Diskussion:Alain Badiou

thread_title:  Påbörjad eng övs. -Den som vill kan fortsätta 

message: ==== Viktiga begrepp ====
Badiou använder sig upprepade gånger av flera begrepp genom hela sin filosofi, i linje med sin utbildning vid École normale supérieure i filosofihistoria, vilket i Frankrike innebär en noggrann läsning av filosofins stora klassiker, på deras originalspråk som grekiska och latin, som han behärskar flytande. Hans metod kan inte förstås fullt ut om den inte ersätts med den franska akademiska filosofins metoder och medel, som alltid innebär en detaljerad deschiffrering av texter i dess originalversioner, vilket framgår av så olika filosofer som Foucault, Deleuze, Balibar, Bourdieu, Derrida, Bouveresse och Engel - alla alumner från Ecole Normale Superieure.
Ett av syftena med hans tankar är att visa att hans sanningskategorier är användbara för alla typer av filosofisk kritik. Därför använder han dem för att ifrågasätta såväl konst och historia som ontologi och vetenskapliga upptäckter. Johannes Thumfart hävdar att Badious filosofi kan betraktas som en samtida omtolkning av platonismen.
==== Villkor ====
Enligt Badiou är filosofin konstituerad genom fyra villkor (konst, kärlek, politik och vetenskap), som var och en är helt oberoende "sanningsförfaranden". Badiou hävdar konsekvent genom hela sitt verk (men mest systematiskt i Manifest för filosofin) att filosofin måste undvika frestelsen att sy sig själv ("sy sig själv", det vill säga överlämna hela sin intellektuella ansträngning) till någon av dessa oberoende sanningsprocedurer. När filosofin sammanfogar sig själv till något av sina villkor (och Badiou hävdar att filosofins historia under 1800- och 1900-talen i första hand är en historia av sammanfogningar) blir resultatet en filosofisk "katastrof". Följaktligen är filosofi, enligt Badiou, ett tänkande om de olika sanningsförfarandenas möjliga förenlighet, oavsett om detta görs genom att undersöka skärningspunkterna mellan olika sanningsförfaranden (till exempel skärningspunkterna mellan konst och kärlek i romanen), eller om detta görs genom det mer traditionellt filosofiska undersökningar mellan kategorier som sanning eller subjekt (begrepp som i egenskap av begrepp står utanför de enskilda sanningsförfarandena, även om de är funktionellt verksamma i sanningsförfarandena i sig själva). För Badiou är det så att när filosofin behandlar de fyra sanningsförfarandena på ett genuint filosofiskt sätt, snarare än genom ett sammanhängande övergivande av filosofin som sådan, talar den om dem med en teoretisk terminologi som markerar dess filosofiska karaktär: "Inestetik" snarare än konst, metapolitik snarare än politik, ontologi snarare än vetenskap osv.
Sanningen är för Badiou en specifikt filosofisk kategori. Även om filosofins olika villkor i sig själva är "sanningsförfaranden" (dvs. de producerar sanningar när de eftersträvas), är det bara filosofin som kan tala om de olika sanningsförfarandena som sanningsförfaranden. (Den älskande tänker till exempel inte på sin kärlek som en fråga om sanning, utan helt enkelt och med rätta som en fråga om kärlek. Endast filosofen ser i den sanna älskarens kärlek utbredningen av en sanning). Badiou har en mycket rigorös uppfattning om sanning, en uppfattning som går starkt emot mycket av det samtida europeiska tänkandet. Badiou omfattar på en gång den traditionella modernistiska uppfattningen att sanningar är genuint invarianta (alltid och överallt fallet, eviga och oföränderliga) och den skarpt postmodernistiska uppfattningen att sanningar konstrueras genom processer. Badious sanningsteori, som presenteras i hela hans verk, åstadkommer denna märkliga blandning genom att frikoppla invarians från självklarhet (så att invarians inte innebär självklarhet), liksom genom att frikoppla konstruktivitet från relativitet (så att konstruktivitet inte leder till relativism).
