben
An Kunst vnd Andacht hat,
Ich weiß mit guttem Grunde,
Mein schlechtes Reimelein
Werd in der letzten Stunde
Noch manchem tröstlich seyn.


Když slunce zžíhá krk i tvář,
jak láká chladná lázeň! –
A ty máš ještě kancelář
a potíš se jak blázen!


Pedig,
Kérem,
Én nem is értem,
Zeppelin miért hetvenkedik?
Én ilyesmit gondolok:
Hát olyan körmönfont dolog
Egy rongyos léghajó?
Na jó,
Én elhiszem most iziben,
Hogy a langyos levegőbe
Oly könnyen lebeg ő be,
Mint hal úszik a viziben,
S hogy könnyen lendíti a szárnya,
Bár hajója egy nagy kaszárnya.


Was hilfft der hohe Thron?
Das Scepter? vnd die Cron?
Scepter vnd Regiment/
Hat alles bald ein Endt.


Mně zjevuje se krása země skrytá,
vždy velký pátek pokladem mi hoří,
bídnému smutku naděj do tmy svítá.
Kol rtů mých úsměv, motýl letní, lítá
a duše má se jasem rovná zoři...


Dich bitten wir demütiglich,
Daß du zu deinem Lob und Preis
Uns wollest lauter, rein und weiß
Erhalten jetzt und ewiglich.


Mientras gala del campo donde crece
la luciérnaga humilde mira el cielo
y el polvo de sus alas resplandece


„Měsíček červeně zas už hoří,
a kdosi přechází přes nádvoří.


Vrhají své dlouhé stíny
ke mlýnu až do údolí,
do komůrky Andulčiny,
na bělavou postýlku. – –
Suchý mužík první v čele
listy jakés v rukou žmolí,
malou hlavu zvedá směle
na svém čapím hrdélku.


Ove costei così, al mio parere,
quivi doleasi, attenta l'ascoltava
giovane donna di sommo piacere,


Horo, bílá horo, na českém pomezí –
dva pod tebou proudy, který z nich zvítězí?
Ten, který jak moře se všech stran k nám hučí,
neb ten, jenž je zkalen slzou, krví, žlučí?


Quando uno veramente è inamorato,
Discioglier non si pò, se ben volesse;
Et sempre mai convien che stia legato,
Se ben al mondo mille anni vivesse.
Sententia ne pò dar chi l'ha provato,
Et le experientie si vedrano spesse:
Ché quando amor virile entra nel core,
Non se discioglie in fino al dì che more.


Svět by byl, lidičky, překrásný, kdyby
z nás každý o bližním s panem Štěpničkou
smýšlel: Jsi jednička, lomená jedničkou...
až na ty pravopisné chyby!...


Šlo pro mléko a hrnek padl z ruky
jen do hlíny a přec se dítě šklebí
a zraky mne a pláče bez potřeby;
vždyť zůstal celý, k čemu tolik muky!


元颜文字照浯溪
神物于今长护持
崖边尚有堪磨处
留刻中兴第二碑


Wer Gott bekennen wil, und laügnet sein Versehn,
Der laügnet selber Gott, ohn den nichts kan geschehn.


Ten hrozný boj! – Jak vybojován bude?
Hleď na nebe červánků krví rudé,
jak lidstvu cestou ku záhubě svítí!
Slyš větrů kvil i moře vlnobití!
Viz člověka, jenž stále pochybuje
a marně hledá cesty k vykoupení!
Co doba naše chce? kam pluje?
kdo odpoví? – Zde utuchne i snění,
jen věčně živá naděj’ vypravuje:
že šťastnější kdys přijde pokolení,
jemuž se splní báje zlatých časů,
že jednou stařec kříž vyorá v pláni
a Kristu kolem rozbodaných skrání
namísto trní vplete věnec – z klasů...


Tak je to dobře, dělníci. K vlašskému břehu!
Pijeme dlouhými doušky laskavost, modř a něhu.
Jsme rekonvalescent. Sotva dočkati můžeme se
modrého jaterníku v jednom moravském lese – – –


Palabras escarchadas rompen la monotonía
de un bienestar ahíto, hecho de sueños
ricos, de encargados deseos, de alegría
reflejada en el color vacío de su ilusión.
Parece como si el mismo día
se diera prisa en calcular
su desvelada agonía.
No hay sombras. Todo resplandece
en un fulgor donde derivan
las máscaras, los gestos, las silentes
miradas en una insomne vida
técnicamente inmortal. Late
un silencio que nadie ignora. Todavía
hay un silencio que aplastan las voces fingidas.
Qué has dejado, abril, abril, abril sin alma,
en esta ciudad donde no muere el día.
En las iluminadas frondas de los parques
pasea el artificio de una noche mentida
y están opacas las hojas de su verde tensión
y se olvidan los pasos de su huella vacía.
Los acantos junto al agua tersa
tallos y nervaduras al desaliento inclinan
y a un sacrificio inútil sus perfiles dentados
como si hubiera un dios destrozado en la orilla.
Las fuentes, las ramas, las figuras,
vibran en una atónita atonía,
son un dibujo incrustado en la noche
visto por unos ojos que no vieran de día.
El cielo, ciego como esta luz,
recorre elalba de la melancolía.
Abril, abril, qué has dejado
entre la noche y el día.


Ein Spiegel:
Hierwider scheint
Was du gemeynt.


Ché s'udrà in questo e in quell'altro emisfero
Formar, mentre il sol gira, un bel concento,
Sincero in terra, e Solitario in mare.


Одолела слабость злая,
Ни подняться, ни вздохнуть:
Девятнадцатого мая
На разведке ранен в грудЦелый день сижу на лавке
У отцовского крыльцУтки плещутся в канавке,
За плетнем кричит овцВсе не верится, что дома…
Каждый камень — словно друКлюч бежит тропой знакомой
За овраг в зеленый луЭй, Дуняша, королева,
Глянь-ка, воду не пролей!
Бедра вправо, ведра влево,
Пятки сахара белеПодсобить? Пустое дело!Не удержишь — поплыла,
Поплыла, как лебедь белый,
Вдоль широкого селТишин Поля глухие,
За оврагом скрип колес…
Эх, земля моя Россия,
Да хранит тебя Христос!


Ihr kämpft mit Dämonen, die keiner sieht,
Vor Bazillen gelten nicht Helden,
Es wird kein Nibelungenlied
Von eurem Untergang melden.
Zu spät ist's dann, von der Erde zu fliehn
Mit etwa himmlischen Pässen.
Gott hat euch aus seinem Munde gespien
Und vergessen, vergessen, vergessen.


Sei er geschieden sanft und rein,
Wie dort die Sonne scheidet,
Und ruh' in Friede wie der Hain
In Abendrot gekleidet!


Proč zadumán vždy musím v duchu plésti
ten věnec pomněnek, jež v ranní páře
kdys sbírali jsme, nežli od oltáře
dal osud ruku Tvou kýms jiným vésti? –


„A od paty až po vrcholku hrot
do Vltaviných vše to smetni vod.“


He too was smitten, and discreetly strove
By courtly deeds to gain the virgin's love;
For her he cull'd the fairest flowers that grew,
Ere morning suns had drain'd their fragrant dew;
He chas'd the hornet in his mid-day flight,
And brought her glow-worms in the noon of night;
When on ripe fruit she cast a wishing eye,
Did ever Albion think the tree too high!
He show'd her where the pregnant goldfinch hung,
And the wren-mother brooding o'er her young;
To her th' inscription on their eggs he read,
(Admire, ye clerks, the youth whom Milkah bred)
To her he show'd each herb of virtuous juice,
Their powers distinguish'd, and describ'd their use:
All vain their powers alas to Kenna prove,
And well sung Ovid,


Wenn jene tief in meine Laute
Nach rührenden Akkorden greift,
Ruft die, der höhern Welt Vertraute:
Getrost! auch deine Palme reift.


Kurtz, es ist der Bauch der Erden
Gantz mit Wundern angefüllt,
Und kann nicht gezählet werden,
Was ihr dunckler Schooß verhüllt.
Viele Weisen, die drauf achten,
Und die Seltenheit betrachten,
Geben gantz erstaunet für,
Sie sey ein beseeltes Thier.


Add a kezed, nincsen vágy a szívünkbe’,
Innen hova hághatna még a láb?
E csönd, e béke: ez itten a csúcs -
És nincs tovább.


Aus schweren Träumen hob ich mich. – Noch lag gebreitet schweigend, groß,
Das schwarze Bahrgewand der Nacht, ein rätselschwangrer Riesenschoß –
Noch kündete mit falbem Schein sich nicht der junge Morgen an –
Ich aber schrie zu Gott empor: Erlöse mich von diesem Bann!


Oh, de minő hang ez?... mily rikácsolások?...
Tudákos legények, nyegle rimkovácsok;
Éretlen gyerkőczök, nagyszáju vitézek,
Költőnek se tartnak s - nem tréfa! - lenéznek.


S elindulnak a királyhoz.
Csak most főtt Athelwold agyja,
Hogyan adjon neki számot?
Valljon-e, vagy jobb: tagadja?
Mi lesz a gonosz csalásnak
Legjobb leplezője, örve?
Hosszú az út s tekervényes,
Tekervényesb az ő terve.


Vom Vater- und Muttergeist geformt und beschworen,
Aus Nachtmeer und Schweigen, aus Wolkenfall-Schicht,
Aus dem Schoße des ewigen Kreisens geboren:
Fiel ich aufschluchzend stirnlings ins Licht.


Vide Morte il mio sol gir vincitore
di questa e quella vita e torsi il regno,
quando, con fiero invidioso sdegno,
mosse contra di lui per farsi honore.


Zur Stunde, wenn's zum Sterben geht,
Wird sich die Nacht noch einmal – klären,
Und wert, daß du sie krampfhaft hältst,
Wirst du sie finden, die – Chimären!


Erato stimmt ietzt wie vor
Die Viol und das Bandor,
Auch die andern Instrument,
Weil das grosse Wachs-Liecht brennt.


Laß ins Unendliche den Faden wallen,
Er wallet durch ein Paradies,
Dann, Göttin, laß die böse Schere fallen!
O laß sie fallen, Lachesis!


霜草苍苍虫切切
村南村北行人绝
独出前门望野田
月明荞麦花如雪


Nuž dál! A znovu do života!
A rovnou v hřích! A byť i v hloub!
Zvědavá žena ctného Lota
se proměnila v solný sloup,


Und dürft von allem nichts spüren
In dieser dummen Zeit,
Was sie da unten hantieren,
Von Gott verlassen, zerstreut;


Blumen/ welche Braunschweig giebt/
Solln auff Pannons Auen blühen?
Blumen/ welche JOSEPH liebt/
Sollen neue Blumen ziehen!
Blumen meiner Nieder-Sachsen
Sollen biß an Stambol wachsen!


Не матерью, но тульскою крестьянкой
Еленой Кузиной я выкормле Она
Свивальники мне грела над лежанкой,
Крестила на ночь от дурного снОна не знала сказок и не пела,
Зато всегда хранила для меня
В заветном сундуке, обитом жестью белой,
То пряник вяземский, то мятного конОна меня молитвам не учила,
Но отдала мне безраздельно всё:
И материнство горькое свое,
И просто всё, что дорого ей былЛишь раз, когда упал я из окна,
Но встал живой (как помню этот день я!),
Грошовую свечу за чудное спасенье
У Иверской поставила онИ вот, Россия, «громкая держава»,
Ее сосцы губами теребя,
Я высосал мучительное право
Тебя любить и проклинать тебВ том честном подвиге, в том счастье песнопений,
Которому служу я каждый миг,
Учитель мой – твой чудотворный гений,
И поприще – волшебный твой языИ пред твоими слабыми сынами
Еще порой гордиться я могу,
Что сей язык, завещанный веками,
Любовней и ревнивей берегу…
Года бегу Грядущего не надо,
Минувшее в душе пережжено,
Но тайная жива еще отрада,
Что есть и мне прибежище одно:
Там, где на сердце, съеденном червями,
Любовь ко мне нетленно затая,
Спит рядом с царскими, ходынскими гостями
Елена Кузина, кормилица мо


Dichoso aquel a quien la amarga muerte
no tronca el tiempo de sus dulces años,
y aquel que no alimenta desengaños
con el cebo engañoso de la suerte.


Glück auf! nach fünfzig sauren Jahren
Ein kühner Durchschlag wird gemacht,
Die Kön'gin kämpfet mit den Schaaren
Und hat gar viele umgebracht.
Sie hat gestellt viel böse Wetter,
Die um des Lieblings Grabmal stehn,
Doch Klugheit wird der Kühnen Retter,
Sie lassen die Maschinen gehn;
Da haben sie den Knaben funden
In kalten Händen kaltes Gold,
So hat er sterbend noch umwunden
Die Königin, die ihm einst hold.


Como al salir del sol se muestra el cielo
más claro y más alegre y más gozoso,
y como en el venir de abril hermoso
de flores se matiza y lustra el suelo,
tal, movido por vos de honesto celo,
se muestra ufano el mundo, deseoso
de veros ya llegar al glorioso
término [a] que llegó el único abuelo.
Sólo en veros salir, sólo del nombre
de Gonzalo Hernández tiene espanto
cuanto ciñe Apenín, Adria y Tirreno.
¿Cuál será, pues, señor, que no se asombre
viéndoos volver con el honrado manto
de palmas, de trofeos, de glorias lleno?


Kein Wörtchen will ich sagen,
Will sein ganz stumm und still,
Meines Herzens lautes Schlagen
Allein zu dir sprechen will.


„Aj, pěknou přízi upřádáš,
jak ze samého zlata,
to nejspíš brzo svatbu máš,
viď, moje boubelatá?“
Tu ona vrtí hlavičkou,
však líčko má jak z krve,
a zpívá zase píseň svou,
ač tišeji než prve:
„Viňte se hbitě
hebounké nitě,
na outlou cívku,
pro chudou dívku!“


Voulez-vous, madame, un hôtel
Tout en briques, dans l'avenue
De Villiers ? Ce sera l'autel
Où rira Vénus toute nue.


Auch ich will dir dies Lied nicht dediciren,
Weil deine Majestät
Bekanntlich nichts geruhet zu goutiren,
Was nicht für Hunger geht.


Zde oba jsou. Co o nich říci třeba?
On sedí na loži své čelo chmouře
a ona spí. Toť bez stáří jsou lidé.
A jejich život? Bouře, bouře, bouře!


Erlöser der du mir zu gut ein Mensch gebohren/
Und in der Jungfrau Leib dich in mein Fleisch verhüllt/
Mein Bruder/ der Gesetz und Gottes Fluch bestillt/
Durch dessen Tod der Todt den Stachel hat verlohren.
Herr/ den der Vater selbst zum Richter auserkohren/
Ob dem der Richter Grimm doch streng und grausam hielt/
Vor dessen Anblick nun Welt/ Grufft und Hölle brüllt:
Gedencke was du mir/ O Warheit/ selbst geschworen/
Wie kommt mir Sterbens Furcht in meinem Zagen ein?
Warum entsetz ich mich weil du wirst Richter seyn?
Wer glaubt/ der weiß daß du gerichtet und gestorben!
Gestorben/ daß der Tod mir nicht mehr schädlich sey/
Gerichtet: daß ich gantz von Klag und Urtheil frey.
Diß hast du meinem Fleisch/ O Gott und Fleisch/ erworben.


