Diskussion:Tidvattenkrafter

message: Förklaringen i den här artikeln är felaktig. Exakt lika stora tidvattenkrafter uppträder på en jord där månen skulle vara i fritt fall mot jorden (när månen i fallet är på samma avstånd som i sin nuvarande bana), så att påstå, som görs i artikeln, att de uppkommer delvis på grund av att jorden och månen kretsar runt varandra är fel. Sen finns det ju inte en enda referens, så varför ska vi lita på den här förklaringen? Mick3 (disk) 14 augusti 2012 kl. 16.04 (CEST)
Det finns två stora fel i artikeln. Det ena är att tidvattenkrafterna inte alls är beroende av cirkelrunda banor eller centripetal/centrifugalkrafter, utan helt beror på det inhomogena gravitationsfältet. Det andra är att den andra halvan av den matematiska behandlingen studerar en situation där jorden hela tiden vänder samma sida mot månen, vilket ger ett felaktigt resultat eftersom det innebär att jorden roterar ett varv kring sin egen axel samtidigt som månen går ett varv i sin bana. Jordens egenrotation medför att ekvatorn buktar ut, men det har inte med tidvattenkrafter att göra. 
Se t ex diskussionen runt figur 9 i fall 2 här: http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm för en analys av varför den matematiska behandlingen är felaktig. Mick3 (disk) 17 augusti 2012 kl. 13.26 (CEST)
replies: text: Centrifugalkraft är en fiktiv kraft som används i system där man inte tar hänsyn till inertialrymden. Däremot så är tidvattenkrafterna i allra högsta grad beroende av den cirkelrunda banan runt den gemensamma tyngdpunkten, vilket också väl illustreras av figur 7 och 8 på ovan länkade sida. /ℇsquilo 17 augusti 2012 kl. 14.58 (CEST)
replies: text: :Nej. Om du studerar Case 1: fritt fall, så ser du att tidvattenkraften är precis lika stor vid fritt fall, då kropparna är på väg att kollidera. Det spelar ingen roll vilken bana som följs, banan behöver inte vara cirkelrund och den ena kroppen behöver inte gå i omlopp runt den andra. Det enda som krävs för att tidvattenkrafter ska uppstå är att gravitationsfältet är inhomogent. Banan är inte relevant annat än genom att den kan föra kroppen till andra delar av gravitationsfältet med andra egenskaper. Oavsett vilket så finns inga referenser. Mick3 (disk) 17 augusti 2012 kl. 15.58 (CEST)
replies: text: ::Jag tror att vi egentligen menar samma sak. Vid rotation runt gemensam tyngdpunkt är båda kropparna i fritt fall mot varandra, dvs accelerationsvektorerna pekar mot den gemensamma tyngdpunkten. Skillnaden är att hastighetsvektorn (som ju inte påverkar krafterna) inte gör det. /ℇsquilo 18 augusti 2012 kl. 09.43 (CEST)
replies: text: ::: I artikeln sägs bland annat att tidvattenkrafterna beror på olika på stor hastighetsökning och på olika centrifugalkrafter och att är tidvattenkrafterna delvis beroende av m:s rotationshastighet runt M. Det är fel. Tidvattenkrafterna beror inte på det här, utan på att gravitationsfältet är inhomogent, vilket leder till att den rörelse som den totala gravitationen ger kroppen i sin helhet inte överensstämmer med den gravitation som de närmaste och fjärmaste delarna av kroppen känner av.

text: :::Den matematiska behandlingen i En allmännare formel är felaktig eftersom den studerar en situation där jorden roterar ett varv kring sin egen axel per månvarv, vilket inte ger en korrekt analys. Jordens rotation runt sin egen axel ger tidvattnets periodicitet, men påverkar inte tidvattenkrafternas storlek.

text: :::Mick3 (disk) 20 augusti 2012 kl. 10.49 (CEST)
replies: text: ::::Om jorden roterade ett varv per månad i stället för ett varv per dygn så skulle det inte förekomma något tidvatten, det stämmer. Men att tidvattnet skulle bero på inhomogeniteter i gravitationsfältet stämmer inte heller. Visserligen är jordens gravitationsfält inte homogent, men skillnaderna är för lokala för att ha någon inverkan på tidvattnet. /ℇsquilo 20 augusti 2012 kl. 13.58 (CEST)
replies: text: :::::Fast det är månens gravitationsfält och dess inhomogenitet som är huvudorsaken till tidvatten...

text: :::::Sedan skulle ju centrifugalkrafter kunna ge ytterligare bidrag till tidvattnet, men det är i så fall en sekundär effekt.

text: :::::andejons (disk) 21 augusti 2012 kl. 00.03 (CEST)

text: :::::Esquilo: Tidvattenkrafterna (på jorden pga månen) uppkommer av att jorden som helhet accelererar enligt den totala gravitation som månen utövar på jorden. De delar av jorden som är närmare månen utsätts dock för en större gravitation från månen än vad accelerationen motsvarar, vilket ger utbuktningen i riktning mot månen. De delar av jorden som är längst bort från månen utsätts för en gravitation (från månen) som är mindre än vad accelerationen motsvarar, vilket gör att de släpar efter och det ger utbuktningen i rikning från månen. Jordens rotation kring sin egen axel har inte med det här att göra, utan gör endast att ekvatorn buktar ut något (och lika mycket längs hela ekvatorn). Därför är det fel att analysera tidvattenkrafterna på det sätt som görs i artikeln, dvs under antagandet att jordens bortre del rör sig snabbare runt barycenter än vad jordens främre del gör. I en riktig analys ska man inte blanda in jordens rotation runt sin egen axel: då accelererar alla punkter på jorden på samma sätt runt barycenter och detta ger då uppenbarligen ingen inhomogenitet som kan ge upphov till tidvattenkrafter. Den enda inhomogenitet som finns är det inhomogena gravitationsfältet från månen.

text: :::::Problemet med artikeln är alltså dels att den framställer upphovet till tidvattenkrafterna felaktigt, och ett starkt indicium på att det verkligen är så är att det inte finns referenser. Mick3 (disk) 21 augusti 2012 kl. 09.33 (CEST)
replies: text: ::::::I så fall är det bättre att hänvisa till månens gravitation än att beskriva jordens gravitationsfält som inhomogent. Jordens gravitationsfält har ju ingen direkt inverkan på tidvattnet. Men ja, källor behövs absolut. /ℇsquilo 21 augusti 2012 kl. 09.58 (CEST)
replies: text: :::::::Finns nåt missförstånd här? Det som är inhomogent och ger upphov till tidvattenkrafter på jorden är gravitationsfältet från månen (och även från solen). Om jag har skrivit något som antyder att det är inhomogeniteter i jordens eget gravitationsfält som ger upphov till tidvattenkrafter på jorden, så är det fel. Mick3 (disk) 21 augusti 2012 kl. 10.41 (CEST)
replies: text: ::::::::På vilket sätt är gravitationsfältet inhomogent? Inget gravitationsfält är divergensfritt. /ℇsquilo 21 augusti 2012 kl. 12.26 (CEST)
replies: text: :::::::::Det är inhomogent på så sätt att det har olika styrka och olika riktning över jordens utsträckning. Exempelvis har det olika styrka i de punkter som är närmast och fjärmast månen, och det har olika riktning i de punkter vid jordytan som ligger på samma avstånd från månen som jordens masscentrum gör (vilket ger upphov till en tidvattenkraft som tenderar att trycka ihop jordens "midja" och bidrar till ebb). Detta senare fenomen ignoreras helt i artikeln. Se t ex http://kasper2.pixe.lth.se/astrobiologi_ht04/arkivet/filer/tides_new2.pdf vilket för övrigt borde kunna funka som en referens. Mick3 (disk) 21 augusti 2012 kl. 12.46 (CEST)
thread_title:  Referenser? 

message: Resultatet i detta avsnitt är fel, vilket bekräftas av ett flertal källor. Faktorn ska vara 2, och inte 3. Orsaken att det blir fel är att man av för mig okänd anledning räknar med att centrifugalkraften är olika över kroppen M:s utsträckning. I själva verket ska centrifugalkraften vara lika över hela kroppen, eftersom varje punkt på den accelererar på samma sätt. Detta ger det korrekta resultatet. Är det nån speciell procedur som ska följas för att korrigera detta? Eftersom jag har källor som anger en annan formel än den som ges i artikeln, borde jag väl kunna ändra detta omedelbart? Mick3 (disk) 30 augusti 2012 kl. 19.34 (CEST)
replies: text: Ändra på bara.

text: andejons (disk) 30 augusti 2012 kl. 20.34 (CEST)
replies: text: : Gjort. Mick3 (disk) 30 augusti 2012 kl. 22.31 (CEST)
thread_title:  Matematisk diskussion 

message: Det här avsnittet är felaktigt: tidvattenkrafterna beror inte på rotationshastigheten överhuvudtaget. Dessutom saknas referenser. Jag vill ta bort det här avsnittet helt och hållet. Mick3 (disk) 30 augusti 2012 kl. 22.31 (CEST)
Mick3 förstår inte varför tidvattenkrafterna beror på rotationen kring himlakroppen. Månen t.ex. i sin rotation kring jorden har samma centrifugalkraft över hela kroppen eftersom den är en koherent kropp, påstår han. En karusell, som också är en kohorent kropp, skulle alltså ha samma centrifugalkraft i alla sina delar oavsett hur långt från rotaionspunkten man än befinner sig på. Alla som har åkt karusell vet att centrifugalkraften är större ju längre bort man befinner sig från rotaionscentrum. Därför påstår jag att Mick3 gjorde fel när han tog bort min förklaring varför gravitationskraften är beroende av centrifugalkraften och har faktorn 3 i en cirkulär bana.--Bekos (disk) 21 september 2012 kl. 14.44 (CEST)
replies: text: Har du någon referens som stöder ditt påstående? Som du kanske ser så finns det nu en referens som stöder den ändring jag gjorde. Vill du ändra tillbaka så bör du visa (med referenser) varför en ändring är motiverad. Mick3 (disk) 21 september 2012 kl. 15.37 (CEST)
Observera att jag inte påstår att tidvattnet inte beror på inhomogenitet i gravitationsfältet. Det gör det naturligtvis med en faktor 2, men därutöver ger skilda centrifugalkrafter på kroppens framsida och baksida +-50% mer, varför tidvattnet har en faktor 3 i cirkulära banor, jämfört med en bana som är riktad rakt mot eller rakt från dragande kroppen. Banor med vinkel mellan dessa ytterligheter ger en faktor som är mellan 2 och 3.--Bekos (disk) 21 september 2012 kl. 15.05 (CEST)
replies: text: : Som sagt bör du belägga det du säger med referenser. Men jag ska försöka förklara det jag säger om centrifugalkraft: Du måste skilja på två sorters rotation. Om vi tar månen som exempel så (1) följer den en bana runt jorden (eller snarare månens och jordens gemensamma masscentrum), och (2) roterar den runt sin egen axel (ett varv per månvarv). Nu är det så att (2) inte ger något bidrag till tidvattenkrafter, utan gör endast att månen permanent deformeras en smula på grund av att dess ekvator buktar ut något, på samma sätt som jordens ekvator gör. Detta har inget med tidvattenkrafter att göra överhuvudtaget. Liknelsen med karusellen är missriktad eftersom den endast handlar om denna typ av rotation. Sem så är det verkligen så att en kropp som går i bana runt en annan, utan att rotera kring sin egen axel (dvs (1) men inte (2)), har precis lika stor centrifugalkraft i varje punkt. Det beror på att kroppen endast translaterar, och därför är rörelsen i varje punkt likadan men förskjuten. Jag rekommenderar http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm där detta förklaras på ett utmärkt sätt. Mick3 (disk) 21 september 2012 kl. 15.37 (CEST)
När vi pratar om tidvatten så refererar vi till de skillnader i vattenhöjden som beror på att jorden roterar under den utbuktning som gravitationen från månen och solen åstadkommer tillsammans med den centrifugalkraft som finns med i spelet. Att prata om tidvatten eller tidjord eller tidmåne på månen kan man göra om man förstår att man menar den utbuktning som är ett faktum. Eftersom månen har fast rotation mot jorden innebär naturligtvis att utbuktningen inte rör sig över månens yta. På jorden rör den sig, men faktum återstår att det alltid är en punkt som är närmast månen och en punkt som är fjärmast månen. Att påstå att dessa punkter inte har saktare respektive snabbare fart runt månen än jordens medelpunkt i jordens rotation runt månen tycker jag är märkligt. Det borde väl alla förstå som har något begrepp om verkligheten. Jag tycker inte det behövs mer referenser än att hänvisa till en karusell. En himlakropps rotation kring en annan himlakropp är exakt likadan som en kropps rotation i en karusell. Den bortre del av kroppen utsätts för en större centrifugalkraft än den närmre, alldeles oavsett om kroppen roterar kring sin egen tyngdpunkt eller ej. Om kroppen roterar kring sin egen tyngdpunkt flyttar sig "utbuktningarna" över kroppen i takt med den egna rotationen. Jag medger att den utbuktning som åstadkoms vid ekvatorn på grund av jordens rotation kring sin egen axel inte har med tidvatten att göra, men den har delvis samma ursprung. Rotationen ger upphov till en centrifugalkraft som "slungar" ut massorna mer där vid ekvatorn eftersom de har högre hastighet där än t.ex. i Stockholm. Pratet om koherent kropp gäller där lika lite som utsättning för olika starka gravitationsfält som olika stora centrifugalkrafter.--217.208.122.59 21 september 2012 kl. 16.24 (CEST)

text: Först: vi talar inte om tidvatten här, utan om tidvattenkrafter. Tidvattenkrafternas storlek är oberoende av kroppens rotation kring sin egen axel utan beror enbart på gravitationen från (en) annan himlakropp. Tidvattenkrafterna ger upphov till periodiskt tidvatten om kroppens egenrotation inte precis stämmer överens med den tidvattenkraftgenererande andra himlakroppens banhastighet.

text: Sen: Jag vill återigen hänvisa till http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm som analyserar tidvattenkrafternas storlek på flera olika sätt. När du talar om centrifugalkraft, vilket av fallen i http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm menar du då? Det är inte i alla av dem som det finns några centrifugalkrafter. Liknelsen med karusellen är verkligen inte bra, eftersom den endast handlar om egenrotation. Den kan endast användas för att förklara varför ekvatorn hos en himlakropp med rotation kring sin egen axel tenderar att bukta ut, och är inte alls relevant för tidvattenkrafterna. Angående olika hastigheter för olika delar av kroppen så uppmanar jag dig att studera figur 7 i http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm, där det illustreras att endast translation utan egenrotation gör att alla punkter i en kropp följer likadana banor och har samma hastighet.

text: Till sist: Wikipedia är inte en plats för egen forskning, meningen är att det som står ska kunna beläggas med goda referenser. Om du har någon referens som stöder det du säger om en faktor 3 istället för två, så kan vi gå vidare med att försöka värdera hur den står sig gentemot de andra som säger att faktorn är 2. Mick3 (disk) 22 september 2012 kl. 15.50 (CEST)
Detta är ett inlägg speciellt till Mick3 som har tagit sig friheten att ”städa” i mina artiklar om tidvatten och tidvattenkrafter. Han hänvisar bland annat till den amerikanska sidan i samma ämne, som om denna skulle vara något slags facit. Jag påstår att man kan ha fel i Amerika lika väl som i Sverige. Att referera till felaktiga källor innebär naturligtvis inte att man har rätt. Om jag refererar till Bibeln eller Koranen måste du förstå att det är en fråga om tro och inte vetande. Om jag refererar till en källa eller fler källor som påstår att två plus två är fem, så tror du väl ändå inte mig, eftersom du själv kan räkna ut att svaret är fyra. Att tro på referenser som bara påstår saker utan vetenskapliga skäl är väl inte bättre än att rätta sig efter de fysikaliska reglerna som verkar oavsett var vi befinner oss i universum. I den amerikanska sidan om tidvattenkrafter påstås helt ofrankt ” This term does not affect the observed acceleration of particles on the surface of m because with respect to M, m (and everything on its surface) is in free fall.” Jag kanske inte är så bra på engelska, men som jag förstår påståendet rätt så menas att hela jorden är i fritt fall. Med det menas väl att hela jorden känner sig tyngdlös. Det vill säga att gravitationen från månen alldeles exakt utjämnas av centrifugalkraften i jordens cirkulära bana som avviker från den räta banan över hela jordklotet. Men om hela jorden, inte bara dess mittpunkt, vore i fritt fall, skulle det inte finnas några tidvattenkrafter. De perifera delarna av jorden är inte riktigt helt i fritt fall. Tänk efter!
Tänk dig tre enkiloskroppar på månen som roterar runt jorden. Den första roterar runt jorden på samma avstånd som månens mittpunkt, den andra på samma avstånd som månens närmaste punkt mot jorden och den tredje på samma avstånd som månens bortre punkt från jorden. Dessa tre kroppar befinner sig i rak linje sett från jorden. De sitter fast i månen, har ingen egen fri vilja till hastighet eller rörelseriktning. Håller du med om att den bortre kroppen har högre rotationshastighet (m/s) runt jorden,(jag menar inte vinkelhastighet, för den är ju lika över hela månen) än den i mitten. Håller du med om att kroppen närmast jorden har lägre hastighet (m/s) än den kropp som är i månens mittpunkt.
Dessa tre enkiloskroppar hålls fast i sina positioner av månens gravitation, som vida överstiger den gravitation som jorden åstadkommer på det avståndet. Tänk dig då att helt plötsligt är dessa tre kroppar fria från månens gravitation, till exempel att de plötsligt befinner sig rakt i motsats riktning sett från jorden. 
Den kropp som befann sig i månens mittpunkt forsätter i samma hastighet och riktning  som hela månen gör (i ungefärlig cirkulär bana kring jorden) genom att gravitationskraften från jorden och centrifugalkraften i kroppens rörelseriktningsändring i dess bana exakt tar ut varandra.
Den bortre kroppen känner att den har för hög hastighet i meter per sekund i sin bana och tvingas av högre centrifugalkraft än gravitationskraften från jorden  att höja sig, fjärma sig till en högre bana och därigenom sänka sin hastighet i meter per sekund.
Den närmsta kroppen känner att den har för låg hastighet i meter per sekund i sin bana och tvingas av högre gravitationskraft från jorden än centrifugalkraften i kroppens rörelseriktningsändring att sjunka, sänka sig till en lägre bana och därigenom höja sin hastighet i meter per sekund.
Om du förstår vad jag nyss har skrivit, om du håller med om konsekvenserna i resonemanget (utan att hänvisa till andra referenser än logiken i den fysikaliska verkligheten), föreslår jag att du ändrar tillbaka sidorna i Tidvatten och Tidvattenkrafter, som jag hade skrivit dem. Bry dig inte om amerikanska sidor eller andra referenser, som tyvärr har fel. Tänk själv!--Bekos (disk) 22 september 2012 kl. 18.59 (CEST)

text: Givetvis har jag tänkt själv, och då kommit till samma slutsatser som ett antal läroböcker och referentgranskade artiklar, t ex den som nu används som belägg i artikeln. Det belägget är en artikel som publicerats i en tidskrift för fysiklärare och diskuterar hur tidvattenkrafterna bör analyseras. Den kommer fram till samma formler som jag och de flesta andra kommer fram till. Varför tror du att du har rätt, när så många pålitliga källor anger andra formler än de du kommit fram till? Borde inte detta faktum mana till eftertanke?