Tanken är här att en sannings invarians gör den genuint omöjlig att urskilja: eftersom en sanning är överallt och alltid är fallet går den obemärkt förbi såvida det inte sker ett brott i lagarna för varande och utseende, under vilket sanningen i fråga blir urskiljbar, men bara för ett kort ögonblick. Ett sådant brott är vad Badiou kallar en händelse, enligt en teori som ursprungligen utarbetades i Being and Event och som på viktiga sätt utvecklas i Logics of Worlds. Den individ som råkar bevittna en sådan händelse kan sedan, om han är trogen det han skymtat, införa sanningen genom att namnge den i världsliga situationer. För Badiou är det genom att positionera sig i förhållande till en händelses sanning som ett mänskligt djur blir ett subjekt; subjektivitet är inte ett inneboende mänskligt drag. I enlighet med en process eller ett förfarande som senare utvecklas endast om de som utsätter sig för den skymtade sanningen fortsätter att vara trogna i arbetet med att tillkännage sanningen i fråga, produceras genuin kunskap (kunskap förekommer ofta i Badious verk under beteckningen "veridisk"). Även om en sådan kunskap produceras i processen att vara trogen en sanningshändelse, förblir kunskapen, i encyklopedins gestalt, för Badiou alltid bräcklig, föremål för vad som ännu kan produceras när trogna subjekt av händelsen producerar ytterligare kunskap. Enligt Badiou fortsätter sanningsförfarandena i oändlighet, så att tron (i egenskapen att tro) överstiger kunskapen. (Badiou, som följer både Lacan och Heidegger, distanserar sanning från kunskap.) Dagens dominerande ideologi, som Badiou kallar "demokratisk materialism", förnekar existensen av sanning och erkänner endast "kroppar" och "språk". Badiou föreslår en vändning mot den "materialistiska dialektiken", som erkänner att det bara finns kroppar och språk, och förordar att det också finns sanningar. STOORCHUNGUSSS (diskussion) 24 januari 2023 kl. 21.23 (CET)
thread_title:  Filosofi 

message: Badiou använder sig upprepade gånger av flera begrepp genom hela sin filosofi, i linje med sin utbildning vid École normale supérieure i filosofihistoria, vilket i Frankrike innebär en noggrann läsning av filosofins stora klassiker, på deras originalspråk som grekiska och latin, som han behärskar flytande. Hans metod kan inte förstås fullt ut om den inte ersätts med den franska akademiska filosofins metoder och medel, som alltid innebär en detaljerad deschiffrering av texter i dess originalversioner, vilket framgår av så olika filosofer som Foucault, Deleuze, Balibar, Bourdieu, Derrida, Bouveresse och Engel - alla alumner från Ecole Normale Superieure.
Ett av syftena med hans tankar är att visa att hans sanningskategorier är användbara för alla typer av filosofisk kritik. Därför använder han dem för att ifrågasätta såväl konst och historia som ontologi och vetenskapliga upptäckter. Johannes Thumfart hävdar att Badious filosofi kan betraktas som en samtida omtolkning av platonismen.
thread_title:  Viktiga begrepp 

message: Enligt Badiou är filosofin konstituerad genom fyra villkor (konst, kärlek, politik och vetenskap), som var och en är helt oberoende "sanningsförfaranden". Badiou hävdar konsekvent genom hela sitt verk (men mest systematiskt i Manifest för filosofin) att filosofin måste undvika frestelsen att sy sig själv ("sy sig själv", det vill säga överlämna hela sin intellektuella ansträngning) till någon av dessa oberoende sanningsprocedurer. När filosofin sammanfogar sig själv till något av sina villkor (och Badiou hävdar att filosofins historia under 1800- och 1900-talen i första hand är en historia av sammanfogningar) blir resultatet en filosofisk "katastrof". Följaktligen är filosofi, enligt Badiou, ett tänkande om de olika sanningsförfarandenas möjliga förenlighet, oavsett om detta görs genom att undersöka skärningspunkterna mellan olika sanningsförfaranden (till exempel skärningspunkterna mellan konst och kärlek i romanen), eller om detta görs genom det mer traditionellt filosofiska undersökningar mellan kategorier som sanning eller subjekt (begrepp som i egenskap av begrepp står utanför de enskilda sanningsförfarandena, även om de är funktionellt verksamma i sanningsförfarandena i sig själva). För Badiou är det så att när filosofin behandlar de fyra sanningsförfarandena på ett genuint filosofiskt sätt, snarare än genom ett sammanhängande övergivande av filosofin som sådan, talar den om dem med en teoretisk terminologi som markerar dess filosofiska karaktär: "Inestetik" snarare än konst, metapolitik snarare än politik, ontologi snarare än vetenskap osv.
