Обговорення:Александер Флемінг

message: Цей шмат тексту (дивись після підпису), присвячений Флемінгу вирізав з статті про пеніцилін. Його вставив незареєстрований користувач. Там він виглядав, на мою думку, якось недоречно. Якусь частину з нього після редагування, можливо, можна вставити в цю статтю. --Mr.Rosewater 13:56, 21 травня 2010 (UTC)
це біографія О.Флемінга яку я вибрав з книги А.Моруа , також тут розповідається про відкриття ним пеніцеліну, лізоциму та ще багато цікавих фактів з життя, достойнішого немає шукав, краще хіба сама книга Моруа,Шеремета Т.С. 27.02.10

message: Історія дитячих років.
Флемінг - прізвище, досить поширена в Шотландії. Її, без сумніву, носили фламандські ткачі і фермери, які, рятуючись від релігійних переслідувань, переселилися за море. Дід нашого Флемінга, Хью Флемінг, народився в 1773 році на  фермі в графстві Ланарк, в Low Ploughland (низинній частині Шотландії). Він одружився з дочкою сусіднього фермера - Мері Крейг. Крейг оселилися в High Ploughland (Північно Шотландська нагір'я), мабуть, з давніх часів, тому що один з них ніс прапор Авондала під час битви при Дремклоге в 1679 році. Численні діти цих землевласників розсіялися по всій країні - одні поїхали до Лондона, інші в сусідні графства. Хью Флемінг, батько Олександра, орендував у графа Лаудн ферму - Локфілд фарм - зі ста акрами землі. Олександр народився коли його батьку було більше 60 років, в сім*ї його називали Алек. Алек був корінастим хлопчиком з білявим волоссям, високим чолом, м'якою, чарівною усмішкою, яку успадкував від матері. 
У п'ять років Алек пішов до школи. Приблизно за милю від Локфілда була розташована невелика школа для дітей фермерів. Дороги до неї ніякої не було. У будь-яку погоду хлопчики спускалися в долину, по дерев'яному містку без поручнів переходили через річку і піднімалися на пагорб, де стояла школа. Одного разу Джон і Алек під час хуртовини збилися зі шляху. Алек пізніше згадував, що у сильні морози мати давала кожному з них по дві гарячі картоплини, щоб діти по дорозі зігрівали себе руки, а прийшовши до школи, могли поїсти. У дощ їм вішали на шию шкарпетки і черевики, щоб вони могли їх переодягти. У гарну погоду вони ходили в школу босоніж. Їм не було кого соромитися. З дванадцяти п'ятнадцяти учнів дев'ять були самі Флемінг або їх родичі.
Заняття з усіма дітьми, незалежно від їх віку, вела одна викладачка, років двадцяти. Алек пам'ятав свою першу вчительку - Маріон Стірлінг і другу - Марту Ерд. Потрібно було по-справжньому любити свою професію, щоб погодитися поїхати в таку глушину. Строгого розкладу занять не було. Після сніданку, коли дозволяла погода, вчителька із дітьми спускалася до річки. Якщо школярі там чем небуть захоплювалися, вона не звертала уваги на час. Незважаючи на це, навчання велося серйозно і давало добрі плоди. У вісім десять років Флемінг пішов до школи в сусідньому містечку Дарвеле. Років дванадцяти він закінчив дарвелскую школу.В  тринадцять рокі в Олександр приїжає      жити до брата, окуліста в Лондон. Алек, а слідом за ним і Роберт надійшли в Політехнічну школу на Ріджент стріт. Після того як Том на початку своєї медичної кар'єри  пробив собі дорогу, він втратив смак до вільних професій. І вірив відтепер тільки в ділову кар'єру. Тому він помістив братів на комерційне відділення училища. Втім, там викладалися ті ж дисципліни, за винятком грецької та латинської мов. Алек при вступі був зарахований до відповідного його віку клас. Але він виявив настільки більш глибокі знання, ніж його однолітки, що через два тижні був переведений відразу на чотири класи вище, і він виявився набагато молодші за своїх однокласників. Алек вступив на службу в навігаційну компанію «Амерікен лайн» на Леденхолл стріт. Флемінг, будучи хорошим плавцем, увійшов в команду ватерполісти Алек проявив себе чудовим стрільцем. Його спостережливість і тут йому у нагоді. Він був рядовим солдатом і не мріяв ні про яке підвищення. Його зарахували в роту H - останню роту в полку, завжди знаходилася в хвості; до неї не чути ані бій барабанів, ні звуки волинки, і піхотинці тримали крок тільки завдяки зусилля волі й увазі.
«Солдати роти Н, - писав Флемінг, - були завзятими людьми, егоцентрики, і визнавали тільки свій власний закон». Але яке ж було здивування батальйону, коли рота H виграла «Celestial» - приз, присуджується на щорічних стрілецьких змаганнях. Цією перемогою рота частково була зобов'язана Флемінгу, якого вже кілька разів посилали в Бізлі на національні стрілецькі змагання. Спортивним успіхам в Англії в будь-якому середовищі надається величезне значення. Відтепер цей маленький мовчазний службовець з прекрасними очима і переламаним носом став улюбленцем усього полку. Отримавши в двадцять років від дядька вспадщину чималу суму, Олександр вирішує поступити в медичну школу.   
Флемінг не мав свідоцтва, необхідного для вступу до університету, у нього взагалі не було ніякого диплома, тому для того, щоб потрапити до медичного училища, він повинен був складати іспити за середню школу. Але він володів здатністю в блискучому і вишуканому стилі освітити якусь певну проблему. Флемінг був визнаний кращим з усіх претендентів в Об'єднаному королівстві (липень 1901). Отримавши свідоцтво про середню освіту, він міг вступити до будь-яке медичне училище. «У Лондоні, - писав він згодом, - дванадцять таких училищ, і жив я приблизно на однаковій відстані від трьох з них. Про жодне з цих училищ я нічого не знав, але в складі ватерполістской команди Лондонського шотландського полку я колись грав проти студентів Сент Мері, і я вступив до Сент Мері ». Сент Мері не належала до числа старих лікарень, вона була відкрита в 1854 році в Паддінгтона, який швидко розростався, особливо після того, як там побудували великий вокзал. Першу цеглину майбутньої будівлі Сент Мері заклав принц Альберт. Олександр Флемінг поступив в цей медичне училище в жовтні 1901 року, одночасно він почав готуватися до університетських іспитів, які і витримав у 1902 році без особливих зусиль. Після цього він брав участь у конкурсі студентів, які закінчили самі різні навчальні заклади, на присудження першого стипендії з природничих наук і переміг.
Університетьські роки.
Протягом усього свого університетського життя він вдавався до цього простого способу і добивався успіху, якому не надавав ніякого значення. Товаришів вражали його пам'ять і спостережливість. Вони мало що знали про нього. Флемінг був малоговірким чи то від сором'язливості, чи то за властивою йому стриманості. Все ж у свій час він брав участь у студентській комедійної трупі і навіть виступав на сцені в жіночій ролі, він грав француженку, солом'яний вдову Фабрікетту у п'єсі «Рокет» Пінеро, і зображав «цю аморальну особу більш привабливою, ніж вона того заслуговувала». Другу жіночу роль грав К. М. Уілсон, що став згодом лордом Мораном і лікарем Вінстона Черчелля.
«Я майже не пам'ятаю, як Флемінг вивчав анатомію і фізіологію, у всякому разі, здавалося, що він приділяє цьому мало часу. Однак, мабуть, це було не так, - розповідає Паннет, - адже він вважався одним з кращих студентів. Я не входив ні в команду плавців, ні в стрілецьку і тому не мав можливості спостерігати Флемінга за цими заняттями, і шкодую про це, тому що, за свідченнями, під час спортивних змагань найкраще розкривався його характер. Він відрізнявся в усіх видах спорту, хоча й не був чемпіоном, він дуже швидко засвоював основні принципи і всілякі прийоми і без особливих зусиль ставав набагато сильніше середнього спортсмена.»
За свідченням доктора Кармальта Джонса, який навчався в один час з Флемінгом, на початку XX століття лікарня Сент Мері виглядала досить непривабливо. Лікарняні палати «не могли потішити око». Сама медична школа була ще гірше - брудна, з поганим освітленням і злиденним обладнанням. Викладання, на щастя, велося дещо краще. Лекції професора анатомії Клейтона Гріна відрізнялися чіткістю, ясністю і часто були дуже цікаві. 
                                                                                                                                                                       Флемінг 
Бактеріологічне відділення почало своє існування в 1902 році і займало тоді всього лише одне лабораторію, де і працював до самої своєї смерті.
Цей спосіб обирати собі життєвий шлях може здатися неймовірним, необачним і свідчить про повну байдужість до всього. «Не думаю, щоб Флемінг коли або заздалегідь будував плани на майбутнє, - згадує Фрімен. - Він задовольнявся тим, що збирав факти і надавав долю повну свободу ». Оскільки ніхто не може передбачити, що вийде із прийнятого ним рішення, це не такий вже поганий метод. Команда ватерполо визначила вибір Флемінгом училища Сент Мері; стрілецька команда змусила його вибрати бактеріологію, і в обох випадках вибір виявився вдалим.
Значно пізніше Флемінг, виступаючи перед студентами, сказав:
«Є люди, які вважають, що студенти повинні весь свій час присвячувати медицині і відмовитися від спорту. Я особисто з ними не згоден. Студент, який проводив би весь свій час за читанням підручників, може бути, врешті-решт вивчив б їх краще, ніж його товариші. Я кажу "може бути", тому що я в цьому не впевнений. Він, імовірно, знав би твердіше терміни, але не їх значення.»
