Обговорення:Кук Василь Степанович

message: Я і не знав про такий лист. А якісь документальні підтвердження. — Це написав, але не підписав, користувач Тарас Дем'яненко (обговорення • внесок).

message: по-батькові як не знаєм й по смерти… Як же?--A®</sup></b> 19:47, 10 вересня 2007 (UTC)
thread_title:  по-батькові як? 

message: Я започаткував цей розділ у сподіванні, що хтось його допише. Справа ось в чому. Колись, у передачі чи у газеті була інформація, що пан Кук освоїв комп'ютер (у віці!), й використовував його при систематизації матеріялів про свою і нашу історію. Можливо, знайшлось кілька слів про це та про його, власне, пошуки.--A®</sup></b> 19:53, 10 вересня 2007 (UTC)
thread_title:  Василь Кук і комп'ютер 

message: Данилюк Володимир. А Кукові зозуля вже відкувала…//«Волинська газета», 13 вересня 2207
--A®</sup>''' 18:24, 20 вересня 2007 (UTC)
=== Не стало ще одного патріота України. ===
Не стало ще одного патріота України.//«Слово Руху», № 2 (120), вересень 2007 р.
У Києві 9 вересня 2007 року на 95 році життя помер Головний командир УПА, генерал-хорунжий Василь Кук.
Василь Кук був одним із провідних членів Організації українських націоналістів, генеральним секретарем Української Головної Визвольної Ради -підпільного парламенту України. Василь Кук (генерал-хорунжий УПА, «Василь Коваль», «Юрко Леміш», «Ле», «Медвідь») народився 11 січня 1913 р. у с. Красному Золочівського повіту Тернопільського воєводства (нині Бузький район Львівщини). Всі діти родини Куків були членами Організації Українських Націоналістів, яка боролася із утисками прав українців
з боку польської влади. Двох братів Василя — Іларія та Ілька -стратили поляки. За радянської влади всі члени родини були засуджені до тюремного ув'язнення, все майно батьків було конфісковано.
У 1923—1932 рр. навчався у Золочівській класичній гімназії товариства «Рідна школа». З 1927 р. належав до молодіжної організації «Пласт», у 1929 р. став членом Юнацтва ОУН, з 1932 р. — член Золочівської повітової екзекутиви (Проводу) ОУН. Після закінчення гімназії навчався у Люблінському католицькому університеті на юридичному відділенні. Тут організував і очолив студентську групу членів ОУН. У 1932—1934 рр. виконував доручення крайової екзекутиви (КЕ) і як зв'язковий їздив до Кракова та на Волинь, перевозив нелегальну літера-гуру, зброю.
За революційну діяльність його неодноразово арештовувала польська поліція. 1934 р. був засуджений польським судом за революційну діяльність на 2 роки тюрми. У 1936 р. вийшов на волю й очолив Золочівський повітовий провід ЗУН.
У травні, 1937 р. перейшов у підпілля, оскільки знову поста-іа загроза арешту. Проводив легальні нічні вишколи реміс-іичої молоді у Львові, а восени цього ж року переїхав у Підгаєцький повіт, де організував підпільну друкарню КЕ }УН «Мандоліна» і керував нею іо жовтня 1939 р.
У 1940 р. за дорученням КЕ)УН на західноукраїнських землях перебував у м. Кракові, організовував нелегальні переходи кур'єрів і зв'язкових ОУН через радянсько-німецький кордон. В той час працював
