Diskussion:Svensk grammatik

message: Var har konjunktiven tagit vägen?  Den används faktiskt fortfarande och bör inte ignoreras!  Exempel på vanliga konjunktivformer: vore, funnes, bleve, finge, toge med flera.  Svenskan har tre modus: infinitiv, imperativ och konjunktiv.  Alla starka verb har konjunktivböjningar:
springa: sprunge,
ge: gåve,
komma: komme,
rinna: runne,
skriva: skreve,
äta: åte,
simma: summe,
fara: fore,
hinna: hunne,
gå: ginge
Övriga verb, de svaga, böjs i konjunktiv med "skulle" + infinitiv.  Satser som inte utförs utan vilkas möjlighet diskuteras eller satser som uttrycker önskan skall stå i konjunktiv.  Det heter därför: "Om jag vore kung, skulle jag bestämma att alla kvinnor bleve jämställda männen."  "Vad jag helst av allt vill är att jag finge en häst." eller: "Bleve jag bara klar med ogräset i rabatterna, skulle jag måla huset genast."  "Alla kineser skulle föda tio barn, minst, om det vore tillåtet."  I en konjunktivsats skall alla verben stå i konjunktiv.
Fixa in det i artikeln!
replies: text: De flesta exemplen som du ger verkar inte användas ofta i svenskan för närvarande men första tanken är att du kanske borde lägga in konjunktiv i artikeln om du vet hur det ska vara. Inte för att vara otrevlig, någon annan skulle sagt samma sak. Jag är dålig på grammatik så jag bör nog inte röra artikeln personligen 83.253.3.26 22 maj 2007 kl. 15.06 (CEST)
thread_title: Konjunktiven

message: Finns det någon källa till påståendet "För länge sedan omvandlades i urnordiskan ursprungliga ändelser på -s enligt olika deklinationer (delvis bevarat i engelskan) till ändelser på -r"? Om dessa skulle ha slutat på -s i äldre germanska är det ju lustigt att tyskan både har er-plural och s-plural. Skvattram 17 november 2007 kl. 19.34 (CET)
replies: text: Bra att du tog upp den frågan. Själv har jag bara skrivit om meningen, så att den skulle se bättre ut. Men när det gäller sakinnehållet kanske den som ursprungligen skrev påståendet har någon källa. Annars bör nog det här obestyrkta påståendet tas bort.
--Stiwed 17 november 2007 kl. 22.11 (CET)

text: Jag har nu hittat en källa som motsäger påståendet att -s en gång skulle ha betecknat pluralis i urnordiska. Enligt Ragnvald Iversen, "Norrön grammatikk" s. 66 ff var de urnordiska pluraländelserna -R, -a och -u. Jag tar därför bort det ifrågasatta påståendet om -s i pluralis.--Stiwed 22 november 2007 kl. 10.04 (CET)
replies: text: :Påståendet verkar inkorrekt, men om "urnordiska" byts ut mot "äldre urgermanska" kan det ha varit sant innan Werners lag applicerats på accenten. Yngre urgermanska har i stället z på dessa positioner. Rursus (fer tjyjven! "kreditera" så här) 7 februari 2010 kl. 14.57 (CET)
replies: text: ::F'låt. Verner hette den danske snubben, så då blir det Verners lag. Rursus (fer tjyjven! "kreditera" så här) 7 februari 2010 kl. 14.58 (CET)
replies: text: :::Håhåjaja.

text: :::När omvandlingen skedde är svårt att säga. Den runa som oftast transkriberas R stod från början gissningsvis för ett tonande s-ljud, som senare kanske mer kom att jåta som franskt j (som i je suis); men detta är bara min gissning. Vi kan nästan bara veta hur ljudet återgavs i olika skriftsystem. Där kan man faktiskt se att i vissa gamla isländska handskrifter återges det här ljudet med bokstaven s i stället för r, alltså t. ex. was i stället för war (modern svenska: Verbformen var av "att vara") och es i stället för er (kognat saknas modern svenska; betydelsen är "då, när"). I båda fallen stavas kognaterna i modern engelska (was respektive as) med s, som uttalas som ett tonande s (vilket torde vara vad Rursus avsåg med z).

text: :::Att ljudet torde ha varit tonande redan vid början av den språkfas man brukar kalla "urnordiska" är gissningsvis de allra flesta eniga om; och Verners lag är högst relevant i sammanhanget, såvitt jag förstår.