Sanningen är för Badiou en specifikt filosofisk kategori. Även om filosofins olika villkor i sig själva är "sanningsförfaranden" (dvs. de producerar sanningar när de eftersträvas), är det bara filosofin som kan tala om de olika sanningsförfarandena som sanningsförfaranden. (Den älskande tänker till exempel inte på sin kärlek som en fråga om sanning, utan helt enkelt och med rätta som en fråga om kärlek. Endast filosofen ser i den sanna älskarens kärlek utbredningen av en sanning). Badiou har en mycket rigorös uppfattning om sanning, en uppfattning som går starkt emot mycket av det samtida europeiska tänkandet. Badiou omfattar på en gång den traditionella modernistiska uppfattningen att sanningar är genuint invarianta (alltid och överallt fallet, eviga och oföränderliga) och den skarpt postmodernistiska uppfattningen att sanningar konstrueras genom processer. Badious sanningsteori, som presenteras i hela hans verk, åstadkommer denna märkliga blandning genom att frikoppla invarians från självklarhet (så att invarians inte innebär självklarhet), liksom genom att frikoppla konstruktivitet från relativitet (så att konstruktivitet inte leder till relativism).
Tanken är här att en sannings invarians gör den genuint omöjlig att urskilja: eftersom en sanning är överallt och alltid är fallet går den obemärkt förbi såvida det inte sker ett brott i lagarna för varande och utseende, under vilket sanningen i fråga blir urskiljbar, men bara för ett kort ögonblick. Ett sådant brott är vad Badiou kallar en händelse, enligt en teori som ursprungligen utarbetades i Being and Event och som på viktiga sätt utvecklas i Logics of Worlds. Den individ som råkar bevittna en sådan händelse kan sedan, om han är trogen det han skymtat, införa sanningen genom att namnge den i världsliga situationer. För Badiou är det genom att positionera sig i förhållande till en händelses sanning som ett mänskligt djur blir ett subjekt; subjektivitet är inte ett inneboende mänskligt drag. I enlighet med en process eller ett förfarande som senare utvecklas endast om de som utsätter sig för den skymtade sanningen fortsätter att vara trogna i arbetet med att tillkännage sanningen i fråga, produceras genuin kunskap (kunskap förekommer ofta i Badious verk under beteckningen "veridisk"). Även om en sådan kunskap produceras i processen att vara trogen en sanningshändelse, förblir kunskapen, i encyklopedins gestalt, för Badiou alltid bräcklig, föremål för vad som ännu kan produceras när trogna subjekt av händelsen producerar ytterligare kunskap. Enligt Badiou fortsätter sanningsförfarandena i oändlighet, så att tron (i egenskapen att tro) överstiger kunskapen. (Badiou, som följer både Lacan och Heidegger, distanserar sanning från kunskap.) Dagens dominerande ideologi, som Badiou kallar "demokratisk materialism", förnekar existensen av sanning och erkänner endast "kroppar" och "språk". Badiou föreslår en vändning mot den "materialistiska dialektiken", som erkänner att det bara finns kroppar och språk, och förordar att det också finns sanningar. STOORCHUNGUSSS (diskussion) 24 januari 2023 kl. 21.23 (CET)
thread_title:  Villkor