                                       Флемінг у Райта 
 Чи не мармурові вестибюлі створюють велич вченого, але його душа і розум.
Цікаво дізнатися, як виглядав Флемінг, цей молодий стриманий шотландець, серед товариських й талановитих товаришів по лабораторії. Він ні в чому їм не поступався, прибув сюди зі славою видатного студента і мав кілька дипломів і медалей, але був неймовірно мовчазний. Обладнано була лабораторія досить примітивно: термостат, автоклав, чашки Петрі, пробірки, скляні трубки і мікроскоп. Флемінг звик обходитися лише кількома капілярними трубками, мірними крапельницями і завжди сам збирав свою апаратуру. Райт цінував Флемінга за бездоганність його роботи, за безпомилковість суджень. Але мовчання Флемінга він сприймав як виклик і охоче жартував над ним.
У лабораторії Райта Флемінг багато чому навчився. Однією з його великих життєвих успіхів було те, що він потрапив до школи такого вченого, але і Райту пощастило, що поруч з ним працював цей дивно неупереджений і безмежно відданий йому дослідник. Райт це знав. Хоча він, як і багато великим вченим, ставився до розуму своїх учнів як до своєї власності та їх роботи включав у свої повідомлення, він неодноразово згадував ім'я Флемінга і визнавав, що багатьом йому зобов'язаний.
Флемінг, не припиняючи цієї виснажливої роботи, готувався до випускних іспитів. Він тримав їх у 1908 році, як завжди, зайняв перше місце і отримав золоту медаль Лондонського університету. Згадують, що одночасно він без будь-якої підготовки взяв участь у конкурсі на звання члена Королівського хірургічного коледжу і домігся його. Нарешті він написав роботу «Гострі мікробні інфекції» на факультетський конкурс Сент Мері і теж отримав золоту медаль. У редакційній статті газети, яку випускали в Сент Мері, повідомлялося про здобутої їм перемоги, і, зокрема, було сказано: «Містер Флемінг, нещодавно нагороджений золотою медаллю і, здавалося, без жодного зусилля завоював звання члена Королівського хірургічного коледжу, - один з найбільш відданих учнів сера Алмрот Райта, і ми думаємо, що його чекає славне майбутнє». Прозорливим автором цієї статті був Захарі Копе, надалі отримав титул баронета і став відомим хірургом.
Робота Флемінга про мікробних інфекціях і способи боротьби з ними як б передбачала подальшу його дослідну діяльність, якій він присвятив все життя. Він дав опис всього наявного тоді у лікарів зброї для боротьби проти мікробів: хірургічне втручання у випадках, коли вогнище інфекції доступний; антисептики, загальнозміцнюючі засобу; препарати, що впливають на певні мікроби: хінін при малярії, ртутні препарати при сифілісі і т. д.; І, природно, сироватки та вакцини.
У своїй роботі Флемінг відводив почесне місце вакцинотерапію Райта. Вороги вченого іронічно запитували: «Який сенс вводити вбиті мікроби в організм, який бореться проти живих мікробів?» І посилалися на інфекційний ендокардит. При цьому захворюванні вражені клапани серця, і мікроби безперервно надходять в кров. За теорією Райта, повинна була б відбуватися природна, вакцинація, насправді ж нічого подібного не спостерігалося і організм не виробляв ніяких антитіл. У лабораторії Флемінг, крім звичайної роботи, продовжував свої власні дослідження. У 1909 році він надрукував в «Ланцет» прекрасну статтю про причини появи вугрів. Потім він вніс удосконалення в реакцію Вассермана, яка застосовується для діагностики сифілісу, - він створив реакцію в мініатюрі, користуючись дуже невеликою кількістю крові, взятих з пальця. Найбільше йому подобалося майструвати всякі прилади, виправляти недоліки апаратури за допомогою перший трапиться під руку предмета, наприклад брючному затиску для велосипедистів. Поступово він виробляв для себе свою власну філософію дослідницької роботи. Ніяких жорстких планів. Необхідно продовжувати повсякденну роботу, намагаючись не пропустити жодного незвичайного явища і вчасно оцінити його значення.
Війна 1914-1918 років
Флемінг покинув Лондонський шотландський полк у квітні 1914 року, оскільки військові збори заважали його роботі в лікарні.
У перші ж місяці війни Райт отримав звання полковника і був посланий до Франції, щоб створити в Булонь сюр Мер лабораторію та науково дослідний центр. Він узяв з собою Дугласа, який мав чин капітана, Перрі Моргана і Флемінга, який носив дві зірочки лейтенанта Медичної служби Королівської армії. Пізніше до них приєднався Кольбрук; Фрімен спочатку відправився до Росії для виготовлення вакцини проти холери, а потім теж приїхав в Булонь. Так як для дослідів їм не було видано лабараторії то, Сер Алмрот обурився - а він здатний був проявити потрібну різкість - і домігся, що дослідникам віддали фехтувальний зал, під самим дахом казино. Зрозуміло, у цьому приміщенні не було нічого, що було потрібно для лабораторії: ні столів, ні водопроводу, ні газу. Тут винахідливість Флемінга послужила велику службу. Бунзеновскі пальники заправлялися денатуратом; термостати нагрівалися на гасниці. Для обробки скла Флемінг зробив з гумових трубок і хутра, надягнутих на бідон, дуже гарну горілку. Пізніше він говорив, що в нього ніколи не було кращої лабораторії. Протягом усієї війни лабораторія вела величезну корисну роботу. Мова йшла вже не тільки про вакцінах.Хірургі з відчаєм показували бактеріологом численні випадки сепсису, правця і особливо гангрени. Щодня прибували поранені з переломами, з рваними м'язами і розривом судин. Через невеликий час обличчя пораненого набувало землистий колір, пульс його слабшав, дихання ставало утрудненим. Починалася газова гангрена, яка неминуче вела до смерті.Флемінг досліджував шматки одягу, що потрапляли в рани, і знайшов на них найрізноманітніші мікроби. У гної, що лежав на полях, теж було повно мікробів.? При огляді свіжих ран Флемінг виявив вражаюче явище: фагоцитоз у них був активніше, ніж в гнійних ранах мирного часу. Лейкоцити поглинали (і знищували) величезна кількість мікробів. Крім того, мікроби передаючись від одного хворого іншому, могли придбати стійкість. Чому ж у такому разі фронтові рани більш небезпечні? Тому що уламок або куля справляють сильне руйнування в тканинах. Омертвілі тканини, будучи гарною середовищем для зростання мікробів, заважають разом з тим проникненню до них фагоцитів потерпілого ». Звідси випливає перший рада хірургам: Видаляти, наскільки це можливо, омертвілі ткані.в Булоні Флемінг переконався, що антисептики виявилися безсилі, мікроби продовжували розмножуватися і поранені вмирали. За властивою йому сумлінності він, не довіряючи апріорним твердженнями, зробив цілу серію дослідів, досліджуючи дію декількох антисептичних розчинів на різні інфекції. Його досліди показали, що антисептики не лише не запобігали виникнення гангрени, але навіть,, мабуть, ще й сприяли її розвитку.
Звичайно, в деяких випадках, коли інфекція бувала поверхневої, мало сенс користуватися концентрованими розчинами антисептиків, щоб знищити мікроби. Щоправда, такі розчини вбивали одночасно і клітини організму, але так як все це відбувалося на поверхні, хірург мав можливість видалити омертвілі тканини. Але випадки поверхневих заражень бували дуже рідко. Сучасне зброю завдавало глибокі, важкі, рвані рани. Разом з кулею чи уламком проникали в глиб рани клапті білизни, верхнього одягу та інші забруднені предмети. Краї ран були нерівними, з безліччю кишень і «закутків», що нагадували норвезькі фіорди. Мікроби нагромаджувалися в цих заломах. Відомі в ті часи антисептики не мали здатність розповсюджуватися по тканинах. Чи є можливість стерилізувати рвані рани? У пошуках відповіді на це питання Флемінг вирішив зробити муляж рани зі скла. Розжарити до червоного закритий кінець пробірки, він витягнув кілька порожніх гострий, що нагадували звивини рани. Після цього він наповнив пробірку сироваткою, попередньо зараженої фекаліями. Це була хоч і схематична, але досить точна модель поранення, отриманого на війні.
Флемінг помістив пробірку на ніч в термостат. На наступний день сироватка, насичена мікробами, помутніло і почала видавати сморід. Він вилив сироватку і наповнив пробірку розчином антисептика, досить сильного, щоб знищити мікроби. Через різні проміжки часу Флемінг випорожнювали пробірку і наповнював її незараженою сироваткою. Після інкубаційного періоду в термостаті ця стерильна сироватка ставала такою ж каламутній і смердючій, як і перший. Скільки Флемінг ні повторював цей досвід, він отримував один і той же результат. Про що це говорило? Раз сироватка, коли її наливали, не була забруднена, отже, в заломах пробірки наполегливо зберігалися мікроби. Флемінг зробив висновок, що фронтові поранення неможливо стерилізувати за допомогою загальновживаних антисептиків. Виходить, найкращих результатів можна домогтися, знайшовши спосіб мобілізувати армії  лейкоцитів і викликати виділення максимальної кількості свіжої лімфи. Прекрасно поставленими лабораторними дослідами Райт довів, що для цього можна застосовувати гіпертонічний сольовий розчин. Флемінг підтвердив це, застосувавши розчин при лікуванні поранених.