text: Har du studerat figur 7 i http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm än? Den situation du beskriver ovan, med de tre kropparna, analyserar du tyvärr inte på ett riktigt sätt. Anledningen är att kroppens (månens) rörelse där har två komponenter: den ena är att dess bana går ett varv runt jorden på ca 28 dagar, och den andra är att den roterar ett varv runt sin egen axel på samma tid. Den senare bidrar endast till att månens ekvator buktar ut något mer än den skulle göra om det inte fanns någon rotation kring den egna axeln, och har absolut inget med tidvattenkrafterna att göra. För att studera endast tidvattenkrafterna, och inte de som har med kroppens rotation runt sin egen axel att göra, får man analysera situationen där kroppen inte har någon rotation runt sin egen axel. Det gör du inte. Ditt resonemang om vinkelhastighet och olika hastigheter för kroppens närmaste och fjärmaste del visar att du inte gör det. Mick3 (disk) 22 september 2012 kl. 21.25 (CEST)

text: Månens flykt
Tänk dig två olika scenarior. I den första är månen plötsligt stilla i sin bana på sitt medelavstånd R (384392000 m)från jorden. På andra sidan jorden (för att inte påverkas nämnvärt av månens gravitation) finns tre små kroppar i linje. De befinner sig på avstånden R+r, R,och R-r från jorden, där r (1738000 m) är måttet på månens radie. Alla fyra kropparna börjar falla rakt ner mot jorden på grund av jordens gravitationskraft g. Med hjälp av g = GM/R^3 får man g(R+r) = 2,67 exp-3 (0,00267), g(R) = 2,70 exp-3 och g(R-r) = 2,72 exp-3. Vidare får man sträckan s, som kropparna faller på tiden t, med s = (gt^2)/2. s(R+r) = 4,813 (meter), s(R) = 4,856 och s(R-r) = 4,901 om man sätter t till 60 sekunder. Månen i sin helhet faller som den mittersta lilla kroppen, dvs 4,856 meter. Alla tre kropparna känner sig ”viktlösa” åtminstone i centrum. Men en delkropp på månens yta vid avståndet (R+r) tvingas falla fortare. Den faller inte 4,813 m utan 4,856 m på grund av att den sitter fast i månen, det vill säga 0,043 meter längre än om den hade varit fri. Den utsätts för en extra acceleration. Med hjälp av formeln s = (at^2)/2 får man a = 2s/t^2. Sätter man in värdena 0,043 meter och 60 sekunder får man a = 2,4 m/s^2, vilket överensstämmer med formeln för tidvattenkrafter vid fritt fall rakt mot den dragande kroppen, dvs 2GMr/R^3.
I nästa scenario roterar månen i sin vanliga bana runt jorden. När vi startar vi tiden = 0 är de tre mindre kropparna på andra sidan jorden i rak linje mot jorden. Nu har de inte bara en rörelse mot jorden utan även en rörelse i tangentens riktning. De har olika omloppstid T, enligt Keplers tredje lag, som är k = T^2/R^3. (k är en konstant för varje centralkropps roterande satelliter). Använder vi den formeln och utgår från att månens omloppstid är 2360591 s, får vi T(R+r) = 2376619 s, T(R) = 2360591 s och T(R-r) = 2344600 s. Genom att stoppa in de rätta tiderna för respektive omloppsbana till var och en av de fria kropparna får deras hastigheter med formeln v = 2R*pi/T, v(R+r) = 1020,852 m/s, v(R) = 1023,157 m/s och v(R-r) = 1025,478 m/s. 
På 60 sekunder hinner var och en sträcka s i tangentens riktning enligt s = vt, dvs s(R+r) = 61251 m, s(R) = 61389 m och S(R-r) = 61529 m.
För månens motsvarande punkter får vi för den bortesta punkten från jorden = 1027,783 m/s, centrum = 1023,157 m/s och den närmaste punkten =1018,531 m/s, eftersom T ät lika för alla tre medan omloppssträckan är längre ju längre ut från jorden man kommer. Uträknat på tidigare känt sätt får man sträckan de hinner på 60 sekunder till sm(R+r) =61667 m, sm(R) = 61389 m och sm(R-r) =61112 m, där sm betyder sträckan som de olika delarna på månen tillryggalägger i tangentens riktning.
En fri kropp (R+r) (dvs på avståndet (R+r) från jorden) sjunker från tangentlinjen, som vi har räknat ut i första delen av den här artikeln,  4,813 m på 60 sekunder. Som vi har sett ovan skulle den på samma tid hinna  61251 m i tangentens riktning. Om den tvingades att hålla den högre fart som månens yttersta punkt håller skulle den hinna 61667 m. Då skulle den passera 61251 m på 60*61251/61667 = 59,595 sekunder.
Det betyder att den inte skulle ha hunnit sjunka mer än 4,748 m. ( s= (g(R+r)*t^2)/2, där t = 59,595 s). Skillanden mellan 4,813 m (då kroppen är fri) och 4,748 m (då kroppen tvingas till en högre fart) är 0,065 m. Med hjälp a = 2s/t^2 får man 2*0,065/59,595^2 = 3,66 exp-5. Det överensstämmer med formeln för tidvattenkrafter för kroppar roterande i cirkulär bana runt den dragande kroppen, dvs 3GMr/R^3.
Likadant resonemang kan man föra kring den kropp som är närmast jorden, men då måste man komma ihåg att den bromsas upp av att den sitter fast i månen i motsats till den kropp som är fjärmast jorden, som ökas sin hastighet.
Som slutkläm kan jag säga att jag har påståtts komma med utsagor som härrör sig från egen forskning (utan vetenskaplig bevisning), vilket jag inte förstår. Jag har använt mig av formler som går att hitta i varje god fysikformelsamling. De eventuella slutsatser, som jag har framfört, som inte är logiska och som inte varje rätt tänkande människa håller med om, vill jag naturligtvis ha motbevisade på vetenskapligt sätt.
Som jag har visat med denna artikel menar jag istället, att de som påstår att, citat från nuvarande artikel om Tidvattenkrafter: ”Eftersom kroppen är koherent (en sammanhängande kropp) och inte roterar runt sin egen axel är hastighetsökningen lika över hela dess utsträckning”, sysslar med egen forskning utan vetenskapliga bevis.
Rotation eller icke rotation kring den egna axeln har ingen som helst betydelse i sammanhanget. Det finns alltid en punkt som är längst bort och en punkt som är närmast den dragande himlakroppen. Tidvattenkrafterna är alltid där. Om kroppen roterar betyder det att punkterna längst bort och närmast flyttar sig över dess yta. Därav tidvatten. På månen som roterar så att den alltid visar samma sida mot jorden finns inget tidvatten (om det hade funnits vatten där, ingen tidmåne), men däremot tidvattenkrafter som gör månen något formad som en amerikansk fotboll. Denna utbuktning rör sig inte över ytan. (eventuellt litegrand eftersom månens bana inte är riktigt cirkulär och svajar därför något med att visa samma sida mot jorden).
Slutsatsen är att i cirkulära banor har vi en formel 3GMr/R^3, som relativt bra ger de rätta tidkraftsaccelerationerna. Detta gäller de flesta planeter och månar i solsystemet, som alla har nästan cirkulära banor kring sin sol eller moderplanet. Kroppar som har extremt elliptiska banor har i vissa lägen av sina banor ett fritt fall rakt mot solen (eller en rörelse nästan rakt ifrån solen) har användning i dess fall av 2GMr/R^3. Rörelser med vinkel mellan rakt fall mot solen och vinkelrät rörelse mot den ger värden mellan 2 och 3, liksom rörelser med vinkel mellan vinkelrätt och rakt ifrånsolen ger värden mellan 3 och 2.
Nog nu.
--Bekos (disk) 27 september 2012 kl. 15.41 (CEST)

text: Återigen: när du analyserar situationen där kropparna/månen går i bana runt jorden, så har du lagt på en rotation kring den egna axeln som är ett varv per månvarv. Det är därför du får ett resultat som är icke-standard. Men rotationen kring den egna axeln har inte med tidvattenkrafterna att göra, så det bidraget till den utåtriktade kraften ska inte tas med.

text: För förklaring av vad som menas med uttrycket egen forskning i wikipediasammanhang, se här. Mick3 (disk) 27 september 2012 kl. 15.56 (CEST)

text: För det första: Jag har inte lagt till någon rotation kring den egna axeln. Om du du läser vad jag har skrivit, så har jag betonat att den egna rotationen inte har någon som helst betydelse i sammanhanget när man pratar om tidvattenkraft. Det finns alltid en punkt som är längst bort från den "dragande" himlakroppen oavsett rotation i den utsatta kroppen. Om det finns rotation som inte överensstämmer med rotationen kring den dragande himlakroppen förekommer tidvatten, som i jordens fall gentemot månen och solen, men inget tidvatten på månen på grund av den roterar ett varv kring sin egna axel på samma tid som den roterar runt jorden (fast rotation). Behövs det referenser att förstå att den längst bort befinnande punkten har högre hastighet i rotationen kring jorden än centrum och att den närmast befinnande punkten har lägre hastighet i rotationen kring jorden än centrum.
För det andra: Om referenser som så uppenbart påstår att himlakroppens delar reagerar likadant som dess centrum när det gäller olika gravitationskrafter, men samtidigt påstår att dess delar inte reagerar olika för olika centrifugalkrafter, varför inte reagera för det orimliga i det.
Om du läser igenom en gång till vad jag skrev häruppe, så ser du att jag bevisar att centrifugalkraften naturligtvis har ett finger i spelet. Annars skulle verkligheten inte fungera.--Bekos (disk) 27 september 2012 kl. 17.59 (CEST)

text: Jo, du har lagt till en rotation runt den egna axeln. Ett varv per månvarv. Det är därför du får ett annorlunda resultat än det gängse. Förnekar du att i den situation du beskriver/analyserar, så roterar månen ett varv runt sin egen axel per månvarv?

text: För att den formel du vill ha i artikeln ska läggas in där, behöver den styrkas av en referens till (helst) en referentgranskad artikel. Har du någon sådan? Mick3 (disk) 28 september 2012 kl. 15.43 (CEST)
replies: text: : Förlåt, nu förstår jag vad du menar med rotation runt den egna axeln. Men det går ju inte att förneka att punkten längst bort på satelliten är längst bort hela tiden på varvet runt oavsett hur satelliten snurrar runt sin egen axel, vilket ger en rotation av punkten längst bort ett varv per månvarv. Behövs det verkligen referenser till det. Du vet ju att jag har rätt, men du verkar förstå att jag inte är så bra på referenser och det har du rätt i. Hjälp mig då att hitta referenser. Jag har sett att du är bra på det--Bekos (disk) 28 september 2012 kl. 20.56 (CEST)
replies: text: :: Det du behöver referenser till, är en referentgranskad artikel (eller liknande) som anger samma formel för tidvattenkrafterna som den du menar är riktig. Jag har inte hittat någon sådan, och har letat en hel del.

text: :: Angående punkten längst bort: är du med på att om satelliten i sin bana endast translaterar och inte alls roterar runt sin egen axel, så kommer det inte hela tiden att vara samma punkt på satellitens yta som är längst bort? Mick3 (disk) 29 september 2012 kl. 21.39 (CEST)

text: Alla håller väl med om det inte har någon betydelse om satelliten roterar eller ej, tidvattenkraften finns närmast och fjärmast den dragande planeten/solen. Endast förekomsten av "tidvatten" beror på satellitens rotation. Vid fast rotation förekommer inget tidvatten, endast en fast bula som månen, Vid snabbare (eller saktare) rotation än ett varv per omlopp ger tidvatten, som på jorden. Vad det än heter (är det translation), så är den punkt där tidvattenkraften verkar alltid längst bort, vilket ger den punkten en längre omloppsbana med samma omloppstid som centrum, vilket ger den punkten en högre centrifugalkraft än den vid centrum av satelliten. Motsvarande ger lägre cntrifugalkraft i den närmaste punkten än i centrum. Vad som verkligen behöver en godtagbar referens är påståendet: "Eftersom kroppen är koherent (en sammanhängande kropp) och inte roterar runt sin egen axel är hastighetsökningen lika över hela dess utsträckning."  Hur kan man påstå att punkten längst bort inte roterar ett varv kring satellitens centrum under satellitens omloppstid runt planeten/solen? Det är ju den punkten som hela tiden utsätts för tidvattenkrafter. Om den förfyttar sig över stallitens yta eller inte har ingen betydelse.--Bekos (disk) 30 september 2012 kl. 13.31 (CEST)

text: Observera att det inte är jag som har satt dit en rotation av av den bortre punkten med ett varv per omlopp. Det är den fysikaliska verkligheten som säger det.--217.208.122.59 30 september 2012 kl. 14.12 (CEST)
replies: text: : I den analys som fanns i artikeln förut, så sa du (jag antar att det var du?) att olika delar av satelliten hade olika hastighet. Men så är det inte, om det inte finns någon rotation kring den egna axeln. Om satelliten endast translaterar så har alla dess delar samma hastighet och samma acceleration. Att det alltid finns en bortersta punkt, är inte relevant. Finns det ingen rotation kring den egna axeln så är det inte hela tiden samma punkt på satellitens yta som är längst bort.  Mick3 (disk) 30 september 2012 kl. 14.32 (CEST)

text: Det är alldeles riktigt. Den bortesta punkten har högre hastighet än centrum i varje ögonblick. Glöm bort det där med satellitens egen rotation. Det har ingen betydelse om punkten ligger stilla på satellitens yta eller inte. Du menar väl inte att den bortesta punkten (där tidvattenkraften förekommer) skulle ligga stilla på jorden. Den rör sig över jordens yta efter som jorden snurrar snabbare kring sin axel än den yttersta punkten. Att den bortesta punkten alltid finns skulle sakna relevans, tycker jag är underligt. Det är ju där som tidvattenkraften förekommer. Att satelliten olika delar (inte fasta geografiska delar utan delar som centrum närmaste punkt och bortesta punkt i omloppsbanan) har olika hastigheter är väl uppenbart när de följer olika långa banor på samma tid. Försök att släppa tanken av att den yttersta punkten är en fastlagt punkt på satellitytan. Om vi skulle slå fast en flagga just nu på den yttersta punkten på jorden så skulle den flaggan snart med jordens rotation närma sig samma avstånd som centrum och där få samma hastighet i omloppsbanan och få samma centrifugalkraft på sig. Sen skulle hastigheten minska tills den nådde den närmaste punkten där den har lägsta hastighet i omloppsbanan runt månen och lägsta centrifugalkraft på sig. Under tiden skulle den yttersta punkten fortfarande vara längst bort från månen. Den skulle fortfarande ha samma högre hastighet i omloppsbanan kring månen och ha en större centrifugalkraft på sig än centrum. Den yttersta punkten varierar sitt läge på jorden men är alltid den yttersta punkten och den punkten har en längre omloppsbana men samma omloppstid runt månen än centrum, därför har den en högre hastighet och utsätts för en högre centrifugalkraft och lägre gravitation från månen. Varför kan du acceptera att den bortesta punkten har relevans när det gäller gravitationen men inta kan acceptera att den har relevans när det gäller centrifugalkraften.

text: Jag skulle vilja veta definitionen på ordet translaterar. Endast då satelliten faller rakt mot eller far rakt från planeten/solen har alla delar av satelliten samma hastighet. Så fort det finns en tangenthastighet t.ex. i omlopp i cirkulär bana har alltid den del av satelliten som för tillfället befinner sig i den yttersta punkten en högre hastighet eftersom den just då är i den omloppsbanan som har högre hastighet. Att olika delar av satelliten kommer till den punkten under tidens gång har ingen betydelse. Det är just då som en viss punkt av satelliten befinner sig vid den yttersta punkten som den också utsätts för den största centrifugalkraften och den lägsta gravitationen. Vid rakt fall mot eller flykt rakt från gäller den aktuella formen med en faktor 2, eftersom satellitens alla delar har samma hastighet. Vid cirkulär bana, där rörelsen i tangentriktningen är vinkelrätt mot R:s riktning, avståndet till planeten/solen, gäller faktor 3 och rörlser däremellan t.ex olika grader av elliptiska banor gäller en siffra mellan ett värde mellan 2 och 3, utom vid perihelium och aphelium där den är 3, eftersom rörelsen i tangentriktningen då är vinkelrät mot R.s riktning.--Bekos (disk) 30 september 2012 kl. 17.19 (CEST)
replies: text: : Då en kropp gör en translationsrörelse flyttar sig varje punkt i kroppen lika långt och alla punkter följer parallella banor. Då har alla punkter samma hastighet och samma acceleration. Då en (stel) kropp rör sig utan att den har någon rotation runt kroppens masscentrum, så utför den en translationsrörelse. Vid analys av tidvattenkrafterna är det translationsrörelse som gäller, annars riskerar man att blanda ihop tidvattenkrafterna med centrifugalkrafter som har med rotation runt den egna axeln att göra. Detta är ju inga konstigheter, texten jag citerar nedan förklarar lite noggrannare, den är hämtad från punkt ett i kapitel 3 i NOAAs förklaring av tidvattenkrafterna (figuren det refereras till och den citerade texten finns att beskåda via följande länk: http://www.co-ops.nos.noaa.gov/restles3.html):
replies: text: :: 1. The Effect of Centrifugal Force. It is this little known aspect of the moon's orbital motion which is responsible for one of the two force components creating the tides. As the earth and moon whirl around this common center-of-mass, the centrifugal force produced is always directed away from the center of revolution. All points in or on the surface of the earth acting as a coherent body acquire this component of centrifugal force. And, since the center-of-mass of the earth is always on the opposite side of this common center of revolution from the position of the moon, the centrifugal force produced at any point in or on the earth will always be directed away from the moon. This fact is indicated by the common direction of the arrows (representing the centrifugal force Fc) at points A, C, and B in Fig. 1, and the thin arrows at these same points in Fig. 2.