Proč mne, noho chtivá, vždy sem pudíš?
Proč zde bědné srdce hledáš těchy?
Proč zde nyješ, proč se stále trudíš?
Nezbudíš jich více svými vzdechy!“ –


拂拂天风扑面寒
满怀愁绪万千端
可怜今夜深闺里
月到纱窗和泪看


露冷风凉秋渐深
塞天犹系白头吟
已知忧国非吾事
有感还余恻恻心


Coro:


Ať to, jak chce, kdo chce, měřím,
já té Americe věřím.


Und du zweier Kunst' Erfinder,
des Arznei und Saiten sind,
wo doch lass' ich deine Kinder,
meine Brüder, so geschwind'?
Hippokras, den ich so ehrte,
der mich schöne Sachen lehrte,
Sennert, meiner Seelen Freund,
flieh' ich itzt als meinen Feind.


Troupes par des troupes rejointes,
En leur effrayant magasin
Braquaient les redoutables pointes
Vers le fauteuil du Limosin !


Nikdy jsem na osud nenaříkal,
a nyní přece
s ním pošetile se hašteřím
o těch svých 30 let!
Jak pelichající dravec
mřížemi železné klece
k obloze hledím a sním:
poslední, královský vzlet!


وَرُبَّ صُبْحٍ رَقَبْنَاهُ وقد طَلَعَتْ
بَقِيّةُ البَدْر في أُولى بَشَائِرِهِ
كَأَنَّما أدهمُ الظلماءِ حينَ نَجا
مِن أشهَبِ الصُّبحِ ألْقَى نَعْلَ حافِرِهِ


Der Rosenflor, den er gezogen,
Der Georginen bunte Zahl
Gleicht einem farb'gen Regenbogen,
Der von dem Himmel sank zu Tal.


Poi dise: « Iustitia qui non besogna:
unde eo ti perdono, e sì te prego
che tu non falli plu: e statti mego ».


Vše dobře zas... A hoch jde zpět,
proč na prahu však váhá?
„Aj, kého šlaka!“ volá ret,
a ruka k nohám sahá...
Je skutečnost či pouhý sen?
viz, upoután je nitkou!
hle plachý ptáček, postřelen
své vlastní rady plitkou!
„Viňte se hbitě,
hebounké nitě,
na outlou cívku,
pro chudou dívku!“


已作南夷长
那为北面臣
未忘真定冢
毕竟是华人


V chladu z mého mechu,
trhala barvínek,
bujný to barvínek
na zelený vínek.


越山花去剡藤新
才子风光不厌春
第一莫寻溪上路
可怜仙女爱迷人


五色晴云晓欲低
新承朝命使东齐
罗衫白马行春日
北海孤山望不迷


Deyn weyb wird ynn deym hause seyn
wie eyn reben vol drauben seyn
Und deyn kinder umb deynen tisch
wie olpflantzen gesund und frisch.


Se la donna gentil, ch'altri esser mia
Contende, acceso nel suo dolce fuoco,
Per prendersi di me talvolta un giuoco,
E fare scorrucciar Mona Maria,
O ciancia o ride meco per la via,
O mi dice le fole intorno al fuoco,
E in quel mezzo per mirarmi un poco
Mi si dimostra tutta cortesia;
Che debbo far? Fuggir? Oh io sarei sciocco,
A mostrarmi al cortese discortese;
Mai, Cola, non farei sì grande errore.
Dammi del dolce, e poi s'io non m'imbocco
Senza lo 'mbuto a guisa d'inghilese,
E tu ne fa richiamo con Amore.


Upřely se zraky Boží
zachmuřeně ku podnoží,
k Zemi, co jak skvrna dole
kolotá v tom věčném kole.


Sono passate... Ma la testa alzava
dalla sua pietra intento il pellegrino
a quella voce, e tra la nebbia cava
riprese il suo bordone e il suo destino:
tranquillamente seguitò il cammino
dietro lo squillo che vanìa laggiù.


Radosti! tys duchů vážných
Dcera z krajin jasnosti!
Odplatou jsi činů snažných
Lidstva potné bytnosti!
S věncem z tvého hvězdostolku,
Nebešťanko, nám se zjev.
Číše zavzní v našem spolku
Tobě náš i chvalozpěv!
Z kola, kde se číše pění,
Písně vznes se plný hluk!
Viň se jako trouby zvuk
K trůnu tvému hlasů znění.


Aller Vortheil ist ungläublich,
Den dieß Element uns bringt,
Unentbehrlich, unbeschreiblich,
Was für guts daraus entspringt,
Da es grosse Schiffe träget,
Die es noch dazu beweget,
So daß das entfernte Land
Durch die Schiffahrt wird bekannt.


War denn, entflammter Carl, kein Land,
Kein Reich in beyden Hemisphären,
Das Deinen starken Liebesbrand
Konnt stillen und zugleich auch nehren?
Nein, sprach Europa, holder Fürst,
Wenn Du nach Sachsen kommen wirst,
Da kanst Du deine Sehnsucht stillen,
Da, da gelinget Dir die Wahl
Da wirst Du nach der bangen Quaal
Gewiß den heissen Wunsch erfüllen.


Oll Haken kümmt tau Hus; sin Fru, de seggt:
»Nu mak di fix man up de Salen,
De Kniper, de was eben hir,
Sallst nah Malchin, nah Hofrat Lüdersen.«
»Na, hett hei keinen Breif nich bröcht?«
»Ne, keinen Breif un kein Poppier;
Hei säd man blot, du süllst dor hen.«
»Ha, ha!« seggt hei, »ick weit Bescheid;
Dit's wedder so'ne Heimlichkeit.
De Magistrat, de trut sick nich
Ut Furcht vör dat Franzosentüg,
Wat Schriftlichs von sick mi tau gewen.«
Un nimmt den Haut un Stock un geiht.


Auch hier, auch hier im Erdenthal
Weht Gottes Hauch, scheint Gottes Strahl;
Wir haben auch empfangen
Den rechten Geist, den Geist vom Herrn;
Und Allen ist ein heil'ger Stern
Am Himmel aufgegangen.


Was Adam Böses that und thut,
Das machstu, ander Adam, gut;
Sein Ungehorsam krieget Frist,
Da du zum Kelche willig bist,
Und deine schwere Garten-Pein
Räumt Edens Lust uns wieder ein.


Le rodearon millones de individuos,
con un ruego común: «¡Quédate hermano!»
Pero el cadáver ¡ay! siguió muriendo.
Entonces todos los hombres de la tierra
le rodearon; les vio el cadáver triste, emocionado;
incorporóse lentamente,
abrazó al primer hombre; echóse a andar...


Graue Nacht liegt auf dem Meere,
Und die kleinen Sterne glimmen.
Manchmal tönen in dem Wasser
Lange hingezogne Stimmen.


distant land, whose mountains blue
Still bound this wild and watery view, —
Dear distant land, where fate has thrown
All that my heart delights to own!
Blest be yon gleam of partial light,
Which gives thee to my parting sight!


Wie rauscht ihr Waldesschatten
So kühl noch weit und breit!
Wie schaut im bunten Kleid
Ihr Blumen nur so lustig aus den Matten!
Wie mögt ihr Vöglein pfeifen
In dieser argen Zeit! –
Mir ist so trüb, ich kann es kaum begreifen.


Tra noi tenere un huom che sia si forte
Contrario e in tutto al principal disegno,
Se puo un solo a dieci huomini dar morte
Quante donne fara stare egli al segno?
Se i dieci nostri fosser di tal sorte
Il primo di n'havrebbon tolto il regno:
Non e la via di dominar, se vuoi
Por l'arme in mano a chi puo piu di noi.


O heil'ges Grab!
Hier ist mein Ziel erreichet;
Der matte Pilger, der die Welt durchstreichet,
Pflanzt hier mit Freuden seinen Stab.


Jdu k nemocnému, zvonek slabě cinká,
však horalům ten jeho pláč je známý;
stav umlká, kde s průvodčím se berem
a v svatém tichu všecko kolem kleká.


A vlídný, chladný jeho stín
na horké čelo vložil
rolníku klid a úlevu
a skonejšil ho k spánku.


Hle, purpur tvůj je připraven,
v pět božských zdrojů máčen,
i hod tvůj, jak tvůj tobě líčí sen,
a po němž hlad tvůj lačen.


Le troupeau maigre épars aux roches du rivage
Broute le noir genièvre et la menthe sauvage…
Au large la mer luit comme un métal ardent.
Soudain le bouc lascif se dresse et, titubant,
Sur la chèvre efflanquée à l’échiné rugueuse
Satisfait au soleil sa luxure fougueuse.
Et Mnasyle, l’éphèbe en fleur de Scyoné,
Aussi beau qu’une vierge et d’iris couronné,
De ses longs yeux d’or noir le regarde étonné ;
Et, pris de langueur vague en l’exil de la grève,
Laisse flotter sa main sur sa chair nue, et rêve…


Der, dessen Tiefen unergründlich
Und unermeßlich seine Macht,
Der, dessen Anfang unerfindlich
Und unvergleichlich seine Pracht:
Gott Vater sei in Ewigkeit
Gelobet und gebenedeit.


Ist ferrner diß so gut, ein starckes Lob erlangen,
Bekandt seyn weit und breyt, mit grossem Titul prangen,
Der kaum kan auff den Brieff der edlen Ahnen Zahl
Zerstümmelt und zerhackt umb einen gantzen Saal
Mit Wappen und Panir in ihrer Ordnung weisen?
Ich ehre deinen Standt; doch soll ich dich auch preisen,
So lebe ritterlich und laß mich unverlacht,
Ob du gleich edel bist gebohren, ich gemacht.
Wann schon ein gutes Pferdt auß Barbarey nit kommen,
Wann seine Schlacht schon nit von Naples ist genommen,
Das sonst nur edel ist und erstlich trifft das Ziel,
Es habe gleich sein Graß gefressen, wo es will,
So kriegt es doch den Preiß. Die Bilder, die hier stehen,
Von welcher wegen du pflegst oben an zu gehen,
Die ruffen auff dich her und schauen, was du thust;
Folg' ihrer Tugend nach, hast du zum Lobe Lust.


Todos ellos llegaron a la meta,
y son ricos, y están en candelero,
y el mundo les admira y les respeta:


Die übrigen vom Weibes-Samen
Sind Menschen unbekante Namen,
Ihr hoher Stand ist Geist von Geist,
Kein Fleischlicher weiß, was das heißt.


"Disadvantageous are thy terms of tryal;
"No longer Psyche then the rose forbear.
"What is to recompence the harsh denyal,
"But dreams of wand'ring thro' the fields of air.
"And joys, I know not what, I know not where!
"As eath, on leafy pinions borne the tree
"Mote rush into the skies, and flutter there,
"As thou soar yon, and quit thy due degree:
"Thou for this world wert made: this world was made for thee.


Jak rozkypěl by celý Rýn
se žhavou lidskou krví!...
Již oblohy se vznítil týn,
šleh’ paprsk slunce prvý.
To nebes tvář se odekrývá.
Ó jaký ohně plam a žeh,
kdy zřítelnicí ohně dívá
se Boha tvář sem v plamenech.


Den Helden, dessen Anblick in den Herzen
Der Eisenträger Muth empört,
So wie der Stral aus Osten in der Haine Wipfeln
Die Federkehlen weckt;


A co dále pějeme? –
Lásku, bledou jako lunu,
jíž své strasti povídá,
lásku, která za korunu
prstének svůj nevydá! –


Da ich ſpähend alle Wege
Niederſah, ob nicht ein Burſche
Girrend käm’ mir ins Gehege, —
Hei, wie hätten meine Schläge
Liebeswunden ihm verſetzt.


Um muro de nuvens densas
Põe na base do ocidente
Negras roxuras pretensa
Com a noite tudo acab
O céu frio é transparent
Nada de chuva desab
E não sei se tenho pena
Ou alegria da ausente
Chuva e da noite seren
De resto, nunca sei nad
Minha alma é a sombra presente
De uma presença passad
Meus sentimentos são rastro
Só meu pensamento sent
A noite esfria-se de astro


che poi ci sgrani... Dal male il bene:
bene che nasce, male che fu. -


In crowded senate, on the chair
Of our vice-chancellor sits Care,
Undaunted by the Mace;
Care climbs the yatcht, when adverse gales
Detain or tear our patron's sails,
And ruffles ev'n his Grace.


Expeditum, den Gesandten,
grüß ich hier, des Unbekannten.


Concedida tal gracia, el Yo visible
mostrárase cual es, no cual ha sido
por causa superior e irresistible


çanakkale’de, kurtuluş savaşında da üflenendi


Là sont Pirot, Cadet, Flanquin,
Mordeval, Blésimar, Polyte,
Mélasse en chapeau d'Arlequin,
Ceinturon, Fripouille, une élite !


És most e fenevad fölébredt...
S Etelke kelté föl, mi több:
Tüzes vasával szépségének
- Kérem - még sütögette őt!
Igaz, hogy tette akaratlan,
És ebben ő szegény, ártatlan.
Hanem, hogy szép volt, szép nagyon,
E bűnét nem tagadhatom.


Der Will ist da, die Kraft ist klein;
Doch wird dir nicht zuwider sein
Mein armes Herz, und was es kann,
Wirst du in Gnaden nehmen an.
Halleluja!


日者纷纷步五星
诸儒言命亦相承
大人双眼如明月
照出毫厘不肯凭


Ein Lied, das jedes Herz gesungen
Zu des Geschützes Freudenhall,
Ein Lied, das durch die Luft geklungen
Mit aller Glocken frommem Schall.
Wir wollten zu der Schule wallen,
Des Vaterlandes weiser Zier:
Da hörten wir's vom Thurme schallen,
Und zu dem Tempel eilten wir.


E la difficultà saria maggiore
a poterlo spiccar da la mogliere,
con cui legato era di tanto amore,
che non volendo lei, non può volere.
Pur per ubbidir lui che gli è signore,
disse d'andare e fare oltre il potere.
Giunse il re a' prieghi tali offerte e doni,
che di negar non gli lasciò ragioni.


Penetra por la cruz de mi ventana
la faz
del sol, lozana
perspectiva: la verde ondulación
de la sabana...
Y en este campesino
caserón,
que luce a trechos monacal verdín,
como sangrienta broma del destino
me ha tocado un vecino
que aprende cornetín.


»Ama la libertad, libre es el hombre
Y su juez más severo es la conciencia;
Tanto como tu honor guarda tu nombre,
Pues mi nombre y mi honor forman tu herencia.»
Este código augusto, en mi alma pudo,
Desde que lo escuché quedar grabado;
En todas las tormentas fue mi escudo,
De todas las borrascas me ha salvado.
Mi padre tiene en su mirar sereno
Reflejo fiel de su conciencia honrada;
¡Cuánto consejo cariñoso y bueno
Sorprendo en el fulgor de su mirada!
La nobleza del alma es su nobleza,
La gloria del deber forma su gloria;
Es pobre, pero encierra su pobreza
La página más grande de su historia.
Siendo el culto de mi alma su cariño,
La suerte quiso que al honrar su nombre,
Fuera el amor que me inspiró de niño
La más sagrada inspiración del hombre.
Quisiera el cielo que el canto que me inspira
siempre sus ojos con amor lo vean,
Y de todos los versos de mi lira
Estos dignos de su nombre sean.