Тим же самим пояснювалися успіхи, досягнуті на фронті Карелом при лікуванні рідиною Дакена (гіпохлорид натрію), яка, як і гіпертонічний сольовий розчин, сприяла інтенсивному виділенню свіжої лімфи. Флемінг, знаючи, що антисептики при контакті з гноєм і з тканинами дуже швидко втрачають свої бактерицидні властивості, вирішив визначити тривалість дії рідини Дакена в рані. Він виявив, що через десять хвилин після введення в рану цей антисептик вже не є небезпечним для мікробів. «Рідина Дакена, безсумнівно, дає гарні результати, - уклав з цього Флемінг, - але тільки тому, що вона допомагає природним захисним силам організму, як і сольовий розчин. Втім, дуже добре, що вона так швидко втрачає свої антисептичні властивості, - жартома додавав він. - За десять хвилин вона не може накоїти великих лих, а організм після цього за дві години відпочинку, поки йому не заважають, відновлює свої сили ».
Сім*я
Ще коли йшла війна, під час одного зі своїх відпусток Флемінг одружився. Це сталося 23 грудня 1915. Коли він повернувся в Булонь і через деякий час заговорив про свою «дружину», друзі відмовлялися приймати це всерйоз. Вони не могли собі уявити Флем одруженим. Флемінг дійсно одружився на Сарі Маріон Мак Елрой, старшої медичної сестри, яка тримала приватну клініку в центрі Лондона.Сара, яку всі називали невільнице, народилася в Ірландії, в Кіллала, недалеко від Балліна, в графстві Майо. Її батько, Бернард Мак Елрой, володів однією з найбільших ферм цього району - Лейгерітен хауз.
У той час, коли Флемінг познайомився з нею, Саріна була білолицею, рожевощокий блондинкою з блакитно ірландськими сірими очима і дуже виразним обличчям. Вона приваблювала своєю надзвичайною жвавістю, добродушністю, веселим характером і впевненістю в собі, завдяки чому й досягла успіху. Їй одразу сподобався молодий шотландський лікар, мовчазний, серйозний і стриманий, такий не схожий на неї. Вона зуміла розгледіти в цьому вкрай скромному і тихому людині прихований геній і перейнялася до нього великою повагою. «Алек - велика людина, - казала вона, - але ніхто цього не знає». Флемінг і Саріна розбили навколо будинку добре розпланований сад і багатий квітник. На освоєння цілини у них пішло багато років, але вони володіли, як кажуть англійці, «зеленими пальцями» - талантом садівників. Вони розвели город, виноградник, побудували теплиці і посадили шпалерами персикові дерева. На березі річки виріс човновий сарай, в якому стояла плоскодонна човен. Обсаджена кущами доріжка вела до чудової різьблений альтанки з двома кам'яними лавками.
Доктор і місіс Флемінг проводили в «Дуні» кінець тижня і відпустку. 18 березня 1924 Саріна народила сина - Роберта. З тих пір вона їхала в «Дун» на всі літні місяці, забравши малюка і племінників. Флемінг залишався в Лондоні один, але приїжджав до них на суботу та неділю і жив там весь серпень. Він дуже любив сина і часто серед ночі навшпиньки йшов перевірити, чи спить хлопчик, не розкрився він, як колись на шотландської фермі приходила до нього самого його мати. Коли Роберт підріс, Флемінг закинув гольф і грав з сином. Діти залучали його тим, що їм, як і йому, доставляли велику насолоду найпростіші речі. Сара була такою ж винахідливої і такий же вигадниця, як Флемінг. Він захоплювався усім, що вона робила: її кухнею, її умінням купувати, огороднічать. Вони любили один одного і поважали. В обох була пристрасть до старовинних красивих речей. Вони об'їжджали антикварів сусідніх містечок і там вишукували обстановку для «Дуна». «На ній тримається і весь будинок і вся розмова», - сміючись, говорив Алек.Однім словом, Флемінг любили як в Челсі, так і в Бартон Міллс, і особисте життя Флемінга була і насправді щасливою. 
 А ось на роботі все було не так безхмарно. У 1921 році Райт призначив його своїм помічником. Він домігся в цій області чудових результатів, зокрема при вивченні пилку як алергену.
Райт з Флемінгом і Кольбруком ще довгий час після війни вели боротьбу проти антисептиків. У 1919 році Флемінгу доручили урочисту промову, яка вимовляється щорічно в пам'ять великого хірурга Гунтера в хірургічному Королівському коледжі. Він обрав наступну тему: «Дія фізичних і фізіологічних антисептиків на інфіковану рану», і майстерно висвітлив це питання. «Під час війни існувало дві школи лікування ран, - сказав він, - фізіологічна, яка направляла свої зусилля на допомогу природним захисним силам організму, і Антисептична, яка прагнула знищити мікроби в самій рані за допомогою якого-небудь хімічної речовини ... »Він знову пояснив, чому Алмрот Райт та його учні належали до першого школі.
Чому ж? Тому, що досвід доводить, що антисептики, хоча і прекрасно попереджають інфекцію, безсилі у боротьбі з нею. Про це він вже говорив неодноразово, але він ще додав, що навіть у випадку, якщо антисептики і нешкідливі (що насправді не так), вони представляють психологічну небезпеку. «Хірургові важко забути, що в нього є цінні помічники - антисептики, і він може менш ретельно обробити рану. А свідомість, що шлях відступу відрізаний, допомагає навіть самим сумлінним хірургам працювати ще ретельніше. Вже хоча б тому краще з самого початку не вдаватися до антисептиком. Лікувальний ефект дає лише хірургічна обробка ран. Чому ж хірург повинен ділити свою заслугу з антисептиками, користь яких більш ніж сумнівна ».
Однак, хоча Флемінг, як і його вчитель, належав до фізіологічної школі, він знав краще, ніж хто, що мікроорганізму часто вдається зламати природні захисні сили організму, що хірургія часом безсила, і йому, як Ерліха і багатьом іншим, хотілося б знайти  «магічну кулю», Смертельну для вторгся в організм ворога і нешкідливу для самого організму.
Лізоцим
Перша надія: лізоцим
... буває, що людина, виявивши явище, не вразило інших, зосереджує на ньому увагу і бачить те, що інші не помічають.
Леріш 
 Ніколи не нехтуйте ні тим, що зовні здається дивним, ні якимось незвичайним явищем; найчастіше те помилкова тривога, але це може послужити і ключем до важливої істини.
Флемінг
У 1922 році я вступив до Сент Мері, щоб працювати в лабораторії з Флемінгом, - пише доктор Еллісон. - Він одразу ж став жартувати над моєю педантичною охайністю. Щовечора я приводив до ладу свої "матраци" і викидав все, що не могло більше стати в нагоді. Флемінг сказав, що я дуже акуратний. Сам він зберігав свої культури за два три тижні і, перш ніж знищити, уважно їх вивчав, щоб перевірити, чи не сталося, бува, якого-небудь несподіваного і цікавого явища. Подальша історія довела, що він мав рацію і що, якщо б він був таким же акуратним, як я, він швидше за все не відкрив би нічого нового. Як то ввечері, це було через кілька місяців після того, як я став працювати в лабораторії, Флемінг відбирав непотрібні чашки Петрі, які вже стояли багато днів. Взявши одну з них, він довго розглядав культуру і, нарешті, показав мені, сказав: «Ось це цікаво!» Я подивився. Агар вкрився великими жовтими колоніями. Але вражаюче було те, що великий ділянка залишався чистим, за ним знаходилася зона, що містила прозорі, скловидні колонії, і, нарешті, третя зона, де колонії ще не набули прозорості, але вже почали втрачати свою пігментацію.
Флемінг пояснив, що на цій чашці він, коли був застуджений, посіяв слиз з власного носа. Зона, де була нанесена слиз, не містила ніяких колоній, стала стерильною. Він тут же зробив висновок, що в слизу знаходилася речовина, яке або розчиняє, або вбивало що знаходяться по сусідству мікроби і, поширюючись, впливало на вже розвинені колонії. «Так, це цікаво, - повторив Флемінг, - треба це уважніше дослідити». Насамперед він пофарбував культуру і побачив великі коки жовтого кольору, непатогенні і, мабуть, занесені через вікно з вулиці.
Потім він перевірив дію носової слизу на коки, але вже не на чашці Петрі, а в пробірці. Він приготував культуру цих мікробів і додав до неї носову слиз. До нашого з ним подив, каламутна від незліченної кількості мікробів рідину через кілька хвилин стала абсолютно прозорою; «прозора, як джин», - сказав Флемінг. Він тут же випробував дію сліз в подібних умовах. Капля сльози розчиняла мікроорганізми протягом декількох секунд. Це було вражаюче і захоплююче явище.
Після цього протягом декількох тижнів мої і його сльози служили основним об'єктом дослідження. Скільки лимонів довелося нам купити, щоб пролити таку кількість сліз! Ми зрізали з лимона цедру, вичавлювали її собі в очі, дивлячись в люстерко мікроскопа, після цього пастерівської піпеткою з заокругленим над полум'ям пальника кінцем набирали слізну рідину і переливали її в пробірку. Мені нерідко вдавалося таким способом добути полкубіческого сантиметри сліз для наших дослідів.
Досліди показали, що в сльозах міститься речовина, здатна розчиняти з дивовижною швидкістю деякі мікроби. «Ця речовина є надзвичайно активністю, - писав Флемінг, - до цих пір мене захоплювало набагато більш повільне дію антисироватки: якщо її додати в заражений бульйон і тримати на водяній бані, проходить досить значний час, перш ніж мікроби розчиняться, та й то не всі. Досліджуючи цю речовину, я налив в пробірку густу "молочну" суспензію бактерій, додав туди краплю слізної рідини і протягом декількох секунд зігрівав пробірку в руці - рідина стала абсолютно прозорою. Нічого подібного я раніше не бачив ».