text: ::It is important to note that the centrifugal force produced by the daily rotation of the earth on it axis must be completely disregarded in tidal theory. This element plays no part in the establishment of the differential tide-producing forces.

text: ::While space does not permit here, it may be graphically demonstrated that, for such a case of revolution without rotation as above enumerated, any point on the earth will describe a circle which will have the same radius as the radius of revolution of the center-of-mass of the earth around the barycenter. Thus, in Fig. 1, the magnitude of the centrifugal force produced by the revolution of the earth and moon around their common center of mass (G) is the same at point A or B or any other point on or beneath the earth's surface. Any of these values is also equal to the centrifugal force produced at the center-of-mass (C) by its revolution around the barycenter. This fact is indicated in Fig. 2 by the equal lengths of the thin arrows (representing the centrifugal force Fc) at points A, C, and B, respectively.

text: : Se även fall 2 i http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm, där samma fall analyseras och det finns en illustrativ figur som visar translationsrörelsen. Mick3 (disk) 30 september 2012 kl. 21.06 (CEST)
OK, jag börjar svikta i min tro. Jag förstår nu det här med translationsrörelse då jag hittade en svensk översättning på den engelska texten. Men om satelliten inte roterar i förhållande till stjärnorna innebär att den roterar med samma vinkelhastighet i motsatt riktning som den roterar runt i sin omloppsbana i förhållande till planeten/solen. Jag förstår vad det innebär, faktorn blir 2 oavsett fritt fall rakt mot palneten/solen eller rotation kring den i omloppsbana, och allt jag har skrivit är svammel (eller det mesta av det). Innan jag helt köper ditt resonemang skulle jag vilja ha något slags bevis på att satelliten faktiskt inte vrider sig gentemot stjärnorna, ett annat bevis än att det stöder faktor 2. Det kanske redan har framgått, men jag har inte upptäckt det eller förstått det--Bekos (disk) 3 oktober 2012 kl. 18.40 (CEST)
replies: text: :: Det hedrar dig att du kan ändra uppfattning! Verkligen!

text: :: Huruvida kroppen roterar kring sin egen axel (vrider sig gentemot stjärnorna) eller inte beror ju på vilken kropp det handlar om, olika kroppar har olika mycket rotation. Det jag försöker säga är att när man analyserar tidvattenkrafterna måste man räkna på en kropp som endast translaterar. Varför? Jo, därför att rotationen kring den egna axeln (om det finns någon) ger en helt annan typ av deformation / krafter än vad tidvattenkrafterna gör; nämligen att kroppens ekvator buktar ut något i hela dess längd. Den deformationen beror enbart på egenrotationen och har inte med någon annan himlakropp att göra. Det finns ingen periodicitet i de krafterna eller den deformationen, utbuktningen vid ekvatorn som orsakas av egenrotationen är densamma oavsett var andra himlakroppar befinner sig.

text: :: Det enda sambandet egenrotationen har med tidvattenkrafterna är att när kroppen roterar så flyttar sig tidvattenkrafterna över dess yta (om rotationshastigheten inte råkar matcha den andra himlakroppens banhastighet) så att i en given punkt på kroppens yta blir tidvattenkraften periodisk. Mick3 (disk) 3 oktober 2012 kl. 21.16 (CEST)

text: Jag tycker det är självklart att man ska ändra sig när man blir övertygad av andras argument. Det där med att kroppens egenrotation inte har med tidvattenkrafterna att göra det har jag själv också varit övertygad om redan tidigare. Det förutsatte min teori också. Dock är jag inte riktigt övertygad om den translaterande kroppen. Alla punkter har visserligen lika lång omloppsbana på lika lång omloppstid, men just vid den bortesta punkten, där tidvattenbulan finns, har ytan större hastighet från systemets tyngdpunkt. I gengäld har den lägre hastighet i den närmaste punkten. Lika hastighet endast vid punkterna nittio grader från tidvattenbulan, men sammantaget lika medelhastighet. Vad som är svårt att smälta är att varje punkt på jorden t.ex. har egen egen rotationspunkt, endast jordens tyngdpunkt roterar kring systemets tyngdpunkt. Eller rättare sagt jag förstår att det är så, men att det skulle innebära att det inte skulle finnas någon större centrifugalkraft (eller lägre) än vid jordens centrum har jag svårt att smälta. Om man tittar på bilder där en kropp närmar sig Roche-gränsen ser man att då kroppen börjar slitas sönder saktar sig de yttersta partiklarna medan de innersta skyndar sig snabbare framåt så fort de kommer loss från kroppens gravitation. Det är väl också ett bevis på att de har tvingats av kroppen att ha en "onaturlig" hastighet och därför utsatts för en annan centrifugalkraft än kroppens centrum--Bekos (disk) 4 oktober 2012 kl. 11.14 (CEST)
replies: text: : Om kroppen sitter ihop (är stel) och inte har någon egenrotation: hur kan då någon del av den ha en avvikande hastighet? Svar: det kan den inte.

text: : Angående kroppen vid Roche-gränsen: det man ser orsakas väl av att gravitationskraften är något olika så att när partiklarna frigör sig så accelereras de yttersta partiklarna något saktare än de innersta? Därför kommer de yttres bana att vara något vidare än de inres. Du behöver inte blanda in någon centrifugalkraft för att förklara det fenomenet. Mick3 (disk) 4 oktober 2012 kl. 13.12 (CEST)

text: Tyvärr måste jag återkomma med att talet om translationer förefaller minst sagt tvivelaktigt. I artikeln av Paolo Sirtoli påpekas att centrifugalkraften är en fiktiv kraft, men det är även gravitationskraften, enligt Einstein. Sirtoli verkar inte ha bekymmer med att införa gravitationskraften som verklig men däremot med att införa centrifugalkraften. Gravitationskraften har lika lite som centrifugalkraften verklig effekt på tidvattnet, men båda är nödvändiga för redovisningsändamål.
Att anta att jorden translaterar i sin bana runt månen är synnerligen långsökt, dvs att den inte roterar gentemot stjärnorna.  Vad finns det för vetenskapliga bevis för sånt. Däremot kan man anta att den inte roterar gentemot månen. Den bortesta punkten från månen är ju faktiskt alltid i rak linje bakom jordens centrum. Att jorden roterar kring sin egen axel ett varv per dygn har inte med saken att göra annat än att det förekommer tidvatten på grund av den och tidvattenkrafterna.
Att centrifugalkraften skulle vara enhetlig över hela jorden tycker jag är svammel av högsta dignitet. Varje liten delkropp på jorden känner av sin egen centrifugalkraft beroende av sin hastighet i rotationen kring månen och avståndet till månen. Detta alldeles oberoende av att de sitter ihop av jordens gravitation, som inte har ett dugg att göra med tidvattenkrafterna från månen. Jordens gravitation ”friköper” inte de olika delarna från att påverkas av andra centrifugalkrafter än den som gäller för jordens mittpunkt.
Felet som görs när man beräknar tidvattenkrafterna på jorden är att man förutsätter att jorden roterar runt jordens och månens tyngdpunkt, den så kallade barycentrum. Det är ju faktiskt inte barycentrum som åstadkommer tidvattenkrafterna på jorden, det är månens gravitation och jordens hastighet i sin omloppsbana kring månen.
Vilken hastighet har då jorden kring månen? Till det ska vi återkomma något senare. Först ska vi anta, som vi gjorde där ovan när vi pratade om tidvattenkrafterna på månen pga jorden, att jorden helt plötsligt står stilla i sin bana runt månen. Då börjar den falla mot månen.  Vi kan också anta att tre fria kroppar som befinner sig på avståndena R, R+r och R-r  på andra sidan månen står stilla och börjar falla mot månen (R är avståndet mellan månens och jordens medelpunkter och r är jordens radie). Med hjälp av m =  GM/R^3,(där m är månaccelerationen, G är gravitationskonstanten, M är månens massa och R är enligt ovan) får man m(R+r) = 3,21 exp-5 (0,0000321), m(R) = 3,32 exp-5 och m(R-r) = 3,43 exp-5. Vidare får man sträckan s, som kropparna faller på tiden t, med s = (mt^2)/2. s(R+r) = 0,0578 (meter), s(R) = 0,0597 och s(R-r) = 0,0617 om man sätter t till 60 sekunder. Jorden i sin helhet faller som den mittersta lilla kroppen, dvs 0,0597 meter. Alla tre kropparna känner sig ”viktlösa” åtminstone i centrum. Men en delkropp på jordens yta vid avståndet (R+r) tvingas falla fortare. Den faller inte 0,0578 m utan 0,0597 m på grund av att den sitter fast i jorden, det vill säga 0,0019 meter längre än om den hade varit fri. Den utsätts för en extra acceleration. Med hjälp av formeln s = (at^2)/2 får man a = 2s/t^2. Sätter man in värdena 0,0019 meter och 60 sekunder får man a = 1,07 exp-6 m/s^2, vilket överensstämmer med formeln för tidvattenkrafter vid fritt fall rakt mot den dragande kroppen, dvs 2GMr/R^3. För den närmaste punkten blir a = -1,13 exp-6. Räkna själv enligt samma metod.
Vi väljer nu att se på scenariot där jorden snurrar i sin vanliga bana runt månen och kommer därmed tillbaka till jordens hastighet i tangentriktningen. När vi startar vid tiden = 0 är de tre mindre kropparna på andra sidan jorden i rak linje mot månenn. Nu har de inte bara en rörelse mot jorden utan även en rörelse i tangentens riktning. Det går lätt att räkna ut med formeln för hastighet i cirkelrund omloppsbana (vi förutsätter för enkelhetens skull att banan är cirkelrund) : v^2 = CM/R, där v är hastigheten i tangentriktningen. Hastigheten för de fria små kropparna är v(R+r) = 111,998 m/s, v(R) = 112,924 m/s och v(R-r) = 113,872 m/s. För motsvarande punkter på jorden får vi för den bortesta punkten 114,797 m/s, för centrum 112,924 och för den närmaste punkten 111,050 m/s. (Beräknas enkelt med vj(R+r) = vj(R)* (R+r)/R och vj(R-r) = vj(R)* (R-r)/R, där vj betyder hastigheten för de respektive punkterna på jorden). Observera här att det inte har någon betydelse om jorden roterar kring sig själv med ett varv på 24 timmar, eller om man förutsätter att den står stilla gentemot stjärnorna (vilket dess axel gör. Polstjärnan går ju alltid att hitta i samma riktning på himlapällen om man befinner sig på samma plats på jordens norra halvklot). Poängen i sammanhanget är att den bortesta punkten och den närmaste punkten till månen rör sig över jordens yta eller rör sig inte över jordens yta, beroende på hur man antar att jorden snurrar kring sin axel. Oavsett det är den bortesta punkten längre bort än jordens centrum när jorden roterar runt månen i sin omloppsbana och har därför högre hastighet och utsätts för en större centrifugalkraft än centrum. Samma gäller den närmaste punkten, som har lägre hastighet och lägre avstånd till månen än centrum och därför utsätts för en lägre centrifugalkraft.
På 60 sekunder hinner var och en av de fria kropparna en sträcka s i tangentens riktning enligt s = vt, dvs s(R+r) = 6720 m, s(R) = 6775 m och s(R-r) = 6832 m.
För jordens motsvarande punkter får vi sj(R+r) = 6888 m/s, sj(R) = 6775 m/s och sj(R-r) =6663 m/s, där sj betyder den sträcka som de olika punkterna på jorden tillryggalägger på 60 sekunder i tangentens riktning.
 
En fri kropp (R+r) (dvs på avståndet (R+r) från månen) sjunker från tangentlinjen, som vi har räknat ut i första delen av den här artikeln, 0,0578 m på 60 sekunder. Som vi har sett ovan skulle den på samma tid hinna 6720 m i tangentens riktning. Om den tvingades att hålla den högre fart som jordens yttersta punkt håller skulle den hinna 6775 m. Då skulle den passera 6720 m på 60*6720/6775 = 58,537 sekunder.
Det betyder att den inte skulle ha hunnit sjunka mer än 0,0550 m. ( s= (g(R+r)*t^2)/2, där t = 59,595 s). Skillanden mellan 0,0578 m (då kroppen är fri) och 0,0550 m (då kroppen tvingas till en högre fart) är 0,0028 m. Med hjälp a = 2s/t^2 får man 2*0,0028/58,537^2 = 1,62 exp-6. Det överensstämmer med formeln för tidvattenkrafter för kroppar roterande i cirkulär bana runt den dragande kroppen, dvs 3GMr/R^3.
Likadant resonemang kan man föra kring den kropp som är närmast månen, men då måste man komma ihåg att den bromsas upp av att den sitter fast i jorden i motsats till den kropp som är fjärmast jorden, som ökas i sin hastighet. (a = - 1,68 exp-6)
Här vill jag också påpeka att jag har använt formler som går att finna i alla  goda fysikformelsamlingar. De eventuella slutsatser, som jag har framfört, som inte är logiska och som inte varje rätt tänkande människa håller med om, vill jag naturligtvis ha motbevisade på vetenskapligt sätt.
Eventuellt kan man ha funderingar om att jorden roterar runt månen och att omloppstiden är 247,55 dagar(går att räkna ut med känt avstånd mellan kropparna och tangenthastigheten i banan). Då måste man också beakta att månens hastighet runt jorden inte är 27,33 dagar utan 27,45 dagar. Det ser bara ut så att omloppstiden är 27,33 dagar eftersom inte bara månen ensam har en omloppsbana runt jorden utan även jorden har en omloppsbana runt månen. Som jag har visat med denna artikel menar jag att jag inte har ägnat mig åt egen forskning. Jag har använt mig av formler som går att hitta i alla goda fysikböcker och använt slutsatser om fysikaliska begrepp som finns i nämnda böcker. Istället vill jag påstå att följande citat från nuvarande artikel om Tidvattenkrafter: ”Eftersom kroppen är koherent (en sammanhängande kropp) och inte roterar runt sin egen axel är hastighetsökningen lika över hela dess utsträckning”, sysslar med egen forskning utan vetenskapliga bevis.
Slutsatsen är återigen att i cirkulära banor har vi en formel 3GMr/R^3, som relativt bra ger de rätta tidkraftsaccelerationerna. Detta gäller de flesta planeter och månar i solsystemet, som alla har nästan cirkulära banor kring sin sol eller moderplanet. Kroppar som har extremt elliptiska banor har i vissa lägen av sina banor ett fritt fall rakt mot solen (eller en rörelse nästan rakt ifrån solen) har användning i dess fall av 2GMr/R^3. Rörelser med vinkel mellan rakt fall mot solen och vinkelrät rörelse mot den ger värden mellan 2 och 3, liksom rörelser med vinkel mellan vinkelrätt och rakt ifrånsolen ger värden mellan 3 och 2.
Motbevisa detta vetenskapligt och inte med lösa antaganden om translaterande kroppar. Observera att även i translaterande kroppar finns en bortesta punkt som har en högre hastighet i den cirkulära banan än centrum av den utsatta kroppen. Om hastigheten vore den samma som i centrum fordras en motsatt rotation i hela kroppen, som är ännu svårare att förklara.
--Bekos (disk) 25 oktober 2012 kl. 14.41 (CEST)
replies: text: :: Återigen: du måste skilja på egenrotationen och att kroppen går i bana. Endast det senare har med tidvattenkrafterna att göra. Om du blandar ihop dessa två fenomen i analysen blir det tyvärr inte rätt.
replies: text: :: Men vi behöver inte strida om detta, det ser inte ut att leda någon vart. Hitta en källa som stödjer den formel du argumenterar för, så kan vi gå vidare därifrån. Mick3 (disk) 11 oktober 2012 kl. 19.21 (CEST)