Kein kühler Tropfen in den Brand!
Das heiß ich auch beteufeln!
Gefühl ist ihnen Kontreband,
Sonst müssen sie verzweifeln!


Schön erhebt sich der Aglei und senkt das Köpfchen herunter.
Ist es Gefühl? oder ist's Mutwill? Ihr ratet es nicht.


Tief selige Mysterien künden
Im Rauschen sie des Abendwinds,
Des Trostes lichten Strahl entzünden
Sie in dem großen Aug' des Kinds,
Das Herz, das sich in banger Scheue
Verschloß, von Bitterkeit geschwellt,
Sie knüpfen liebend es aufs neue
An Gott und seine schöne Welt.


أُفٍّ لِلدُّنيا فما أَوبا جَناها
لَيسَ يخلو مَنْ رآها مِنْ أَذاها
خَدعَتْنَا بأباطيلِ المُنى
فارتكَسْنا في هَوانا لِهَواها
واستَمالَتْنا بِوعدٍ كاذبٍ
فتَمَسَّكنَا بِواهٍ مِن عُراها
وعدَتْنا باللُّهى لاهِيةً
فاشتَغَلنا بتقاضينا لُهَاها
وهي إن جادَ بنَزْرٍ يومُها
غَدُها مسترجِعٌ نَزْرَ جَداها
بِئسَتِ الأُمُّ رَقوبٌ أكثَرَتْ
وُلدَها ثمَّ رَمتْهُمُ بِقِلاها
وغداً تَنْقُلُنا منها إلى
مُظلِمُ الأرجاءِ ضَنكٍ من ثَراها
والذي يتبعُنا من سُحتِها
تَبِعاتٌ مُوبقاتٌ مِنْ شَذَاهَا
وتحوزُ المالَ بالإرثِ ومَا
حازَتِ الميراثَ من أمٍّ سِواهَا
فإِذا اللهُ رعَى والدةً
ذاتَ بِرٍّ وحُنُوٍّ لا رَعاهَا
أورَدَتْنا النّارَ لا مأْوَى لنا
من لَظَاها ويحَ من يَصلى لَظَاهَا
أمَرَتْنا بالمَعاصي فإِذا
وفَّق اللهُ امرأً منّا عَصاهَا
آهِ من تَفرِيطنا شُغلاً بها
عن فَعال الخير والطَّاعةِ آهَا


E, perché nulla a desiar avanze,
ch'orni di Giove un'alta regia degna,
dove, lasciato 'l ciel, qua giuso ei stanze,


So wird der Mensch von Angst und Pein getrieben,
Der stolz und zornig der, in Lüsten glühend,
Von Habsucht der erstickt, von giftgem Neide:


Sans fin, Seine cadavéreuse,
Charrie un peuple de noyés !
Nous, nous nagerons dans la Creuse,
Entre des buis et des noyers !


Und er wies auf ein Gelände:
»Hier an einem lichten Tage
Fand ich eure schönste Sage
Und ich nahm sie mit mir fort.
Wandernd hab ich dran gesonnen;
Was zu bilden ich begonnen,
Legt in Schillers edle Hände
Nieder ich als reichen Hort.«


Meet in her aspect and her eyes:


瑶琴不复理
空馀山水情
弃置石床上
风来时一鸣


Im Anfang war das Wort. Die ewgen Tiefen
Entzündeten sich brünstig im Verlangen,
Die Liebe nahm das Wort in Lust gefangen,
Aufschlugen hell die Augen, welche schliefen,


(tradução:  Haroldo de Campos)


Deixa-me os dedos e a vida!
Os outros dançam no chão,
E eu tenho a alma esquecida
Dentro do teu coraçã
Todo o teu corpo está dado
Nas tuas mãos que retenh
Mais vale ter enganado
Do que ter porque não tenh


Du meinst es gut; bös ist oft, was ich meyn,
Es sey mir nütz, und richte nach dem Schein, –
Ist doch mein bittrer Schad.
Ich seh ihn nicht: den sihest du
Und lässest, ob ich will, nicht zu.


v tom se náhle ze zádveří
v sluch mu ozval dětský kvil.


Uma voz ouve-se ao longe
Que sobe alto, desgarrada:
«Por muito amar, Madalena,
No céu serás perdoada!»


Que suavíssimo aroma,
Dizem aqueles macacos!
Cada qual o sorve, o toma,
Como o melhor dos tabacos.


火宅纵横皆暗弊
化城触处是光明
子争狂走欲方炽
宝所依然念不生


O laß mich nicht, mein Theurer, Süßer, Lieber!
Gedank' der Ewigkeit!
Verwehe du, wird meine Seele trüber,
Verwehe du mein Leid!


Nor Thou, to whom at Hymen's sacred shrine
I vow'd obedience, constancy and love,
Shalt blame a heart that is not wholly thine,
Or ever filial feelings disapprove.


Sommermitternacht!
Nur noch die Cicade wacht;
Ringsum ruhn die dunkeln Täler.
Unter alter Tempelpracht,
Wo gestürzte Kapitäler
Meine Kissen, wo mein Haupt
Lorbeer selbst umlaubt,
Sollt' ich's nicht gestehn im Liede,
Wie dein tiefer, stiller Friede
Ganz mich glücklich macht,
Sommermitternacht?


Der menschen fehl sind manigfalt,
die wölst vns, HERR, verzeihen!
Vns an der rechten leer erhalt,
vnd gnad darzu verleihen,
Von falschem rath
vnd missethat
vnschuldig mögen leben!
Laß gfallen dir
Wort, Werck vnd bgir,
deinn segen da zu geben,
daß wir dich hoch erheben.


»Hört an! o hört an, ihr Vögel schwarz,
Da in der blauen Höh'!
Seid ihr von meinem Fleische satt,
Erzählt's der Frau zur See!« –


Miért hazudsz, te fáradt, öreg arc?
Én nem vagyok még fáradt és öreg.
Felszántott mezőn legtermőbb a rög
s vihar is mennyi verte, mit akarsz?


Doch in der Stadt, da ist sie meist
Von zweifelhaftem Werte,
Was sie da zeitigt, ach, sehr oft,
Da ist es das Verkehrte.


Beruhigt lieg ich,
Wo der Gießbach rauscht;
Ein Seelenkranker
So dem Freunde lauscht.


O nome ben seguitato
e onorato – dal fatto,
Domenico degno nomato,
a domine dato – for patto!
Chi tanto fu per Dio tratto,
già fa mill'anni, in vertute,
d'onni salute – coltore,


Heut fragte der blitzgrüne Wald,
Wo Baum bei Baum eng wohnt:
»Kommt denn Frau Dauthendey nicht bald?
Kein Leben sich sonst lohnt!
Blümlein und Käfer sterben mir,
Kein Blatt bleibt mehr am Platz,
Auswandern tun die Bäume schier,
Kommt sie nicht, unser Schatz.
Denn manchen Kranz Frau Dauthendey
Pflückte sie sonst im Wald,
Den Bäumen war's nicht einerlei,
Sie wurden dann steinalt.
Das Reh und mancher Damhirsch sprang,
Trug ihre Schlepp im Maul.
Jetzt ist es still, kein Kuckuck sang,
Der ganze Wald liegt faul.«


	questi nel tempo che così regnoe,
avea Dario, ch'era suo nipote,
e la sorella, la qual più amoe


Domínio
Exercício de poder
Tirania absoluta
Do teu corpo sobre o me
Escravizado
Subjugado
Ao senhorio deste teu amo
Assim vivi
Cativo
Prisioneir
Fui martirizado
Amarrado pelos teus cabelos
Amordaçado pela tua pele
Os olhos vendados sob os teus
Asfixiado por esse teu cheiro
Esmagado sob o peso de tuas forma
O que restou de mim
Incinerado pelo teu calo
Tive as cinzas lançadas ao vento
Só então me veio a pa


Hostia blanca del trigo de los surcos
del desierto, molido por la muela
del dolor que tritura; pan divino
de flor de harina, como leche blanco,
Hijo eres, Hostia, de la tierra negra;
Hijo eres de la tierra, Hijo del Hombre,
Hijo de Dios y de la Virgen Madre,
nuestra madre la tierra. Por el mundo
cual espigas ondean los mortales,
hasta que la hoz los siegue de la muerte,
que arrastra el trillo convirtiendo en era
lo que fue ayer ejido de deportes,
y a la tolva van luego, y de esa harina
su pan amasa Dios, que vive de hombres,
del sólo pan que somos tus discípulos.       1 Corintios X, 17.
Vive de Ti, Hostia blanca como leche,
nacida de la Virgen Tierra Madre;
por Ti comulga Dios con sus mortales;
tierra y agua de Dios son pan y vino
del hombre, y Dios con ellos hombre se hace.
Tu cruz, cual una artesa en que tu Padre
hiñera con sus manos nuestro pan.


So geht ein Sonntag still zu Ende, auf den du lange dich gefreut ...


Die Blumen sehnen sich zum Lichte,
Mit kindlich hellem Angesichte
Breiten sie bunt die Blätter aus;
Es sind der Erde Sonnenblicke,
Daß sich als Bild des Himmels schmücke,
Blütenverhüllt des Grabes Haus.


Reviens, reviens, bel art antique,
De ton paros étincelant
Couvrir ce squelette gothique ;
Dévore-le, bûcher brûlant !


Desolada hora a que bate,
vazia, destituída de sentido;
nos repele, nos combate
súbita e covardement
Enlanguecidas descem as lágrimas,
que por si sós choram o indefinível;
e buscam os lábios na escuridão,
o consolo de um sorris
O coração não sei se bate,
não import
Só vejo trancas sem chaves,
o desespero de portas
que não dão a lugar algu
Desolada hora a que bate,
vazia, destituída de sentido;
nos repele, nos combate
súbita e covardement


Yo me alejé de tu lado
 Queriéndote sin saberlo.
 No sé cómo son tus ojos,
 Tus manos ni tus cabellos.
 Sólo me queda en la frente
 La mariposa del beso.
(Los relojes llevan la misma cadencia,
Y las noches tienen las mismas estrellas.)


Shew me thy Face, and I'll away
From all Inferiour Things;
Speak, Lord, and here I quit my Clay,
And stretch mine Airy Wings.


جُفوفَ البَلى أَسرَعتِ في الغُصُنِ الرَطبِ
وَخَطبَ الرَدى وَالمَوتِ أَبرَحتَ مِن خَطبِ
لَقَد شَرِقَت في الشَرقِ بِالمَوتِ غادَةٌ
تَعَوَّضتُ مِنها غُربَةَ الدارِ في الغَربِ
وَأَلبَسَني ثَوباً مِنَ الحُزنِ وَالأَسى
هِلالٌ عَلَيهِ نَسجُ ثَوبٍ مِنَ التُربِ
أَقولُ وَقَد قالوا اِستَراحَت بِمَوتِها
مِنَ الكَربِ رَوحُ المَوتِ شَرٌّ مِنَ الكَربِ
لَقَد نَزَلَت ضَنكاً مِنَ اللَحدِ وَالثَرى
وَلَو كانَ رَحبَ الذَرعِ ما كانَ بِالرَحبِ
وَكُنتُ أُرَجّي القُربَ وَهيَ بَعيدَةٌ
فَقَد نُقِلَت بُعدي عَنِ البُعدِ وَالقُربِ
لَها مَنزِلٌ تَحتَ الثَرى وَعَهِدتُها
لَها مَنزِلٌ بَينَ الجَوانِحِ وَالقَلبِ


Mais depuis ce temps-là le diable, comme on dit,
S'est logé dans ma bourse, et vainement j'appelle
Plutus, l'aveugle dieu, que je crois sourd aussi,
Car il ne m'entend pas, — ô ma cousine Angèle !


祠凭怪神树不伐
树得岑阴神托威
乡人奠酒女巫醉
祠树不知谁是非


Dans vos fêtes d'hiver, riches, heureux du monde,
Quand le bal tournoyant de ses feux vous inonde,
Quand partout à l'entour de vos pas vous voyez
Briller et rayonner cristaux, miroirs, balustres,
Candélabres ardents, cercle étoilé des lustres,
Et la danse, et la joie au front des conviés ;


Ty čarokrásná máje noci
svým hvězdným pláštěm skryj mou líc,
já v náručí tvém budu moci
vyplakat bolů na tisíc.


Ó te rég ismert ismeretlen,
ki mellé csúful emlegettek,
kinek nem tudtam lenni társa,
de egy anyánk volt: Magyarország:


زادت محاسن سلطان الورى حسن
إسماً وفعلاً وفاق السرّ والعلن
وقيل أحسنها ماذا فقلت لهم
وما محاسن شيء كله حسنُ


Když nevidíš, kdo tady kleká
a láskou se modlí k tvé duši,
a pláčem svým – šíleně doufá,
že přece tvůj těžký sen zruší!


Wo Falsch und Wahr und Schlimm und Gut
Sie längst auf Formeln brachten,
Rasch wechselnd die erlogne Glut
Gleich bunten Kleidertrachten;


Doch ein Arm, der die Kette bricht,
doch ein Morgen voll Duft und Licht,
doch ein Tag voller Maienglanz . . .
auf, ihr Brüder, zu Spiel und Tanz!


