Diskussion:Albanien under medeltiden

message: :Nedanstående är flyttat från min användardiskussion. /ElGrillo 11 april 2005 kl.14.40 (CEST)
Hej Grillo,
Jag har språkvårdat nu den här artikel under, har du befogenhet att redigera den låsta artiklen?
Tack på förhand!
--L'Houngan 11 april 2005 kl.14.36 (CEST)
                                Albanien under medeltiden 
                                                   
I den senare delen av medeltiden nådde albanska stadssamhällen en hög grad av välstånd, utrikeshandeln blomstrade och albanska handlare hade sina egna agenturer i Venedig, Ragusa (dagens Dubrovnik) och Thessalonika. Städernas välstånd gynnade också utvecklingen av undervisning och konst.
Det albanska språket användes däremot inte i skolor, kyrkor eller vid offentliga regeringshandlingar. Konstens och litteraturens officiella språk var grekiska och latin som hade ett starkt stöd av statsmakterna.
under tolv-, tretton- och fjortonhundratalen hade det nya förvaltningssystemet - eller militärprovinser - bidragit till framväxandet av feodalism i Albanien, när bondesoldater som lydde under militära befälhavare blev livegna på lantegendomarna. Bland de ledande albanska adelsfamiljerna var Thopia, Balsha, Shpata, Muzaka, Araniti, Dukagjini och Kastriota. De tre förstnämnda kom att bli härskare över furstendömen som var oberoende av Bysans.
Arberia bestod av en rad stora principat som hade fått sina namn efter framstående familjer och befann sig då i en mycket hög social, kulturell och historisk utvecklingsprocess.
Bönderna brukade jorden och djurskötarna slog sig ner i de bördiga bergen. Handelsmänen reste långa sträckor både norrut och söderut och valde också sjövägen för sina otaliga och rika karavaner. Med sina varor förvandlade handelsmännen basarerna till viktiga kommersiella områden där alla kunde handla, sälja och byta sina produkter. Uppe i bergen byggdes slott för att försvara sig mot fienders och banditers anfall.
Arberias adelsmän krigade ofta för få ännu mera makt, för att skaffa sig förnödenheter och rikedomar och för att utvidga sina gränser. På det viset blev de starkare och respekterades av de andra stammarna. Ibland utbröt även inbördeskrig, i jakten på att förstärka de egna domänerna.
Det huvudsakliga centrumet i denna unga stat var Kruja och dess förste härskare var Progon (1190 - 1199), som följdes av Gjini och Dhimitri. Resten av Albanien, dvs huvuddelen av dess territorium, blev del av despotdömet Epirus och kungariket Sicilien.
Progons söner allierade sig med despotdömet Epirus och Serbien. Epirotiska despoten Mihal Angel Komnenos gifte sig med en ädel albansk flicka från Durrës, medan Dhimitri gifte sig med Komnenos, dotter till Stefan Nemanja som var den förste serbiske kungen.
Efter ett tag föll Arberia p.g.a. trycket från Venedig och Epirus, som behärskades av ätten Komnenos. Mikael II från släkten Komnenos gifte bort sin dotter med Manfred von Hohenstaufen, kung av Sicilien, och överlämnade Vlora, Kanina och Berat till honom som besittningar. Efter Manfreds nederlag mot Karl av Anjou (1266) tillföll dessa albanska områden segraren, som den 21 februari 1272 utropade sig själv till härskare över kungariket Arberia. 1286 tvingades han dock ut ur landet av bysantinska arméer och en revolterande inhemsk befolkning.
Under 1300-talet steg det serbiska kungariket, under tsar Stefan Dushan, fram som dominerande makt på Balkan. Det erövrade även hela Albanien med undantag Durrës. Det serbiska riket föll dock sönder kort efter Stefan Dushans död 1355. Albanska adelsfamiljer som Blasha, Thopia, Muzaka, Dukagjini och Kastriota utnyttjade situationen, och inrättade oberoende furstendömen. De blev dock kortlivade.
Osmanska rikets disciplinerade militärförband anföll Arberia. Osmanerna använde sig av olika former av förtryck för att tvinga de besegerade folken att betala skatt. Metoderna inkluderade plundring, tortyr, våldtäkt och angiveri. De arberiska prinserna hade inget organiserat försvar och blev tvungna att kapitulera. Befolkningen blev hjälplös och de överlevande arbererna flydde till bergen och gömde sig i de djupa skogarna för att inte bli massakerade.
1443 samlade ett albanskt mitlitärgeni, George Kastriota (405-68), mer känd som Skanderbeg, de albanska furstarna och lyckades köra ut ockupanterna. De följande tjugofem åren verkade Skanderbeg från sitt fäste i bergsstaden Kruja och stärkte turkarnas försök att återta Albanien, som de hade sett som en brygga för att invadera Italien och Västeuropa. Den ojämna kampen mot den tidens mäktigaste stormakt gjorde att Skanderbeg fick Europas aktning och ett visst stöd i form av kapital och militär hjälp från Neapel, Kyrkostaten, Venedig och Ragusa. Efter Skandergbegs död försvagades gradvis det albanska motståndet, vilket gjorde det möjligt för turkarna att åter erövra landet år 1505.
Skanderbegs kamp mot osmanerna har betytt mycket för albanerna, den gjorde de mer medvetna om sin nationella identitet och var senare inspirationskälla för kampen om frihet från Osmanska riket.
replies: text: Fint, men då jag inte kan något om medeltiden har jag ingen aning om detta stämmer, så jag vill inte ta beslutet att lägga in det här själv, det bästa vore att lägga in det här under artikelns diskussionssida så länge. Ska läsa igenom det hela vid tillfälle när jag har mer tid. /ElGrillo 11 april 2005 kl.14.38 (CEST)
thread_title:  Albanien under medeltiden 

message: är inte det dags att låsa upp den här artikel?? --L'Houngan 11 maj 2005 kl.21.30 (CEST)
replies: text: Vi testar med att låsa upp artikeln ett tag och ser om detta går bra. /E70 11 maj 2005 kl.21.57 (CEST)
thread_title:  lås upp den här artikel