Обговорення:Керницький Іван (письменник)

message: 18.09.2008 
(до 90 роковин від дня народження Івана Керницького)
Появився на світ Іван Керницький (а власне про нього піде мова) у селі Суходолі на Бібреччині. Про місце свого народження згадує з гумором. «З тим Суходолом, – писав він, – я мав потім тяжку неприємність у народній школі, бо коли, наприклад, учителька питала мене: «Де ти, Івасю, народився?», я відповідав: «У Суходолі, прошу пані», то мої шкільні колеги показували на мене пальцем і глумились з мене: «О, о, дивись, це той, що народився в стодолі…».
Власне у Суходолі, Божою волею, Іван Керницький побачив світ 12 серпня 1913 р., рівно за рік до початку Першої світової війни.
Дід Івана Керницького по матері, Дмитро Похмурський, пише з цього приводу Роман Горак у романі-есе «З божої ласки», – був лісником і працював у пана в суходільському лісі. В тому ж селі тримав крамницю Стефан Керницький, що походив із села Підмонастир, теж Бібрецького повіту, з багатодітної сім’ї, а тому сам мусив заробляти на шматок хліба. В той час почав ширитись в Галичині кооперативний рух, і Стефан Керницький вирішив зайнятись торгівлею в рамках прогресуючої української кооперації. З цією метою він винайняв у сусідньому селі Суходолі хату у центрі села, в якій організував торгівлю (жив у другій половині).
Там Стефан Керницький і познайомився з дочкою лісника Похмурського, яка приходила час від часу до батька на лісничівку з Водник, де проживала родина Похмурських. У Суходолі вони й вирішили пов’язати свою долю. Так і сталося. 11 лютого 1912 р. у Суходільській церкві Покрови Пресвятої Діви Марії отець Михайло Бобівник дав шлюб 36-річному крамареві Стефанові Керницькому та 24-річній Марії Похмурській, дочці лісника.
Щаслива сім’я замешкала у хаті-крамниці в Суходолі. Там же у молодого подружжя Керницьких невдовзі появився первісток, якого назвали на честь діда по батьковій лінії Іваном.
У Керницьких в липні 1916 року народилась і друга дитина – дочка Ольга. Проте в Суходолі вони довго не затримались. Батько Івана повернувся з фронту Першої світової, коли йому йшов шостий рік. Справи торговельні пішли кепсько і сім’я перебирається у село Водники того ж Бібрецького повіту – родинне село матері Івана.
Місце цього села у подальшому житті Іван Керницький визначив так: «… в селі Водниках, куди переїхали мої батьки, я підростав, доростав і виростав». Тут він пішов у школу, тут формувався як особистість, тут відчував муки і радість творчості, звідти вирушав «шукати квіту щастя на перехресних світових стежках».
Село Водники, його люди, околиці, сусідні села стали не тільки його соціально-природним оточенням, а й героями його новел, гуморесок, фейлетонів. Через його твори вони увійшли у світ літератури. Лише людина, до глибини душі закохана у рідну землю, край, могла творити поезію прозою: «Сонце пряло куделю бабиного літа, співало золоте веретено дзюрчанням ясної ріки, моталося крихітне прядиво по зжовклому картоплині, по осотах, по соняшниках клаповухих, задивлених осторожно в синю далину», чи: «Руда пшениця наїжила вусики, торохкотять стрибунці, мов скоростріли, чепурний льон кланяється у пояс борозні, ячмінь заснув, як парубок під грушею в неділю … Співає заквітчана нива конюшини мелодійним хором джмеликів».
Пізніше, будучи у світах, він звичайно представлявся як Іван Керницький з Водник, що на Бібреччині.
Бібреччина – історична назва географічно-адміністративної території, яка склалася в результаті політико-адміністративної реформи Австрійської імперії після її поразки у боротьбі за гегемонію серед німецьких земель з Прусією. Щоб втриматись на політичному плаву, Габсбурги трансформують імперію у двоцентрову державу – Австро-Угорщину і, згідно із конституцією 1867 р., запроваджують новий територіально-адміністративний поділ на повіти. З того часу історична Бібрка стає центром повіту, твориться Бібреччина як сукупність відповідної території та її мешканців.
В часи Івана Керницького в Бібрському повіті (Бібреччині) замешкувало 106 тис. 70 осіб, вони проживали у дев’яноста населених пунктах (селах) і двох містах – Бібрці й Ходорові. Етнічний склад населення був таким. Українці становили 73805 осіб, поляки – 11575, латинники – 9965 (римо-католики, що вживають українську мову як розмовну), євреї – 8205. У рідних для Керницького Водниках наприкінці 30-х рр.. проживало 900 осіб, з них 720 становили українці, було 30 поляків, 110 латинників і 40 євреїв.
Ще одне село на Бібреччині часто фігурує у біографії І.Керницького – Старе Село, властиво залізнична станція Старого Села. Звідти він, коли вчився у школі, а потім і працював у видавництві Тиктора.
Підмонастир, родинне село батька, Глібовичі Великі теж були тими місцями на Бібреччині, де часто у родичів бував Іван Керницький і звідти черпав цікаві враження, які слугували літературним матеріалом, неодноразово бував і в повітовому місті Бібрці у різних справах. У Бібрці його сантирували (призвали до війська) у березні 1936 року.
Вимушено ставши емігрантом у 1944 р., Іван Керницький залишається душею із своїми Водниками, Бібреччиною. Це видно із його листів до рідних у село. Він постійно цікавиться його новинами, розпитує у листах про зміни, які сталися, про родину, їх життя-буття. Листи рідних – це такий невидимий місток, який пов’язує його з отчим краєм, віртуально дає можливість бути серед своїх. Про це власне він пише в одному із листів до своєї куми Марти Тарнавської: «Єсьм сьогодні під спеціальним настроєм, бо прийшов з Водник лист від моєї сестри Олі, а в ньому квіточка з рідного краю – засушений підсніжник».
Перебуваючи з 1949 р. у Сполучених Штатах Америки, Іван Керницький постійно контактує з вихідцями із Бібреччини, цікавиться їхніми справами, обмінюється інформацією про знайомих з краю, реагує на це літературно на сторінках «Свободи». Там же, в Америці, він вводить у літературний обіг своїх всезнаючих героїв – панство Татухів із Бібреччини, які через газету «Свободу» дають поради, коментують всі злободенні питання життя українців на поселенні. Через панство Татухів І.Керницький прославив Бібреччину на всю Північну Америку.
15 лютого 1984 року Івана Керницького не стало, а 18 числа американська земля прийняла тлінні останки людини, яка була емігрантом лише фізично.
15 лютого 1985 р., у річницю смерті І.Керницького, А.Драган у газеті «Свобода», визначаючи роль і місце письменника у літературному житті констатував: «Іван Керницький – Ікер, один з найвидатніших наших письменників- гумористів…».
У незалежній Україні, на жаль, лише літературна агенція «Піраміда» перевидала у 2003 р. збірку І.Керницького «Герой передмістя». У видавництві «Каменяр» лежить готовий до друку двотомник його вибраних творів. Що ж потрібно, щоб два томи доробку І.Керницького прийшли до читача…?
Тарас ШАХ,
м. Бібрка.
http://www.zvukraine.lviv.mobi/?p=2892
P.S. Нестабільне джерело. Переніс сюди копію. Було б шкода втратити такий матеріал. --Kern 20:43, 28 лютого 2010 (UTC)
Ще стаття:
http://www.zvukraine.lviv.mobi/?p=2732
thread_title:  «У СУХОДОЛІ, ПРОШУ ПАНІ…»