text: Du har rätt, vi ska inte strida eftersom det inte leder vidare. Jag måste ändå påpeka att någon egenrotation har jag inte blandat in i mitt resonemang. Det är ju just det jag påpekar att jorden går i en bana runt månen och jordens egenrotation inte har med tidvattenbulan att göra. Egenrotationen gör däremot att det förekommer tidvatten, dvs flod varje tolv timmar (drygt). Tvärtemot har jag påpekat att vilken rotation som kroppen än har, har den ingen betydelse för tidvattenkraften. Den inträffar i den bortesta och den närmaste punkten i rak linje mot den påverkande kroppen. Någon källa som påstår samma sak som jag, har jag inte hittat, annat än att jag stödjer mig på vedertagna formler i fysikböcker och på vetenskapliga slutledningar. (Vilken slutledning är inte vetenskaplig?) OK, jag struntar nu i att det står fel i artikeln. Jag vet att jag har rätt. Förhoppningsvis får den rätta formeln plats i artikeln så småningom.
--Bekos (disk)
Jag har det inte lätt. Jag försöker på alla sätt rättfärdiga att 2GMr/R^3 är rätt formel för tidvattenkrafter för kroppar i cirkulär bana kring den attraherande kroppen, som är den gängse uppskattningen. Tyvärr går det inte. Man kan påpeka att månens alla delar har samma hastighet i tangentriktningen, men det betyder inte att det inte förekommer slitningar (olika accerelationer) i kroppen. Även i riktningen rakt mot jorden är hastigheten lika över hela månen (den hastighet som centrum har), men ändå förekommer slitningar (olika accelerationer) beroende på olika gravitationer på olika avstånd från jorden. Med hjälp av g = GM/R^3 får man g(R+r) = 2,674 exp-3, g(R) = 2,698 exp-3 och g(R-r) = 2,723 exp-3. (R är avståndet mellan jordens och månens mittpunkter och r är månens radie). Dessa g (jordens gravitation) gäller för fria kroppar som inte sitter ihop med månen, men eftersom de delar som finns på månens bortesta och närmaste punkter inte är fria, bildas olika accelerationer där, vilka ger upphov till tidvattenkrafter. Tidvattenkraften är ( 2,698 exp-3) - (2,674 exp-3) = 2,42 exp -5 och ( 2,698 exp-3) - (2,723 exp-) = - 2,46 exp-5, vilket överensstämmer med  2GMr/R^3, som är tidvattenkraften vid månens fria fall rakt mot jorden. (- tecknet markerar att tidvattenkraften är riktad mot jorden).
Men månens rotation runt jorden består av en rörelse i fritt fall rakt mot jorden och en rörelse i tangentens riktning. Rörelsen i tangentens riktning är lika över hela månen just i detta nu, precis som rörelsen rakt mot jorden, men det betyder inte att det inte förekommer slitningar i kroppen. I nästa ögonblick är tangentrörelsen ändrad. Tangentriktningen är en annan. Den bortesta punkten är inte längre där som den var nyss. Den har förflyttat sig en längre sträcka än månens centrum. Den bortesta punkten, där tidvattenkraften finns, har alltså en högre hastighet än månens centrum. Enligt v^2 = GM/R  är hastigheten v runt jorden i månens centrum 1018,387 m/s. Hastigheten i den bortesta respektive den närmaste punkten är enligt v(R+r) = (R+r)/R lika med  1022,991 m/s och v(R-r) = (R-r)/R  lika med 1013,783 m/s. 
Enligt v^2 =GM/R har fria kroppar hastigheter v(R+r) = 1016,693 M/s, v(R) =1018,387 m/s och v(R-r) = 1020,697 m/s. Eftersom v^2/R är en acceleration som uppväger gravitationen så att kroppen känner sig tyngdlös är naturligtvis v(R)^2/R = 1018,387^2/384392000 lika med  2,698 exp-3 i månens centrum, precis densamma som gravitationsaccelerationen på det avståndet. En fri kropp som inte är bunden vid månen har också den hastighetsaccelerationen som uppväger jordens acceleration och känner sig därför viktlös.
En punkt på månen som befinner sig i den bortesta punkten (där tidvattenkraften gör sig påmind) har en acceleration enligt v(bunden)^2/(R+r)  och en fri kropp har accelerationen v(fri)^2/(R+r). Skillnaden mellan dessa två accelerationer är tidvattenkraften. at = 1022,991^2/(384392000 + 1 738 000) - 1016,693^2/ (384392000 + 1 738 000) = 3,64 exp -5, vilket överensstämmer med 3GMr/R^3. Motsvarande för den närmaste punkten går att räkna ut och det blir -3,68 exp -5.
Jordens rotation kring månen och den tidvattenkraft som månen påverkar jorden på går att räkna på samma sätt. Märk väl att jorden roterar ett varv kring månen på 247,55 dagar. Det vill säga att när månen har roterat ett varv kring jorden har jorden roterat 0,11 varv runt månen.
Tidvattenaccelerationen at beroende av månen är 1,65 exp-6 vilket överenstämmer med 3GMr/R^3.
Här måste jag också påpeka att endast jordens och månens medelpunkter roterar runt barycenter, den gemensamma tyngdpunkten. De andra delarna på jorden och månen roterar inte runt barycenter. Däremot roterar jordens alla delar runt månen och månens alla delar roterar runt jorden. Barycenter har ingen egen massa, den är bara en gemensam tyngdpunkt för jorden och månen, och utför därför ingen gravitation och ingen tidvattenkraft på vare sig jorden eller månen. Månens gravitation ger upphov till tidvattenkrafterna på jorden och jorden ger upphov till tidvattenkrafterna på månen.
--Bekos (disk) 30 oktober 2012 kl. 15.41 (CET)

text: Bekos skriver: Den bortesta punkten är inte längre där som den var nyss. Den har förflyttat sig en längre sträcka än månens centrum. Den bortesta punkten, där tidvattenkraften finns, har alltså en högre hastighet än månens centrum.

text: Det är inte samma punkt. Den punkt som i ett givet ögonblick är den bortersta, är det inte i nästa ögonblick. Därför är det verkligen så att ingen punkt har högre hastighet än någon annan (om man bortser från egenrotationen, vilket man ska göra i denna analys). Mick3 (disk) 31 oktober 2012 kl. 19.13 (CET)
replies: text: : Nu är det inte så att det är fråga om ett landmärke, en sten eller en skylt, där det står "Detta är den bortersta punkten". Den bortersta punkten på månen är den punkt som just i ögonblicket befinner sig längst bort från jorden. Det skulle kunna vara just en sten eller en skylt om månen roterade exakt kring sin axel så att den hela tiden visade exakt samma sida mot jorden, vilket den inte gör fast den har bunden rotation. Den svajar lite beroende på att dess bana runt jorden inte är exakt cirkulär. Men det är inte det som är poängen. Poängen är att den bortersta punkten (inte någon sten eller skylt), där tidvattenkrafterna är som störst, alltid befinner sig längst bort från jorden, och eftersom månen cirkulerar runt jorden, måste den bortersta punkten (vilken varierar något över månens yta) ha en längre bana än centrum, och därmed en högre hastighet än centrum eftersom omloppstiden är densamma. Därför måste den också ha en större centrifugalacceleration än centrum.--Bekos (disk) 1 november 2012 kl. 12.26 (CET)
replies: text: :: "Den bortersta punkten" är enligt vad du skriver ovan ingen bestämd fix punkt på ytan. Det betyder att dess hastighet inte motsvaras av hastigheten hos någon del av månen. Dess hastighet saknar därför betydelse när man räknar på krafterna. Mick3 (disk) 3 november 2012 kl. 01.53 (CET)

text: : "Den bortersta punkten" varierar sitt ställe på månen eftersom månen svajar något, trots sin bundna rotation, så på det sättet är det inte en fix punkt, men tidvattenbulan på månen är fix, dvs den är längst bort från jorden. Om månen hade exakt cirkulär bana och bunden rotation skulle det vara en fix punkt i geografin också. Tidvattenbulan på jorden är inte den heller på en fix punkt, men den befinner sig i den bortersta punkten sett från månen. Man kan säga att den bortersta punkten är fix på det sättet att den alltid befinner sig längst bort från den "dragande" kroppen, det är där tidvattenkrafterna är som störst och den har en större hastighet i omloppsbanan än centrum.

text: :--Bekos (disk) 3 november 2012 kl. 17.22 (CET)
replies: text: ::: Nu skiljer du återigen inte på rotationen kring den egna axeln och att himlakroppen går i bana. För en kropp som endast translaterar och inte har någon rotation kring den egna axeln, så har alla dess delar samma hastighet och acceleration, och utsätts därmed för samma centripetalkraft. Rotationen kring den egna axeln gör att kroppens ekvator buktar ut, men det har inte med tidvattenkrafterna att göra. Mick3 (disk) 4 november 2012 kl. 06.27 (CET)

text: +/-3GMr/R^2
Månens flykt kring jorden
Låt oss anta att månen bara väger några kilo, men ändå har nuvarande volym. Jag vet, materialet den skulle bestå av då skulle ha så liten densitet att det inte existerar, men man kan väl fantisera. Då skulle månen inte påverka jorden i stort sett alls, men månens flykt kring jorden skulle vara likadan som nu. Som alla vet faller en hundrakilos sten lika fort ner mot jorden som en liten sten på ett kilo. Jordens centrum skulle nästan sammanfalla med barycentrum (jordens och månens gemensamma tyngdpunkt). Låt oss anta att jordens centrum skulle ligga en millimeter från barycenter på motsatta sidan av månen (man kan räkna ut var barycentrum ligger om månens massa är t.ex. hundra kilo jämfört med jordens massa, men det är inte det som är poängen. Poängen är att månens massa är försumbar mot jordens). Då månen gör ett varv runt jorden gör jordens centrum ett varv, en cirkel runt barycentrum med radien en millimeter. Varje annan punkt på jorden gör lika stora cirklar kring sina egna centrum (inte kring barycenter). Egentligen roterar inte heller jordens centrum runt epicentrum. Epicentrum har ingen massa och kan inte få något att rotera kring det. Det är den gemensamma tyngdpunkten som roterar kring jordens centrum i samma vinkelhastighet som månen roterar kring jordens centrum. Det är jorden som står stilla gentemot stjärnorna och månen roterar kring den. Det innebär att en punkt på jordytan som har en fix stjärna i zenit (rakt upp) fortsätter att ha den i zenit hela tiden (en millimeter hit eller dit är omöjligt att mäta i förhållande till stjärnan). Det förhållandet, har jag har fått lära mig, heter att jorden translaterar kring barycenter.  Nu tänker vi bort alla egenrotationer kring den egna axeln eller rotationer kring solen, och rotationen kring månen är försumbar. Omloppstiden kring månen måste vara flera miljoner år, kanske miljarder år, eller nästan evig, eftersom vi antog att månens massa bara var några kilo.
Anta nu att vi befinner oss på en punkt på jordytan vänd mot en stjärna där vi vet att månen kommer att passera i sin omloppsbana kring jorden. Precis när månen passerar stjärnan sätter vi igång en klocka, eftersom nästa gång som månen passerar stjärnan har den gjort ett varv runt jorden, och om vi stoppar klockan då, får vi omloppstiden. Medan vi väntar på att månen gör sitt varv försöker vi räkna ut tiden i förväg. Vi har genom lasermätningar mot speglar på månen kunnat räkna ut ett mycket exakt värde på avståndet mellan jorden och månen. Nu säger vi att avståndet mellan jordens och månens centra är R = 3,844exp8 meter (vi antar att månens bana runt jorden är cirkulär). Med hjälp av formeln v^2/R = GM/R^2 (där G är gravitationskonstanten (6,67exp-11) och M är jordens massa (5,977exp+24), enhetsorterna är enligt SI) får vi för månens centrum v^2(R)/R = 2,698exp-3, vilket är den centrifugalkraft som månens centrum utsätts för när den hela tiden ändrar sin rörelse från att gå i tangentriktningen till att följa en cirkulär bana runt jorden. v^2(R) = 2,698exp-3*R. Tar man roten ur båda får man får man v(R) = 1,018exp3 för månens hastighet i banan. Med hjälp av t = s/v (där t är tiden, s är sträckan och v är hastigheten) får vi omloppstiden T = (2*pi*R) = 2*pi*3,844exp8/1,0184exp2 = 2371649 sekunder, eller 27,45dagar. När månen äntligen passerar stjärnan ser vi att tiden stämmer exakt på sekunden (om vi har tillräckligt många decimaler på våra värden).
Vi passar på att jämföra om gravitationen från jorden exakt tar ut centrifugalkraften, så att månen känner sig viktlös och stannar i sin bana. Först ser vi med hjälp av v(R+r) = v(R)*(R+r)/R och v(R-r) = v(R)*(R-r)/R, där r är månens radie att
v (R+r) = 1,023exp3
v (R)     =  1,018exp3
v (R-r)  = 1,014exp3
och med v^2/R = ac(R) etc. (ac är centrifugalaccelerationen) att
ac(R+r) = 2,710exp-3
ac(R)     =  2,698exp-3
ac(R-r)  = 2,686exp-3
och med hjälp av g = GM/R^2, där g är jordens gravitationskraft, får vi
g(R+r) = 2,674exp-3
g(R)    = 2,698exp-3
g(R-r)  = 2,723exp-3
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna är tidvattenkrafterna i respektive punkt
ac(R+r) – g(R+r) = 3,6exp-5, (R+r) dras utåt från månen i riktning från jorden
ac(R) – g(R)	= 0, centrum av månen känner sig viktlös
ac(R-r) – g(R-r)	= - 3,7exp-5, (R-r) dras i riktning mot jorden från månen.
+/-3GMr/R^3 ger 3,66exp-5. Den är en formel för tidvattenkrafter, vilken överensstämmer med ovanstående.
 
Observera att den formel som finns i artikeln ”Tidvattenkrafter”,  +/-2GMr/R^3, är felaktig för himlakroppar i cirkulär bana. Den gäller bara för himlakroppar i fritt fall rakt mot den dragande himlakroppen.
Nu kan vi också konstatera om ett system med två himlakroppar att den himlakropp som i stort sett har all massa av de två (jorden i det här fallet) translaterar till 100% kring den gemensamma tyngdpunkten (vi kan försumma det där att jordens tyngdpunkt är en millimer från barycenter), och den andra (månen), som har försumbar massa, roterar till 100% kring den gemensamma tyngdpunkten.
Jordens flykt kring månen
Låt oss anta att jorden bara väger några kilo, men ändå har nuvarande volym. Då skulle jorden inte påverka månen i stort sett alls, men jordens flykt kring månen skulle vara likadan som nu. Som alla vet faller en hundrakilos sten lika fort ner mot månen som en liten sten på ett kilo. Månens centrum skulle nästan sammanfalla med barycentrum (jordens och månens gemensamma tyngdpunkt). Låt oss anta att månens centrum skulle ligga en millimeter från barycenter på motsatta sidan av jorden. Då jorden gör ett varv runt månen gör månens centrum ett varv, en cirkel runt barycentrum med radien en millimeter. Varje annan punkt på månen gör lika stora cirklar kring sina egna centrum (inte kring barycenter). Egentligen roterar inte heller månens centrum runt epicentrum. Epicentrum har ingen massa och kan inte få något att rotera kring det. Det är den gemensamma tyngdpunkten som roterar kring månens centrum i samma vinkelhastighet som jorden roterar kring månens centrum. Det är månen som står stilla gentemot stjärnorna och jorden roterar kring den. Det innebär att en punkt på månytan som har en fix stjärna i zenit (rakt upp) fortsätter att ha den i zenit hela tiden (en millimeter hit eller dit är omöjligt att mäta i förhållande till stjärnan). Det förhållandet, har jag har fått lära mig, heter att månen translaterar kring barycenter.  Nu tänker vi bort alla egenrotationer kring den egna axeln eller rotationer kring solen, och rotationen kring jorden är försumbar. Omloppstiden kring jorden måste vara flera miljoner år, kanske miljarder år, eller nästan evig, eftersom vi antog att jordens massa bara var några kilo.
Anta nu att vi befinner oss på en punkt på månytan vänd mot en stjärna där vi vet att jorden kommer att passera i sin omloppsbana kring månen. Precis när jorden passerar stjärnan sätter vi igång en klocka, eftersom nästa gång som jorden passerar stjärnan har den gjort ett varv runt månen, och om vi stoppar klockan då, får vi omloppstiden. Medan vi väntar på att jorden gör sitt varv försöker vi räkna ut tiden i förväg och nu har vi gott om tid. Människorna på jorden har genom lasermätningar mot speglar här på månen kunnat räkna ut ett mycket exakt värde på avståndet mellan jorden och månen. Nu säger vi att avståndet till jorden är R = 3,844exp8 meter (vi antar att jordens bana runt månen är cirkulär). Med hjälp av formeln v^2/R = GM/R^2 (där G är gravitationskonstanten (6,67exp-11) och är M månens massa(7,349exp+22)) får vi för jordens centrum v^2(R)/R = 3,317exp-5, vilket är den centrifugalkraft som jordens centrum utsätts för när den hela tiden ändrar sin rörelse från att gå i tangentriktningen till att följa en cirkulär bana runt månen. v^2(R) = 3,317exp-5*R. Tar man roten ur båda får man v(R) = 1,129exp2 för jordens hastighet i banan. Med hjälp av t = s/v (där t är tiden, s är sträckan och v är hastigheten) får vi omloppstiden T = 2*pi*3,844exp8/1,129exp2 = 21388380 sekunder, dvs 247,6 dagar. När jorden äntligen passerar stjärnan ser vi att tiden stämmer på sekunden (om vi har tillräckligt många decimaler på våra värden).
Vi passar på att jämföra om gravitationen från månen exakt tar ut centrifugalkraften, så att jorden stannar i sin bana. Först ser vi med hjälp av v(R+r) = v(R)*(R+r)/R och v(R-r) = v(R)*(R-r)/R, där r är jordens radie att
v (R+r) = 1,148exp2
v (R)     =  1,129exp2
v (R-r)  = 1,111exp2
och med v^2/R = ac(R) etc. (ac är centrifugalaccelerationen) att
ac(R+r) = 3,372exp-5
ac(R)     =  3,317exp-5
ac(R-r)  = 3,262exp-5
och med hjälp av m = GM/R^2, där m är månens gravitationskraft, får vi
m(R+r) = 3,210exp-5
m(R)    = 3,317exp-5
m(R-r)  = 3,430exp-5
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna är tidvattenkrafterna i respektive punkt
ac(R+r) – g(R+r) = 1,62exp-6, (R+r) dras utåt från jorden i riktning från månen
ac(R) – g(R)	= 0, centrum av jorden känner sig viktlös
ac(R-r) – g(R-r)	= 1,68exp-6, (R-r) dras i riktning mot månen från jorden
+/-3GMr/R^3 ger 1,65exp-6. Den är en formel för tidvattenkrafter, vilken överensstämmer med ovanstående.
 