разом із Романом Шухевичем. Після II Великого Збору ОУН провідник ОУН С. Бандера призначив його членом Проводу ОУН, у якому Василь Кук очолив організаційну рефе-рентуру (відділення). У той час він брав участь у діяльності військового штабу, відбував старшинські військові вишколи. Навесні 1941 р. організував і очолив Центральний штаб похідних груп ОУН для переходу в східні області України, включно з Кримом і Кубанню. У червні
1941 р. очолив Львівську провідну похідну групу (біля 20 членів), яка прибула 28 червня до Львова й ЗО червня організувала Народні Збори, на яких було проголошено Акт відновлення Української держави.
У липні-серпні 1941 р. організував і очолив Київську провідну похідну групу членів ОУН (біля ЗО осіб), переважно зі східних областей та Волині, для повторного проголошення відновлення української державності в Києві. 31 серпня у м. Василькові частина членів групи, у тому числі В. Кук, була арештована німецькою поліцією. При транспортуванні групи до Львова у м. Луцьку В. Куку разом із Дмитром Мироном та зв'язковим Тарасом Онишкевичем вдалося втекти з-під варти і добратися до Львова.
Навесні 1942 р. В. Кук очолив Провід ОУН на південно-східних українських землях. Після загибелі Д. Мирона в липні
1942 р. та арешту його заступника П. Сака безпосередньо керував діяльністю ОУН на всіх українських центрально-східних і південних землях. Навесні 1943 р. очолив УПА-Південь.
В квітні 1944 р. керував найбільшим боєм УПА під Гурбами.
З 1947 р. був заступником Романа Шухевича на всіх його посадах, а після його загибелі 5 березня 1950 р. В. Кука було обрано Головою Проводу ОУН в Україні, Головним Командиром УПА та Головою Генерального Секретаріату Української Головної Визвольної Ради.
23 травня 1954 р. В. Кука захопило у полон КДБ. Перебував у слідчих тюрмах Києва і Москви до 1960 р. Звільнений у зв'язку з новим курсом політики М. Хрущова з метою скомпрометувати його в очах українців.
Василь Кук відомий також як підпільний публіцист та історик, серед найвідоміших його праць: «Пашні Буряки», 1938 р., (підручник із конспірації ОУН), «Колгоспне рабство», 1952 р. (аналітичний огляд функціонування колгоспної системи в Україні), цикл нарисів прожиття та творчість Артема Веделя — відомого українського композитора, 1970-80-ті рр., біографічні нариси про Степана Бандеру, Романа Шухевича, 1990-ті рр., фундаментальний збірник документів «Українське державотворення. Акт 30-го червня 1941 року», 2001 р.
До останнього подиху життя Василь Кук жертовно працював в ім'я становлення і розбудови Незалежної Української Держави, вів активну громадську діяльність, спрямовану на відновлення історичної справедливості, видав чимало книг та написав безліч статей про діяльність ОУН-УПА. Був членом Головної Булави Всеукраїнського Братства ОУН-УПА, головою Наукового відділу Братства ОУН-УПА.
У понеділок, 10 вересня, з Василем Куком прощалися кияни.
Данину шани віддало героєві керівництво Народного Руху України на чолі з Борисом Тарасюком. Попрощалися з останнім головнокомандувачем і львівські рухівці. Делегацію від Крайової організації НРУ очолив Ярослав Пітко.
Поховали Василя Кука на його батьківщині у селі Красному на Бузеччині.--A®</sup></b> 17:23, 26 жовтня 2007 (UTC)
thread_title:  зречення 