Треба визнати, що явище справді була вражаючою, і Флемінг перший його виявив. А допомогло чудове збіг обставин: адже таємниче речовина стикнувся саме з тим самим мікробом, який був найбільш чутливий до його впливу. Воно володіло здатністю розчиняти, а значить, і вбивати, з найбільшим ефектом жовті непатогенні коки, і, крім того, ця речовина викликала лізис, хоча й у меншому ступені, інших мікробів, у тому числі і деяких патогенних. Цілою серією дослідів Флемінг довів, що воно має властивості ензимів (природних ферментів).
Як назвати знайдене речовина? Питання, звичайно, обговорювалося в бібліотеці, під час чаювання. Райт, як відомо, захоплювався створенням слів з грецькими коренями. Оскільки нова речовина нагадує ферменти (ензими), значить, його назва має закінчуватися на «цим», а раз воно розчиняє, або «ціалізуватися», деякі мікроби, його охрестили «лізоцимом». Мікроб ж, з такою легкістю піддається лізису, отримав від Райта назва micrococcus lysodeicticus - від lysis (розчинення) і deixein (показувати), іншими словами, мікроорганізм, що дає можливість спостерігати розчиняє дію. 
Флемінг наполегливо продовжував свої дослідження лізоциму. У той день, коли він його відкрив, йому прийшла в голову одна думка, в якій він все більше зміцнювався. Чому природні секрети організму володіли такими бактерицидні властивості? Явно для захисту вразливих поверхонь. Так повинно було бути, інакше всі люди давно б вимерли або в кращому випадку не змогли б розвиватися, тому що з самого народження наш організм контактує з безліччю мікробів, які містяться в повітрі, воді та землі. Мікроби весь час потрапляють на шкіру, проникають в ніс, в рот, в кишечник. Багато хто з мікробів нешкідливі, деякі навіть корисні, наприклад ті, які допомагають травленню. Організм зазнає їх присутність, але противиться їх проникненню за межі кишечнику, а також надмірного їх розмноження.
Кров зі своєю армією фагоцитів частково забезпечує цей захист. Але деякі особливо сприйнятливі і легко вражаються ділянки тіла, такі, як сполучна оболонка ока, слизова порожнини носа і дихальних шляхів, не захищені від попадання мікробів з повітря. Кровопостачання в цих областях слабке, вони не можуть залишатися без захисту. Лізоцим, здавалося, і є одним з таких природних захисних засобів, і якщо б гіпотеза підтвердилася, то це речовина або інші подібні з ним за своєю природою повинні зустрічатися у всіх частинах організму тварини, людини, птаха або риби, а також і в рослинному світі.
Флемінг приступив до серії дослідів з метою довести, що лізоцим міститься в інші секрети і навіть тканинах. Шматочок нігтя, зішкребок тканини, крапля слини, волосся, поміщені в пробірку, надавали той же чудове розчиняє дію. Флемінг, читаючи лекції про природних захисних сил організму, тепер незмінно пропонував своїм студентам досліджувати власні зрізи нігтя, помістивши їх у мікробну суспензію. Миттєве їх дію вражало студентів «тим більше, - писав Флемінг, - що вони перед цим слухали лекції фізіолога, де їм переконували, ніби ніготь складається з мертвої тканини». Флемінг продовжував свої дослідження і виявляв лізоцим всюди: В порожнині рота, у спермі всіх тварин, ікру щуки, в жіночому молоці, у стеблах і листах дерев.
Були досліджені всі рослини саду. Тюльпан, жовтець, кропива і півонія - все містили лізоцим. Дуже значна кількість його було в ріпі. Але самим багатим джерелом лізоциму виявився яєчний білок. Флемінг продемонстрував, що яєчний білок, розведений у воді за курсом 1: 60 000 000, зберігав здатність розчиняти деякі мікроби. Значить, яйце має сильні бактерицидні властивості, що дуже важливо: адже навіть білок і жовток яйця - чудова середовище для вирощування мікробів. Яєчна шкаралупа для них не перешкода. А разом з тим яйця по кілька днів лежать на прилавках, де вони піддаються впливу всіляких мікроорганізмів, і залишаються стерильними, отже, вони володіють захисними засобами. «Мабуть, - сказав Флемінг своєму колезі Рідлі, - області, найбільше відкриті для проникнення інфекції, в той же час і найкраще захищені. Наприклад, слиз, який виділяє дощовий черв'як, надзвичайно бактерицидна ». Він виявив лізоцим в крові, головним чином всередині лейкоцитів і у фібрин кров'яних згустків. «Відкриті рани звичайно покриваються шаром фібрину і лейкоцитів, багатим лізоцимом, чи не є це засобом самозахисту?» - Говорив він.
Справді, лізоцим, здавалося, грав роль природного антисептика, першої лінії оборони клітини проти вторгнення мікробів. Флемінг мав право пишатися своєю роботою. Він відкрив зовсім нове і дуже важливе прояв захисних сил організму, що він наполегливо вивчав і перед якими, як вірний учень Райта, завжди схилявся. Ще раніше Мечников довів, що спеціалізовані клітини, фагоцити, захищають від вторгнення мікробів. Флемінг встановив, що в цих клітинах міститься лізоцим. Чи не означає все це, що лізоцим - один з видів зброї, яку пускають в хід лейкоцити проти мікробів? Що стосується шкіри і слизових, то Мечников вважав, що вони захищаються механічним шляхом. «Природа, - стверджував він, - для їх захисту не вживає антисептиків. Рідини, які омивають слизову порожнину рота і поверхня інших слизових оболонок, або зовсім не бактерицидні, або бактерицидні незначною мірою. Завдяки злущування поверхневих клітин разом з ними видаляються і мікроби. Природа вдається до цього механічного способу, так само як хірурги, що замінили застосування антисептиків полосканням солоною водою ». У 1921 році цю думку поділяла більшість бактеріологів.
Флемінг ж довів, що в цьому пункті теорія Мечникова повинна зазнати зміни. «Наведені досліди ясно показують, - заявив він, - що всі ці секрети і велика частина тканин має потужний властивістю знищувати мікроби».
Певні мікроби здатні заражати тільки певні види тварин, тільки певні тканини і не заражають інші. Подібна вибірковість, можливо, визначається змістом і активністю лізоциму в організмі цих тварин або в цих тканинах ». Виходячи з цього припущення, Флемінг придумав, як завжди, дуже простий досвід, який проникав у саму суть проблеми.
Він випробував дію людських сліз на три групи мікроорганізмів. У першу групу входили сто чотири види сапрофітів, виділені з повітря лабораторії, у другому - вісім видів мікробів, патогенних для деяких тварин, але не патогенних для людини; третя група складалася з мікроорганізмів, патогенних для людини. Отримані ним результати відповідали його припущенням. Лізоцим чинив дуже сильно діє на 75 відсотків мікробів першої групи і на сім видів (з восьми) другої групи. На третю групу він теж діяв, але дуже слабо. Отже, якщо знайти спосіб підвищити вміст лізоциму в організмі, можливо, вдасться зупинити зростання деяких хвороботворних мікробів.
Виявивши, що у білкові яйця концентрація лізоциму в двісті разів вище, ніж в сльозах, Флемінг і Еллісон стали користуватися ним для своїх дослідів і встановили, що при концентрації, у два рази перевищує концентрацію в сльозах, ця речовина має бактерицидну дію майже на всі патогенні мікроби і, зокрема, На стрептококи, стафілококи, менінгококи і на дифтерійну паличку. Вони спостерігали навіть, як діє яєчний білок на стрептококи кишечника. Переконавшись, що ферменти шлунку не руйнують лізоцим, що міститься в білку, дослідники, прописали хворому, в кишечнику у якого було виявлено дуже багато стрептококів, по чотири яєчних білка в день. Кількість стрептококів стало звичайним; підбадьорені цим швидким успіхом, вони рекомендували подібне лікування декільком хворим з аналогічним станом, які скаржилися на стомлюваність і на мігрені. Стан хворих покращився. Флемінг і Еллісон з обережності і педантичності пояснили, що «це може бути викликане тимчасовим дією лізоциму на стрептококи або ж психологічним чинником».
Флемінг продовжував вивчати антисептики. Мета залишалася незмінною - подолати інфекції. У 1923 році спільними зусиллями декількох співробітників лабораторії було створено нове пристосування, що дозволяло вести такого роду дослідження. Елліот Сторер, винахідник цього пристосування, назвав його slide cell - предметне скло, розділена на осередки. Воно виявилося дуже недосконалим. Райт схвалив метод і поліпшив його. Дійсно вніс ще одне вдосконалення. Нове пристосування було як раз в смаку Флемінга. Потрібна була велика спритність, і не було потрібно ніяких витрат. Крім того, можна було обходитися невеликою кількістю учнів змісту, а це дуже важливо, коли доводиться досліджувати кров людини.
Пристосування складалося з двох скляних пластинок, розділених п'ятьма намазаним вазеліном паперовими смужками, розташованими через певні проміжки, перпендикулярно довжині платівок. Таким чином, між склом виходило чотири комірки, і на кожну з них можна було нанести краплю крові. (Флемінг встановив, що сторінки одного медичного журналу по своїй товщині ідеально підходять для паперових смужок. Описуючи цей метод у своїх лекціях, він з серйозним виглядом говорив здивованим студентам: «А паперові смужки вирізуйте з журналу" Експериментальна патологія ".)