Observera att den formel som finns i artikeln ”Tidvattenkrafter”,  +/-2GMr/R^3, är felaktig för himlakroppar i cirkulär bana. Den gäller bara för himlakroppar i fritt fall rakt mot den dragande himlakroppen.
Nu kan vi också konstatera om ett system med två himlakroppar att den himlakropp som i stort sett har all massa av de två (månen i det här fallet) translaterar till 100% kring den gemensamma tyngdpunkten (vi kan försumma det där att månens tyngdpunkt är en millimer från barycenter), och den andra (jorden), som har försumbar massa, roterar till 100% kring den gemensamma tyngdpunkten.
Jordens flykt kring barycenter
Barycenter har ingen egen massa, det är bara en gemensam tyngdpunkt för jorden och månen. Jorden kan alltså inte rotera kring barycenter, den roterar runt månen. Men det ser ut som om jorden roterar kring barycenter, säger någon. Ok, låt oss då anta att den gör det, eller åtminstone att jordens centrum roterar kring barycenter. Vi antar också att jorden translaterar kring barycenter, men även att jorden och månen har de massor de i verkligheten har. Vi kallar avståndet mellan jordens centrum och barycenter för B. Barycenter ligger i rak linje mellan jordens och månens centra innanför jordens yta ungefär 2/3 av jordens radie från jordens centrum. Eftersom vi antog att jorden translaterar kring barycenter står en viss punkt alltid mot en viss fix stjärna.
 
Anta nu att vi befinner oss på den punkten på jordytan som är vänd mot en stjärna där vi vet att månen kommer att passera i sin omloppsbana kring jorden. Precis när månen passerar stjärnan sätter vi igång en klocka, eftersom nästa gång som månen passerar stjärnan har den gjort ett varv runt jorden, och om vi stoppar klockan då, får vi omloppstiden. Vi har redan räknat den och fått den till 2371649 sekunder. Tänk då vår förvåning när vi märker att månen kommer till stjärnan redan efter 2360592 sekunder, dvs. 11057 sekunder för tidigt, hela 184 minuter eller drygt 3 timmar i förtid. Vad har hänt? Har månen plötsligt ökat farten? Vi undersöker alla detaljer och observerar att fixstärnan inte längre är i zenit. Den har rört sig mot månen och möter den i förtid. När vi tänker efter finns bara en förklaring. Jorden har inte bara translaterat, den har även roterat lite kring barycenter. Självklart.
Vi räknar ut vilken hastighet jordens centrum har i dess rotation kring barycenter med hjälp av v(R) = 2*pi*B/T, där B (avståndet mellan jordens centrum och barycenter) är 4,669exp6 och T är månens verkliga omloppstid och får 12,37 m/s, vilket ger v(R)^2/B = 3,277exp-5. Eftersom jorden translaterar, roterar alla andra delar kring sin egen punkt på samma avstånd B, varför alla punkter på jorden utsätts för samma centrifugalkraft, dvs. v(R+r)^2/B = v(R)^2/B = v(R-r)^2/B = 3,277exp-5. Som vi såg tidigare var m(R) = 3,317exp-5. Centrifugalkraften räcker alltså inte till för att jordens centrum skall känna sig tyngdlös. Resten uppkommer av att jorden har vridit sig kring barycenter. Hur räknar vi ut de olika delarnas hastighet?
Låt oss för ett ögonblick tänka oss tillbaka till månen. Vilken hastighet har jorden runt månen? I förra kapitlet såg vi att jordens hatighet runt månen var
v(R) = 1,129exp2. Barycentrets hastighet v(R-B)runt månen får vi med v(R-B) = v(R)*(R-B)/R, vilket blir  1,116exp2. Då har vi(se tidigare kapitel)
v (R+r) = 1,148exp2
v (R)     = 1,129exp2
v(R-B)  = 1,116exp
v (R-r)  = 1,111exp2
Då vi antog att barycenter låg stilla minskar vi alla med 1,116exp2 och vi får den hastighet som de olika delarna roterar runt barycenter, dvs.
v (R+r) = 3,245
v (R)     = 1,372
v(R-B)  = 0
v (R-r)  = - 0,502 (närmaste delen mot månen rör sig i motsatt riktning) och vi får den centrifugalkraft som rotationshastigheterna åstadkommer (acrot) med
acrot(R+r) = 9,53exp-7
acrot(R)     =  4,03exp-7
acrot(R-r)  = - 1,48exp-7
Som vi såg tidigare var centrifugalkraften beroende på translationen lika över jorden, dvs. actransl = 3,277exp-5. Lägger vi till den summan i var och en av punkterna får vi totala centrifugalkraften (actot)
actot(R+r) = 3,372exp-5
actot(R)     =  3,317exp-5
actot(R-r)  = 3,262exp-5
och med hjälp av m = GM/R^2, där m är månens gravitationskraft, får vi
m(R+r) = 3,210exp-5
m(R)    = 3,317exp-5
m(R-r)  = 3,430exp-5
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna ger tidvattenkrafterna at i respektive punkt
at(R+r) = actot(R+r) – m(R+r) = 1,62exp-6, (R+r) dras utåt från månen i riktning från jorden
at(R) = actot(R) – m(R)	= 0, centrum av jorden känner sig viktlös
at(R-r) = actot(R-r) – m(R-r) = 1,68exp-6, (R-r) dras inåt mot månen från jorden
+/-3GMr/R^3 ger 1,65exp-6, vilket överensstämmer med ovanstående.
Observera att den formel som finns i artikeln ”Tidvattenkrafter”,  +/-2GMr/R^3, är felaktig för himlakroppar i cirkulär bana. Den gäller bara för himlakroppar i fritt fall rakt mot den dragande himlakroppen.
Nu kan vi också konstatera om ett system med två himlakroppar att den himlakropp som har den största massan av de två (jorden) translaterar 98,79 % (actransl/actot)kring den gemensamma tyngdpunkten och roterar 0,0121% (acrot/actot) kring den, och den andra (månen), som har mindre massa, roterar kring den gemensamma tyngdpunkten med 98,79 % och translaterar 0,0121 % kring den.
Månens flykt kring barycenter
Barycenter har ingen egen massa, den är bara en gemensam tyngdpunkt för jorden och månen. Månen kan alltså inte rotera kring barycenter, den roterar runt jorden. Men det ser ut som om månen roterar kring barycenter, säger någon. Ok, låt oss då anta att den gör det, eller åtminstone att månens centrum roterar kring barycenter. Nu antar vi att jorden och månen har de massor de i verkligheten har. Vi kallar avståndet mellan jordens centrum och barycenter för B. Barycenter ligger i rak linje mellan jordens och månens centra innanför jordens yta ungefär 2/3 av jordens radie från jordens centrum. Eftersom vi antog att månen translaterar kring barycenter står en viss punkt alltid mot en viss fix stjärna.
 
Anta nu att vi befinner oss på den punkten på månytan som är vänd mot en stjärna där vi vet att jorden kommer att passera i sin omloppsbana kring månen. Precis när jorden passerar stjärnan sätter vi igång en klocka, eftersom nästa gång som jorden passerar stjärnan har den gjort ett varv runt månen, och om vi stoppar klockan då, får vi omloppstiden. Tänk då vår förvåning när vi märker att jorden hela tiden befinner sig i zenit medan fixstjärnan rör sig mot höger, hela stjärnhimlen roterar mot höger. Vi förstår naturligtvis ganska snart att det är månen som roterar, även om vi märker att jorden något lite rör sig mot vänster från zenit. När fixstjärnan åter dyker upp når jorden den efter 2360592 sekunder, men fixstjärnan kommer inte upp till zenit förrän efter 2371649 sekunder.
Vi har ju från förra kapitlet lärt oss att i systemet jorden-månen roterar månen med 98,79 % och translaterar med 0,121%. Om vi då tar uppgifter från första kapitlet, där jorden translaterade till 100% och månen roterade till 100%, kan vi säga att centrifugalkraften ac nu består av 98,79% rotaion och 0,121% translation, där vi kan kalla ac(R) för actot(R) (den totala centrifugalkraften beroende på såväl rotation som translation)
actot(R+r) = 2,710exp-3
actot(R)     =  2,698exp-3
actot(R-r)  = 2,686exp-3
som består av
acrot(R+r) = 2,677exp-3
acrot(R) = 2,665exp-3
acrot(R-r) = 2,653exp-3
och centrifugalkraften beroende på translationen är 3,265exp-5.
Gravitaionen från jorden hade vi också räknat ut tidigare
g(R+r) = 2,674exp-3
g(R)    = 2,698exp-3
g(R-r)  = 2,723exp-3
Beräknar vi skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationskrafterna i varje punkt får vi
actot(R+r) – g(R+r) = 3,6exp-5, (R+r) dras utåt från månen i riktning från jorden
actot(R) – g(R)	= 0, centrum av månen känner sig viktlös
actot(R-r) – g(R-r) = - 3,7exp-5, (R-r) dras i riktning mot jorden från månen.
+/-3GMr/R^3 ger 3,66exp-5. Den är en formel för tidvattenkrafter, vilken överensstämmer med ovanstående. 
Observera att den formel som finns i artikeln ”Tidvattenkrafter”, +/-2GMr/R^3, är felaktig för himlakroppar i cirkulär bana. Den gäller bara för himlakroppar i fritt fall rakt mot den dragande himlakroppen.
Den som har läst igenom de fyra kapitlen och inte hittar några logiska kullerbyttor i dem håller säkert med om att den rätta formeln för tidvattenkrafter på himlakroppar i cirkulära banor är
+/-3GMr/R^3
--Bekos (disk) 24 november 2012 kl. 22.17 (CET)
replies: text: :: Translation
När kan man säga att en himlakropp translaterar? För att en himlakropp fullständigt translaterar i ett tvåkropparssystem har den all massa i systemet och den andra har inte någon massa alls. Isåfall är det inget tvåkropparssystem. Men om den större kroppen har så mycket massa att den mindres massa är försumbar, kan man utan att ha alltför mycket fel förutsätta att den den större kroppen translaterar och den mindre kroppen roterar kring den större. Systemet solen-jorden är ett sådant system. Jorden roterar kring solen på ett år medan solen roterar runt jorden på drygt 577 år, dvs. solens rotation är knappt märkbar på en kort tidsperiod. Därför kan man säga att solen translaterar kring den gemensamma tyngdpunkten medan jorden roterar kring den.
Felet som Paolo Sirtoli i http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm, och hans kompanjoner som hänvisar till hans artikel, begår är att förutsätta att jorden helt och hållet translaterar i systemet jorden-månen. Det beror förmodligen på att de förutsätter att månen gör ett helt varv kring jorden på 2360592 sekunder, vilket är den tid som månen befinner sig mot en fixstjärna två gånger i rad, för att i stället räkna ut den sanna omloppstiden som är 2371649 sekunder. Man bortser antingen av oförstånd eller medvetet för att få sina felaktiga beräkningar att stämma, att jorden faktiskt också roterar. Man kan jämföra med följande exempel. En löpare ska springa runt en fyrahundrametersbana. Två tidtagere finns på plats. Båda tidtagarna är överens om att när löparen springer iväg startas klockorna och när löparen återkommer till tidtagaren stoppas klockan, och tiden som då har gått ger tiden för fyrahundrameters löpande. Startskottet går. Den ena tidtagaren sitter kvar vid start/mål-linjen, men den andra börjar sakta gå den löpande till mötes efter banan. När löparen når fram till honom stoppar han klockan och säger att detta är hans varvtid, medan den kvarsittande tidtagaren stoppar klockan när löparen passerar start/mållinjen och säger att detta är löparens varvtid. Jag frågar nu bara, har Paolo Sirtoli (och de som refererar till honom) eller jag rätt när jag påstår att den sistnämnda tidtagaren har rätt varvtid?
--Bekos (disk) 28 november 2012 kl. 16.52 (CET)--Bekos (disk) 28 november 2012 kl. 16.51 (CET)
Den som tiger samtycker, brukar man säga. Alla som jag har diskuterat om tidvattenkrafter tidigare tiger tyvärr. Jag väntade att jag skulle få relevant motstånd till vad jag har skrivit, eller rent av ett erkännande att jag har rätt. Det kan ju hända att jag har förbisett något och att jag har helt fel, men jag vill gärna isåfall ha en förklaring på svenska och inga referenser till svajande engelska sidor. Den som är säker på att jag har fel, kan väl på svenska rakt och tydligt förklara var jag har falerat.--Bekos (disk) 30 november 2012 kl. 19.06 (CET)
Vi har pieter kuiper, esquilo, andejuns och mick 3, som har argumenterat emot mig när jag vill påstå att tidvattenaccelerationen kan beskrivas med 3GMr/R^3. De vill istället beskriva att den "felaktiga" 2GMr/R^3 gäller, eftersom den förekommer i de engelsla/amerikanska sidorna. De referar också till Paolo Sirtoli i http://www.vialattea.net/maree/eng/index.htm, som tyvärr förutsätter att jorden helt translaterar, vilket den inte gör i verkligheten. Om jag inte får relevanta argument mot att jag återställer min version av tidvattenkrafter, dvs. 3GMr/R^3, kommer jag att göra det inom den närmaste tiden.--Bekos (disk) 5 december 2012 kl. 14.50 (CET)

text: Konsensus? Le Lapin Vert (disk) 5 december 2012 kl. 18.28 (CET)
replies: text: : Ja, jag eftersträvar konsensus. det betyder inte att man inte får kritisera varandra. Tvärtom, det är det som för saken vidare. Till och med den så kallade "sakkunskapen" måste gå att kritisera, annars är det inte mycket bevänt med den.--Bekos (disk) 6 december 2012 kl. 13.15 (CET)

text: :Jag har hållit tyst för jag inte orkat diskutera med någon som uppenbart ändå haft svårt att lyssna på sakkunskapen.

text: :andejons (disk) 5 december 2012 kl. 21.27 (CET)

text: : Jag förstår vad du menar. Det är ingen idé att diskutera med dårar och idioter. Men frågan är vem som är mest dåraktig, den som ifrågasätter "sanningar" eller den som tror på dem som en bokstavstroende på Bibeln.

text: : Jag påstår inte på något sätt att jag tillhör "sakkunskapen", så du behöver inte tro på mig. Men du kan åtminstone läsa igenom det jag har skrivit här uppe om translation och rotation. Sedan, om du kan drista dig till det, kan du visa var jag har fel. Då vore jag tacksam, eftersom jag gärna vill veta var jag har fel. Det borde vara enkelt för dig, eftersom du redan i förväg verkar veta att jag har fel.--Bekos (disk) 6 december 2012 kl. 13.15 (CET)
replies: text: :: Jag motsätter mig bestämt ändringar som inte har stöd av referenser, särskilt om de ändrar sånt som har stöd av referenser. Mick3 (disk) 7 december 2012 kl. 14.18 (CET)
replies: text: ::: Jag gör ett försök till med referenser

text: :: :+/-3GMr/R^2
Månen roterar kring jorden
I det följande har vi jordens centrum som referenspunkt. Det innebär att jordens centrum betraktas som stillastående i rymden. Vi tänker bort alla egenrotationer kring egna rotationsaxlar, ingen sol som stör, vi kan till och med tänka bort alla stjärnor. Inga translationer eller transformationer förekommer. Det är bara månen som roterar kring referenspunkten, jordens centrum.
Newtons gravitationslag är 
(1)	 F = GMm/R^2, 
där F är gravitationskraften mellan två kroppar med massorna M respektive m. Vi kan även beteckna de olika kropparna med M och m. G är gravitationskonstanten och R är avståndet mellan kropparnas centrer. Se Newtons gravitationslag.
Ekvivalent har vi gravitationsaccelerationen 
(2)	a = GM/R^2,
som kropp M utövar. Låt oss kalla jorden för M och månen för m. R är avståndet från jordens center till månens center, som vi kan kalla för (R). Vi betecknar månens radie med r  och kallar punkterna där tidvattenkrafterna är störst, månens bortresta punkt från jorden för (R+r) och månens närmaste punkt till jorden för (R-r).
Om vi kallar jordens gravitationsacceleration för g får vi med hjälp av (2) gravitationsaccelerationer för de tre punkterna, om G = 6,67exp-11, M = 5,977exp+24 och R är 5,98E+24. Sorterna är i SI-enheter. Se Internationella måttenhetssystemet
(3)	g(R+r) = 2,674exp-3
(4)	g(R)    = 2,698exp-3
(5)	g(R-r)  = 2,723exp-3
Hastighet har dimensionen sträcka per tidsenhet (tex. meter per sekund). Se Hastighet  Om man betecknar hastigheten med v, sträckan med s och tiden med t får vi
(6)	v = s/t
 
Cirkelomkrets får man med 2*pi*R (radien på cirkeln). Hastigheten för månens centrum i tangentriktningen i dess cirkulära bana runt jorden fås med 2*pi*R/T, där T är omloppstiden för ett varv. T = 2371649 sekunder (27,45dagar). Eftersom omloppstiden är samma för de tre punkterna (R+r), (R) och (R-r) men cirkelomkretsen är olika får man tre olika hastigheter
(7)	v (R+r) = 1,023exp3
(8)	v (R)     =  1,018exp3
(9)	v (R-r)  = 1,014exp3
Enligt Omloppshastighet  har vi också
(10)	v = (GM/R)^0,5 för cirkulär bana.
Om vi kvadrerar båda leden och delar dem med R får vi 
(11)	v^2/R = GM/R^2 
där det högra är gravitationsaccelerationen. Det vänstra ledet är centrifugalkraften som uppkommer av hastigheten v i tangentriktningen på avståndet R från jordens centrum. Vi kan beteckna gravitationsacceleration v^2/R med ac. För månens centrum får man ac(R) = (1,018exp3)^2/R, och för de tre tre punkterna färdigräknat till
(12)	ac(R+r) = 2,710exp-3
(13)	ac(R)     =  2,698exp-3
(14)	ac(R-r)  = 2,686exp-3
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna är tidvattenkrafterna at i respektive punkt i enlighet med Newtons rörelselagar.
(15) at(R+r) = ac(R+r) – g(R+r) = 3,64exp-5, (R+r) dras utåt från månen i riktning från jorden
(16)	at(R) = ac(R) – g(R) = 0, centrum av månen känner sig viktlös
(17)at(R-r) = ac(R-r) – g(R-r)	= - 3,68exp-5, (R-r) dras i riktning mot jorden från månen.
I det här exemplet kan man inte med bästa vilja i världen (eller snarare på månen) hitta några translationer eller annat som skulle störa de främst från Newtons gravitationslag (1) härledda ekvationerna som jag använt, varför följande ekvation (18) gäller
(18)	at = +/-3GMr/R^3, vilken ger 3,66exp-5. 
Den är en formel för tidvattenkrafter, vilken överensstämmer med ovanstående värden på at.
 