Že Giulio má krásný zrak, jsem řekla –


طَرَقَت أُمَيَّةُ في المَنامِ تَزورُنا
وَهناً وَقَد كادَ السِماكُ يَغورُ
طافَت بِشُعثٍ عِندَ أَرحُلِ أَينُقٍ
خوصٍ أُنِخنَ وَبَينَهُنَّ ضَريرُ
بُرِدَت عَرائِكُها بِجَوزِ تَنوفَةٍ
وَبِهِنَّ مِن أَينِ الكَلالِ فُتورُ
قالَت قَليلاً فَاِنتَبَهتُ وَما أَرى
زَوراً بِهِ مَن زارَهُ مَحبورُ
فَهَجَعتُ أَرجو أَن تَعودَ لِمِثلِها
سَلمى وَمِثلُ طِلابِ ذاكَ عَسيرُ
راعَت فُؤادي حينَ زارَت رَوعَةً
مِنها ظَلِلتُ كَأَنَّني مَخمورُ
إِنّي غَداةَ غَدَت بِحاجَةِ ذي الهَوى
مِنّي وَلَم أَقضِ الحَياةَ صَبورُ
صَدَعَ الفُؤادَ غَداةَ بانَت ظَعنُها
وَأَشارَ بِالبَينِ المُشِتِّ مُشيرُ
بَل لَن يَضيرَكَ بَينُ مَن لَم تَهوَهُ
بَل بَينُ مَن صَدَعَ الفُؤادَ يَضيرُ
دَع ذا فَقَد أَطنَبتَ في طَلَبِ الصِبا
وَعَلاكَ مِن بَعدِ الشَبابِ قَتيرُ
وَاِفخَر فَإِنَّ لَكَ المَكارِمَ وَالأُلى
رَفَعوا مَآثِرَ مَجدُها مَذكورُ
وَإِذا فَخَرتُ فَخَرتُ غَيرَ مُكَذَّبٍ
وَلِيَ العُلى وَكَريمُها المَأثورُ
إِنّي إِذا مُضَرٌ عَلَيَّ تَعَطَّفَت
سامَيتُ مَجرى الشَمسِ حينَ تَسيرُ
بَخ بَخ لَنا الشَرَفُ القَديمُ وَعِزُّنا
قَهَرَ البِلادَ فَما لَهُ تَنكيرُ


Sie lieben, wiederholt, des Herzens Lustgefühl
Verkündigend, mein Mund, sie lieben dich noch immer,
Und rasch ergreif' ich dann den trägen Dichterkiel,
Um euch auch meinerseits, dass eher Titans Schimmer,
Als meiner Liebe Glut, für euch erlöschen soll,
So gut ich's noch vermag, in Reimen zu betheuern:
Doch spröde weigert sich der Versegott Apoll,
Vom Aktenstaub verscheucht, mich Armen zu befeuern,
Und fühl' ich manchmal auch den Einfluss seiner Macht,
So sträubt die Sprache sich. Statt munterer Trochäen
Naht meinem Pulte sich phlegmatisch, voll Bedacht,
Ein gravitätisch Paar schwerfälliger Spondäen:
Statt eines Anapästs hinkt langsam, wie ein Dachs,
Mit seinem dicken Wanst mir ein Moloss entgegen,
Und flüchtig, wie ein Reh, hüpft statt des Amphybrachs
Ein Daktylus herbey, und machet mich verlegen.
Kurz, Klio hält nicht mehr mich eines Blickes werth,
Und wag' ich's, ohne sie ein Lied euch darzubringen,
So widersetzet sich das stolze Flügelpferd,
Sich mit der schlechten Fracht zu euch hinabzuschwingen.


Un prato era fiorito d'amplo spazio,
quanto vista d'un uom porta lontano,
(Argo, non ch'altri, ne sarebbe sazio)


秋台好登望
菡萏发清池
半似红颜醉
凌波欲暮时


A mezitím, co vše se dálo tak,
tam v Madrigalu trpěl Gabriel,
ne muka jen, jež na něj valil soud,
ó, muka větší! Stále v sluchu měl
ta její slova, kletbu divokou
tu její a ty trpké výčitky
a viděl ji, jak odvracuje se
od něho pyšně, jak jej s pohrdou,
ach, krušila a pak, když k zemi kles’,
jak odcházela mlčky, lhostejně!...
Ó, jakou cenu ještě mohlo mít
pro něho žití teď? Čím dříve smrt
jej schvátila, tím větší jeho zisk!
Před soudem lidí těch, již trápili
jej zbytečně, jak klidný, silný byl
a důstojný. Jim řekl zkrátka hned:
„Nuž, ano, máte právo soudit mne,
a všechno, z čeho jste mě vinili,
jest pravdou čistou. Podvodníkem jsem.
Za krále, který zhynul v Africe,
jsem vydával se. Bratra Michala
já klamal s úmyslem a klamal jsem
též doňu Anu. Celý její hřích
jest ten, že bratru Michalu a mně
tak snadně věřila. Je nevinna,
neb žádné pikle nikdy nesnula.
Sám jediný jsem vinen, pravím vám
a nahlížím, že zasluhuji smrť,
neb portugalskou chtěl jsem korunu
na hlavu strhnout svou, tož na úkor
i Španělů, i krále Filipa.
Vy tážete se, jak jsem sníti moh’
o věcech smělých tak... Jsem dobrodruh...
A jsou-li okolnosti v té mé při,
jež v prospěch můj by mohly mluviti
a umírniti váš snad úsudek
o zločinu mém, nuže, vězte to,
já na jevo bych zde je nepřived,
i kdybych věděl, že se zachráním.
Proč? tážete se... Nuže, proto jen,
že lhostejný mi je váš úsudek,
i onen králův, pána vašeho.
Co v prospěch svůj bych říci mohl, zde,
zde v hloubi prsou mých to zavírám,
a čekám na soud druhý, světější
tam za hrobem, do něhož zajisté
mě zahrabete brzy. Větší král
tam slyšet bude mne, ten na váhu
mé utrpení také položí
a všechny křivdy, které spáchali
zde na mně lidé... Po těch neptáte
se arci vy. Nuž, buďsi. Řekl jsem.“


Ainsi vous avez beau chanter, père et poète,
Beau mesurer votre âme et relever la tète,
Beau crier, plein d'haleine : À moi la vie ! à moi !
La terre est toute à l'homme, et l'homme en est le roi ;
Vous sentez par secousse une chaîne inconnue,
Dans la prison de chair où votre âme est venue.
Vous ayez beau prétendre à vos trésors épars ;
Vos trésors envahis glissent de toutes parts.
Dans la foulede rois où vous perdez votre ange,
Il ne vous reste rien qu'une fatigue étrange,
Une langueur de vivre, une soif de sommeil,
Et toujours la misère assidue an réveil ;
La misère au milieu du grand Éden ! méchante
Au passereau qui vole, au rossignol qui chante,
À la fleur qui veut naître et qui n'ose éclater,
Au germe qui veut vivre et ne peut palpiter ;
L'âpre misère enfin, cette bise inflexible,
Qui détruit lentement ce que Dieu fit sensible ;
Dont le pâle baiser gèle l'arbre et le fruit ;
Elle pousse ma porte, où s'élève sans bruit
La prière toujours allumant son sourire,
Quand l'ange gardien passe et m'aide à la mieux dire.
Moi, j'ai toujours au cœur le répit d'un tourment,
Quand ma pensée à Dieu s'envole librement !


Raffrena, uom valoroso, i ciechi affetti,
e non voler opporti a ciascun'orma
de la malignitate ai falsi detti:


Dech větru tichý shání vlny k břehu
jež spojeny se přece dělí v běhu,
že v kosočtvercích s tupým úhlem v líci
jak pole jsou na velké šachovnici,
jež šikmo leží stolu na pokraji,
když zamyšlení hráči v Halmu hrají.


Qu'enfin mon âme toute en Dieu
Lors d'un autrefois dont les anges
Furent participants, au lieu
Des cieux, erre ès limbes étranges…


Nočních nebes hlubinami
rudý tak a obrovitý
chvost se mihl, posel hrůzy.
Zastaví se poutník v chůzi,
zachmuří se hvězdné třpyty,
zamlkne se ptáče v pění,
zalekne se lesů sykot,
zahluchne i řeky hukot,
paláci i chalupami
zamate se hodin tikot,
zadrhne se příze snění,
zarazí se srdce tlukot,
zakolísá žití vření,
předtuchou a v zaúpění
nebem zář a duší chvění
proběhne – blesk mrákavami.
Bůh buď s námi!


di qua da Calpe e di là da Pirene
gente nata, sin qui, da valor mossa,
sen venne a far la terra e l'acqua rossa,
de l'altrui sangue e de le proprie vene.


Zem tě ctí a nebe
Zve královnou tebe,
Já však tobě vzdáti
Vždy chci jméno „Máti!“


Vstává,
roste,
snímá čapku,
slunečko hladí mu
jemnou rukou
chladnou pleš.


春晴随意出南城
尊酒花前得共倾
留客强陪今日醉
听歌不似少年情


Llega desde la edad del mundo más remota
a ofrecer a la tierra su copa sacudida,
a sustentar la sed y la sal gota a gota,
a iluminar la vida.
Hijo del movimiento, primo del sol, hermano
de la lágrima, deja rodando por las eras,
del abril al octubre, del invierno al verano,
áureas enredaderas.
Cuando los campesinos van por la madrugada
a favor de la esteva removiendo el reposo,
se visten una blusa silenciosa y dorada
de sudor silencioso.
Vestidura de oro de los trabajadores,
adorno de las manos como de las pupilas.
Por la atmósfera esparce sus fecundos olores
una lluvia de axilas.
El sabor de la tierra se enriquece y madura:
caen los copos del llanto laborioso y oliente,
maná de los varones y de la agricultura,
bebida de mi frente.
Los que no habéis sudado jamás, los que andáis yertos
en el ocio sin brazos, sin música, sin poros,
no usaréis la corona de los poros abiertos
ni el poder de los toros.
Viviréis maloliendo, moriréis apagados:
la encendida hermosura reside en los talones
de los cuerpos que mueven sus miembros trabajados
como constelaciones.
Entregad al trabajo, compañeros, las frentes:
que el sudor, con su espada de sabrosos cristales,
con sus lentos diluvios, os hará transparentes,
venturosos, iguales.


Auß Lieb hast du dein Leben,
O Jesu, Gottes Lamm,
Für Mich dahin gegeben
An deines Kreützes Stamm:
Wie köntest du Mich hassen,
Wen Ich die Welt sol lassen,
Mein liebster Bräutigam?


Falo, corneta, rosado anjo-barro: o amorselouseus vasos comunicanteGuardemos o incensopara os verões públicoDeus não funcion


Na nejvyšších vrcholcích spatřili jsme krvavé reflexy světla.
Cesta stoupala vzhůru pohořím a za chvíli rozevřely se skály.


Tenghi la verga ritta in chi transede
col caldo giudicar pronto e non lento,
né per tema, lusinghe o per argento
manchi a giustizia fai quanto richiede.


Und wenn dann der grämliche Präcepter
Für mein Bißchen hinkendes Latein
Lob mir winkte, galt sein Haselcepter
Mehr als Cäsars Stab von Elfenbein.


Mit schönen Fraun hab ich lieber zu tun
Als mit schönen preuß'schen Soldaten.
Und als ich am Lurlei vorüberkam:
Da war ich verkauft und verraten.


E vós, mulheres, que gostais d’asneira,
Honrai as suas cinzas, os seus ossos,
E respeitai-lhe a fúnebre caveira.


Ja! sey dreimal hochgepriesen,
Quelle, die du all' uns labst,
Dreimal hoch, daß du Elisen
Ihren Freunden wieder gabst.


Ni por ésas. Parece que arroja
el infierno otro denso nublado,
o que el diablo al oírme se enoja;
y empujando el ejército alado,
el asalto acrecienta y aviva.
El tejado va a ser una criba;
cada envión que recibe mi choza,
yo no sé cómo no la destroza;
a tamaña batalla no es mucho
que retiemble, y que toda se cimbre,
cual si fuese de lienzo o de mimbre...
¿Es el miedo? o ¿quién anda en la sala?
Vade retro, perverso avechucho...
¡Ay! matóme la luz con el ala...


Z lip starých, mohutných, černého rámu,
radostně září tam nad sněhy ven
šest oken z podstřeší štíhlého chrámu – –
leč mně tak zdá se, v luzné jak kráse
dávné jen byl by to idylly sen!


Sto jezdců ves kol ohradí
a trubač na troubu troubí:
„Kde skryt je, kdo jej vyzradí,
ves velké uchrání zhouby.“
Sto jezdců s třemenů skokem,
ves projdou pátravým krokem.


Corsero adunque tutte con furore
in quella parte, e trovaron coloro
quasi smarrite tutte del tremore.


Ich bat Gott um sein Güte,
Und spannte auf mit Schmerz,
Vor Angst und Zwang mir blut'te
Mein väterliches Herz:
Den Pfeil konnt ich wohl setzen,
Bewahret war der Knab,
Ich schoß ihm unverletzet
Vom Haupt den Apfel ab.


Než co činíš najednou
Tam v nižině,
Nešťastníku?
Šumícím-li svým nektarem
Tě opojila réva,
Již na hladších drahách svých
U břehů, hrady zdobených a městy,
Jsi okusil?
Ha pošetilče,
Dosti mocen jsa,
By’s na ramenou svých gigantských
U veleslávě
Evropu odnes veškeru,
Rozděluješ, rozdrobuješ
Sil svých hojnosť sebranou,
I nepřestáváš
Ji rozdrobovat, ji rozštěpovat,
A prvé tak svěží, statný jinoch byv,
Plazíš se do moře
Jako stařec!


Im Raum der Sklavenballast sehnt, in Ketten, sich nach Landung;
Mich dünkt, die Arme wären gut, zu rudern aus der Brandung!
Das Steuer hält ein greiser Mann, fast mumienhaft verwittert;
Ihr meint: er steure, doch ist's nur ein Ruck der Hand, die zittert.


Gebärdest du dich doch, als ob ein Sperber
Mit blut'gen Krallen ich herniederstieße,
Dich zu zerfleischen, scheueste der Tauben,


Hle, jak červík radostně si hraje
V zemi slávou skvělé neviny,
Jak se hlávka každé květiny
K zemi sklání a se milo vlaje.


Mindene gömbölyű, mint muskatály alma,
Szerencsés, a kinek ettől van jutalma;
Igaz tűz ég benne, nem olyan mint szalma,
Ez csupa kegyesség, mindenhez irgalma.


Kout s rudou pohovkou v moderní kavárně.
O mramory se tříští
zář plynu žhavého a vše se rozmarně
v tom žlutém lesku blýští;


Ein Herz, das Gott von Herzen scheut,
Das wird in seinem Leid erfreut,
Und wenn die Not am tiefsten steht,
So wird sein Kreuz zur Wonn erhöht.


In wilder Nacht, in Sturm und Wetter,
Da sind' ich Kraft, da find' ich Lust;
Im Sturm erkenn' ich meine Götter,
Die stolzen Herrscher meiner Brust;
Und wie sie nirgend friedlich hausen
Und ewig ziehn von Ort zu Ort,
So wandl' auch ich durch Nacht und Grausen
Auf ihren dunklen Pfaden fort.


天上春光别
融融物态宜
彤庭花气暖
黄道日轮迟


一犁烟雨霭江村
肮脏衡门暗断魂
览镜自怜空跌宕
谁知跨下有王孙


Ta nyní tam s tvrze co šereda
Do krajin českých pohlédá,
Všem zvěstujíc Daliborův žel,
Nesmírnou ztrátu, již utrpěl.


Kan eine Liebe dieſer gleichen
Die uͤber Erd’ und Himmel geht?
Ach Liebe du thuſt Wunder-Zeichen!
Du biſt der ſeeligſte Magnet!
Der unſern Staub mit GOtt vermaͤhlet
Und uns durch deſſeu Wunden fuͤhrt.
Ja daß uns ewig nichts mehr fehlet/
Gut machet/ was wir ſelbſt verbuͤhrt.


Az alkony nyúlik ott
s von vékonyabb csikot:
azon egy égi ajtó.
Ki tudja, mit nem rejtő?
S ó völgy, te mély szakajtó!
S titkok teknője, erdő!


Ich knie an deinem Lager
zertretner Proletar;
dein Antlitz, fahl und hager,
stell ich den Sternen dar.
Freiluft in deine Stuben – – –
geh lachend in den Tod:
ich hebe deinen Buben
ins leuchtende Morgenrot!