Маленькі комірки заповнювалися дефібрінірованной кров'ю, зараженої досліджуваними мікробами, після цього обидва відкритих кінця заливалися парафіном і пристосування ставилося в термостат. Мікроби розмножувалися колоніями, які легко було підрахувати в неглибоких осередках. Так, наприклад, змогли встановити, що якщо в клітинку, де була нормальна кров, додати приблизно сто стафілококів, лейкоцити вбивають у середньому дев'яносто вісім з них; таким чином, в кожному осередку розвивалося тільки дві колонії.
Флемінг знайшов, що це пристосування чудово підходить для всебічного вивчення дії антисептиків на лейкоцити. Він змішав кров з розчинами досліджуваних антисептиків різної концентрації і завдав ці рідини на slide cell. Він побачив, що чим вище концентрація антисептика, тим більше розвивається колоній мікробів. При високій концентрації антисептик вбивав всі лейкоцити, тобто всіх захисників, у той час як всі стафілококи процвітали. У кожній секції тепер налічувалося сто колоній замість двох отриманих в дослідах без антисептиків. Флемінг з цього уклав: «Проведені досліди доводять, що жоден з звичайно застосовуваних антисептиків не може бути введений в потік крові з метою знищення бактерій при септицемії». Цим наочним і простим досвідом Флемінг незаперечно довів, що вживалися в той час антисептики знищували лейкоцити при набагато більш слабких концентраціях, ніж ті, за яких вони могли б знешкодити мікроби.
У той же час, коли Флемінг і Еллісон скористалися slide cell для вивчення дії яєчного білка на фагоцити, вони виявили, що «яєчний білок на відміну від хімічних антисептиків не знищує лейкоцити, а на бактерії робить сильний переважна зростання або смертельне дію». Вони зробили кролику внутрішньовенне вливання розчину яєчного білка і потім виміряли бактерицидні властивості крові тварини. Антибактеріальне властивість крові визначено посилився. «За очевидно, - писав Флемінг, - у тих випадках, коли загальна інфекція викликана мікробом, чутливим до лізоциму, можна з успіхом вдаватися до внутрішньовенного введення яєчного білка». Цей висновок мав велике значення. Флемінг - переможний противник антисептиків - став з тих пір стверджувати, що у нього немає жодних упереджень проти хіміотерапії, аби вживається препарат не знищував природні захисні фактори крові.
Але для того щоб внутрішньовенні вливання не завдавали шкоди, варто було виділити лізоцим з яєчного білка. Як ми вже бачили, Флемінг з Еллісоном марно намагалися добути чистий лізоцим. У 1926 році молодий доктор Рідлі зайнявся науково дослідною роботою в лабораторії Райта. Рідлі не був професійним хіміком, але знав хімію набагато краще за інших. Флемінг попросив його виділити лізоцим. Той спробував, але безуспішно. Флемінг був цим дуже засмучений. «Як шкода, - сказав він Рідлі, - адже якщо б ми отримали цю речовину в чистому вигляді, можливо, ми змогли б підтримувати в організмі таку концентрацію лізоциму, при якій гинули б деякі бактерії».
Надалі, як ми побачимо, одному біохіміку вдалося очистити лізоцим і отримати його у кристалічному вигляді.
Просто гіпертонічний розчин
Флемінг був завзятим людиною. Він продовжував вивчати дію інших препаратів на бактерицидну властивість крові in vitro. Він, наприклад, вирішив вивчити дію сольового розчину і з'ясував, що якщо концентрація розчину була вище або нижче, ніж в організмі, фагоцитоз знижувався.
Яким же буде дію in vivo? Щоб це з'ясувати, він зробив кролику внутрішньовенне вливання гіпертонічного сольового розчину. Вперше він ввів дуже насичений розчин. У кролика почалися судоми, і він протягом кількох секунд, здавалося, був в агонії. Через дві хвилини тварині вдалося оговтатися від шоку. Флемінг досліджував його кров і з'ясував, що спочатку весь час, поки концентрація солі в крові кролика була вище норми, розчин діяв так, як при досвіді in vitro, послабляючи бактерицидні властивості крові. Але через дві години, коли концентрація солі впала до норми, Флемінг, на превеликий свій подив, виявив, що бактерицидність крові підвищилася і не зменшувалася протягом кількох годин.
Знайшовши в своїх дослідах таку концентрацію сольового розчину, яка лише незначно перевищувала нормальну і не чинила шкоди тварині, Флемінг випробував гіпертонічний розчин на одному з хворих. Внутрішньовенне вливання призвело до підвищення бактерицидності крові, не викликавши жодних ускладнень.
Він повторював досвід ще на кількох хворих, коли йому дозволяли це зробити його колеги клініцисти. Зазвичай йому довіряли тільки безнадійних, та й то дуже рідко. Один або два лікарі повторили його експерименти, отримали позитивні результати, але на цьому і зупинилися. Флемінг дуже цінував своє невелике відкриття і завжди шкодував, що їм нехтували. Він не розумів, чому не скористалися абсолютно нешкідливим і, як видно, більш дієвим способом лікування, ніж вакцинотерапію.
Пліснявий бульйон
Більшість великих наукових відкриттів зроблено в результаті продуманих дослідів, але почасти і завдяки везінню. Пастеру, людині на рідкість вольовому, який добивався істини за допомогою логічних міркувань і дослідів, іноді допомагала і доля. Він взявся за вирішення випадкових приватних проблем, і вони привели його до узагальнень. Якщо б його не призначили професором в Лілль, якби місцеві винокури і пивовари не звернулися до нього за порадою, можливо, він і не зацікавився б процесом бродіння, але він був генієм і зробив би інше відкриття. Флемінг здавна шукав таку речовину, яка нищила б патогенні мікроби, не шкодячи клітин хворого. Це магічне речовина випадково залетіло на його робочий стіл. Але він би не звернув уваги на незнайомого відвідувача, якщо б не чекав його п'ятнадцять років.
У 1928 році Флемінг погодився написати статтю про стафілокока для великої збірки «System of Bacteriology», що випускається медичним науково дослідницькою радою. Незадовго до цього колега Флемінга, Мелвін Прайс (нині професор Прайс), працюючи з ним, вивчав інволюційні форми, «мутації» цих мікробів. Флемінг любив підкреслити заслуги початківців вчених і хотів у своїй статті назвати ім'я Прайса. Але той, не закінчивши своїх досліджень, пішов з відділення Райта. Як сумлінний вчений, він не бажав повідомляти отримані результати до того, як їх перевірить ще раз, а на новій службі він не мав можливості зробити це швидко. Флемінгу довелося тому повторити роботу Прайса і зайнятися дослідженням численних колоній стафілококів. Для спостереження під мікроскопом цих колоній, які культивувалися на агарі в чашках Петрі, доводилося знімати кришки і досить довго тримати їх відкритими, що було пов'язане з небезпекою забруднення.
Прайс відвідав Флемінга в його лабораторії. Він застав його, як завжди оточеного численними чашками. Обережний шотландець не любив розставатися зі своїми культурами, поки не переконається, що вони не дадуть йому нічого нового. Його часто висміювали за безладдя в лабораторії. Але Флемінг довів, що безлад може бути плідним. Він у буркотливо жартівливому тоні дорікнув Прайса за те, що змушений з за нього знову проробляти трудомістку роботу, і, розмовляючи, зняв кришки з декількох старих культур. Багато хто з них виявилися зіпсовані цвіллю. Цілком звичайне явище. «Як тільки ви відкриваєте чашку з культурою, вас чекають неприємності, - говорив Флемінг. - Обов'язково що небудь потрапить з повітря ». Раптом він замовк і, розглядаючи що те, сказав байдужим тоном: «Thatisfunny ... Це дуже дивно ». На цьому агарі, як і на багатьох інших, виросла цвіль, але тут колонії стафілококів навколо цвілі розчинилися і замість жовтої каламутній маси виднілися краплі, що нагадували росу.
Прайс не раз спостерігав старі колонії мікробів, розчинилися з тієї чи іншої причини. Він вирішив, що цвіль, безсумнівно, виділяла какие то смертоносні для стафілококів кислоти. Знову таки звичайне явище. Але, побачивши, з яким живим інтересом Флемінг поставився до цього явища, Прайс сказав: «Точно так само ви відкрили лізоцим». Флемінг нічого не відповів. Він зняв платинової петлею трохи цвілі і поклав її в пробірку з бульйоном. З розрослася в бульйоні культури він взяв шматочок площею приблизно в квадратний міліметр. Він явно хотів зробити все, щоб зберегти штам цієї таємничої цвілі.
Флемінг відсунув убік цю чашку Петрі і свято зберігав її до самої своєї смерті. Він показав її іншому колезі: «Подивіться, це цікаво. Такі речі мені подобаються, оскільки це може виявитися цікавим ». Колега досліджував чашку і, повертаючи її, сказав з ввічливості: «Так, дуже цікаво». На Флемінга не подіяло це байдужість, він тимчасово відклав роботу над стафілококами і цілком присвятив себе вивченню надзвичайною цвілі. 
 Що таке цвіль? Це крихітний грибок, він буває зеленим, коричневим, жовтим або чорним і виростає в сирих комірчинах або на старій взуття. Ці рослинні організми ще менше червоних кров'яних кульок і розмножуються за допомогою спор, які знаходяться в повітрі. Коли одна з цих суперечка потрапляє в сприятливе середовище, вона проростає, утворює набухання, потім посилає на всі боки свої розгалуження і перетворюється на суцільну масу повстяну.