Jorden roterar kring månen
I det följande har vi månens centrum som referenspunkt. Det innebär att månens centrum betraktas som stillastående i rymden. Vi tänker bort alla egenrotationer kring egna rotationsaxlar, ingen sol som stör, vi kan till och med tänka bort alla stjärnor. Inga translationer eller transformationer förekommer. Det är bara jorden som roterar kring referenspunkten, månens centrum. Ekvationerna och beteckningarna från förra kapitlet används. Avståndet till jorden är R = 3,844exp8 meter (vi antar att jordens bana runt månen är cirkulär), men här betyder (R) jordens centrum, (R+r) bortresta punkten på jorden från månen och (R-r), närmaste punkten till månen. Dvs. r betecknar nu jordens radie.
Med hjälp av formel 
(2)	a = GM/R^2, något omgjord till
(19)	a = Gm/R^2, där m = 7,349exp+22, dvs. månens massa får vi
(20)	m(R+r) = 3,210exp-5
(21)	m(R)    = 3,317exp-5
(22)	m(R-r)  = 3,430exp-5
Där m(R+r), m(R) och m(R-r) betecknar månens gravitationsacceleration vid de tre punkterna på jorden, (R+r), m(R) och m(R-r).
Om man betecknar hastigheten med v, sträckan med s och tiden med t får vi
(6)	v = s/t
 
Cirkelomkrets får man med 2*pi*R (radien på cirkeln). Hastigheten för jordens centrum i tangentriktningen i dess cirkulära bana runt månen fås med 2*pi*R/T, där T är omloppstiden för ett varv. T = 21388380 sekunder (drygt 247 dagar). Eftersom omloppstiden är samma för de tre punkterna (R+r), (R) och (R-r) men cirkelomkretsen är olika får man tre olika hastigheter.
(23)	v (R+r) = 1,148exp2
(24)	v (R)     =  1,129exp2
(25)	v (R-r)  = 1,111exp2
Enligt resonemang i förra kapitlet var centrifugalaccelerationen ac =v^2/R, vilket ger
(26)	ac(R+r) = 3,372exp-5
(27)	ac(R)     =  3,317exp-5
(28)	ac(R-r)  = 3,262exp-5
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna är tidvattenkrafterna at i respektive punkt
(29)	at(R+r) = ac(R+r) – m(R+r) = 1,62exp-6, (R+r) dras utåt från jorden i riktning från månen
(30)	at(R) = ac(R) – m(R)	= 0, centrum av jorden känner sig viktlös
(31)	at(R-r) = ac(R-r) – m(R-r)	= 1,68exp-6, (R-r) dras i riktning mot månen från jorden
I det här exemplet kan man inte med bästa vilja i världen (eller ens sett från månen) hitta några translationer eller annat som skulle störa de främst från Newtons gravitationslag (1) härledda ekvationerna som jag använt, varför följande ekvation (18) gäller. Kom ihåg att ingen sol, inga stjärnor förvirrar oss. Vi ser bara jorden som snurrar runt oss.
(18)	at = +/-3GMr/R^3 ger 1,65exp-6. 
Den är en formel för tidvattenkrafter, vilken överensstämmer med ovanstående värden på at.
 
Transformation av referenspunkt från månens centrum till barycenter med avseende på jordens rotation kring den
Vi tänker oss att vi står på sidan av ett järnvägsspår och ser ett tåg passera i 100 km/h. Vi är referenspunkten. Vi säger att vi står stilla. Vi ser en kvinna, Barbro, sitta i en kupé. Då passerar Barbro oss med 100 km/h. Alla andra som sitter ner passerar också oss i samma hastighet. En man, Rudolf, som går framåt i vagnen passerar oss med 105 km/h, medan en annan man, Niklas, som går bakåt passerar oss med 95 km/h. Vi gör en så kallad transformation, där Barbro blir referenspunkt. Det är hon som blir stillastående (eller –sittande). Vi som är på stationen passerar henne med 100 km/h. Rudolf passerar henne i gången i motsats riktning med 5 km/h och hon kan räkna ut att stationen passerar Rudolf med 105 km/h och Niklas som går åt andra hållet passeras av stationen med 95 km/h. Det innebär alltså att skillnaden mellan Barbros och stationen hastighet 100 km/h innefattas av alla andra om de inte rör sig i förhållande till henne. Om de rör sig i förhållande till henne med en viss hastighet adderas den till hennes hastighet i ena riktningen och subtraheras i den andra riktningen. Kontrollera detta med Galileintransformation  och Lorentztransformation. Vi betraktar nu barycenter B som referenspunkt. Hur roterar jorden kring den och vilka krafter åstadkoms?
Månens gravitationsacceleration på jordens olika punkter ändras inte av att man byter referenspunkt enligt Galileintransformationen. Den är en så kallad invariant, dvs. accelerationen förblir invariant, när vi går från ett referenssystem till ett annat, som befinner sig i likformig relativ translationsrörelse. Gravitationsaccelerationerna har vi redan räknat ut. Vi har dock inte tidigare räknat ut m(R-B), den gravitationsacceleration som månen utövar på avståndet R-B, där B = 4,67E+06, och som är avståndet mellan jordens centrum och barycenter. m(R-B) är enligt 
(2)	a = GM/R^2, något omgjord till
(32)	m(R-B) = Gm/(R-B)^2, vilket blir 3,399E-05
Vi har nu alla nödvändiga uppgifter om gravitationsaccelerationerna.
(20)	m(R+r) = 3,210exp-5
(21)	m(R)    = 3,317exp-5
(32)	m(R-B) = 3,399E-05
(22)	m(R-r)  = 3,430exp-5
Låt oss för ett ögonblick tänka oss tillbaka till månen. Vilken hastighet har jorden runt månen? I förra kapitlet såg vi att jordens hastighet runt månen var
v(R) = 1,129exp2. Barycentrets hastighet v(R-B)runt månen får vi med v(R-B) = v(R)*(R-B)/R, vilket blir  1,116exp2, eller om vi så vill med 2*pi*(R-B)/ T, där T = 21388380 sekunder, vilket ger samma svar. Denna hastighet ger en centrifugalacceleration vid (R-B). Enligt resonemang i tidigare kapitel var centrifugalaccelerationen ac =v^2/R, vilket ger 
(33)	ac(R-B) = 3,277E-05.
Då vi gör en transformation där barycenter (R-B) blir referenspunkt får alla andra punkter på jorden samma centrifugalacceleration som grund. Om de har hastigheter i förhållande barycenter läggs de centrifugalaccelerationerna antingen till denna eller dras ifrån beroende på riktningen av rörelsen.
Vi har nu 
(23)	v (R+r) = 1,148exp2
(24)	v (R)     =  1,129exp2
(34)	v(R-B) =  1,116exp2
(25)	v (R-r)  = 1,111exp2
Då barycenter nu är referenspunkt och ligger stilla minskar vi alla med 1,116exp2, den hastighet som den har runt månen, och får vi den hastighet som de olika delarna roterar runt barycenter (R-B), dvs.
(34)	v (R+r) = 3,245
(35)	v (R)     = 1,372
(36)	v(R-B)  = 0		Barycenter (R-B) ligger stilla
(37)	v (R-r)  = - 0,502	närmaste delen mot månen rör sig i motsatt riktning.
Vi får den centrifugalkraft som rotationshastigheterna runt barycenter(R-B) åstadkommer med 
(11)	v^2/R = GM/R^2
Vi kan kalla de olika centrifugalaccelerationerna som åstadkoms genom rotationshastighet runt barycenter (R-B) för ac(R-B)(R+r) osv.
(38)	ac(R-B)(R+r) = 9,53exp-7
(39)	ac(R-B)(R)     =  4,03exp-7
(40)	ac(R-B)(R-r)  = - 1,48exp-7
Som vi såg tidigare var centrifugalkraften beroende på transformationen från månen till barycenter 
(33)	ac(R-B) = 3,277E-05
Den transformeras, som vi såg tidigare, lika över jorden, dvs. centrifugalaccelerationen transformeras via barycenter lika över hela jorden. Om vi summer (33) på var och en av (38), (39) och (40) får vi
(41)	actot(R+r) = 3,372exp-5
(42)	actot(R)     =  3,317exp-5
(43)	actot(R-r)  = 3,262exp-5
Vi har månens gravitaionsacceleration på de olika punkterna enligt
(20)	m(R+r) = 3,210exp-5
(21)	m(R)    = 3,317exp-5
(32)	m(R-B) = 3,399E-05
(22)	m(R-r)  = 3,430exp-5
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna ger tidvattenkrafterna at i respektive punkt
(44)	at(R+r) = actot(R+r) – m(R+r) = 1,62exp-6, (R+r) dras utåt från månen i riktning från jorden
(45)	at(R) = actot(R) – m(R)	= 0, centrum av jorden känner sig viktlös
(46)	at(R-r) = actot(R-r) – m(R-r) = 1,68exp-6, (R-r) dras inåt mot månen från jorden
I det här exemplet kan man se att transformationen från månens centrum till barycenter (R-B) ger upphov av transformation (eller heter det translation) till övriga delar av jorden, men de stör inte heller de från främst Newtons gravitationslag (1) härledda ekvationerna som jag använt, varför följande ekvation (18) gäller. 
(18)	at = +/-3GMr/R^3 ger 1,65exp-6. 
Den är en formel för tidvattenkrafter, vilken överensstämmer med ovanstående värden på at.
Transformation av referenspunkt från jordens centrum till barycenter med avseende på månens rotation kring den
Vi betraktar nu barycenter B som referenspunkt. Hur roterar jorden kring den och vilka krafter åstadkoms? Alltså ska vi göra en transformation från jordens centrum till barycenter. Om barycenter ska vara referenspunkt betyder det att den är fast, stilla i rymden, och det betyder att den kraft som drar från ett håll tas ut av en kraft från motsatt håll. Det betyder att när månen drar från ett håll med en viss kraft så drar jorden från motsatt håll med lika stor kraft. Det betyder också att den hastighet som barycenter har kring månen och det avstånd det har från månens centrum balanseras exakt av den hastighet som barycenter har kring jorden och det avstånd det har kring jordens centrum. Dvs. de två olika centrifugalaccelerationerna pekande åt motsatta håll ska var lika stora. Om vi kontrollerar vad vi hittills har fått fram, har vi centrifugalaccelerationen för barycenter (R-B) runt månens centrum enligt
(33)	ac(R-B) = 3,277exp-05.
Vi får också centrifugalaccelerationen för barycenter runt jordens centrum genom att först räkna ut hastigheten 
v = 2*pi* B/T, där T är månens omloppstid kring jorden
(2371649).
v = 12,369 och v^2/B är
(47)	ac(B) = 3,277exp-05
Som vi ser drar månen med 3,227exp-05 från ett håll och jorden drar från andra hållet med 3,227exp-05, vilket gör att barycenter ligger stilla (eller följer en cirkulär bana runt solen utan svängningar).
(47)	ac(B) = 3,277exp-05 är också den centrifugalacceleration som hela månen utsätts för genom transformationen som vi gör från jordens centrum till barycenter.
Vi räknar ut hastigheterna som månens olika delar har runt barycenter med v = 2*pi*R/T genom att byta ut R med (R-B+r), (R-B) respektive (R-B-r), där r är månens radie. Vi får
(48)	v(R-B+r) = 1,011E+03
(49)	v(R-B)   =   1,006E+03
(50)	v(R-B-r)  =  1,001E+03
Vi får den centrifugalkraft som rotationshastigheterna runt barycenter(R-B) åstadkommer med 
(11)	v^2/R = GM/R^2
Vi kan kalla de olika centrifugalaccelerationerna som åstadkoms genom rotationshastighet runt barycenter (R-B) för ac(R-B)(R+r) osv.
(51)	ac(R-B)(R-B+r) = 2,677E-03
(52)	ac(R-B)(R-B)     = 2,665E-03
(53)	ac(R-B)(R-B-r)  = 2,653E-03
Som vi såg tidigare var centrifugalkraften beroende på transformationen från jorden till barycenter 
(47)	ac(B) = 3,277exp-05
Den transformeras, som vi såg tidigare, lika över månen, dvs. centrifugalaccelerationen transformeras via barycenter lika över hela månen. Om vi summer (47) på var och en av (51), (52) och (53) får vi
(49)	actot(R+r) = 2,710exp-3
(50)	actot(R)     =  2,698exp-3
(51)	actot(R-r)  = 2,686exp-3
Gravitationen från jorden hade vi räknat ut tidigare
(3)	g(R+r) = 2,674exp-3
(4)	g(R)    = 2,698exp-3
(5)	g(R-r)  = 2,723exp-3
Skillnaderna mellan de olika centrifugalkrafterna och de olika gravitationerna ger tidvattenkrafterna at i respektive punkt
(52)	at = actot(R+r) – g(R+r) = 3,64exp-5, (R+r) dras utåt från månen i riktning från jorden
(53)	 at = actot(R) – g(R)    =  0, centrum av månen känner sig viktlös
actot(R-r) – g(R-r)   =  - 3,68exp-5, (R-r) dras i riktning mot jorden från månen.
I det här exemplet kan man se att transformationen från jordens centrum till barycenter (R-B) ger upphov av transformation (eller heter det translation) till övriga delar av månen, men de stör inte heller de från främst Newtons gravitationslag (1) härledda ekvationerna som jag använt, varför följande ekvation (18) gäller. 
(18)	at = +/-3GMr/R^3 ger 3,66exp-5. 
Den som inte godkänner detta, tycker jag, ska komma med referenser som klart och tydligt visar hur det kan komma sig att centrifugalaccelerationerna från månen är lika över hela jorden. Det är som att påstå, med hänvisning till tåget här uppe, att den hastighet som Barbro har förbi stationen, den har även Rudolf och Niklas även om de går omkring i kupén. 
--Bekos (disk) 12 december 2012 kl. 19.58 (CET)

text: :Wikipedia basera på etablerade källor, inte egen forskning eller egna resonemang. Det hjälper inte att du fyller upp denna sida med dina resonemang du måste peka på vetenskapligt erkända källor som stöder din formel, om du inte kan det så är dina resonemang av intet värde.Yger (disk)
replies: text: :: Jag tycker att det är märkligt att Newton inte betraktas som en etablerad källa, men däremot källor som påstår att centrifugalkrafterna utövade från månen helt och hållet är lika över hela jorden godkänns med hull och hår. Var finns de vetenskapliga bevisen för det? Jag tycker faktiskt att jag har vetenskapligt erkända källor som stöder min formel. Peka ut var jag falerar.--Bekos (disk) 13 december 2012 kl. 17.07 (CET)
replies: text: :::Som jag redan skrivit är wp inte en diskussionssida förr teorier utan en plats som återger fakta som publicerats i etablerade källor. Vilken källa, med sidangivlese etc, åberopar du som verifikation för den formel du ser som riktig och som motsäger det som står i artikeln på en:wp. (och "newton" är ingen källa)Yger (disk) 13 december 2012 kl. 17.12 (CET)

text: ::Jag frågar dig det samma. Vilken källa, med sidangivelser etc., åberopar du som verifikation för den formel du anser som riktig. Som jag ser finns bara Newton där som källa, som du förkastar, och någon annan matematisk källa som inte har något samband med teorin i sig--Bekos (disk) 13 december 2012 kl. 20.13 (CET). Källorna som anges förkastar jag inte på något sätt, men var finns källan som bevisar att "Eftersom kroppen är kohorent(en sammanhängande kropp) och inte roterar runt sin egen axel är hastigheten lika över dess utsträckning". Kravet som gäller mina påståenden måste väl också gälla dina påståenden. Dessutom menar jag att mina påståenden inte är fråga om någon egen forskning utan logiska slutledningar av Newtons lagar.--Bekos (disk) 13 december 2012 kl. 20.18 (CET)
replies: text: :::Formel 15 i  källan som refereras till, anger formeln som nu står i artikeln. Den engelska artikel har också en utökad förklaring med referenser till Newton etc. Yger (disk) 14 december 2012 kl. 07.45 (CET)

text: :: Snälla Le Lapin Vert. Det verkar inte vara tillåtet att ta bort sådant som man har skrivit förut. Det kan jag förstå, men om du tittar efter har två omgångar av "Jag försöker engång till med referenser och allt" råkat komma med. Vad jag förstår är många redan less på mina skrivningar. Även om det jag har skrivit är rätt, tycker jag, är det väl ändå onödigt att skriva samma uppsats två gånger i rad--Bekos (disk) 17 december 2012 kl. 15.04 (CET)
replies: text: :::Det är inte lätt att hålla reda på dina stora textsjok, du kan redogöra för dina redigeringar i redigeringskommentaren om du vill förtydliga eller förklara något. Le Lapin Vert (disk) 17 december 2012 kl. 16.07 (CET)

text: :: Jag ber om ursäkt. det är inte ditt fel. Jag vet inte hur man kommer åt att redigeringskommentera. Jag har nu tagit bort dubbleringen. Om du tar bort den här diskussionen som inte har med artikeln eller med själva saken att göra är jag tacksam.--Bekos (disk) 17 december 2012 kl. 16.44 (CET)
replies: text: ::: Bekos: (7) och (9) är felaktiga under de förutsättningar du angivit (inga rotationer kring egna axlar). Texten strax före dessa är felaktig eftersom cirklarnas omkrets inte är olika under de förutsättningar du angivit. Den punkt på månens yta som i ett visst ögonblick är fjärmast från jorden, kommer när månen efter ett halvt varv befinner sig på andra sidan jorden att vara den närmaste. Centrum för denna punkts cirkelrörelse sammanfaller alltså inte med jordens medelpunkt, utan befinner sig en månradie ifrån jordens medelpunkt. Mick3 (disk) 18 december 2012 kl. 06.03 (CET)

text: :: Mick: Inga rotationer kring egna axlar, innebär att vi inte förusätter att några geografiska platser roterar omkring, är ena gången fjärmast och ett halvt varv senare närmast osv. Nu är den bortresta punkten, där tidvattenkraften är som störst, ingen geografisk plats på månen, men den är alltid bortrerst sett från jorden, och den punkten (ingen geografisk plats) har längre omloppsbana än centrum på samma omloppstid. Alltså har den en högre hastighet än centrum.
replies: text: ::: Om månen inte roterar kring sin egen axel, så blir det ju ofrånkomligen så att den punkt på månens yta som i ett visst ögonblick befinner sig närmast jorden, ett halvt banvarv senare befinner sig fjärmast jorden. Håller du med om det?