text: :::(Källa för upplysningarna om isländska handskrifter: Texterna på "onormaliserad isländska" i Noreens "Isländsk läsebok", eller vad den nu hette.) Jörgen B (disk) 30 maj 2013 kl. 03.56 (CEST)
thread_title: Källa efterlyses

message: Hej. Jag läste delen om pronomen och upptäckte att det stod nominativ och ackusativ, men helt grammatiskt måste det vara fel att bara kalla formen ackusativ. Borde kalla formen objektform (som på andra ställen i artikeln) istället för att också täcka dativ. --Sundström 28 juni 2008 kl. 11.20 (CEST)
thread_title:  Objektsform 

message: Jag är väldigt skeptisk till att man bör ange standardformen av 2:a person plural genitiv som "ers" hellre än "er". "Ers" finns ju endast i formuleringar som "ers majestät" osv. och aldrig annars, och "er" verkar ha varit huvudformen ganska länge om man ska tro SAOB. En annan sak är att SAOB listar "er" (eller egentligen "eder" som uppslagsordet är) som ett possessivt pronomen, men i den här artikeln gör man skillnad på personliga pronomens genitivformer och possessiva pronomen, där "er" inte är ett possessivt pronomen men där "min" är. Vad är skillnaden? Är skillnaden det att de possessiva pronomina kan kongruensböjas (min, mitt, mina) medan genitivformerna inte kan det (hans, hans, hans). I så fall bör ju även 1:a och 2:a person pluralis genitiv omflyttas till possessiva pronomen (vår, vårt, våra; er, ert, era). Dessutom bör någon lägga in en förklaring till vad som är skillnaden. David ekstrand 6 januari 2009 kl. 17.26 (CET)
replies: text: "Ers" verkar ju helt jättekonstigt ju! Något sådant finns inte på andra germanska eller nordiska språk. Det måste ha att göra med kungens hypnotiska makt som gör folk dimmiga i huvudet så att de sluddrar. Rursus (fer tjyjven! "kreditera" så här) 7 februari 2010 kl. 15.02 (CET)
replies: text: :"Yours sincerely" 87.227.32.57 25 februari 2024 kl. 21.38 (CET)
thread_title: Ers och genitiv kontra possessiva pronomen

message: Jag har noterat att avsnittet om modus inte verkar hänga ihop riktigt. Efter att ha slagit upp WP-artikeln om modus trodde jag mig förstå att svenskans modi är indikativ, imperativ och konjunktiv. Detta verkade också vara förenligt med vad som står om modus i NE:
Å andra sidan är infinitiv enligt NE det obestämda modus. Det som står om tempusböjning avser dock rimligen indikativ. 
--Vatten 28 maj 2009 kl. 10.44 (CEST)
Du har rätt, Vatten.  Jag har fixat artikeln.  Enligt engelska wiki ligger infinitiv utanför modussystemet. Lsj 28 maj 2009 kl. 11.18 (CEST)
thread_title:  Indikativ och infinitiv 

message: Har det funnits fyra genus i svenskan? Är inte utrum just en sammanslagning av maskulinum och femininum (vilka fortfarande lever kvar i en del svenska dialekter)? 1700-talet 15 augusti 2009 kl. 16.17 (CEST)
replies: text: Det har funnits tre genus i den bemärkelse man normalt använder termen idag: maskulinum, femininum och neutrum. Ibland hör man att svenskan skulle ha fyra genus och var nog också vad som lärdes ut ett tag. Detta synsätt grundar sig på antalet personliga pronomen i tredje person singularis i modern svenska - han, hon, den, det - eftersom substantiv i allmänhet kan knytas till ett av dessa. För de fyra kategorierna används idag ibland termen "pronomengenus", medan "grammatiskt genus" endast används om neutrum/utrum-indelningen, som jag dock även sett kallas för "artikelgenus".

text: "Semantiskt genus" eller sexus kan man också höra talas om. Det kan delvis jämföras med de semantiskt grundade klassystemen för substantiv i en del språk. Man kan i så fall säga att svenskan har tre semantiska genus: maskulinum (han-ord, han-referenter), femininum (hon-ord, hon-referenter) och inanimatum (den/det-ord, den/det-referenter). Svenskans system för personliga pronomen bygger i så fall på en kombination av semantiskt genus och grammatiskt genus: hör ord till den semantiska kategorin inanimatum (vilket de flesta gör) är det grammatiskt genus som styr pronomenvalet.

text: Jag hoppas jag inte skivit något illa genomtänkt, för nu måste jag lämna datorn.
Skvattram 15 augusti 2009 kl. 18.45 (CEST)
thread_title:  Fyra genus? 