Флемінг пересадив кілька суперечка в чашку з агаром і залишив їх проростати на чотири або п'ять днів при кімнатній температурі. Незабаром з'явилася цвіль, подібна початкової. Флемінг засіяв той же агар різними бактеріями, розташувавши їх окремими смужками, променями, що розходяться від цвілі. Потримавши культуру яке той час в термостаті, він виявив, що деякі мікроби витримали сусідство грибка, в той час як зростання інших починався на значній відстані від цвілі. Цвіль виявилася згубною для стрептококів, стафілококів, дифтерійних паличок і бацили сибірської виразки; на тифозну паличку вона не діяла.
Відкриття ставало надзвичайно цікавим. На відміну від лізоциму, який був ефективним в основному проти нешкідливих мікробів, цвіль, мабуть, виділяла речовина, яке зупиняло ріст збудників деяких найбільш небезпечних захворювань. Значить, вона могла стати могутнім терапевтичним зброєю. «Ми виявили цвіль, яка, можливо, принесе якусь користь», - говорив Флемінг. Він виростив свій «пеніцілліум» у великій посудині з живильним бульйоном. Поверхня вкрилася товстої повстяної гофрованого масою. Спочатку вона була білою, потім стала зеленою і, нарешті, почорніла. Спочатку бульйон залишався прозорим. Через кілька днів він придбав дуже інтенсивний жовтий колір. Треба було дізнатися, чи володіє і ця рідина бактерицидні властивості цвілі.
Розроблений ще у 1922 році метод дослідження лізоциму чудово підходив для даного випадку. На чашці з агаром Флемінг вирізав жолобок і заповнив його жовтою рідиною, потім засіяв різні мікроби (під прямим кутом до жолобку) смужками, доходили до країв чашки. Рідина виявилася такою ж активною, як і цвіль. Руйнувалися ті ж мікроби. Отже, рідина містила той же бактерицидну (або бактеріостатічное) речовина, що виділяла цвіль. Якою ж була його сила? Флемінг випробував дію розчинів, розведених в двадцять, сорок, двісті і п'ятсот разів. Останній розчин все ще придушував зростання стафілококів. Таємниче речовина, що знаходилося в золотистої рідини, володіло, здавалося, надзвичайною активністю. У Флемінга тоді не було можливості встановити, що корисного речовини в бульйоні доводилося не більше одного грама на тонну. Навіть морська вода містить більше золота.
Тепер слід було визначити вид цвілі. Є тисячі її різновидів. Пізнання Флемінга в мікології (наука про гриби) були дуже поверхневі. Він взявся за книги і з'ясував, що це був «пеніцілліум хрізогенум» (penicillium chrysogenum). У той час К. Дж. Ла Туш, молодий ірландський мікології, працював у Сент Мері разом із Фріменом, вивчаючи астму. Фрімен запросив його, так як один голландський вчений стверджував, що багато випадків астми у людей, що живуть в сирих приміщеннях, викликані пліснявою. Ла Туш був чоловік дуже вразливий і не ужився в неспокійною атмосфері, що панувала у відділенні Райта. Але все ж таки він встиг переконати своїх колег у важливій ролі цвілі. Товариші ласкаво називали його Old Mouldy (Стара Цвіль).
Флемінг показав свій грибок Ла Тушу, той дослідив його і вирішив, що це «пеніцілліум рубрум» (penicillium rubrum). Бактеріолог повірив фахівця й у своєму першому повідомленні назвав цю цвіль так, як сказав йому Ла Туш. Два роки по тому знаменитий американський мікології Том визначив, що це «пеніцілліум нотатум» (penicillium notatum), різновид, близька до «пеніцілліум хрізогенум», за який Флемінг і прийняв цю цвіль. Ла Туш написав дуже миле лист, де він просив вибачення у Флемінга за те, що ввів його в оману. З книги Тома Флемінг дізнався, що «пеніцілліум нотатум» був вперше знайдений шведським фармакологом Вестлінгом на погнилі ісопу. «Пресвітеріанців» Флемінгу згадався 51 псалом. «Purge me with hyssop and I shall be cleansed» - перша згадка про пеніциліну. 
Досліди з вивчення бактерицидної дії цієї рідини переконали Флемінга, що він зіткнувся з явищем антібіоза. Найпростіший живий організм - цвіль - виділяв таку речовину, яке вбивало інші живі організми - мікроби. Мирне співіснування цих двох видів неможливо. 
«Той факт, що бактеріальний антагонізм був відомий, і добре відомий, заважав, здавалося, більше, ніж допомагав дослідження нового виду антібіоза», - писав Флемінг. Подібні явища не викликали інтересу; вони не породжували ніякої надії на нову терапію. У відділенні Райта, зокрема, атмосфера була радше ворожої. Патрон був переконаний, що єдиним способом допомогти захисним силам організму залишалася імунізація. Сам Флемінг поруч блискучих робіт довів, що всі антисептики зазнали невдачі. Він знайшов раніше не відому природний захист - лізоцим. Він спробував збільшити концентрацію цієї речовини в крові. Це не вдалося. Якщо не вважати більш великих паразитів (трипаносом і спірохет), «магічна куля», про яку мріяв Ерліх, залишалася як і раніше нездійсненною мрією. Райт мав повне право стверджувати, як і в 1912 році, що «хіміотерапія бактеріальних захворювань людини ніколи не стане можлива ... »
Але Флемінгу невластива була упередженість, і він побачив в незрозумілому дії свого бульйону з цвіллю промінь надії. Хто знає, а раптом це і є те речовина, яку він шукав все своє життя? І як не був далекий і слабкий цей вогник, він вирішив спробувати дійти до нього. Заради цієї роботи він припинив всі свої інші дослідження.
І ось що він зробив.
Пеніцилін
І все-таки суперечки не піднялися на агарі, щоб сказати мені: «Знаєте, ми виділяємо антибіотик».
Флемінг
Досліди показали, що жодна інша з досліджених Флемінгом цвілі не виділяла антибактеріального речовини. Значить, його «пеніцілліум» все більше заслуговував уваги. Для продовження досліджень Флемінгу потрібно було багато цвілевий бульйону.
Флемінг вивчав культури, з'ясовуючи, на який день зростання, при якій температурі і на який живильному середовищі він отримає найбільший ефект від діючого початку. Апаратура, вдосконалена їм за часів роботи над лізоцимом, давала можливість виміряти активність і концентрацію культур. Він зауважив, що якщо зберігати бульйон при температурі лабораторії, його бактерицидну властивість швидко зникало. Значить, чудове речовина була дуже нестійким. Він виявив, що воно ставало більш стійким, якщо лужну реакцію бульйону (рН9) наблизити до нейтральної (pH 6-8).
Нарешті Флемінгу вдалося поставити під свій бульйон випробуванню, що не міг витримати жоден антисептик, а саме визначення токсичності. До його велику радість, яку він, утім, не висловив, виявилося, що цей фільтрат, що володіє величезною антибактеріальної силою, для тварин, мабуть, дуже мало токсичний. Внутрішньовенне введення кролику двадцяти п'яти кубічних сантиметрів цієї речовини надавало не більш токсична дія, ніж введення такої ж кількості бульйону. Полкубіческого сантиметри бульйону, введеного в черевну порожнину миші, вагою в двадцять грамів, не викликали ніяких симптомів інтоксикації. Постійне зрошення великих ділянок шкіри людини не супроводжувалося симптомами отруєння, і щогодинне зрошення кон'юнктиви ока протягом усього дня навіть не викликало роздратування. In vitro це речовина, розведене в шість сотень разів, затримує ріст стафілококів, але не порушує функцій лейкоцитів, так само як і звичайний бульйон.
Все це ставало надзвичайно цікавим. «Нарешті то перед ним був антисептик, про яке він мріяв, - розповідає Краддок, - він знайшов речовину, що навіть у розведеному вигляді надавало бактерицидну, бактеріостатичну та бактеріолітіческое дію, не завдаючи шкоди організму ... »Саме в цей час Краддок страждав синуситом - запаленням придаткових пазух носа. Флемінг промив йому носову пазуху пеніциліновий бульйоном. У його лабораторних записах позначено: «9 січня 1929 року. Антисептичний дію фільтрату на додаткові пазухи Краддок:
1. Посів з носа на агар: 100 стафілококів, оточених міріадами паличок Пфейфера. У праву додаткових пазух введений кубічний сантиметр фільтрату.
2. Посів через три години: одна колонія стафілококів і декілька колоній паличок Пфейфера. Мазки - стільки ж бактерій, скільки і раніше, але майже всі вони фагоцитованими ».
Отже, навіть сильно розведене, ця речовина вбивало майже всі стафілококи. Те, що воно не чинило дії на палички Пфейфера, Флемінга не здивувало, адже вони були з тих мікробів, які при перших же дослідах проявили стійкість. Перша скромна спроба лікування людини неочищеним пеніциліном дала непогані результати.
Перше людська істота після Краддок, кого Флемінг лікував своїм бульйоном, була жінка. Вона посковзнулася, виходячи з вокзалу Паддінгтона, і потрапила під автобус. Її привезли в Сент Мері із жахливою раною на нозі. Їй ампутували ногу, але почався сепсис, а хвору чекала смерть. Флемінг, до якого звернулися за консультацією, знайшов, що вона безнадійна, але тут же сказав: «У мене в лабораторії відбулося одне цікаве явище: у мене є культура стафілококів, яких поглинула цвіль». Він намочив пов'язку в цвілевий бульйоні і наклав її на ампутовану поверхню. Він не покладав на цю спробу серйозних надій. Концентрація була дуже слабкою, а хвороба вже поширилася по всьому організму. Він нічого не добився. 