text: ::: Hastigheten hos en fikitiv punkt som inte motsvarar någon geografisk plats motsvarar inte någon massa som rör sig med denna hastighet. Håller du med om det? Mick3 (disk) 19 december 2012 kl. 16.57 (CET)

text: ::Kring en referenspunkt placerat i barycenter transformerat från jordens centrum roterar månen på 27,45 dagar. Kring en referenspunkt placerat i barycenter transformerat från månens centrum roterar jorden på 247,6 dagar. Många har försökt räkna på att jorden roterar kring barycenter på samma tid som månen roterar kring den och fått hisnande tidvattenkrafter på "baksidan". Naturligtvis. Jorden hinner inte rotera långt på en månad, eftersom omloppstiden är 247,6 dagar. Ja, då har många kommit på den smarta lösningen att jorden roterar inte kring barycenter, den translaterar endast. Smart, men tyvärr alldeles för smart. Man glömmer bort att jorden trots allt hinner rotera också något under månaden. Den lösning som du med många andra föreskriver är att det inte förekommer några rotationer. Om jorden helt och hållet translaterar (och som jag har förstått, även månen translaterar helt och hållet) innebär att de är helt stilla i universum och i nästa ögonblick börjar störta rakt mot varandra. I ett sådant scenario är er formel 2GMr/R^3 alldeles riktig. Men om vi ändå tror att månen roterar kring jorden och jorden roterar kring månen, (även om de translaterar delvis) så passar "min" formel bättre, 3GMr/R^3.--Bekos (disk) 19 december 2012 kl. 13.21 (CET)
replies: text: ::: Du behöver en referentgranskad artikel eller bok som anger denna formel för att den ska kunna läggas till i artikeln. Mick3 (disk) 19 december 2012 kl. 16.57 (CET)

text: ::: Jag förstår vad du menar om fiktiv plats och att en sådan inte har någon massa, men jag tror att vi inte riktigt menar samma sak. Vi tänker oss tidvattenkrafterna på jorden. Ena timmen är tidvattnet vid Portugals kust, några timmar senare, så där sex timmar, är den vid Brasiliens kust. Den bortersta punkten har alltid massor att leka med även om de inte är samma massor hela tiden. Vad jag tror är att var du gör ett misstag är att du vill på något sätt att de massor som just nu är påverkade av tidvattnet skall fortsätta att vara det omloppstiden runt. Den bortresta punkten är inte en fix punkt varken på månen eller jorden, oavsett eventuella rotationer kring en axel.
replies: text: :::: Din analys görs som om den bortersta punkten motsvarar en fix massa, och den förutsätter rotation kring egna axlar. Du ser kanske inte att det är så, men lika fullt är det så. Mick3 (disk) 22 december 2012 kl. 05.40 (CET)

text: :::Jag har ett problem, precis som du påpekar, att hitta referenser till mina påståenden. Jag har trots allt hittat en: "Stora Focus 1989, band 13, Tidvatten, sidan 241 "Tidvattenvågorna uppkommer som en kombinerad effekt av månens dragningskraft och den centrifugalkraft som jordklotet utsätts för till följd av jordens och månens kretsrörelse kring sin gemensamma tyngdpunkt. Dragningskraften blir störst på den sida av jorden som är vänd mot månen, och här uppstår därför flod. På jordens motsatta sida överväger centrifugalkraften, och även här råder därför flod."--Bekos (disk) 19 december 2012 kl. 20.41 (CET)
replies: text: :::: Det bekräftar inte den del av din analys där du menar att centrifugalkraften är olika över jordens utsträckning. Mick3 (disk) 22 december 2012 kl. 05.40 (CET)
replies: text: :::::Jag kan nog tyvärr bara hålla med dig om det. Jag ber dig och alla andra om hjälp att hitta referenser. Det vill säga om ni håller med om att det är orimligt att jorden bara translaterar under den månad (27.45 dagar)vilken månen gör ett varv runt jorden och barycenter, eftersom jorden gör ett varv runt månen och barycenter på 247,6 dagar. Om centrifugalkraften är helt lika över jorden innebär det att jorden inte alls roterar runt månen och barycenter och ändå säger de fysikaliska lagarna att den måste göra det. Det kan väl ändå inte vara så illa att jag är den enda som förstår de här sambanden--Bekos (disk) 22 december 2012 kl. 08.38 (CET)
replies: text: ::::::Du förstår inte det här med translation, misstänker jag. En kropp kan följa en bana kring en annan (eller deras gemensamma masscentrum), genom att endast translatera. Utan att rotera kring sin egen axel överhuvudtaget. Håller du med om detta? Mick3 (disk) 23 december 2012 kl. 03.36 (CET)

text: ::::Jag håller med om detta. Jorden translaterar till nästan 99% kring barycenter men roterar till över 1% kring den. Solen translaterar kring solens och jordens barycenter nästan helt, men inte riktigt till 100%. Om en massa helt ska translatera ska den ha all massa i systemet, och den satellit som roterar kring den ska ha så liten massa att den är försumbar även på mycket lång tid, dvs att den stora massan har nästan oändligt lång omloppstid runt den lilla massan. Håller du med om vad jag säger? Tycker du att jag förstår det här med translation?--Bekos (disk) 23 december 2012 kl. 15.25 (CET)
replies: text: ::::::: Jag tror fortfarande att du missförstått begreppet translation på något sätt, men jag är inte helt klar över vad missförståndet är. Det du skriver ovan om massors relativa storlek har inte med saken att göra alls. En kropps rörelse i rummet kan alltid beskrivas som en kombination av translation (vilken beskriver kroppens rörelse genom rummet) och kroppens egenrotation (hur den snurrar runt en eller flera axlar som går genom dess eget centrum.) Som ett motexempel på vad du skriver ovan är det fullt möjligt att två lika tunga kroppar går i bana kring ett gemensamt masscentrum, och att båda enbart translaterar utan att någon av dem alls roterar runt någon axel som går genom den egna tyngdpunkten. Mick3 (disk) 25 december 2012 kl. 07.56 (CET)

text: ::: Ok, det kan väl hända att jag har missförstått. Jag ska ge ett exempel som kanske upplyser var missförståndet i så fall sitter. När en spjutkastare på jorden slungar sitt spjut, låt oss säga i 45 graders vinkel mot skyn, vrider sig spjutet så att det är horisontellt när det når din högsta punkt och spetsen träffar marken i 45 graders vinkel, eller rättare sagt 90 + 45 = 135 graders vinkel, om kurvan är perfekt. Det är den naturligtvis inte eftersom luftmotsåndet spelar in. Om samma kastare skulle slunga sitt spjut på månen, skulle spjutet bete sig likadant eller skulle den träffa marken med samma vinkel som den slungades, dvs att den hade 45 graders vinkel mot marken, bakändan skulle vara den som först tog i backen? Gör den det så translaterar den under hela färden. Hur är det med den internationella rymdstationen ISS? Visar den hela tiden samma sida mot jorden eller är den orörlig gentemot stjärnorna? Den roterar antingen gentemot stjärnorna eller gentemot jorden. Om den visar samma sida mot jorden utan att man med konstgjord kraft har satt den i rotation gentemot stjärnorna, har jag rätt, och då har den inte samma centrifugalkraft över hela stationen. (även om skillnaderna säkert är försumbara). Visar den hela tiden samma sida mot en fixstjärna utan att man med konstgjord kraft har satt den i rotation gentemot jorden, har du rätt och jag har fel, och då är centrifugalkraften lika över hela stationen. (stationen translaterar gentemot jorden). Har jag rätt i mina funderingar? Ger detta bevis för det ena eller andra formeln? Då kommer en följdfråga? Vet du hur det är med ISS? Roterar den genetmot stjärnorna eller roterar den gentemot jorden, och i så fall utan att konstgjord rotation har framkallats--Bekos (disk) 25 december 2012 kl. 12.39 (CET)
replies: text: :::::::: Om det är så att ISS endast translaterar och inte roterar runt egen axel, så kommer den inte att vända samma sida mot jorden hela tiden. För att ISS ska vända samma sida mot jorden hela tiden måste ISS förutom att följa sin bana runt jorden även att rotera ett varv runt sin egen axel per banvarv. På vilket sätt endera fallet skulle visa vem som har rätt eller fel förstår jag inte. Mick3 (disk) 10 januari 2013 kl. 16.35 (CET)

text: :::: Jag menar saa haer. Om du har tittat paa en friidrottstaevling och sett ett spjut slungas ivaeg, daa har du sett att spjutet aer horisontellt i sitt hoegsta laege och har 90 + utgaangsvinkeln naer det aater traeffar marken. Som du foerstaar indikerar detta paa att spjutets alla delar straevar att foelja kastparabelns bana, att kastparabeln aer en del av en elliptisk bana daer jordens centrum aer en av dess baada centrum.
Det haer att rotera kring sitt centrum behoever foerklaras baettre. Om ISS visar samma sida mot jorden hela tiden, roterar den inte gentemot jorden, men daeremot gentemot stjaernorna. Maanen, som roterar runt jorden, har en likadan elliptisk bana runt jorden som det tidigare naemnda spjutet, den roterar inte gentemot jorden, den visar samma sida mot jorden, den roterar gentemot stjaernorna.(Gloem alla rotationer kring egna centra. Naer det gaeller translationer verkar det inte vara naagot problem, men naer jag tar fram rotationer kring attraherande centra, saa verkar det genast staella till problem). Om maanen beter sig som spjutet, som vi vi har naemnt tidigare, saa visar den samma sida mot jorden hela tiden (gloem som sagt maanens egna rotationer kring egna centra) och daermed aer centrifugalkraten stoerre paa den bortrersta punkten och laegre paa den naermaste punkten.
replies: text: ::::::::: Nej. Du blandar ihop det. Centrifugalkraften från egenrotationen har inget med tidvattenkrafterna att göra. Den har att göra med att kroppens ekvator buktar ut, men det fenomenet är helt oberoende av tidvattenkrafterna. Mick3 (disk) 12 januari 2013 kl. 00.32 (CET)
replies: text: ::::::Det aer du som blandar in egenrotationer i sammanhanget, inte jag. Spjutet, som vi pratade om tidigare, vrider sig saa aatt det i alltid pekar i kurvans tangentriktning. Aer det en egenrotation hos spjutet? Nej, spjutets alla delar roterar kring jordens centrum med samma vinkelhastighet och daermed med olika banhastighet foer de olika delarna beroende paa avstaandet till jordens centrum.
Maanen vrider sig paa samma saett. Maanens olika delar roterar kring jordens centrum med samma vinkelhastighet men med olika banhastighet beroende paa avstaand fraan jordens centrum. Paastaaendet i nuvarande artikel som menar att hela satelliten accelererar lika oever hela kroppen, foerutsaetter att den inte roterar gentemot stjaernorna, och daa skyller man paa en egenrotation hos satelliten. Samma paastaaende foerutsaetter att spjutet translaterar men samtidigt utsaetter sig foer en egenrotation. Enligt mitt foermenande aer den nuvarande artikelns foerklaring absurd och det finns inga vetenskapliga grunder foer den heller. Daeremot kan jag gissa varifraan den felaktiga slutsatsen haerroer sig ifraan. Om man tar barycenter som referenspunkt. Maanen roterar kring den paa drygt 27 dagar, medan jorden roterar kring den paa cirka 247 dagar, dvs. det ser ut som om att jorden translaterar kring barycentrum, om man inte granskar foerhaalandena naermare. Under den maanad som maanen roterar kring barycenter, roterar jorden drygt en tiondel av sin runda runda kring barycenter. Jsg har tidigare paa den haer sidan visat beraekningarna.Bekos--24.150.238.169 14 januari 2013 kl. 16.46 (CET)
replies: text: ::::::::: Dina påståenden blir märkligare och märkligare. Du förefaller oemottaglig för förklaringar, och jag kommer inte att övertygas av vad du säger. Det enda som återstår är att du letar reda på källor till de formler du förespråkar. Jag önskar dig lycka till med det. Mick3 (disk) 15 januari 2013 kl. 02.38 (CET)

text: :::::Vi har en bekant formel
 
	m = GM/R^2   , 
där m är månaccelerationen, G är gravitationskonstanten, M är månens massa och R är avståndet till månens centrum. Om vi säger att jordens centrum ligger på avståndet R får vi med insatta värden
m(R) = 3,317exp-5, 
det vill säga, jorden accelereras med det värdet av månens dragningskraft. Kolla gärna beräkningarna. Värdena hittar man i fysikaliska formelsamlingar.
Vi är säkert överens om att månen roterar kring jorden och att jorden roterar kring månen, men vi kan också säga att månen och jorden (eller åtminstone deras centra) roterar kring den gemensamma tyngdpunkten, barycenter. Månens centrum, barycenter och jordens centrum ligger alltid i en rak linje med barycenter mellan de två andra (innanför jordens yta).
Vi har också en formel
v^2/R = GM/R^2
Det vänstra ledet är centrifugalaccelerationen , låt oss kalla den för ac, där v är den hastighet som en kropp har i tangentriktningen då den cirkulerar kring en ”dragande” kropp. I en cirkulär bana är de båda leden lika stora, dvs. gravitationsaccelerationen är lika stor som centrifugalaccelerationen, men de verkar i motsatta riktningar och tar ut varandra, vilket gör att kroppen ”känner sig” viktlös.
Då månens centrum gör ett varv kring jorden gör det också ett varv kring barycenter. Eftersom de tre centra är i linje gör även jordens centrum ett varv kring barycenter på samma tid. Den hastighet som jordens centrum har i sin bana kring barycenter är v = 2B*PI / 2371649 sek (27,45 dagar), vilket ger (B är avståndet mellan jordens centrum och barycenter och PI är 3,1415...)
v^2/R = 3,277exp-5
Som vi ser är det skillnad mellan ac och m(R), vilket det inte borde vara, om jordens centrums rotation kring barycenter är i balans med månens gravitation.
ac - m(R) = -0,09exp-5, dvs. jorden skulle börja falla mot månen, om det inte finns någon annan förklaring. Värdet är inte så stort, kan man tycka, men om accelerationen är där hela tiden kommer den med tiden göra stor verkan.
Motsvarande accelerationer för månen beroende av jorden är
g(R) = 2,698exp-3
v^2/(R-B) = 2,665E-3,
där v i det här fallet är månens hastighet i tangentriktningen i sin cirkulära bana kring barycenter, R är avståndet mellan jordens och månens centra och B är avståndet från jordens centrum till barycenter. 
Som vi ser är
ac – g(R) = -0,033exp-3,
en avsevärt större acceleration (37ggr större) på en avsevärt mindre himlakropp (81 ggr mindre). Månen kommer ganska fort att falla ner på jorden om detta stämmer. Förklara detta, ni som förespråkar att ”Eftersom kroppen är koherent (en sammanhängande kropp) och inte roterar runt sin egen axel är hastighetsökningen lika över hela dess utsträckning.” (citat från artikeln Tidvattenkrafter).
--Bekos (disk) 22 juni 2013 kl. 12.49 (CEST)

