Обговорення:Мікеланджело Буонарроті

message: А чому в інших вікіпедіях пишуть з двома р, а в нас із двома т?-- 17:40, 19 лютого 2007 (UTC)
replies: text: Виправив. Тому що послідовні були напевно  --A1 21:49, 7 березня 2007 (UTC)
thread_title:  чому? 

message: Та дам текстівку, яку може варто опрацювати???? — Це написав, але не підписав користувач Когутяк Зенко (обговорення • внесок) 21:37, 5 січня 2012.
«Власне, «Сніг у Флоренції» — це його самостійний психоаналіз у монастирському саду, діалог із самим собою. Розмовляють Флорентієць і Старий: «Ти — молодість моя, а я — твоя руїна». «Які ж то мали бути землетруси, / щоб так на мене обвалився час?!» — питає Флорентієць Старого. «Марнота днів, убитих на спокуси. / Хто може врятувати нас від нас?».
Третій невидимий учасник цієї розмови — Мікеланджело.
Велетень Відродження, він змушений був у січні 1494 року створити статую на вимогу нездарного нащадка великого Лоренцо — його сина, відомого в історії як П’єро іль Фатуо, П’єро Легковажний. Це була велетенська статуя Геракла. Мікеланджело скрижанів на риштуваннях, ліплячи порожнечу. За вісім днів статуя розтанула.
Та й не тільки це: папа Юлій — Юлій ІІ делла Ровере — замовив йому свою гробницю. Планувався гігантський монумент. Мікеланджело на своєму горбі привозив мармур з Каррари. Але оточували його заздрісники й пліткарі. Тож у якийсь момент кинув усе і повернувся до своєї Флоренції. Даремно папа слав йому услід своїх гінців. Буонарроті, так би мовити, відключив телефон. Але все ж довелося згодом таки зробити папі бронзове погруддя. І що? Повсталий народ його розтрощив:
replies: text: А потім папі статую зроби.

text: А папа Юлій усмиряв повсталих.

text: Під сміх, і свист, і тюкання юрби

text: її розбили. Теж, вважай, розтала.

text: А потім щось завершить не дали.

text: А потім запідозрили в крамолі.

text: А потім зацькували, довели...

text: І що митцю лишилося від долі?!
І чи ж ця жертовна титанічна його праця варта була таких страждань?

text: Скажи, а де тепер

text: Буонарроті? (...)

text: Живе у Римі. Має свій куток.

text: Згорбатів у труді, посивів

text: у скорботі,

text: а людям чорно в роті

text: од пліток. (...)

text: Якби він, звісно, якось легше жив,

text: за кардинальську шапочку

text: служив

text: чи хоч вдавав догідника,

text: смиренця, —

text: а так його вже мають

text: за шаленця. (...)

text: В його душі республіка болить.

text: Він чує скрізь холодний подих

text: пустки.

text: Де в бронзі треба деспота

text: одлить,

text: там генії зникають, як етруски.

text: Біда служить володарям земним,

text: їм не потрібні сни його пророчі.

text: Усе життя крізь дні його і ночі

text: гробниця папи гналася за ним!
Одначе Мікеланджело, коли йому допекли, зумів пожбурити дошку з верхотури риштувань у свого замовника. Тому снігова статуя розтала — і не пам’ятається. А дошка, пожбурена Мікеланджело в папу, летить і досі в пам’яті мистецтва, — нагадуванням. Пересторогою. Попередженням.
|}
thread_title:  Не знаю, чи варто згадати 

message: Не знаю, чи слід згадати про взаємини Мікеладжело із його тогочасними колегами-конкурентами по цеху: Леонардо да Вінчі, Рафаелем та іншими. Бо в книзі Ірвінга Стоуна про це трохи йдеться. --ДмитрОст 09:31, 19 травня 2012 (UTC)
replies: text: ну… і не тільки у нього))) думала про це писати у окремій статті, яка мала б «вирости» із розділу «особисте життя». але, мабуть, таки краще кілька речень про них написати. спасибі --Antanana (обговорення) 10:07, 19 травня 2012 (UTC)
thread_title:  Міжособистісні взаємини