Але Флемінг як і раніше був переконаний, що зробив дуже важливе відкриття. Сер Олександр Мак Колл розповідає: як то в 1928 році «Алек і місіс Флемінг приїхали до нас на неділю. Увійшовши до будинку, Флемінг дістав з кишені скляну пластинку, показав її моїй дружині і сказав: "З цієї платівки зійдуть речовини, які зацікавлять весь світ". Моя дружина, щоб подражнити його, відповіла: "Але це ж просто брудне скло!"
Приблизно тоді ж Флемінг вирішив, що речовина, що виділяється цвіллю в бульйон, заслужило назву. Він охрестив його пеніциліном. Це слово «цілком правомірно утворено, - пояснював він пізніше, - від penicillium, як дігіталін від digitale». Чи не виділив антибактеріальну діючий початок, він продовжував називати пеніциліном неочищений фільтрат, але, судячи з усього, що він говорив, і за його повідомленнями, немає сумнівів, що його цікавило саме антибактеріальну речовину, що міститься в фільтраті.
«Нам усім було ясно, - розповідає Краддок, - що поки пеніцилін змішаний з бульйоном, він не може бути використаний для ін'єкцій, його треба було очистити від чужорідного білка». Повторне введення чужорідного білка могло викликати анафілаксію. Перш ніж розпочати серйозні випробування пеніциліну в клініці, необхідно було його екстрагувати і концентрувати. «Я завжди вважав, - продовжує Краддок, - що потрібно екстрагувати й очистити пеніцилін, щоб вживати його для ін'єкцій. Доручаючи мені роботу над меркурохромом, Флемінг сказав, що якщо він не токсичний, його можна буде коли небудь застосовувати для внутрішньовенних вливань. Я впевнений, що і відносно пеніциліну у нього були такі ж наміри, за умови, що ми змогли б добути з бульйону чисте і стійке речовина ».
Молоді дослідники відмовилися від подальшої роботи над пеніциліном ще й з особистих причин. Краддок одружився і вступив до лабораторії «Велком», де здобував вищу платню. Рідлі хворів фурункульозом, він марно намагався вилікуватися вакцинами і зневірився. Він перестав займатися пеніциліном і вирушив у плавання, яке, як він сподівався, вилікує його. Найцікавіше, що, якщо б він отримав чистий пеніцилін, він позбувся б від фурункульозу! Повернувшись, він присвятив себе офтальмології і надалі працював у цій галузі. По правді кажучи, цілком природно, що Рідлі і Краддок склали зброю і не стали продовжувати свої дослідження. Вони не були хіміками і з величезними труднощами протягом багатьох тижнів добували «партію» пеніциліну, який тут же розкладався. Це було дуже непрактично, і лікування пеніциліном хворого, навіть якщо б воно стало можливим, варто було б. ціле багатство.
Флемінг підготував повідомлення про пеніциліну і прочитав його 13 лютого 1929 в Медичному науково дослідному клубі. Після цього він написав для наукового журналу «Експериментальна патологія» статтю про пеніциліну. Його перша робота на цю тему - шедевр за своєю ясністю, стислості і точності. На кількох сторінках він викладає всі факти: віддає належне старанням Рідлі виділити чисте речовина: доводить, що раз пеніцилін розчиняється в абсолютному спирті, значить це не фермент і не білок. Він стверджує, що цю речовину можна безпечно вводити в кров, що воно ефективніше будь-якого іншого антисептика і могло б бути використане для лікування інфікованих ділянок, що він зараз вивчає його дію при гнійних інфекціях. На закінчення він повторює основні положення, і зокрема:
1. Певний вид пеніцілліума виробляє на живильному середовищі потужну антибактеріальну речовину ... Пеніцилін у величезних дозах не токсичний для тварин і не викликає у них явищ подразнення ... 8. В якості ефективного антисептика пропонується застосовувати його як зовнішній засіб або для обколюванні ділянки, інфікованої мікробами, чутливими до пеніциліну.
Флемінг продовжував в лікарні свої досліди за місцевим застосування пеніциліну. Результати були досить сприятливими, але аж ніяк не чудодійними, тому що в потрібний момент пеніцилін втрачав свою активність. «Я був переконаний, - писав Флемінг, - що для широкого застосування пеніциліну необхідно його отримати в концентрованому вигляді». У 1931 році, виступаючи в Королівській зуболікарської клініці, він знову підтвердив свою віру в цю речовину; в 1932 році в журналі «Патологія і бактеріологія» Флемінг опублікував результати своїх дослідів лікування пеніциліном інфікованих ран. Його надзвичайно засмутила невдача хіміків. Він не уявляв собі, як важко екстрагувати речовина, і тому був переконаний, що після робіт Райстріка, нарешті, можна буде застосовувати речовина в чистому вигляді. Усі наступні роки Флемінг зберігав таємну ніжність до «свого дітища». З розповідей багатьох очевидців, Флемінг, незважаючи на свою замкнутість, часто говорив про пеніциліну і не втрачав надії побачити його очищеною.
Двадцятого грудня 1935 року в щоденнику Флемінга, куди він переписував іноді витяги з статей, яким надавав важливе значення, записано декілька фраз з промови Лістера. «Повинен зізнатися, що, як би високо я не цінував всі надані мені почесті, я вважаю всі існуючі в світі нагороди незначними в порівнянні з надією, що в якійсь мірі міг послужити тому, щоб зменшити людські страждання». Такі були таємні сподівання Флемінга. Настав день, коли вони здійснилися, перевершивши всі його очікування..
Оксфордська група
На великі відкриття приходить довгий ланцюг складних подій. Флемінг відкрив пеніцилін. Він довів бактерицидну властивість неочищеного речовини, його нешкідливість. Він подав думку використовувати його для лікування ран, заражених чутливими до пеніциліну мікробами, і опублікував сприятливі результати його застосування. Він намагався домогтися, щоб хіміки виділили цю речовину. Всілякі перешкоди і нещасні випадки не дозволили нікому з них довести справу до кінця. Але вже в 1935 році з двох віддалених одна від одної точок земної кулі рушили до Оксфорду дві людини, які повинні були разом вирішити це завдання.
Доктор Говард Флорі був австралійцем, він народився в 1898 році в Аделаїді.
У 1929 році Флорі повернувся в Англію і познайомився з роботами Флемінга про лізоциму. Він зацікавився цим дивним речовиною, що міститься і в сльозах і в нігтях людини й має властивість миттєво розчиняти деякі мікроби. У 1935 році Флорі був призначений професором патології в Оксфордський інститут Вільяма Дена. Незабаром після того, як Флорі отримав свою кафедру, він запросив до себе доктора Е. Б. Чейна, щоб той організував і очолив секцію біохімії.
Чейн народився в Берліні в 1906 році. У 1936 році Чейн з Епштейна, який отримав Родсовскую стипендію, приступили до цієї роботи; в той же час вони вивчали біохімічне дію зміїної отрути. Перш за все треба було перевірити, чи справді лізоцим ферментом, як стверджував Флемінг, тобто речовиною, чия присутність підсилює деякі реакції і розщеплює деякі молекули. Якщо це так, то в бактеріальної клітці є такий субстрат, на який діє лізоцим, так як ферменти і субстрати настільки ж приладнані один до одного, як ключ до замка, що і пояснює специфічні особливості ферментів. Досліди дали позитивну відповідь. Чейну вдалося виділити з жовтого Кокка micrococcus lysodeicticus речовина (полісахариди), яке розпадалося під дією лізоциму і в даному окремому випадку було як би замком. Вдало здійснивши свою роботу, вчені, природно, вирішили ретельно вивчити всю літературу з цього питання, переглянути всі старі публікації і з'ясувати, що вже зроблено в цій галузі. Чейн виявив близько двохсот повідомлень про різних антибактеріальних речовинах. Одні з цих речовин, на зразок лізоциму, надавали лізує дія на мікроби, розчиняли їх, інші ж різними способами вбивали той чи інший мікроб. Перед Чейном відкрилося величезне поле для дослідницької діяльності: мікробний антагонізм. Флорі і Чейн обговорили цю тему.
З усього прочитаного Чейн знайшов найцікавішим повідомлення Флемінга про пеніцилін, який той зробив в 1929 році. З цієї праці Чейн дізнався, що існує речовина, «наділене багатообіцяючими антибактеріальними властивостями». Ця речовина мало перед лізоцимом ту перевагу, що воно знищувало хвороботворні мікроби і до того ж, за твердженням Флемінга, не надавало токсичної дії на організм. Продовжуючи вивчати літературу, Чейн переконався, що були включені серйозних зусиль, щоб виділити та очистити пеніцилін, чого не можна було сказати про інші речовини. Але всі зусилля виявилися марними.
Чейн був готовий взятися за цю роботу, але вона вимагала досить великих грошей, а їх не було. Як те, перетинаючи з Флорі прекрасний університетський парк, Чейн запитав свого керівника, чи не можна отримати з Рокфеллерівського фонду кілька тисяч доларів. Англійська Медичний науково дослідний рада надавав невеликі субсидії в п'ятдесят сто фунтів, але це нічого б не дало вченим. Флорі зробив запит і через деякий час повідомив Чейну, що, якщо уявити цікавий план біохімічної дослідницької роботи, ймовірно, можна буде домогтися дотації. Чейн відповів, що кет нічого легше, і відразу написав для Рокфеллерівського фонду меморандум, в якому він пропонував три теми: Зміїні отрути, чинники дифузії та бактеріальний антагонізм. План був розрахований на десять років.
Флорі схвалив меморандум і через кілька місяців радісно повідомив Чейну, що фонд затвердив субсидію в п'ять тисяч доларів. Це була чудова новина. Тепер роботи лабораторії біохімії не загрожувала зупинка з-за відсутності сміховинно маленьких сум, необхідних для покупки що вимагається апаратури. Чейн приступив до дослідження пеніциліну на початку 1939 року; влітку він поїхав у відпустку до Бельгії. Коли він повернувся, вже була оголошена війна.