Ein Kind verlieren stört die Freuden,
zwei ist ein recht geduppelt Leiden,
drei aber, das ist gar zu viel.
Doch laßt uns schauen noch hingegen,
ob denn bei diesen harten Schlägen
so gar kein Trost sich zeigen will.


O schwere Zeit, o strenger Tag,
Die Erde, die erbebet!
Kein Fels ist, der bestehen mag,
Der größte Berg zerklebet.
Das Meer, das schaumt und schwellt sich auf
Und macht ein Mordgebrülle,
Die Ströme lassen ab vom Lauf,
Stehn vor Erstaunen stille.


Ich bin Jehovah, dein Gott. Ich fülle Himmel und Erden,
Alldurchdringend und allumfangend – doch nicht zu ergreifen,
Noch zu erschau'n – unsichthar, gestaltlos, formlos, einfach!
Darum sollt du mich nicht in Gold und Silber gestalten,
Nicht aus adrigem Marmor hauen, nicht Gleichheit des Thieres
Noch des Menschen mir geben – Ich kenne dein Herz und die Schwäche
Deines Herzens. Du möchtest sonst bald das Bild statt des Bildners
Oder den Thon statt des Töpfers ehren. In gröberen Irrthum
Möchtest du sinken, von mir unwürdig denken, und selber
Täglich vergröbern, verschlimmern, versinnlichen – Sieh', ich weiß es,
Daß dein Herz am Sinnlichen klebt, wie die Schneck' am Dornbusch.


Liebſte, laß in Dir die Schauer
Weben dieſer heil’gen Nacht,
Keines Winters düſt’re Trauer
Hat nun fürder ob uns Macht.


فَلَو كُنتَ شاهِدَها في الدُجى
وَقَد ضَمَّها البَلَدُ الأَفيَحُ
إِذا ذَكَرَتكَ عَلى وِنيَةٍ
رَأَيتَ ذَفاريَّها تَنضَحُ


Nun, Herr, ich bin dir wohlbekannt,
Mein Geist, der schwebt in deiner Hand,
Du siehst, wie meine Seele tränt
Und sich nach deiner Hilfe sehnt.


Aber als hätte die Last der Fruchtgehänge
und der Verfall der Säulen und Bogengänge
und der Abgesang der Gesänge
sie beschwert,
hat die Jungfrau sich in anderen Stunden,
wie von Größerem noch unentbunden,
kommenden Wunden
zugekehrt.


铁树花开半夜间
枝头结个子团团
古今药杀人无数
不信教伊咬破看


Já na to: „Učiň, prosím, mistře drahý,
by tváře jich se obrátily ke mně!“
A vůdce: „Duše bídné, v středu dráhy


Und wie so leicht gewähret, was kaum er sich gedacht,
Da ist in seinem Herzen erst recht die Gier erwacht;
Er hört nicht auf, er fodert, wohl ohne sich zu scheun,
Noch zehen von den zwanzig und von den zehen neun.


Tu oděn jsa v šat passivnosti chladný,
sám s druhem jediným, jenž nazývá se klam,
jít mohu po cestě, jíž ještě nešel žádný,
a druhovi svou stálosť přísahám.


Sterne glänzten, Sterne schossen,
Palmenwipfel wogten leis,
Und um Mensch und Tiere flossen
Wüstendünste schwer und heiß.


Zmámen spěchem, vpřed se dívám,
vpřed se řítím o překot,
každým dechem uhořívám,
v běložhoucím žáru knot.


Bellona ist's, die Trotzige, die Wilde,
Sie sammelte mit ihm die muth'ge Schaar,
Sie riß ihn fort zum blut'gen Kampfgefilde,
Zum Pfad des Ruhms, zum Pfade der Gefahr.
Den Eichenkranz verschmäht der sonst so Milde,
Und windet kühn den Lorbeer in sein Haar, –
Sein eigen Glück, er hat es hingegeben,
Um sorgenvoll das Fremde zu erstreben.


Mučeníci hříchu: Záhadní, kteří sami sebe hledali marně
a na směr cesty své k sobě ptali se vlastního stínu ironického.
Tváří svých poznati chtěli skloněni k zrcadlu krve
a v slzách ženy zřít úsměv svých retů, stisknutých agoniemi duše.


Zuweilen hat ein Schmetterling
Sich gaukelnd in der Schlucht gefangen,
Und bleibt sekundenlang am Ring
Der kränkelnden Narzisse hangen;
Streicht eine Taube durch den Hain,
So schweigt am Tobelrand ihr Girren,
Man höret nur die Flügel schwirren
Und sieht den Schatten am Gestein.


Legszebb indulatink tudós gerjesztője,
Hazám dicső fia, kedves éneklője!
Te, ki nemes lelked vonszó erejével
S érzékeny nagy szíved szelíd erkölcsével
Szívemet már akkor magadévá tetted,
Mikor elméd szárnyát alig emelhetted;
Te, ki rég kikelvén Márs vérmezejére,
Királyod személye s ügye védelmére,
S ezernyi bajt, veszélyt, inséget, fogságot
Tűrvén, míg elnyernéd a zöld olajágot,
(Melyet majd, vitézi pályádnak díjában,
Örömmel áldoznál hazád templomában),
Kettős koszorúval jövél meg végtére
Édes eleidnek kies lakhelyére, -
Hol most, a szent béke csendes kebelében
Pihenvén, érdemid jutalma fejében,
Ámor s Hymen ritka szép szövetségében
Mint kis isten úgy élsz Lízád hív ölében; -
Te! ki, fel-felhatván Apolló halmára,
S tekintvén Európa változó sorsára,
Sírva nézsz - Majd Mohács térjére s Várnára,
Majd kétes jövendőnk dörgő homályára,
S egyeztetvén lantod Kéri bús lantjával,
Szívünket szaggatod szíved fájdalmával,
Míg, főbb célra intvén a költői karnak,
Új fényt, új csillagot mutatsz a magyarnak;
Sándor! Ossziánom boldog örökösse!
Jövel, hogy barátod veled közölhesse,
Amit e vad idők zavaros folytában
Múzsája súgallott egy titkos órában.
Jer, halljad bús hangját kesergő lantjának,
S vedd e kis zálogát hív barátságának!


古木封苔润
丛篁被雨滋
空山无与伴
相结岁寒期


Für solche Guhtthat wollen wir,
Wie liebe Kinder müssen,
Von gantzer Seelen danken dir
Und unsre Mahlzeit schliessen
Mit einem kurtzen Lobgedicht':
O treüer Gott, verschmäh' uns nicht,
Wenn wir dich so begrüssen.


Régi szerelmem nagy tüze
Hamuvá vált vala szinte,
De ím, nem tudom, mi löle,
Hogy bennem meg felgerjede.


Ďas foukl se smíchem do vzduchu před se
a v nic se rozpraskl roj lživých světů.
Plášť rudý rozhrnul se, vzhůru zved’ se
a prch’ jak oblak červánkový v letu.
Já pevnou půdu cítil pod nohami.


qual sempre fuor tanta dolcezza versa,
che di diletto accende ogn'alma nata,
e me fa dura e insensibil petra?
perché la cristallina e bianca gola,
che vince i chiari e lucidi cristalli


«L'uom' apella il camin Troppo–Donare;
E' fu fondato per Folle–Larghezza;
L'entrata guarda madonna Ricchezza,
Che non i lascia nessun uon passare,


»Du Hochgebenedeite,
Du reine Gottesmagd,
Du Königin des Himmels,
Dir sei mein Leid geklagt!


SEE  comes, to rule the varied year,
Sullen, and sad, with all his rising train,
and  and Be these my theme,
These, that exalt the soul to solemn thought,
And heavenly musing. Welcome, kindred glooms!
Cogenial horrors, hail! with frequent foot,
Pleas'd have I, in my chearful morn of life,
When nurs'd by careless  I liv'd,
And sung of Nature with unceasing joy,
Pleas'd have I wander'd thro' your rough domain;
Trod the pure virgin-snows, my self as pure
Heard the winds roar, and the big torrent burst;
Or seen the deep, fermenting tempest brew'd
In the red evening-sky. Thus pass'd the time,
Till thro' the lucid chambers of the south
Look'd out the joyous  look'd out, and smil'd


نَحنُ مَنَعناكُم وُرودَ النَهرِ
بِالمُرهَفاتِ وَالرِماحِ السُمرِ
فَوارِسٌ مِن تَغلِبٍ وَبَكرِ
عَلى خُيولٍ شُزَّبٍ وَضُمرِ


Értem...! ellenségeim
A klastrom lakói...!
Felkiált s szed új hadat
Vérboszús Hahóthy.
A szent nép fut vagy halott,
Romban áll a zárda;
- Csak a sirbolt, melynek a
Rombolás nem árta.


Budiž ti země lehká, mladý druhu,
spíš pod slovanskou hroudou.
V karpatských sosnách vítr náš ti poví,
že u nás doma raší život nový,
že Čechy žijí.


Kötelet Károlynak! gerendába vele!
Ez a magyaroknál a köszöntés jele;
Kivált míg az ember holmi sückő gyermek,
Kinek Aprószentkor a seggire vernek.
Hadd lógjon őkelme a gerenda alatt,
Hacsak meg nem adja a Károly-poharat.
„Uj szita szegen függ” - ne mondják hiába
Kössük fel, hogy földet se érjen a lába.


Jsem Vesna, to jest nesmrtelné žití,
jež z prvních květů, tokem mízy mladé
se ručejemi v žíly země řítí!
Kam vítězně se noha moje klade,
tam zelená se věčně smavá tráva,
tam dýchá mír a úkoj vždy a všade.
Pod patou mou sta petrklíčů vstává,
a zvonek hlavou rosou těžkou kývá.


Koho žezlo Tvé se dotkne,
tomu tiše srdce bije;
blažený, do jehož ňader
božská milosť Tvá se lije.


Vím, svět jsem svými verši znavil.
Kdo v této spoustě vyzná se?
Mnohé jsem znudil, jiné bavil,
dnes každý k tomu přizná se.


Klug doch, von List durchtrieben, ist die Grete,
Wie kein' im Dorf mehr! »Mütterchen«, so spricht sie,
Und gleich, als scheute sie den Duft der Nacht,
Knüpft sie ein Tuch geschäftig sich ums Kinn:
»Laß doch die Pforte mir, die hintre, offen;
Denn in der Hürd ein Lamm erkrankte mir,
Dem ich Lavendelöl noch reichen muß«:
Und, husch! statt nach der Hürde, die Verrätrin,
Drückt sie zum Seegestade sich hinab. –
Nun heiß, fürwahr, als sollt er Ernten reifen,
War dieser Tag des Mais und, Blumen gleich,
Fühlt jedes Glied des Menschen sich erschlafft. –
Wie schön die Nacht ist! Wie die Landschaft rings
Im milden Schein des Mondes still erglänzt!
Wie sich der Alpen Gipfel umgekehrt,
In den kristallnen See danieder tauchen!
Wenn das die Gletscher tun, ihr guten Götter,
Was soll der arme herzdurchglühte Mensch?
Ach! Wenn es nur die Sitte mir erlaubte,
Vom Ufer sänk ich selbst herab, und wälzte,
Wollüstig, wie ein Hecht, mich in der Flut!


Y como en ella, al reflejar serena
la luz del sol, le daba nuevo brío,
quiere cogerla y con su dedo frío
destruye la ilusión que le enajena


Am Gatter lauschen Kinder scheu
Mit frisch gepflückten Veilchen,
Ein Weiblein hinkt mit Holz vorbei,
Bückt tief sich vor den Heil'gen.


Ach, města hemžením už duše mdlá je.
Až příliš mnoho slov mi vyšlo z úst.
Zde povlovně a pozdě život zraje:
zde pomalu a mlčky chtěl bych růst.


酒恶频频嗅素馨
满天风雨晚凉生
岩花乱落无一点
谷鸟时闻啼数声


Mit Gram von seinem Schlosse
Sieht es der Pfälzer Fritz;
Heißt springen auf die Rosse
Zwei Mann auf einen Sitz.
Mit enggedrängtem Volke
Sprengt er durch Feld und Wald,
Doch ward die kleine Wolke
Zum Wetterhimmel bald.


E eu te amo! Quer quando fustigas
Ao sopro mau dos vendavais
As grandes árvores antigas,
Quer quando mansamente cai


krvavá houpačka naděje a zklamání,
zklamání a naděje,
ubitému času vyzvání,
tisícům mrtvých vyzvání,
a nic, kromě hrůzy, se neděje.


O Land der alten Treue! Voll Muts
Sind deine Männer, sanft und gerecht;
Rosig die Mädchen und sittsam;
Blitze Gottes die Jünglinge!


Měkce obtočí ho k sobě,
sladce mluví: „Náš jsi, náš,
sláva tobě, sláva tobě,
jednu-li jen zulíbáš!“


	o in canzon morali il dir tuo sia,
perché d'alta matera, a 'ntender cruda,
par che ricerchi sempre nuova via.


倪公本是我同参
道价峥嵘冠斗南
千里云山旧游地
何妨杖锡住西庵


A já tě miluji a myslím, mořem klasů
až půjdeš v podvečer jednou za zvonů znění,
že potkáš dívku tam, jež bude mít zrak v jasu,
a ty ji obejmeš a v tichém opojení
svou hlavu položíš do zlata její vlasů.


¡Qué necio en ciencias vanas me divierto!
que si los ojos a tu cruz levanto
eres el arte más seguro y cierto.


Ein einsidel fand ich auf einen tage
in seiner zellen wein in großer klage,
ich fragt in der ursach mit kurzen worten;
Da fürt er mich in walt in einen grunde
zu einem gar uralten tempel runde,
mit blei bedeckt, offen so stunt die pforten;
er füret mich in tempel dar,
alda sach ich mit samit braun bedecket
in der mit stund ein totenbar
mit einem totentuch, das mich erschrecket;
ich sprach: »wer ist verschiden?«
er sprach zu mir: »frau Treu
on scheu
hat iren tod erliden,
des hab ich herzliche nachreu.«


I chechtá Milota se, děsně výská
a k olši hovoře, ji k ňadrům stiská:
„Oj nevěsto má, šedě poomšelá,
ty víš, co srdce moje chce a želá,
tož smiluj se a daruj mi v té chvíli,
co dýka nedala ni proudu víly.


Ihr Herz und Hand ist hoch bemüht,
Ein Salböl darzugeben
Für Jesu, dessen teure Güt
Uns salbt zum ewgen Leben.
Ach, liebes Herz, der seinen Geist
Vom Himmel in die Herzen geußt,
Darf keines Öls noch Salben.


Třešněmi po vršku jiná zas vine se.
Stromy juž plničky rudých jsou zdob,
pod nimi dětí je veselá družina –
nad nimi špačci – by každý si zob’.


Ten pohled jeden dostačí,
a člověk cítí: zle je...
má horečku a po čele
studený pot se leje...


Zászlót igen szépet egy terekkel kölde,
Ajándékon Fráter Györgynek hamar kölde.
Azt jó névön vevé, ugyan megköszöné,
És mind Erdélország tőle jó névön vevé.