message: Не стало ще одного патріота України.//«Слово Руху», № 2 (120), вересень 2007 р.
У Києві 9 вересня 2007 року на 95 році життя помер Головний командир УПА, генерал-хорунжий Василь Кук.
Василь Кук був одним із провідних членів Організації українських націоналістів, генеральним секретарем Української Головної Визвольної Ради -підпільного парламенту України. Василь Кук (генерал-хорунжий УПА, «Василь Коваль», «Юрко Леміш», «Ле», «Медвідь») народився 11 січня 1913 р. у с. Красному Золочівського повіту Тернопільського воєводства (нині Бузький район Львівщини). Всі діти родини Куків були членами Організації Українських Націоналістів, яка боролася із утисками прав українців
з боку польської влади. Двох братів Василя — Іларія та Ілька -стратили поляки. За радянської влади всі члени родини були засуджені до тюремного ув'язнення, все майно батьків було конфісковано.
У 1923—1932 рр. навчався у Золочівській класичній гімназії товариства «Рідна школа». З 1927 р. належав до молодіжної організації «Пласт», у 1929 р. став членом Юнацтва ОУН, з 1932 р. — член Золочівської повітової екзекутиви (Проводу) ОУН. Після закінчення гімназії навчався у Люблінському католицькому університеті на юридичному відділенні. Тут організував і очолив студентську групу членів ОУН. У 1932—1934 рр. виконував доручення крайової екзекутиви (КЕ) і як зв'язковий їздив до Кракова та на Волинь, перевозив нелегальну літера-гуру, зброю.
За революційну діяльність його неодноразово арештовувала польська поліція. 1934 р. був засуджений польським судом за революційну діяльність на 2 роки тюрми. У 1936 р. вийшов на волю й очолив Золочівський повітовий провід ЗУН.
У травні, 1937 р. перейшов у підпілля, оскільки знову поста-іа загроза арешту. Проводив легальні нічні вишколи реміс-іичої молоді у Львові, а восени цього ж року переїхав у Підгаєцький повіт, де організував підпільну друкарню КЕ }УН «Мандоліна» і керував нею іо жовтня 1939 р.
У 1940 р. за дорученням КЕ)УН на західноукраїнських землях перебував у м. Кракові, організовував нелегальні переходи кур'єрів і зв'язкових ОУН через радянсько-німецький кордон. В той час працював
разом із Романом Шухевичем. Після II Великого Збору ОУН провідник ОУН С. Бандера призначив його членом Проводу ОУН, у якому Василь Кук очолив організаційну рефе-рентуру (відділення). У той час він брав участь у діяльності військового штабу, відбував старшинські військові вишколи. Навесні 1941 р. організував і очолив Центральний штаб похідних груп ОУН для переходу в східні області України, включно з Кримом і Кубанню. У червні
1941 р. очолив Львівську провідну похідну групу (біля 20 членів), яка прибула 28 червня до Львова й ЗО червня організувала Народні Збори, на яких було проголошено Акт відновлення Української держави.
У липні-серпні 1941 р. організував і очолив Київську провідну похідну групу членів ОУН (біля ЗО осіб), переважно зі східних областей та Волині, для повторного проголошення відновлення української державності в Києві. 31 серпня у м. Василькові частина членів групи, у тому числі В. Кук, була арештована німецькою поліцією. При транспортуванні групи до Львова у м. Луцьку В. Куку разом із Дмитром Мироном та зв'язковим Тарасом Онишкевичем вдалося втекти з-під варти і добратися до Львова.
Навесні 1942 р. В. Кук очолив Провід ОУН на південно-східних українських землях. Після загибелі Д. Мирона в липні
1942 р. та арешту його заступника П. Сака безпосередньо керував діяльністю ОУН на всіх українських центрально-східних і південних землях. Навесні 1943 р. очолив УПА-Південь.
В квітні 1944 р. керував найбільшим боєм УПА під Гурбами.
З 1947 р. був заступником Романа Шухевича на всіх його посадах, а після його загибелі 5 березня 1950 р. В. Кука було обрано Головою Проводу ОУН в Україні, Головним Командиром УПА та Головою Генерального Секретаріату Української Головної Визвольної Ради.
23 травня 1954 р. В. Кука захопило у полон КДБ. Перебував у слідчих тюрмах Києва і Москви до 1960 р. Звільнений у зв'язку з новим курсом політики М. Хрущова з метою скомпрометувати його в очах українців.
Василь Кук відомий також як підпільний публіцист та історик, серед найвідоміших його праць: «Пашні Буряки», 1938 р., (підручник із конспірації ОУН), «Колгоспне рабство», 1952 р. (аналітичний огляд функціонування колгоспної системи в Україні), цикл нарисів прожиття та творчість Артема Веделя — відомого українського композитора, 1970-80-ті рр., біографічні нариси про Степана Бандеру, Романа Шухевича, 1990-ті рр., фундаментальний збірник документів «Українське державотворення. Акт 30-го червня 1941 року», 2001 р.
До останнього подиху життя Василь Кук жертовно працював в ім'я становлення і розбудови Незалежної Української Держави, вів активну громадську діяльність, спрямовану на відновлення історичної справедливості, видав чимало книг та написав безліч статей про діяльність ОУН-УПА. Був членом Головної Булави Всеукраїнського Братства ОУН-УПА, головою Наукового відділу Братства ОУН-УПА.
У понеділок, 10 вересня, з Василем Куком прощалися кияни.
Данину шани віддало героєві керівництво Народного Руху України на чолі з Борисом Тарасюком. Попрощалися з останнім головнокомандувачем і львівські рухівці. Делегацію від Крайової організації НРУ очолив Ярослав Пітко.
Поховали Василя Кука на його батьківщині у селі Красному на Бузеччині.--A®</sup></b> 17:23, 26 жовтня 2007 (UTC)
thread_title:  Не стало ще одного патріота України. 

message: Сюди треба картку війсковик!!!
thread_title:  Картка!!!