Diskussion:Ackusativism

message: Att genitiv-s fogas till hela nominalfrasen måste ses som en omstridd ståndpunkt. För mig är det självklart att det i skriftspråk heter: "biskopens i Växjö stift mitra". "Mannen på gatan" kan däremot möjlgen ses som ett stående uttryck av ett slag som inte delas upp. Tostarpadius (diskussion) 26 december 2016 kl. 14.25 (CET)
replies: text: Jodå, det är omstritt – åtminstone här på svwp. Se bland annat Diskussion:Prinsen av Asturiens pris. Språkrådet har rekommenderat Tostarpadius variant vid tillfälliga flerordiga begrepp och den andra varianten på mer fasta begrepp. Regeringens (och myndigheternas) språkråd är ungefär desamma. Var gränsen mellan dem ska dras är nog svårare att avgöra. Omskrivning rekommenderas vad gäller de tillfälliga sammansättningarna. --Paracel63 (diskussion) 29 december 2016 kl. 02.43 (CET)
thread_title: Genitiv-s-placering

message: Jag märker artikeln som rekommenderad. Den uppfyller till och med kraven för utmärkt, förutom att några stycken saknar källhänvisningar. Användare:Jan Arvid Götesson, tror du att detta kan ordnas? Jag kan i så fall nominera artikeln till bra/utmärkt. mvh Cöskyd (diskussion) 2 september 2017 kl. 20.38 (CEST)
replies: text: Jag skall förbättra artikeln så att du kan nominera den. Det kommer att ta några veckor, för jag vistas i Guugu Yimidhirr. När jag har rest tillbaka till mitt bibliotek i Canberra skall jag lägga till alla referenser som behövs. Med vänlig hälsning Jan Arvid Götesson (diskussion) 5 september 2017 kl. 00.11 (CEST)
thread_title:  Rekommenderad - motivering 

message: Jag undrar litet om man inte också borde ta upp litet mer om "blandade" situationer. Det jag fått lära mig om franskans "fils" (där detta ursprungligen nominativmarkerande -s men ej -l- ju uttalas) var (såvitt jag minns) att det hade att göra med att ordet är enstavigt, men däremot inte med att "en son" vore en person.
Vi kan också titta litet på det som relativt nyligen har hänt och just nu tycks hända med kasusböjningen av personliga tredjepersonspronomina i (modern) svenska. Vi har ju i det etablerade skriftspråket i många fall en skillnad mellan "subjektsformer" (han, hon, de) och "objektsformer" (honom, henne, dem). Till sin användning är subjektsformerna ju utpräglade nominativer, medan objektsformerna används för diverse kasusfunktioner, och däribland företrädesvis sådana där ackusativ historiskt skulle ha använts. (Nu må visserligen dessa objektsformer i högre grad ha påverkats av fornsvenska dativformer än av ackusativformer, men detta tror jag inte påverkat den senare utvecklingen särskilt mycket. De gamla ackusativerna hörs ibland i enklitiska former som 'na < hana, men någon kasusskillnad i användningen finns knappast där heller. I det konstruerade exemplet Ja såg'na på bibblan å gav'na boken är väl knappast användningen av 'na som dativobjekt ("gav'na") mer 'konstruerat' än vad "såg'na" är.)
I nutida (rikssvenskt) talspråk har ju ett objektsformslikt uttal ("dåmm" eller dylikt) mer och mer övertagit även subjektsfunktionen (på bekostnad av tidigare uttal "di" eller dylikt), vilket i analogi med de äldre exempel du ger skulle kunna ses som exempel på ackusativism. Å andra sidan verkar subjektsformerna "han" och "hon" att kraftigt breda ut sig på bekostnad av "honom" och "henne", vilket väl i stället vore exempel på nominativism. I alla tre fallen är det "lagom långa" enstaviga former som tycks segra; så i modern svenska (liksom i fornfranska, om jag uppfattat saken rätt) kanske fonetiken har litet större betydelse än den ursprungliga kasusanvändningen för formvalet.
Jag medger att det här är spekulativt (och jag har mer specifikt inga källor, åtminstone inga jag kan komma på nu). Har du tillgång till någon källa som diskuterar uppkomsten av formen fils? Jörgen B (diskussion) 9 januari 2020 kl. 18.11 (CET)
replies: text: Tack för att du vill bidraga till artikeln jag skapade. Skriv gärna utkast till nya artikelavsnitt!

text: Jag måste ta lite tid på mig att studera allt det du skrev. Bara en kort sak som slog mig. Du skrev att i ”nutida (rikssvenskt) talspråk … verkar subjektsformerna ’han’ och ’hon’ att kraftigt breda ut sig på bekostnad av ’honom’ och "henne", vilket väl i stället vore exempel på nominativism”. Jag undrar huruvida det också är så att fornsvensk ackusativ han har levat hela tiden i talspråket, och nu märks det mycket mer, eftersom det inte finns ett lika stort tryck från normerande språkvård i skola och medier som fanns för några årtionden sen? Personligen känner jag hur det väller upp inom mig en insikt från mitt riktiga modersmål att det är rätt att säga ”ja sau an ente”, och att ”jag såg honom inte” är icke blott konstlat, utan grammatiskt fel, om jag är ärlig. Jan Arvid Götesson (diskussion) 10 januari 2020 kl. 01.32 (CET)

text: Goda källor om franska fils har jag inte ännu; det får jag lov att studera. Jan Arvid Götesson (diskussion) 10 januari 2020 kl. 01.32 (CET)
replies: text: : Intressant! Detta an ligger nogkanske rätt nära det enklitiska -en ("ja såg'en inte").

text: :Skulle du i din barndoms skånska använt formen an även för dativobjekt ("jag gav honom boken", till exempel)? Jörgen B (diskussion) 11 januari 2020 kl. 15.10 (CET)
replies: text: ::Jag inser nu att jag inte vet om det enklitiska -en till sitt ursprung ligger närmast han eller den. Jörgen B (diskussion) 11 januari 2020 kl. 15.16 (CET)
thread_title:  Modern pronomiell kasusförenkling i svenska.