День — сей сияющий покроТютчев
В последний раз пропел петух,
Уходят духи с тяжким стоном,
И белый день плывет вокруг,
И воздух полон ранним звоноВставайте! — счастье, думы, труд
Для вас воскресли в новом свете,
Вас слуги солнца берегут,
Во мгле природы вы, как детА я, бессонный гость ночей,
Я — собеседник ваш случайный,
Я сквозь покров дневных лучей
Все вижу мир — родной и тайны


nïente può valer, né valse mai.
Dammi soccorso, adunque, alle mie pene;
deh, fal, dolce signor, ché far lo sai!


Vedi a la conclusion
sur Martinell, che i cunt hin lì per lì,
se fors'anch no me ven quajcoss a mì,


雅道终为造物嗔
不教淹屈定教贫
诗家一脉难相继
父子得名能几人


Felpénzelt Erdély s nem szolgálsz érte; te ment vagy
Szándékod régen volna; de nincsen erőd.


— Juramento ele prestou,
mas esse é que não prestou.


Hephästos reihte sie
Zu einer Kette.
Die brachte Hermes dem Knaben,
Als er die Ziegen weidete am Taygetos,
Und hing sie ihm um den Hals,
Die Tränen des Gottes.


中秋昨已等闲过
重九今还如梦来
霜鬓数茎羞堕帻
黄花三度笑空杯


Lilie po břehu zírá
Z vodní pouště toužebně,
Moře samo, prázdno míra,
Mocně se ku nebi dme.


Žádného nestíhám a všem jsem podal ruku,
kdož zakřikli mé ptáky v tichém zvuku,
a nespílám, kdo v ruchu hněvu zlém
mi po nich rozpřáhli se kamenem.


不复当年端正楼
多情犹问故宫游
山川不改繁华尽
须信人生一世浮


回旋秋色漙清露
凌厉西风紫嫩霜
莫作东篱等闲看
下清曾借广寒香


Sécula seculorum es tamaño
muy niño, y el Diluvio con sus truenos;
ella y la sierpe son ni más ni menos;
y el rey que dicen que rabió, es hogaño.


zač chléb jsme jedli otroků,
zač slzou máčeli svá muka:
to uvidíš, můj národe –
již dítě vzchází, pouto puká.


Im Sommer ist gut lustig seyn,
Auf hohen wilden Heiden,
Dort findet man grün Plätzelein,
Mein Herzverliebtes Schätzelein,
Von dir mag ich nicht scheiden.


Erwerben werd' ich reiches Gut
An kleinen Herzenspfändern;
Und prangen wird mein Stab und Hut
Mit Rosen und mit Bändern.


Questa catena, misera! dolente!
Per entro al sasso passa nella tana;
Come toccata fosse, incontinente
Scocca uno ordegno e suona una campana;
E se quel maledetto se risente,
Ogni speranza del fuggire è vana.
Per piani e monti e ripe e lochi forti
Mai non vi lasciarà, sin che vi ha morti. -


Schütz' du mich, holder Ritter,
Mich, die ich elend bin!
Dir gab ich meine Liebe,
Ach, alles gab ich hin« –


Hřbitove snů v mé hluboko hrudi,
vzkřísení tvého než se den vzbudí,
nežli tvá vesna přivolá zpět
do hnízda ptáky, na větve květ,
na stromy holé mladičký list,
na kříži bude jméno jen číst,
mrtvého číst.


从古忠贤困佞邪
区区尘册费长嗟
谗人肉味知何似
豺虎刚嫌污齿牙


	Ora di questo non si fa memoria,
però ch'è abondata lor loquenzia
sovr'ogni mal e sanza niuna gloria;


Ich staune nicht ob deiner That, nein, die Fügung Gottes ist so wunderbar.


Jim, pěvcům rekovným, jichž písní lahoda
zní přes bouř věků děsnozvukou,
jimž tepny dávného, jak býval, národa,
v strun zlatých rázem tlukou.


Eu sinto, ao vê-la, as crispações nervosas
Das naturezas tropicais, fogosas,
Rendido à prepotência da matéria!...


Wer kommt vom Hügel? Ein Edler,
Der sucht mich lange und findet mich nicht, und spricht:
Wo ist er, der Sänger, mein Freund?


Grün hängt die Frucht im dichten Baum,
Halb ausgebildet, halb noch Traum;
Still steht des Lebens Flucht
Noch zwischen Blüt' und Frucht.


Ma lei per carità non dica niente
che tal riputazione non mi merito,
perchè, quantunque men che colla mente
il salario guadagni col preterito,
pur mi dò il tono d'uomo affaccendato
di qualunqu'altro al par regio impiegato.


L’implacable enfant,
Preste et relevant
La rose au chapeau,
Conduit son troupeau


Do časů jsem příštích pohled', – věčný věk se lety měří: –
svítání již bílé svítá, již den šťastný ze tmy šeří.


»Ihr guten Herren, die ihr jetzt mein Ohr
Mit Fragen täubet und mein Kleid zerzauset,
Wißt denn, mein Vater ist Herr Theodor,
der dort in Famagustas Mauern hauset!
Er war der reichste Bürgersmann hievor,
Die Freunde haben ihm sein Gut verschmauset;
Frau Graziana, die geehrte Dame,
Ist meine Mutter, Fortunat mein Name.


Lovadon alig tudsz ülni
- - - - - - - - - - -
- - - - - - - - -


هَاكَ لَغْزاً فِيمَا يَصِيرُ لِغَزْلٍ
ثُمَّ تَصْحِيفٌ ذَا يُوَرِّثُ خَبْلاَ
فَإِذَا أُسْقِطَ الْمُقَدَّمُ مِنْهُ
كَانَ قَوْماً يَرْمُونَ بِالشَّرْقِ نَبْلاَ
فَإِذَا صُحِّفَ الْمُقَدَّمُ مِنْ ذَا
فَهْوَ عِزٌّ يَا عِزَّ مَنْ حَازَ نُبْلاَ


Du trägst die Straffen meiner Schuld'
Vnd schweren Missethaten,
Ja lässest dich aus lauter Huld'
Am Pfal des Creutzes braten.
Das that die Lieb',
Herr, die dich trieb,
Die Sünder aus dem Rachen
Der Hellen frey zu machen.


Da sprach der Wein: Bin ich so fein,
Ich spring aus Marmorbrünnelein,
Wenn sie den Kaiser krönen,
Zu Frankfurt wohl auf dem Römer.


yanlış demek senin bütün dilekleriehil insana


Auf meinem Platz fand ich abnorm
Ein Messer fremd in Sichelform.


结绮临春夜夜明
望仙长使挟倾城
歌残璧月听环佩
不必投签入梦惊


搆得茅斋傍玉华
芙蓉伏火炼丹砂
清秋绝顶朝元夜
白露千岩湿桂花


Allein bei diesen Augen,
Bei'm Ambra dieses Mundes,
Bei deines Angesichtes
Geweihter Kaba schwör' ich:
Nicht lange mehr, so bin ich
Verloren oder selig,
Vernichtet oder heil.
Nicht lange mehr, so wird man
In meiner Hand erblicken
Ein wuthgeschwungnes Beil.
Damit werd' ich die Thore,
Die prangenden, zerschmettern,
Die meiner Thräne spotten,
Verhöhnen alle Leiden,
Von deiner Brust mich scheiden,
O meiner Seele Heil!
Dann sei der Taumel Edens,
Sei namenlose Wonne,
Wo nicht, die Pein der Hölle,
Sei Untergang mein Theil!


Es reist der Mond wohl hin und her,
Die Sonne ab und auf,
Guckt über'n Berg und geht in's Meer,
Nie matt in ihrem Lauf.


Sie kramte ihren Busen aus,
Doch Phoebus, wie es hieß,
Zog seine Stirn beständig kraus,
So oft sie Reize wies.


Der Knabe singt mit Tränen
Die Metten in dem Kahn,
Und sieht dabei sein Mädchen
Mit stummen Blicken an.


Dein eifer hat gefressen mich fast auf,
Weil alles fleisch verdorben seinen weg.
Selbst der Prophet vergeht wi Bileam,
Das tausendfach gewachsen dein Gericht.
Es klimmt so hoch der Menschen missethat,
Das Noachs zeit weicht diser zehenfach,
Und wär es aus, wo nicht selbst Jesus käm.


O ein vergänglichs Tun! Ist das der ganze Rest
von so viel Tausenden? Wie daß denn ein Mensch läßt
so viel bedünken sich, als woll' er Alle fressen?


لفخر الدين أخْلاقٌ كِرامٌ
يَضيقُ الحمدُ عنها والثَّناءُ
تنكَّرُها على الأعْداءِ نارٌ
وعطْفتُها على العافينَ ماءُ
اذا مَرَّتْ على ليلٍ بهيمٍ
تَجَلَّلهُ التَّبَلُّجُ والضِّياءُ


Že byl kdys Jerusalem? Že byla nějaká Roma?...


Ein sausend Waffenklirren, wie Hagel auf Saaten fährt
So auf die Warenführer der Wegelagrer Schwert,
Und wie die Halme sinken, so ohne Widerstand
Die Händler wehrlos lassen ihr Gut in Räuberhand,


Kúnfajta, nagyszemű legény volt,
Kínzottja sok-sok méla vágynak,
Csordát őrzött és nekivágott
A híres magyar Hortobágynak.


云压低檐雨未收
隔林犹听叫钩辀
诗翁惯作天涯客
滴碎空阶不解愁


Si a tu silencio, sólo por funesto,
el bulto se debió de mi homicida,
¿cuánto más te merecen mis despojos?


Così io, con fedele melodia,
dico: «O sopra tutte benedetta,
per Spirto Santo eletta Madre pia


O
quotidiano uiva, grita, sangra
esmaga, dilacera, esventra
corpos almas, sonho
quotidiano servido
em taças de amargo gosto
leva-nos na crista de alterosas vagas
sentimos a vida no silencio ou como grito
a vida que espontânea brota
e nos faz sentir
tocados pela morte com suas leves asas
roçando cada instante
de nossos dias


Ils ont de graves tête-à-tête
Avec le chien de la maison ;
Ils voient courir la moindre bête
Dans les profondeurs du gazon ;


Lelkedbe ádáz végzeted,
Rút szégyenfoltot égetett.
Hiába élsz, virulsz, mosolygasz:
A nagy világon nincs helyed.


أقول لزيدٍ كفْكفِ الخيلَ عَنْوَةً
وإلّا فَلا حَمْداً كسبتَ ولا مَنّا
سُقيتَ الرّدى إنْ هبتَ بادرة الرّدى
وَما أَنت منّي إنْ جَنَحْتَ إلى الأدنى
أَلَم تَرَني وَالمَوتُ مُلْقٍ جِرانَه
أقدّم نفساً ما أساءتْ به ظنّا
وإنّا لنُعطي السِّرَّ ما شاء من حِمىً
وتأْبى لنا الحَوْباءُ أن نسترَ الضِّغْنا
حريّون أن نُعطَى المَقادَةَ في الورى
وقد قصّرتْ في الرَّوْع كلُّ يَدٍ عنّا
طِوالُ القنا ما بين أجفاننا قذىً
وظِلُّ المنايا الكالحاتِ لنا مَغْنى
تخوّفنا أبناءُ قيسٍ وعيدَهمْ
وَلو أنّنا نخشى الوعيد لما سُدْنا
ولو فهموا عنّا مَقالَ سيوفنا
لعلّمَهمْ فحواه أنْ يقرعوا سِنّا
أَحقّاً بني الإِحجامِ ما طار عنكمُ
أطرتمْ وربّي في ضلوعكمُ اللَّدْنا
وقد كنتمُ أطْفَأتمُ نارَ حِقْدِكمْ
فإنْ عدتمُ في شبّ جمرتها عُدنا
لَحَا اللَّهُ مَن يحنو على الضّيم جَنبَهُ
ولو أنّ عنقَ الرُّمحِ في جنبه يُحنى
يقولون إنّ الأمنَ في هجرك الوغى
ألا قبّح اللَّهُ اِمرأً يَبتغي الأمْنا
رعَى اللَّهُ فِتياناً خِفافاً إلى العُلا
إذا عزموا أمْضَوْا ولم يرقبوا إذْنا
إذا ركبوا جُنْحاً أشابوا عِذارَه
وَإنْ يمتطوا صُبْحاً أعادوا الضُّحى وهْنا
أذالوا على الأيّامِ صَوْنَ غرامهمْ
فلن يُبصروا من غير طلعتها حُسنا
ونالتْ بأسرار القلوب ظنونُهمْ
كأنّ لهمْ في كلِّ جارحةٍ إذْنا


No es posible, Señor, que a quien te ama
no vuelvas la mirada enternecido;
pasión ninguna el corazón inflama
que tu aliento, Señor, no haya encendido:
no es posible, Señor, que quien me llama
me consienta partir como he venido,
melancólica, pobre, avergonzada
de no lograr de ti ni una mirada.
Yo no te vi jamás; pero en mi anhelo
tu espíritu ideal figura toma;
y en la luna te veo, cuando asoma
tan blanca y tan suave por el ciclo:
dame (pues hora luce) algún consuelo
en tu palabra dulce como aroma;
que harto breve, Señor, para tu acento
es la inmensa extensión del firmamento.
La virtud del milagro exhausta ahora
dicen que está, Señor, mas no lo creo:
¡es ¡ay! que de la gloria del hebreo
no somos esta grey merecedora!...
¿Qué es para ti la magia aterradora,
si basta de tu ceja el leve arqueo
no para hacer brotar apariciones,
para hundir en los mares las naciones?
¿Qué es un fantasma, que los aires hienda?
¿qué es un acento que en el aire suene
para el que tiene voz que el orbe atruene,
manga de fuego que la tierra encienda?
¡Exhausta tu virtud!... ¿Por qué estupenda
peregrina visión no sobreviene,
cuando aquel que te niega en su locura
de tu máquina es mísera figura?
¿Qué más visión que nuestra misma sombra
con que a nosotros mismos espantamos?...
¿De dónde hemos venido? ¿A dónde vamos?...
¿Quién nuestro guía es? ¿Cómo se
nombra?...
¡Exhausta tu virtud!... ¡Y aún nos asombra
esta propia vereda que cruzamos,
movidos por tal mano, de tal suerte
que amo la vida y corro hacia la muerte!
Daniel te vio; nosotros no te vemos;
te oyó Moisés; nosotros no te oímos.-
pero el mismo serás cuando existimos
cual las almas de siglos tan extremos.
Y ¿exhausta tu virtud, Señor, creemos,
visión maravillosa te pedimos,
cuando a la tierra muestras por visiones
una tras otra mil generaciones?
¡¡Visión, visión!!... La luna que me mira
no hablara si quisieras darle acento,
¿cuando lanzarla puedes de su asiento
y arruinar este mundo que delira?...
Si no me habla, Señor, si no suspira
respondiendo a mi ardiente sentimiento,
no es que le faltan ecos seductores,
es que falta ventura a mis amores.
Oigo el plañir del solitario río,
oigo el trinar de las nocturnas aves;
él me enternece con sus tonos graves,
y ellas me afligen con su amante pío,
y entonces es cuando hacia ti, Dios mío,
que de todo comprendes, todo sabes,
mis acentos dirijo invocadores,
cantándote el amor de los amores.
¡Oh cuán pálido es todo y cuán mezquino
lo que de hermoso y grande el suelo ostenta,
cuando el alma, Señor, se representa
tu sonreír y tu mirar divino!...
todo querer parece desatino
donde tu afecto incomparable alienta;
toda sabrosa dicha sinsabores
en donde está el amor de los amores.
Llueven las nubes; crécense los ríos;
nuestras eras de ayer son hoy laguna;
hinchase el mar; se pierden los navíos.-
¡Ay del que tiene amor a la fortuna!
Derríbanse los altos señoríos,
bajan al fango los de ilustre cuna.-
¡Ay del que tiene amor a los honores,
y desdeña el amor de los amores!
Mira, Señor, en tierra al encumbrado:
mira ya al opulento empobrecido.-
Si tan alto subió, ¿por qué ha bajado?
si tesoros ganó, ¿por qué ha perdido?
y su orgullo, Señor, ¿en qué ha parado?
y su altivo desdén ¿a dónde ha ido?
¡Olvidaron que todos son dolores,
si nos falta el amor de los amores!
¿Y yo te olvidaré, constante dama,
yo que en el corazón tu voz he oído?
No es posible, Señor, que quien me llama
me consienta partir como he venido:
no es posible, Señor, que a quien te ama
no vuelvas la mirada enternecido,
ni me pagues, Dios mío, con rigores,
cuando aspiro al amor de los amores.
No se parece su ternura santa
a las vagas pasiones turbulentas
que dan como de estío las tormentas
rayos por lluvia a la marchita planta
No llora celos quien de ti se encanta...
Vírgenes puras a tu lado asientas:
y a tu cariño aspiran las mejores,
¡porque es tu amor amor de los amores!