text: :::Eftersom ingen har försökt förklara felaktigheterna som jag har dragit fram skall jag själv göra ett försök.
Om vi tar jordens centrum som referenspunkt, så är hela jorden stilla i universum. Månen roterar kring den på drygt 27 dagar. Den bortersta punkten (där tidvattenkrafterna uppkommer) har något större hastighet runt jorden än månens centrum och den närmsta punkten (där tidvattenkrafterna uppkommer) har något lägre hastighet runt jorden än månens centrum. Barycenter har avsevärt lägre hastighet runt jordens centrum än månens centrum.
Om vi tar månens centrum som referenspunkt, så är hela månen stilla i universum. Jorden roterar kring den på drygt 247 dagar. Den bortersta punkten (där tidvattenkrafterna uppkommer) har något större hastighet runt månen än jordens centrum och den närmsta punkten (där tidvattenkrafterna uppkommer) har något lägre hastighet runt månen än jordens centrum. Barycenter har något lägre hastighet runt månens centrum än jordens centrum men något högre hastighet än jordens närmaste punkt.
Om vi tar barycentrum som referenspunkt, så är denna punkt stilla i universum. Eftersom barycenter roterade kring månen på drygt 247 dagar, men nu ligger stilla, måste alla andra aktuella punkter minskas med barycenterns hastighet. Det medför naturligtvis att barycenter ligger stilla och månens centrum nu roterar kring barycenter ett varv på drygt 247 dagar. Eftersom månens hela massa var koncentrerad kring dess centrum och var stilla i universum betyder det att alla punkter på månen translaterar kring barycentrum. Jordens olika punkter roterar kring barycenter med hastigheter som är desamma som hastigheterna kring månen minus barycenterns hastighet kring månen, dvs. ett varv på 247 dagar. För den närmsta punkten mot månen blir det en negativ hastighet.
När det gäller jorden så roterade barycenter kring jordens centrum ett varv på drygt 27 dagar. Om barycenter nu ligger stilla måste alla aktuella punkter minskas med barycenterns hastighet kring jorden. Jordens centrum gör nu ett varv kring barycenter på drygt 27 dagar. Eftersom jordens hela massa var koncenterad kring dess centrum och var stilla i universum betyder det att alla punkter på jorden translaterar kring barycenter. Månens olika punkter roterar kring barycenter med hastigheter kring jorden minus barycenterns hastighet kring jorden, dvs ett varv på 27 dagar.
Sirtoli, som verkar vara er husgud, har helt ignorerat att jorden roterar kring månen. Han har (eventuellt med flit för att bättre kunna förklara sin felaktiga tes att tidvattenkrafterna inte är beroende av centrifugalkrafter) helt sonika sagt att gravitationsaccelerationen är lika med centrifugalaccelerationen i jordens centrum, utan att kontrollera att hastigheten stämmer. Det gör den ju inte om man inte tar hänsyn till och lägger till att jorden roterar ett varv kring månen på 247 dagar.
Om ni inte förstår mitt resonemang lovar jag att försöka förklara vad ni inte förstår. Jag säger bara att ni är helt fel ute om ni påstår (med Sirtoli) att tidvattenkrafterna inte har med centrifugalkrafterna att göra.
--Bekos (disk) 27 juni 2013 kl. 15.25 (CEST)
replies: text: ::::Om man uppfattar Skapelseberättelsen som historisk fakta, inte betraktar den som en myt, en symbolik, menar man att jorden bara är några tiotalet tusen år gammal. Om man då blir upplyst om att det fanns dinosaurier för mer än 65 miljoner år sedan och att en vetenskapsman som hette Darwin kom med en utvecklingsteori som verkar väldigt trolig, som kanske rentav är sann. Vad gör man då? Jo, man blundar, håller för öronen och säger att man inte vill kommentera sådana personers uttalanden som inte tror på ”sanningen”. ”Du kommer aldrig att kunna övertyga mig”, säger man. Det är okey, tycker jag. Man får tro på vad man vill, men man kan inte fordra att man tar in Skapelseberättelsen som vetenskaplig fakta på Wikipedia, trots att det onekligen finns goda referenser (Gamla Testamentet i Bibeln) för ett sådant påstående.
I artikeln om Tidvattenkrafter finns det ett påstående: ” Eftersom kroppen är koherent (en sammanhängande kropp) och inte roterar runt sin egen axel är hastighetsökningen lika över hela dess utsträckning.”. Detta påstående innebär att kroppen translaterar helt och hållet och därför påverkas av samma centrifugalkraft som dess centrum över hela kroppen. Man hänvisar till Sirtoli, som menar att tidvattenkrafterna är helt oberoende av centrifugalkrafterna. Han menar att, om man tar barycenter som referenspunkt, och jorden roterade kring den skulle man få orimligt stora centrifugalkrafter på jordens baksida. Vad han gör för misstag är, att han förutsätter att jorden roterar kring barycenter på drygt 27 dagar, då den i verkligheten roterar kring den på drygt 274 dagar. Jag har redan tidigare förklarat detta. Jag har visat att om jorden och månen endast translaterar så räcker inte deras centrums omloppshastighet kring barycenter att hålla dem kvar i sina banor. De börjar att störta mot varandra. 
Vad gör då de ”troende”, som vill ha kvar den felaktiga artikeln om Tidvattenkrafter. Även om de vet att artikeln är fel, om de är kunniga i fysik, så menar de att den ska vara kvar. De blundar, håller för öronen och säger att man inte vill kommentera sådana personers uttalanden som inte tror på ”sanningen”. ”Du kommer aldrig att kunna övertyga mig”, säger de.
--Bekos (disk) 10 juli 2013 kl. 13.37 (CEST)

text: ::::Jag har läst Referens nr 1 i Tidvattenkrafter ”Myths about Gravity and Tides” av Mikolaj Sawichi. Den har en utmärkt förklaring över hur gravitationen varierar för olika avstånd R från en dragande kropp, i hans fall solens gravitation på jorden. Den överensstämmer alldeles utmärkt med artikeln Tidvattenkrafter just när det gäller att visa hur gravitationen varierar med avseende på R (avståndet mellan de aktuella himlakropparna). Men när det gäller tidvattenkrafter fallerar hans förklaringar lika betänkligt som artikelns.
Mikolaj Sawichi nämner flera gånger ”fritt fall”, antingen rakt ner mot solen eller i en sfärisk omloppsbana runt solen. Han är inte konsekvent. När det gäller gravitationsaccelerationen inser han att de olika delarna av jorden reagerar olika beroende på avståndet till solen, men när de gäller tröghetsaccelerationen behandlar han de olika delarna som om de var samlade i en punkt.
Vid acceleration rakt ner är det bara centrum av jorden som är i fritt fall. Där överensstämmer hastighetsökningen (tröghetsaccelerationen) med gravitationsaccelerationen med omvänt tecken och centrum känner sig viktlös. Hastighetsökningen är lika över hela jorden, eftersom de olika delarna sitter ihop på grund av jordens dragningskraft, men de närmsta delarna (mot solen) skulle behöva en högre hastighetsökning och de bortre delarna (från solen) skulle behöva en lägre hastighetsökning för att vara i fritt fall. Därför uppstår tidvattenkrafter även i hastighetsökning rakt mot solen. 
Detta särfall (tankeexperiment) att jorden skulle störta rakt mot solen förekommer inte i verkligheten, men detta har fått artikelförfattaren av Tidvattenkrafter att mena att det gäller i en allmän företeelse och har formulerat en formel som i verkligheten bara gäller i detta speciella fall.
Nu finns det vissa himlakroppar (meteorer och meteoriter) som störtar rakt mot andra himlakroppar och där gäller den föreskrivna formeln, men de flesta planeter och månar har (nästan) cirkulära banor kring sina ”dragande” moderkroppar.
Mikolaj Sawichi nämner just att jorden är i fritt fall i en cirkulär bana runt solen, men han glömmer även där att det bara är jordens centrum som är i fritt fall. Centrums hastighet i tangentriktningen har precis den storlek att tröghetsaccelerationen som uppstår, då centrum följer den krökta cirkulära banan i stället för den raka tangentiella, är precis lika stor som solens gravitationsacceleration med omvänt tecken och jordens centrum ”känner sig viktlös”.
Men jordens närmsta punkt (mot solen, där gravitationsaccelerationen är som störst) har en lägre hastighet än centrum eftersom den har en kortare bana att följa på samma tid som centrum tillryggalägger. Tröghetsaccelerationen är därför lägre här än i centrum, medan gravitationsaccelerationen från solen är högre här än i centrum, dvs tidvattenkraften är högre än i fallet där jorden störtar rakt mot solen. (som jag har visat tidigare är den 1,5 gånger större än i den formel som sägs vara allmänt gällande).
Motsvarande gäller för den bortre punkten, som har en längre bana att tillryggalägga på samma tid som centrum, varför hastighetsaccelerationen är högre här än i centrum, medan gravitationsaccelerationen är lägre från solen. Tidvattenaccelerationen är 1,5 gånger större än den som artikelns föreslagna formel ger.
Jag har fått kritik att jag har infört en rotation på jorden som inte förekommer i verkligheten, dvs att jorden måste rotera kring sin axel ett varv per år för att hela tiden visa sin närmsta sida mot solen. Jag har inte infört någon rotation, jag hakar bara på kritikerns uppfattning (vilken jag även delar) att den närmsta sidan av jorden alltid är vänd mot solen och den bortre sidan alltid är vänd från solen. Hur jorden roterar eller inte roterar kring sin axel har inte med tidvattenkrafter att göra. Vi vet ju att jorden roterar kring sin axel ett varv per dygn, vilket gör att tidvattenbubblan rör sig över jordytan, men den närmsta delen är alltid på solsidan och den bortre delen är alltid på nattsidan. Om den närmsta delen tillåts vara vänd mot solen och den bortre sidan tillåts att vara längst bort från solen när det gäller solens gravitationsacceleration, måste väl jag också få rätt när jag påstår att tröghetsaccelerationens storlek följer samma logik. Den punkt som följer en längre cirkulär bana på samma tid som en punkt med kortare bana måste följaktligen ha en högre hastighet.
Jag tycker att vi formulerar en ny artikel för Tidvattenkrafter eller helt enkelt tar tillbaka den artikel som fanns tidigare.
--Bekos (disk) 22 juli 2013 kl. 15.29 (CEST)

text: Jag tycker att Wikipedias principer om att innehållet i artiklar ska vara belagda och att de inte ska innehålla någon egen forskning bör gälla även den här artikeln. Därför motsätter jag mig att innehållet förändras om det inte finns goda referenser som stöder dessa förändringar. Mick3 (disk) 22 juli 2013 kl. 20.53 (CEST)
replies: text: ::::Jorden består av en massa partiklar, som alla växelverkar med de andra partiklarna på jorden men även med solens och övriga himlakroppars partiklar i universum (vi nöjer oss med att bara prata om gravitation och struntar i de andra krafterna). Detta har jag inte kommit på själv, jag lovar. Titta till exempel på ”Masscentrum” i Wikipedia. Där säger man att i vissa fall kan man betrakta alla partiklar som samlade i centrum. Man kan till exempel säga att alla solens partiklars massa kan tänkas vara samlade i solen tyngdpunkt och den massan växelverkar med jordens samlade massa i dess tyngdpunkt. Jorden som helhet, men betraktad som en punkt, kan då sägas vara i fritt fall i en cirkulär bana runt solen.
Man kan däremot inte göra det misstaget att man tror att den gravitationsacceleration och tröghetsacceleration som masscentrum utsätts för, lika stor gravitationsacceleration och tröghetsacceleration utsätts alla andra partiklar för på hela himlakroppen. Skulle det vara så skulle vi inte ha något tidvatten. Om du som läsare betraktar det nyss nämnda som egen forskning från min sida, kan sluta läsa nu. Du har inte tillräckliga kunskaper i fysik för att förstå det som följer.
Newton ger oss formlerna
ag(R) = GM/R^2 och
ac(R) = v(R)^2/R,
där ag är gravitationsaccelerationen, G är gravitationskonstanten, M är i det här fallet solens massa, R är avståndet mellan solens centrum och jordens centrum, ac är tröghetsaccelerationen (eller centrifugalaccelerationen) beroende på att jorden följer en krökt bana i stället för att fortsätta rakt fram och v(R) är jordens centrums hastighet i tangentriktningen. (R) anger att hastigheten och accelerationen sker vid avståndet R från solen.
Om man betraktar en partikel på avståndet (R+r) från solen, där r är jordens radie (dvs på jordens baksida sett från solen), kan man skriva ovanstående formler som
ag(R+r) = GM/(R+r)^2 och
ac(R+r) = v(R+r)^2/(R+r) = (v(R)*(R+r)/R)^2/(R+r),
där man får hastigheten v(R+r) för partikeln  på avståndet (R+r) med enkel matematik. Hastigheten v(R) i jordens centrum håller sig till R som hastigheten v(R+r) på jordens baksida håller sig till (R+r).
v(R)/R = v(R+r)/(R+r).     Multiplicera båda leden med (R+r) och förkorta så får du
v(R+r) =v(R)*(R+r)/R
Du som fortfarande är med, men börjar tro att jag håller på med egen forskning, kan kolla med att sätta in de aktuella värdena och jämföra med
v(R+r) = 2*PI*(R+r)/T, där T är jordens omloppstid (31558153 s). 
Ja, du som fortfarande är med förstår säkert också, att artikeln Tidvattenkrafter menar att (R+r) = R och att ovanstående formel
ac(R+r) = (v(R+r)*(R+r)/R)^2/(R+r) egentligen ska vara
ac(R+r) = (v(R+r)*R/R)^2/R.
Detta kan jag omöjligen förstå och om detta inte är någon ny sensationell forskning, oavsett påstådda  ”goda” referenser (observera att jag skriver goda med mycket stor ironi), så kan jag inte få i min skalle hur man jämfört med den djärva slutsatsen kan pådyvla mig egen forskning med undermening på svammel.
Du som nu har läst ända hit och ändå menar att artikeln Tidkrafter ska vara kvar i sin nuvarande form, förklara för mig var jag svamlar, så att även jag kan komma med i gänget som inte kan se några fel i den.
--217.208.122.59 26 juli 2013 kl. 16.44 (CEST)
--Bekos (disk) 30 juli 2013 kl. 15.12 (CEST)
replies: text: ::::
Den nuvarande artikeln om Tidvattenkrafter godkänner inte att jorden har en omloppsbana kring månen. Jorden bara guppar upp och ner kring barycenter, den translaterar kring den på samma tid som månen roterar kring den.
Vi har Newtons formler v^2/R = CM/R^2, vilket ger
v = (CM/R)^0,5 , där ^0,5 betyder roten ur.
Hastigheten är sträckan genom tiden, alltså v =s/t, vilket ger t = s/v.
Omloppsstiden T för månen kring jorden och omloppstiden för jorden kring månen får man från 
T = 2*pi*R/ (C*M/R)^0,5, med de aktuella värdena på M, massan för jorden när det gäller omloppstiden för månen kring jorden, eller massan för månen när det gäller omloppstiden för jorden kring månen.
Om man sätter in de aktuella värdena får man en tid i sekunder, men delar man värdet med 3600*24 får man värdet i dagar. Omloppstiden för månen kring jorden är då 27,45 dagar och omloppstiden för jorden kring månen är 247,55 dagar. Delar man 247,55 med 27,45 får man drygt 9. Det betyder att då jorden gör ett varv kring månen har månen gjort 9 varv kring jorden.
Om man kollar på formlerna ovan ser man att tiden är direkt beroende på hastigheten och hastigheten i sin tur är beroende på roten ur massan. Därför är följande inte så överraskande. Jordens massa är drygt 81 gånger högre än månens massa. Roten ur 81 är 9, dvs. det finns ett samband mellan himlakropparnas massa och den omloppstid de har kring varandra.
Om månen hade haft större massa, jorden hade varit bara fyra gånger tyngre, hade månen gjort två varv kring jorden på den tid som jorden hade gjort ett varv kring månen.
Hade månen haft samma massa som jorden, hade månen gjort ett varv på samma tid som jorden hade gjort ett varv kring månen.
Barycenter hade då varit precis mitt emellan kropparna. Vilken av kropparna hade då translaterat bara och guppat upp och ner kring barycenter. Men, har jag fått höra, båda kropparna translaterar, de roterar inte kring den andra.
OK, låt oss räkna på det.
ag = -G*M/R^2, där ag är gravitationsaccelerationen, G är gravitationskonstanten, M är den attraherande kroppens massa och R är avståndet mellan massornas centrum. Beräkning ger
 
ag = -2,705E-3, den gravitationsacceleration som månen (som nu har samma massa som jorden) ger upphov på jordens centrum.
Jorden translaterar kring barycenter, dvs. bara centrum roterar kring den. Hastigheten för jordens centrum kring barycenter fås av
v = 2*pi*(R/2)/27,45*3600*24 = 508,66, vilket ger
v^2/R = 1,35E-3.
 
Då v^2/R är lika med ac, dvs. tröghetsaccelerationen eller centrifugalaccelerationen borde den vara lika stor som ag för att jorden skulle vara i fritt fall, känna sig tyngdlös, dvs ag+ac =0.
Nu ser vi att ac är bara hälften av ag. Här ser man väldigt tydligt att artikelförfattaren och hans referenser helt har missat att jorden faktiskt också har en omloppsbana kring månen. Eftersom barycenter är så väldigt nära jordens centrum kan man ”gömma” det faktum att hastigheten inte riktigt överenstämmer med formeln
v^2 /R = GM/R^2, genom att helt fräckt påstå att
ag = -GM/R^2 och 
ac = GM/R^2.
I det här exemplet går det inte att låtsas att v^2/R = GM/R^2. Skulle inte jorden rotera kring månen skulle båda kropparna börja störta mot varandra.
Nu förväntar jag mig inte några reaktioner från någon. Jag har förstått att man litar på sina referenser och ”du kommer aldrig att kunna övertyga mig” om motsatsen. Jag har i varje fall för historien nu visat att jag inte går med på vilka tokigheter som helst. Hur kan Wikipedia göra det, undrar jag?
En skillnad på tidvattenkrafterna på1,5 är väl ändå inte så lite?
OK, den amerikanska sidan har fallit i samma fälla som artikelförfattaren, litat på referensförfattare som inte riktigt har tänkt färdigt. Ska vi vänta tills de har kommit loss ur fällan?
--Bekos (disk) 7 augusti 2013 kl. 15.48 (CEST)
--Bekos (disk) 8 augusti 2013 kl. 08.15 (CEST)
replies: text: ::::
Jag har hela tiden försökt få en förklaring till hur man kan påstå att tröghetsaccelerationen är lika stor över hela kroppen på exemeplvis jorden i dess rotation kring solen, och att jorden därför translaterar. Alla, tyvärr även Mick3, har hela tiden påpekat att jordens rotation kring den egna axeln inte har med tidvattenkrafter att göra.
Nu erkänner jag att jag hela tiden har haft fel. Jordens rotation kring den egna axeln har väldigt mycket att göra med hur stor tidvattenkrafterna är. På grund av att jorden roterar kring sin egen axel gör att den är väldigt stabil i sin bana. Trots att den gör ett varv kring solen på ett år "pekar" nordpolen hela tiden mot polstjärnan och sydpolen mot en punkt i Södra korset, dvs jorden tarnslaterar i sin bana runt solen. Alla satelliter, som till exempel månen, som har en egen rotation kring en egen axel, translaterar i sin bana kring "moderplaneten". Alla mina formler där jag jag pratar om en högre hastighet för den bortrersta punkten är därmed felaktiga. Varje punkt på satelliten har samma hastighet i banan som dess centrum, eftersom deras rotationscentrum kring planeten inte är densamma som centrums. Framförallt Mick3 har försökt förklara detta för mig. Tyvärr kunde han inte förklara så att jag förstod, varför man kan påstå att alla satelliter translaterar i sin bana. Jag skyller inte på honom eller någon annan. Felet är helt och hållet hos mig. Jag förstod det inte förrän jag insåg sambandet mellan egenrotation och stabilitet och därmed translation. Hur som helst så erkänner jag att formeln för tidvattenkrafter är
at = +/-2GMr/R^3
--Bekos (disk) 1 november 2013 kl. 14.22 (CET)
thread_title:  En allmännare formel