В Інституті Денна був штам «пеніцілліума». Ось як він туди потрапив. У 1935 році, коли Чейн тільки приїхав в Оксфорд, як то в коридорі навпроти нього попалася одна з лаборанток. Вона несла бутлі Ру з пліснявою. Чейн не звернув особливої уваги на ці культури, але повідомлення Флемінга наштовхнуло його на думку, що бульйони, які були у лаборантки, можливо, мали відношення до пеніциліну.
Він поговорив з лаборанткою, і вона розповіла, що була асистенткою Дрейера, попередника Флорі, що Дрейера займався бактеріофагами - вірусами, що володіють здатністю знищувати бактерії, - і хотів дослідити, чи не є і пеніцилін таким фагом. Він попросив Флемінга надіслати йому штам «пеніцілліума», і той, як завжди раді, що хто то зацікавився пеніциліном, виконав його прохання. Дрейера незабаром переконався, що пеніцилін НЕ фаг, але зберіг його для інших досліджень. Чейн співробітницю попросив дати йому цей штам.
Тоді Чейн нічого не знав про цвілі. Він ледве навчився поводитися з цими капризними колоніями. Здавалося, немає можливості досягти певного результату. «Пеніцілліум» те виділяв пеніцилін, то не виділяв. Справа в тому, що штам Флемінга зазнав змін. Чейн переконався в надзвичайній нестійкості цього антибактеріального речовини, але це лише підігріла його цікавість. Хіміки, які намагалися до нього виділити чистий пеніцилін, говорили, що ця речовина зникає, «поки на нього дивишся»! Чейн вирішив з'ясувати причину цієї нестійкості; у своїх дослідженнях він користувався набагато більш тонкими методами, якими зазвичай користувалися при вивченні хімічної природи добре йому знайомих ферментів.
Було вирішено, що Флорі проведе з пеніциліном біологічні досліди після того, як Чейн виділить його і вивчить його структуру. Чейн взявся за роботу над пеніциліном.
В основу методу ліофілізації покладений дуже простий принцип: у вакуумі заморожені водні розчини переходять безпосередньо з твердого стану в газоподібний. Це явище спостерігається у високогірних місцевостях, там лід «сублімується» (перетворюється в пару), не тая. Коли ж водний розчин, що містить різні речовини, заморожується, ці речовини у твердому стані перестають взаємодіяти (corpora non agunt nisi fluida). Якщо ж потім видалити воду сублімацією, то тверді речовини, що утворюють сухий осад, дуже довго зберігають свою активність. Цим способом можна було вберегти пеніцилін від руйнування.
Ліофілізіруя рідку культуру, Чейн отримав коричневий порошок, в якому разом з пеніциліном містилися всякі домішки (білки, солі), так що він був непридатний для ін'єкцій. Чи можна, як сподівалися попередники Чейна, витягти пеніцилін, розчинивши його в абсолютному спирті? Він зробив цей досвід, але безуспішно, і це його не здивувало: адже він вважав пеніцилін ферментом, а отже, речовиною, не розчинних у спирті. Але все-таки, бажаючи нічим не нехтувати, він випробував дію метилового спирту (або метанолу), і несподівано його спроба виявилася вдалою. Частина домішки відсутній. Однак розчинений у метанолі пеніцилін знову став нестійким. Вихід: розвести розчин водою і знову вдатися до ліофілізації.
Чейн одержав, таким чином, частково очищений пеніцилін, і йому кортіло його випробувати. Флорі в цей час був дуже зайнятий іншими дослідженнями, і Чейн звернувся до великого іспанського хірурга Хосе Труета, який працював в Оксфордському інституті поверхом вище разом з іншим співробітником, молодим англійцем Джоном Барнес. На прохання Чейна Барнес ввів тридцять міліграмів концентрованого пеніциліну у вену миші. До великої радості Чейна і подив Труета, який спостерігав за досвідом, ніякої токсичної реакції не було.
Флорі, зацікавившись цим, одразу ж повторив досвід Чейна на інший миші, ввівши їй двадцять міліграмів, і знову не було виявлено ніяких явищ інтоксикації. Флорі це настільки вразило, що він вирішив навіть, що не потрапив у вену, і сказав Чейну: «Дайте мені ще одну дозу пеніциліну». У ті часи отримувати пеніцилін було нелегко. Чейну з великими труднощами вдалося здобути ще двадцять міліграмів, і Флорі знову переконався, що ніякого токсичної дії пеніцилін не робить. Значить, так само як і неочищений пеніцилін Флемінга, очищений Чейном пеніцилін не був токсичний для організму тварини і в той же час мав могутній антибактеріальних властивістю.
Вчені Оксфорда нарешті отримали в концентрованому вигляді стійке і частково очищене чудове речовина, яка володіла вражаючим властивістю: вбивати мікроби, не завдаючи шкоди клітинам організму. Флорі попросив Чейна взяти собі в помічники Хітлі - молодого вченого, тільки що повернувся з Копенгагена і наділеного дуже діяльним і винахідливим розумом. Чейн і Хітлі розробили практичний метод вилучення і очищення пеніциліну.
Розповідь про численні труднощі, з якими їм довелося зіткнутися, зайняв би надто багато часу. Основні вимоги полягали в тому, щоб: 1. Працювати при низькій температурі. 2. Працювати при нейтральному pH. 3. Шляхом ліофілізації нейтрального водного розчину добути сіль пеніциліну в порошку. Важливо відзначити, що метод, розроблений Чейном і Хітлі, застосовувався для промислового виробництва пеніциліну аж до 1946 року. Масове виробництво пеніциліну було нездійсненно без ліофілізації. Чейн одним з першим вдався до цього способу для вивчення ферментів.
Флорі доручив Хітлі зайнятися біологічними випробуваннями, і той для визначення антибактеріальної дії пеніциліну спершу скористався методом Флемінга (жолобок, вирізаний у агарі чашки Петрі, заповнювався пеніциліном, і навколо нього зникали всі чутливі мікроби). Пізніше він замінив жолобок маленьким скляним або фаянсовим циліндром, зануреним в агар. Перші досліди показали, що це частково очищене речовина в тисячу разів активніше, ніж зовсім не очищене, і в десять разів сильніше найактивніших сульфамідів. (Коли вдалося отримати абсолютно чистий пеніцилін, він опинився в тисячу разів активніше перших зразків його, отриманих Чейном, тобто в мільйон разів активніше речовини, виділеного Флемінгом.)
Флорі і його колеги досліджували пеніцилін на токсичність при одноразовому внутрішньовенному вливання. Після цього вони вводили щурам внутрішньом'язово по десять міліграмів кожні три години протягом п'ятдесяти шести годин. Це не викликало жодного летального випадку. Вони вивчили дію свого препарату на кров'яний тиск і дихання кішок. Вони повторили досліди Флемінга з лейкоцитами. «Всі наші дослідження, - писали вони, - ясно доводять, що ця речовина має властивості, які дають право випробувати його для лікування».
Настав момент рішучого випробування. Воно було зроблено 25 травня 1940 на трьох групах мишей, заражених - один стафілококами, другий - стрептококами і третій - clostridium septicum. Хітлі з хвилюванням згадує ніч, яку він провів у лабораторії, спостерігаючи за реакціями тварин, і радість, випробувану їм, коли він побачив, що контрольні звірки померли один за одним, а ті, яким ввели пеніцилін, вижили. 
В подальшому історія пеніциліна стає простішою і геніально простою, Флорі та Чейн перевезли культуру пеніциліну до США , де три  американських фірми пустили його під масове виготовлення , чесно кажучи на цьому вони непогано наживились, та мусимо віддати їм гідне пеніцилін запущений в 1942 під масове виробництво не тільки спас сотні тисяч військових від смерті спровокованої сепсисом та газовою гангреною. «Для розгрому фашизму та визволення Франції він зробив більше цілих дивізій»,— так писали у вересні 1945р. паризькі газети під час приїзду Александра Флемінга.
  В 1945 він був одусужений  Нобелівської премії за відкриття пеніциліну. 1955, 11 марта –  Олександр Флемінг помер.
Основні дати життя і діяльності Олександра Флемінга 
 1881, 6 серпня - Народився Олександр Флемінг.
1901 - Здав іспит за середню школу і вступив до Медичне училище при лікарні Сент Мері.
1906 - Початок роботи в Бактеріологічне відділенні лікарні Сент Мері під керівництвом Алмрот Райта.
1908 - Закінчив Лондонський університет із золотою медаллю.
1914 - Робота в Булоні (Франція).
1915 - Одруження на Сарі Маріон Мак Елрой.
1918 - Призначений начальником лабораторії при стаціонарному госпіталі в Вімре.
1921 - Відкриття лізоциму.
1921 - А. Райт призначає А. Флемінга своїм помічником.
1928 - Відкриття пеніциліну.
1929, 13 лютого - Робить перше повідомлення про відкриття пеніциліну в Медичному клубі.
1932 - Публікація результатів першого дослідів Флемінга із застосування пеніциліну для лікування інфікованих ран.
1936 - Виступ на II Міжнародному конгресі мікробіологів з повідомленням про пеніциліну.
1941 - Перші досліди із застосування очищеного пеніциліну, отриманого Чейном і Флорі.
1943 - Початок заводського виробництва пеніциліну.
1945 - Присудження Нобелівської премії.
1949 - Смерть Сари Флемінг.
1953 - Одруження на Амалії Вурека.
1955, 11 березня - Помер Олександр Флемінг.
thread_title:  О.Флеминг