Hallelujah! Es sei preis, lob, ehr, dank und ruhm,
O Jesus, dir, du einger Erdenfürst!
Wir sibtzigeines Volk sind itz dein Heiligthum,
Das du uns gantz zum Opffer haben wirst!
Du hast allein mit deiner Pein erstritten,
Was ewig war von uns versätzt.
Empfang uns gar, weil du vor uns gelitten,
Das ewigst du in uns ergetzt.
Empfang uns gantz mit allem, was gegeben:
Sei du in uns der Geist, di Seel, das Leben.


 D'un Balì, che di Corte è l'occhio destro,
dette di frego a un debito stantio;
e quei l'accomodò col Gran Maestro.


Von der Alpen Fuß
Hin zu dir, Helvetiens Lust und Zier,
Und zu deinem friedlichen Turnier
Fliegt mein Sängergruß.


Divide comigo a minha loucura
De te amar assim sem me atinar
A insanidade é uma criança
Sozinha, querendo brincar


Trhávala – ruka drahá –
oči mé se rozvodnily –
a zpomněnky zašlých rájů
v žalných slzách zatopily.


Bleus Tîrthas, mers sauvages,
Qu’ils sont loin, vos rivages
Sans cesse caressés


Po pomněnce při vodách
Nikde sledu více,
A růžičkám v zahradách
Povadnuly líce.


Darmo pevnou mříží hledím ve tmu za ní –
chabý zrak můj nikam, nikam nedosáhne!
Darmo nocí dlouhou, unavena touhou
po síle má duše osamělá prahne.


S részint visszatér lakába,
Melyet épen hagya el,
S most pusztán s hamvadva lel:
Sok tódúl a had nyomába,
Hol piroslik még a vér,
S földet vagy segédet kér;
Kit szelidebb érezet
S embertársa szenvedése,
Kit méltatlan díj nyerése,
Zsákmány s martalék vezet.


Jaz — uma terra não — não um solo
Mas estranha, gelando em desconsolo
A alma que vê esse pais sem véu,


Yo, que mendigo soy, más no ambicioso,
apenas de mi sombra acompañado,
con lo que no te doy he disculpado
en mi necesidad lo cauteloso.


A fájdalmak meglankaszták
A hős anya tetemét,
Sok időre, míg üdűlvén,
Felnyithatná húnyt szemét;
S látván rendben ott fekünni
Testének hét gyümölcsét,
A dajkához imígy szóla,
Hogy menthetné erkölcsét:


Add, hogy méltatlan halálom
Ébreszthesse népemet!
Ó Hazám!... Ím felajánlom
(Ah! fogadd el) éltemet.


Così Faburro, e così il buon marchese.
- Vedremo un poco come il campo sta -
diceva Orlando; e 'l partito si prese.
Ognun presto apportar l'arme si fa.
Così coperti di piastra e d'arnese,
usciron tutti fuor della città
una mattina al cominciare il giorno,
e inverso Montalban la via pigliorno.


Von Phaon träumt sie, nicht von den Altären,
Und da verschmäht sie sieht der Sehnsucht bittre Tränen,
Reisst sie ihr Haar sich aus in langen, üpp'gen Strähnen.


„Gottslohn! Gottslohn! du treue Magd,
Kan ich’s dir nicht bezalen.
Gottslohn! daß du mir’s angeſagt,
Zu hunderttauſendmalen.
Bis wolgemut und tumle dich!
Flugs tumle dich zuruͤk und ſprich:
Waͤr’s auch aus tauſend Ketten,
So wolt’ ich ſie erretten!


É tempo, companheiro!
Caminhemos
Longe, a Terra chama por nós,
e ninguém resiste à voz
Da Terra
Nela,
O mesmo sol ardente nos queimou
a mesma lua triste nos acariciou,
e se tu és negro e eu sou branco,
a mesma Terra nos gerou!


孙帝陵傍水最悲
蒋侯庙下月来迟
夜深客子心惊恐
猿挂南朝枫树枝


Jdete životem tak
opuštěny, samy,
a přec tolik krásných
duší mezi vámi.


沙喜何如沙嫩清
日将纨扇写黄庭
东华园里闲飞鞚
身似穿花紫燕轻


Čerti vzali, advokáti,
chalupa se nad ním klátí.


重阍天上遥
长桥雾中阁
葛陂一丈竹
倏忽弄头角


Soft as the dew from heav'n descends,
His gentle accents fell:
The modest stranger lowly bends,
And follows to the cell.


Šla zeleň, slunce zlato
a modro vod,
mé srdce s jeho spiato
v ten doprovod.


K vodě jak schýlil se, obraz
podivný uviděl tam,
stařecké, vrásčité tváře –
nevěří sám.
Hlavy se dotýká bílé,
nad vodu kloní se zas –
s brady vous šedivý splývá,
k ramenům bílý už vlas.


Kolik hlav – tolik smyslů,
kolik děr – tolik syslů,
pravdu dí ten starý žert –
jen v těch děrách našich syslů
a v tom smyslu jejich smyslů
nevyzná se ani čert.


¡Ay, cuántas veces a tus pies postrado,
en lágrimas el rostro sumergido,
a tus divinos labios he pedido
un sí, cruel, que siempre me han negado!


Beyde. Du denkſt ich werd dich nehmen,
Ich habs noch nicht im Sinn,
Ich muß mich deiner ſchaͤmen,
Wenn ich in Geſellſchaft bin;
Geh du nur hin, ich hab mein. u. ſ. w.


بدت لوداعٍ والتجمُّل سترُها
فزال لإشفاق التفرُّق هجرُها
فتاةٌ كأن الصبح يجلوه وجهُها
لنا وكأن الليل يدجيه شَعرُها
فلو أبصَرَتها أُمَّةٌ ثَنَويَّةٌ
لكان إله القوم ما ضمَّ خِدرُها
نفى حُسنُها عنها العتابَ لأنها
إذا ما أساءت كان في الحُسن عُذرُها
لقد زال طيبُ العيش عنّي لفقدها
كما زال عنها للتفجُّع كِبرُها
ولمّا تسارقنا الوداعَ تخالُساً
لعَيني رقيبٍ يغلب الليلَ خزرُها
جرى ماءُ جفنَيها على نار خدِّها
فصار لظاها في فؤادي وجمرُها
لقد قلَّ صبري بعدها وتجلُّدي
فيا ليت شعري بعدنا كيف صبرُها
فأصبحتُ حيرانَ الفؤاد لفُرقَةٍ
أُقاسي هَناةً ليس يجمل ذكرُها
وما افتقرت نفسي إذا كان إنما
يلوذ بإخوان التَّديُّنِ فقرُها
فكلُّ مُحبّي آل أحمد أنجمٌ
وآلُ أبيك السادةُ الغُرُّ زُهرُها
إذا اختلفت بالأكرمين مجالسٌ
فإنك في كلِّ المجالس صدرُها
وإن كنتَ في شرخ الشباب هلالها
فإنك في مستكمل القَدرِ بدرُها
تخلَّقتَ أخلاقاً هي الخمر لذَّةً
وطيباً ولكن في الصَّبابة سُكرُها
وليس قبيحاً سكرة اللهو بالفتى
ولا سيَّما والظَّرف والشَّكل خمرُها
وكان وصيُّ المصطفى خيرةِ الورى
له مزحات ينثر الأُنسَ نَشرُها
تَلَقّى العَوافي بالأيادي فإنها
مآثرُ لا يعفو على الدهر أثرُها
وتزكو الأيادي عند ذي الشكر مثل ما
تَضاعف في الأرض الزكيَّة بذرُها
مشاكلة الآداب والشكل فيهما
وسائل لا يُخشى من الحرِّ خَفرُها
فدُونَكها بِكر المعاني زففتُها
عروساً ومن خير العرائس بكرُها
إذا نحن قلنا طال عمرُك أيقنت
بذاك المعالي أنَّ عمرك عمرُها


ODEŠLO’S, mé drahé robě,
tělo tvé spát bude v hrobě,
ale duši vzal Bůh k sobě.


老柏参深水
封题远寄将
发奁知长者
闭合自调香


Ach geht ihr armer Coridon.


Kdo neústupný jest a v pravdě rek
a slunci rovnat se chce nárokem,
byť příšerným i srázem zhouby šel


Sander, du scheidest? Jezt da immer bänger,
Immer schwüler und schwüler mir der Tag wird,
Immer steiler, dornichter, klippenvoller
Sich durch des Lebens


»Kluge Melusine,«
Venusin errötet,
»Jegliche Sekunde
Wird ein Mensch getötet.


Lieg' ich einst an jener Schwelle,
Die der Zukunft Schleier hebt,
Sinkt des Pulses Abschieds-Welle,
Schweigt der Odem und entschwebt;
Send' erbarmend Fried' und Ruh'
Aus dem Himmel dann mir zu,
Daß an Dich, Versöhner, hefte
Sterbend ich die letzten Kräfte.


A pak prosil, zapřísahal,
sliboval a prosil znovu,
Dominikus nepohnul se,
znal tu lítost satanovu.


Umřela píseň, za mnou čísi
slza za slzou kane.
Počkej, až kámen odvalí si
a třetího dne vstane!


Auch ich rühm' mich, ich lernt' den Wert erkennen
Von jedem Lächeln, das wir abgewinnen
Dem Ernst der Dinge, die wir »Dasein« nennen.


Vogli de' tuoi suggetti una fiata
Crescendo il numer compiacer a doi,
Et trar me et forse altrui di grave stento.


Ifjak híják, szép leányzó
Várja s hő kebel;
Nem mulathat, tova száguld
Szép reményivel.


Qual è fresc'aura, a l'estiv'ora ardente,
a la stanca e sudata pastorella,
qual è a chi dorme in riva erbosa e bella
il mormorar d'un bel cristal corrente,


Lust und Muth und Geist zum Dichten,
Feuer, Jugend, Ruhm und Fleiß
Suchen mit Gewalt zu flüchten
Und verlieren ihren Preis,
Weil der Zunder deiner Küße
Meinen Trieb nicht mehr erweckt
Und die Führung harter Schlüße
Ein betrübtes Ziel gesteckt.


Pastorisque bidens, et parva ac herbida tellus,
Upilioque tibi Virgo dicatus erit.


saat on yedilerde böyle oluyomasa ortüsündeki


Das Vieh und zwar ein jedes
Trinkt Wasser wie ein Stier,
Dem Menschen widersteht es,
Im Gegensatz zum Thier.


Das Gold gilt da und dort, und die Geschickligkeit,
Die schickt sich hin und her und taug in alle Zeit.


三尺冰纨一绝诗
翩翩车马送行时
尊前怀古闲开卷
见尽关山远别离


O Ihr Jüngling/
Seyd guter ding/
Singet das Hosianna /
Ihr Alten mit/
Weil euch drumb bitt
Hanns Ovens Tochter Anna .


Dein' göttliche macht und herrlichkeit
Der heiligen zwölf boten zahl,


Táhli dva krkavci s pole hrůz a děsu,
s kořistí svou v zobáku zamířili k lesu.
Tam, když pokrm pozřeli, krákorat se jali.
Mohlo by se uhodnout, co si povídali.


Pod košatou lípou mladou,
plnou květu, plnou vůně,
řekli sobě, co je bolí,
čím to jejich srdce stůně.


WHEN Britain many chiefs obey'd,
And seven Saxon princes sway'd,
The Mercian monarch, fam'd afar,
In peace respected, fear'd in war,
Favour'd by heav'n above the rest,
In his brave son was fully blest;
For none like Cen'lin did arise,
So virtuous, elegant, and wise.


Ich habe geliebt
Wie Dichter lieben,
Und ob ich auch hohes Glück genossen –
Mehr noch hab' ich gelitten.


孤舟信一泊
南垞湖水岸
落日下崦嵫
清波殊淼漫


Du hast, berühmter Seelen- Hirt!
Die Gaben von dem Herrn erhalten.
Darnach so mancher seufzt und girrt,
Und die man nöthig hat die Kirche zuverwalten.
Du hast die Gaben, die das Amt
Der Lehrer in der Schulen wünscht und fodert:
Drum ist die Sehnsucht aufgelodert,
Drum haben dir auch nun die Väter insgesamt,
Dasselbe heute anvertrauet,
Weil man auf deine Treu und Würdigkeit gebauet.


Manches Brünnlein mag noch springen
In das Gras mit rotem Schein;
Doch der Freiheit echter, rechter
Letzter Sieg wird trocken sein.


不到东平夏又秋
闲居身尚不吾由
可怜岩上千寻瀑
不似檐前一派流


Man wua hett s' woll
de afleggt oll
Poor Kirlssmerstäwel her,
de se drägen deit,
wenn se Meß upsleiht?
Na, Hans, wer gew de ehr?


Na synů bedrách stojí vlast
od věků bájný jak dóm;
kdo chtěl by základy jejími třást?
Jak shnilý strom
jej sklátiž hrom,
my nedáme se splésti ani zmást
v útoku tom!


Za hory slunce zapadá,
tma po zemi se rozprostírá,
tma po zemi se rozkládá,
mně spánek oči uzavírá.


Mein schönster Traum lag stets zur Seite
In seiner Läng' und seiner Breite.


Et son fermo d' amare il tempo et l' ora
ch' ogni vil cura mi levâr d' intorno;
et piú colei, lo cui bel viso adorno
di ben far co' suoi exempli m' innamora.