message: Nu står det "I fornsvenskan styrde prepositionen till (i betydelsen att för närvarande befinna sig mitt i/på/vid...) genitiven." Men styrde inte till genitiv i alla betydelser? "Katten har sprungit till skogs" och även "att komma till tals" tycker jag är exempel på fraser med till-styrd genitiv, i vilka till har sin grundbetydelse: slutdestinationen för en rörelse eller sluttillståndet/målet för en förändring. Skvattram 1 november 2011 kl. 16.50 (CET)
thread_title:  Till + genitiv 

message: Konjunktiven avskaffades i svenskan år 1951. Swedishcuber 29 november 2011 kl. 22.26 (CET)
replies: text: Var har du fått det ifrån?  Och även om det vore så, varför skulle de inte beskrivas i artikeln ändå? Även om de inte funnes kvar officiellt, så vore det ändå relevant att beskriva dem som historisk form. Och om de verkligen vore avskaffade, så skreve jag väl inte ett inlägg med fem konjunktivformer i fyra meningar :) Lsj 29 november 2011 kl. 22.47 (CET)
thread_title:  Konjunktiven 

message: Pronomenet ”hen” är inte rikssvenska, vilket denna artikel enligt inledningen fokuserar på. Tar bort pronomenet men det är öppet för vidare diskussion. Vidar.gustafsson (diskussion) 3 januari 2020 kl. 15.27 (CET)
replies: text: Underlig invändning. Att det inte skulle vara "rikssvenska", i meningen svenska som är godtagbar i hela Sverige utan att ge närmare ledtrådar om talarens ursprung, är helt enkelt fel. Möjligen kan det säga en del om socioekonomisk bakgrund, men det är något annat.

text: andejons (diskussion) 3 januari 2020 kl. 16.22 (CET)
replies: text: :Visst användes pronomenet av personer från alla delar av Sverige och då i vissa sociolekter, men bara därför är det inte standardsvenska. I sådana fall borde även "dom" tilläggas, för visst finnes det dem som stavar "de" och "dem" så även i syd och nord. Går säkert ock att finna dem som skriver "dem" och "de" i omvänd nominativ- och ackusativform i samtliga regioner. För att lugna ned bokstavssoppan och för klarhetens skull borde endast det som till viss mån är accepterat och okontroversiellt och som en stark majoritet av de svensktalande brukar eller som har en lång historia i det svenska språket medtagas. Vidar.gustafsson (diskussion) 23 januari 2020 kl. 09.58 (CET)
replies: text: ::Visst kan vi ta upp "dom" också; för många är det det enda de faktiskt använder i tal. Jag menar att en rimlig gränsdragning är de användningar som tas upp i SAOL, där "hen" står med, eller andra ordböcker. Om du menar att detta inte skulle räcka för som bevis på att det är accepterat får du gärna förklara hur du menar att gränsen bör dras.

text: ::andejons (diskussion) 23 januari 2020 kl. 10.22 (CET)
replies: text: :::Gemene man använder inte det i vardagstal om de inte är forcerade av politik runt omkring för att vara PK. Det bör inte vara med för annars öppnas dörrarna att inkludera alla påhitt till "pronomen". Till detta kan vi lägga till att pronomen läggs till i ett indo-europeiskt språk är YTTERST ovanligt (ej hört om hittills), så att inkludera det då det är en PK trend är akademiskt inkorrekt och är bävande till politik vilket Wikipedia inte skall göra. 79.136.72.131 30 juni 2020 kl. 09.40 (CEST)
replies: text: ::::Har du tunga källor till stöd för dina påståenden? Om inte kan få inte räkna med gehör för dem. - Tournesol (diskussion) 30 juni 2020 kl. 10.08 (CEST)
thread_title:  ”Hen” som pronomen 

message: Enligt Svenska Akademiens Ordlista är formerna "pronomina" och "pronomen" likvärdiga former i pluralis. Det väsentliga torde ändå vara att det hålles enhetligt genom hela artikeln. Kan även invända att det är praktiskt att ha distinkta deklinationer för läsarnas bästa förståelse. "Pronomina" följer även mönstret med "examina" och "tentamina" då SAOL inte ens nämner "examen" och "tentamen" som alternativ, på så vis borde "pronomia" kunna anses som normalfallet. Men som sagt, så länge det är enhetligt och former som "pronominet" borttages är det en smaksak.Vidar.gustafsson (diskussion) 4 januari 2020 kl. 18.28 (CET)
replies: text: Vad föreslår du för bestämd singularform? - Tournesol (diskussion)
replies: text: :Jag skulle helst se formerna: pronomen, pronomenet och pronomina (i både bestämd och obestämd form pluralis), i likhet med deklinationerna för tentamen, examen, nomen, abdomen, diktamen, specimen med flera. För vissa av dessa godkännes en odeklinerad form i pluralis, och av dessa är bestämd form pluralis ibland den latinska och ibland en blandform. I denna röra är det korrekt för samtliga former med -mina i pluralis. Själv värderar jag distinkta former i numerus mer än i species.Vidar.gustafsson (diskussion) 5 januari 2020 kl. 22.23 (CET)
thread_title:  Pronomen i pluralis