Ich hab euch alle Götter gnent,
sprach, Ir seit meine kinder,
Abr weil jr mich fürn Gott nit kent,
thut meine ehr verhindern,
Solt jr sterben wie menschen kind,
wie die Tyrannen gehn zu grund,
wil euch ewrn hochmut kürtzen.‹


فأدِّ حُقوقَ قَومِكَ واجتَنِبهُم
وَلا يطمع بكَ العِزُّ الفطيرُ


Allherrscher in dem Himmel, ach! drum danken
Mit Thränen wir.
Du, unsers Fürsten mächtigster Erhalter,
Sieh Myriaden Händefalter,
Sie alle danken dir.


Mensch, werd aus Gott geborn: bei seiner Gottheit Thron
Steht niemand anders als der eingeborne Sohn.


Grohß-Vatter Pan holt vor
sein sihben stimmigt Rohr/
ümb sein verlihbtes Pfeiffen
Zitronen-Vögel schweiffen.


Es dancken dir die völcker all,
daß du nach deinem wolgefall
Dein wort jn reichlich geben hast,
durchs blut deins lieben sons erlöst,
Drumb das land sein gewechs auch gibt,
in buß, glauben vnd lieb sich übt.


Ale zde jsme na severu.
Začíná se večer v Bruggách.
Zhříváš mne svým čistým teplem.


V tom šatě ztrhaném nám nejblíž stojí
a v ranách svých a rmutu truchlivém:
to člověk jest, jenž v zápase a znoji
svých přeludů se motá předivem.


Die Geigen verstummen, der Tanz ist aus,
Es trennen sich höflich die beiden.
Sie kennen sich leider viel zu gut,
Suchen sich jetzt zu vermeiden.


Mein Schätzgen ist ein Flegel,
Er stolpert übern Schlegel
So offt er zu mir geht,
Und zeigt mit seinen Sparren,
Daß er vor einen Narren
Bey aller Welt besteht.


阁上诗应罢
窗间月复明
好怀未忍寐
端坐忆平生


«Így veszt hát el a sors mérge
Mindent, a mit szeretek? -
Hazám és ti kedvesek mind,
Hát ily szörnyen vesztetek?»
Az öregnek zúzott szíve
Így tűnődött magában, -
S meghasadt az nemsokára
Nem tűrhetett bújában.


„Já to dávno povídal,
dávno, dávno povídal...


Te has hecho unos ojos duros,
sin fondo y sin horizonte,
que no miran,
que no quieren que otros ojos
curiosos, lentos, los miren.
Te has hecho, pacientemente,
con un cuidado infinito,
un cuerpo, un cuerpo de mármol,
pulido, perfecto, frío.
Y es inútil que otros ojos
pretendan tocar los tuyos
con dedos de luz,
con rayos que no ciegan
ni hacen daño.
Y es inútil que otros cuerpos
quieran mirarte de cerca
con los ojos misteriosos
que hay en la piel,
con los ojos de los dedos,
con los sensibles, despiertos,
de los labios.
Te has hecho un mundo de estatua,
lleno de ti, para ti.


Und ging und lebte, ward müde und schlief,
Und ward herumgereicht.
Und wünschte sich vielleicht – vielleicht! –
Ganz tief,
So unempfindlich zu sein
Wie ein Stein.


Přes pole, hvozd, hor přes úbočí
voláme k vám:
Otevřte zavčas svoje oči!


وَلا إِنَّني ناسيكَ بِاللَيلِ ما بَكت
عَلى فنن وَرقاء ظلَّت تُهَتِّف


Gelobet sey die Tapferkeit
Der Streiter unsers Fürsten;
Verlacht sey die Verwegenheit
Nach ihrem Blut zu dürsten.
Wie gut und sicher dient sichs nicht
Dem ewigen Monarchen;
Im Feuer ist er Zuversicht,
Fürs Wasser baut er Archen.


Gewölk hat umgebracht
Den letzten Sternenfunken;
In rabenschwarze Nacht
Ist Fels und Tann versunken.


Dávno dravý naší řeky tok
odnes kytku mou, mou naděj planou;
snad jí někde v skalný mrštil bok,


Durch A.U.S. gros ist das haus, das ich dir bauen werd,
Jehova Jesusjah, durch di Virerdentheile!
Noah empfänget di segen zurükke,
Suchet seinen anfang in dem Eden.
Babylons thürme, geschlechter vergehen!
Jesus in Adam ist mein Tempel.
Eilet, Anbeter, im geiste und warheit
Unter der feste des gantzen Himmels!
Wir ruffen euch zum bau bis an das jüngst gericht!
Mein Jesus wird ihn dann auf ewig selbst vollenden.


Ich liebe sie mit Allgewalt,
Mit Flammen, die mich verzehren –
Ist das der Hölle Feuer schon,
Die Gluten, die ewig währen?


Hier ist's, wo jeder glücklich ist,
Und Mensch und Tier Makk'roni frißt.


Drozd zpívá už v háji,
ó zlatý zvuk,
pln touhy a něhy,
pln sladkých muk!


Vos sois la culpa, vos la causadora,
de este deliquio y amoroso exceso,
tanto vuestra hermosura me enamora.


A tam na dnu v srdci svadlém
jarní květy mlaďounké –
kdož ví, nemůže-li býti
ovoce z nich slaďounké!


de vossa anatomia;


Den Gottes Magd geboren,
Den Gottes Magd gesäugt,
Er wird noch heut geboren
Und immerfort erzeugt.


Zponenáhla Sedmihláskovy jen stvůry
Uvodí se v junty, župy, prefektury:
Všudy se jen jejich slovo rozléhá:
Kdo jim odpírá, jich křiku podléhá.
Nejen ve sněmovny lůně,
Ale také na tribuně
Sedí uplacení jednotníci,
A tam brzy pískají,
Brzy smějí se a vřískají,
Kdykoli mluví jim odporní řečníci.
Sněm se na svá práva, na listinu
Často, ale marně odvolává:
Vládař Sedmihlásek všecku vinu
Na Nesedmihláscích pohledává.
Posléz neozve se žádný opponent,
Mlčí, nebo: Tak, tak! říká parlament.
Mocné ptactvo nedá
Viděti se na sněmu;
Vládaře nenáviděci hledá,
Jakby se jen pomstilo jemu,
A toužebně čeká času,
Až se Orel sám navrátí,
Sedmihlásků vládu že ukrátí,
A pokoří pyšnou chasu.


Die Wurzel der Stamm Davids ist,
Maria, du das Zweiglein bist,
Dein Sohn, die Blum, die schöne Ros,
Ist Gott und Mensch in deinem Schos.


Da sind der schönen Häuser viel,
Gantz von Saphir erbawet.
Des Himmels Pracht hat da kein Ziel:
Wer nur die Dächer schawet,
Der findet lauter gülden Ziegel,
Ja gülden Schlösser, gülden Riegel;
Jedoch darff keiner gehn hinein,
Er muß denn unbeflecket seyn.


Fahre hinüber auf klingenden Speichen,
Glänzender Morgen! noch ist es nicht Zeit;
Rosige Wimpel, und ihr mögt erbleichen!
Weh mir! schon weht ihr so blaß und so weit!


Der Dritte, seines Todes froh,
Liegt auf dem weiten Teltow-Plateau,
Dächer von Ziegel, Dächer von Schiefer,
Dann und wann eine Krüppelkiefer,
Ein stiller Graben die Wasserscheide,
Birken hier, und da eine Weide,
Zuletzt eine Pappel am Horizont,
Im Abendstrahle sie sich sonnt.
Auf den Gräbern Blumen und Aschenkrüge,
Vorüber in Ferne rasseln die Züge,
Still bleibt das Grab und der Schläfer drin –
Der Wind, der Wind geht drüber hin.


Wer seinen Feind haßt, hat auf die beste Waffe, ihn zu besiegen, verzichtet.


كان الشبابُ هو السرورَ فرمتُهُ
إذ فاتَ في الدنيا فعزَّ المطلبُ
طَرَبُ الشبابِ هو المؤثّرُ لا الغِنَى
والكأسُ والوترُ الفصيحُ المُعْجِبُ
أو لا فهذِي كلُّها موجودةٌ
إلا الشبابَ فما لنا لا نطرَبُ


Ji znesvětil by hrubý hled,
jí čistý, svěží lesk by svad’ –
zírám v to světlo kahance
a kol mne pusto – kol mne chlad.


Und als er doch nicht wiederkömmt,
So geht es traurig weiter,
Und nichts die heißen Tränen hemmt,
Die fallen auf die Kräuter
Und auf die Blumen ringsumher;
Dem Kindlein wird das Herz so schwer
Und will ihm fast zerbrechen.


Der Liebsten bracht' ich sie zur Dämmerstunde,
Die küßte Zeil' um Zeile mir vom Munde.


Sei nur getrost und fasse Mut,
Armer Tom, bin dir gut.
Komm, ich bringe dich zur Ruh,
Komm, Tom, ich deck dich zu!


A szerelem malasztja
Erőt lehelt belénk;
Minden szívdobbanással
Kőt kőre épiténk.


司花工剪蜡
墨客巧抽脾
酝藉无梅操
生香认得知


A pak ta bouř a vír
vždy dotknou se tě zticha
jak mír,
jenž z jeho knihy dýchá!


Er stand in besten Jahren,
Als er von uns geschieden;
Doch, lebt er noch hienieden,
So ist's ein greiser Mann.
Er sprach: Und soll ich dienen,
So sei's in fremden Ländern:
Hier soll mit Ordensbändern
Mich schmücken kein Tyrann!


Wirst du nach unsrer Missethat
Die Straff' ergehen lassen,
So können wir noch Trost noch Raht
Für grosser Trübsahl fassen.
Denn alles Fleisch ist liederlich
Von dir gewichen hinter sich:
Kein Mensch kan hie bestehen,
Dein Grim läst uns vergehen.


A vášní vzňat a nedočkavý
chci spět k ní z chmurné ústraně
– rád slýchal jsem vždy od vis à vis
romanci starou z Bretagne.


Qui parle ainsi dans l'ombre, et quel appel résonne
A travers les rideaux pesants et ténébreux ?
C'est un poignant appel, et ma chair en frissonne
Comme s'il m'enlaçait de grands bras langoureux.


Postoupí-li ten, kdo tvoří, činnosti své ku poledni,
vše co plálo dřív a hřálo, náhle chladné jest a všední,
přejedl se prostě davu, „bouquet“ jeho slova zmizel,
čas tu aby lhostejnosti, zhrdání žeň smutnou sklízel.


Os barcos
desperdiçam o cais:
à morte é que os peixes
brilha


Když tak o tělo je dbáno,
o ducha je taky postaráno,
máme svoji censuru!


Ich weiß einen, der sich nicht
Zu verändern hat entschlossen,
Aber, Liebe, deine Pflicht
Thut mit jhren Dienstgenossen
Wie das Glück dem Würffelspiel,
Hat vns wie sie haben wil.


Benché nudi di seta e scarchi d'oro,
c'oggi ciascun di noi copre ed ingombra,
le fiamme, c'ho nel petto io e costoro,
ornar potrian di luce ogni fosch'ombra.
E se i begli occhi vostri, ch'ove i loro
raggi saettan, ciel mai non s'adombra,
non folgorasser qui, le fiamme mie
splender farian la notte, a par del die.


Ich denck auch wohl an dich,
Du allerliebstes Kind.
Die Zeiten ändern sich,
Ach, aber zu geschwind.
Wie schlecht ist unserm Lieben
Der Abschiedswuntsch beklieben,
Der Gott so zärtlich bat.
Du weintest vor Vergnügen,
Durch mich bald Ruhm zu kriegen;
Hier liegt nun meine Kunst und weis vor sich kaum Rath.


Und seine Fackel soll mir leuchten
In schwarzer Nacht aus jedem Schmaus,
Wenn mir der Weg zu glatt will däuchten,
Und sich im Wirbel dreht mein Haus.


Für die böse Liebe braucht' ich
Schon so manche Medicin;
Doch es wurde mir die Ruhe,
Die ersehnte, nicht verlieh'n.


Al trar degli elmi, tutti vider come
avea lor dato aiuto una donzella:
fu conosciuta all'auree crespe chiome
et alla faccia delicata e bella.
L'onoran molto, e pregano che 'l nome
di gloria degno non asconda; et ella,
che sempre tra gli amici era cortese,
a dar di sé notizia non contese.


Et les fermes cœurs, pour l'attaque
Et la résistance doués,
Reformeront le zodiaque
Où les Titans furent cloués !


Ma quando esser lontan da lui mi veggio,
sento di doglia al cor pungente dardo
e, per pi` non morir, la morte chieggio.


entro dentro
dentro
dentro


E se Venùs' ancor la vicitasse,
Di ciò era certana, e non dottosa,
Ch'e' converrebbe ch'ella il fior donasse.


Und gutte Nacht ihr Glieder/
Schlafft wohl in stiller Grufft/
Wir sehn uns freudig wieder
Wenn Gottes Stimme rufft.


Od tvé lásky život nový
Čítám; kladu svornosti
Za obět jej, ustanoví
Pevnou dráhu blahosti.


Ein Kreis von grünen Bäumen,
Gesträuch und Rasen blos;
Da wallt mit Dint' und Feder
Der Amtmann aus den Schloß.


初向众中留姓氏
敢期言下致时名
而今马亦知人意
每到门前不肯行


Da jagt herein auf schwarzem Roß
Ein Weib mit keckem Gruß,
Den braunen Arm und Nacken bloß,
Entblößt den braunen Fuß.


ben deve scelti e pretiosi allori
serbare Apollo a l’oro terso e biondo,
ben dee spargervi il fonte almo e facondo
non più mai sparsi altrui sacri liquori.


Als ich durch die hochgewölbten
Weiten, kalten Hallen schritt,
Nahm es Anfangs mich Erstaunen,
Daß die kolossalen Statuen
All' der frühern Ober-Mufti's
Und der frühern hohen Sultans
(Andere Personen durften
Hier nicht ausgehauen werden),
Welche ich als Meisterwerke
Der Sculptur bewundern mußte:
Sich hier sämmtlich präsentirten
Mit grellblauen oder schwarzen
Augen, lebensrothen Backen,
Dunkeln oder grauen Haaren,
Bunten Mänteln, Hosen, Jacken!
Kurzum: coloriret waren.


Svatý Václave,
pěst naše přece však do dnes
kleč pluhu svírá pevně,
šíj nepolomná zdravou nese hlavu,
výmluvný jazyk neklne vrahům! –
k Tobě jen volá hlaholem hlasným:
Pros za nás Boha v nebeském dvorstvu
i po věky příští!


Die Waffe drückt' ich in die scheue Hand,
Die Todessehnsucht schürt' ich Dir zum Brand,


Das läßt sich auch begreifen.
Hält sich der Narr für klug genug,
So gönnt es ihm der Weise.


Eine Thräne bebt dir
Im düstern Auge,
Finstere Mutter!


晚香梅落小池春
老意闲随岁事新
山霭乍收斜日澹
一轩恰醉两三人