Diskussion:Raku

message: Jag tror inledningen på artikeln är missvisande, det är sannolikt bara vid glasyrbränningen som man ställer in redan bränt gods i en rakuugn. En hel del rakugods genomgår bara skröjbränning, dvs glaseras inte alls, och därför ställs sånt gods in obränt i en rakuugn. Vitsen med den äldre tillverkningen av te-cermoniskålar var ju bla snabbheten, man tillverkade godset samma dag som man brände det, vilket är omöjligt vid annan hantverksmässig keramisk framställning. Muggarna fick torka sista biten ovanpå ugnen, något som bara går att göra med med lera förbered för rakubränning.
Vore kul med bilder och beskrivningar av alla de olika rakutekniker som finns, vi har ju ett par duktiga keramiker som använder tekniken även i Sverige.--Godfellow 5 september 2007 kl. 11.20 (CEST)
Jag är personligen osäker på detalierna omkring  hur raku föregick i orienten. Möjligen har man haft oglaserade skålar. Jag har bara sett glaserade själv. Möjligen förekom råglasering. Men i så fall faller ju en del av ditt argument om snabbheten; Att skröja en pjäs tar ju normalt sett flera timmar, och början är segast. En glaserad skål däremot kan ju gå upp i temperatur på mindre än en halvtimme. Erkännandet av att jag inte själv vet säkert, har emellertid fått mig att ändra inledningen i min artikel. Nu har jag skrivit att man typiskt går tillväga på det tidigare beskrivna sättet idag. Visserligen finns det i dag en rad andra "rakutekniker" som horsehair, kopparflash, nakenraku osv. Men jag tror fortfarande att det mest typiska är den glaserade, och reducerade rakun. Änvidare kan man fråga sig om dessa tekniker fortfarande ÄR raku, eller nå´t annat. Till Horsehair använder man ju exempelvis Terra sigilata, (eller något liknande i alla fall) som mig vetligen inte existerade i Japan, utan stammar från det antika grekland. 
Min intention med artikeln är inte i förstahand att leverera ett vetenskapligt dokument, eller en absolut definition, utan mer en "bruks-förklaring", som beskrev tekniken i dag, och dess ursprung. Därför tycker jag att beskrivningen av rakutekniken, där man glaserar, bränner, och reducerar är rimlig, och bör stå kvar. därmed är ju inte sagt att den skall innehålla faktafel, eller vara uttrycka sig missvisande givetvis. Därför har jag ändrat den.
 
Vidare vet jag inte riktigt vad du menar med att godset skulle vara "förberedd för rakubränning" . Ibland har man chamotte i leran för att motverka temperaturchock. (Jag vet inte om man hade det i Korea och Japan. Men det är inte nödvändigt; Man kan i princip bränna ren porslin utan chamotte i i en rakuugn. Jag har själv gjort det. Det kemiskt bundna vattnet är ju kvar i godset med eller utan chamotte, och kvartspunkten ändras ju inte heller. Så upp till 600 grader Celsius är det bäst att ta det vackert under alla omständigheter.
Nu var den uprinnliga rakun ju mest småsaker (teskålar utan hank) och med lite tur kan du givetvis bränna vilken som helst lerklump utan att den spränger. Men chamotte är inget speciellt för raku. Det använder du i skulpturella arbeten också. Själv har jag drejat med chamotte som var så mycket och så grov så att händerna blödde efteråt, och bränt det i vanlig ugn. Chamotten har använts i rent dekorativt syfte
Om du har mer att tillägga i denna fråga, eller är i besittelse av kunskap som jag saknar i detta ämne, eller besläktade, skulle det glädja mig att ta del av din information !
du kan exempelvis diskutera frågan på det utmärkta nätforumet "Keramikifokus", där jag och många andra keramiker regelbundet möts. (Om vi inte redan har möts där förståss....)General Haze 15 september 2007 kl. 13.47 (CEST)
General Haze 15 september 2007 kl. 11.41 (CEST)
replies: text: En till faktafråga då: Jag kan inte hitta referenser till Korea någon annanstans. Det är väl inte omöjligt att tänka sig att liknande tekniker kan ha använts på andra håll, men det kallades nog inte raku. --Bero 5 september 2007 kl. 11.32 (CEST)
Ska kolla min böcker - jag vet att det står där, men just nu har jag dem i verkstaden.....General Haze 15 september 2007 kl. 13.47 (CEST)
replies: text: :Korea kan jag nog leta upp källa på, det är allmänt känt. Raku är namnet på en tillverkningsteknik, desutom ett internationellt begrepp så det är nog inga bekymmer med terminologin, det handlar mest om att visa på ursprunget.--Godfellow 5 september 2007 kl. 11.53 (CEST)
replies: text: ::Ser fram emot att lära mig mera :) Bero 5 september 2007 kl. 11.55 (CEST)
Den första som gjorde keramik som kallades "raku", anses vara en man vid namn "Chojiro". Han hade invandrat till Japan, från Korea, eller Kina, där han Japan vidareförde han sin fars keramiska teknik - alt enligt Finn Lyngaard, i boken "Raku" (J.Fr. Clausens forlag københavn 1970) Lyngaard har status som en av de absolut förande keramikerna i skandinavien. Det var framför allt Finn Lyngaard som gjorde Bernard Leach känd i norden. Bernard Leach i sin tur var den man som introducerade, och populareiserade  rakutekniken i Europa, och USA under 50-talet. Lyngaard har gett ut boken "Keramiks handbok", och översatt "Artigas glasyrbok" från spanska till danska - två böcker som har, och har haft status som ofrånkomliga keramikklassiker,sedan 60-talet fram til i dag. Böckernas betydelse har kanske minskat de sista tio - femton åren. Men är fortfarande i hög grad aktuella. Bernard Leach har själv studier i Japan bakom sig, och är antagligen en av europas mest inflytelserika keramiker.
nne Lise Pedersen, har visserligen inte på långa vägar samma status i keramiska sammanhang som Finn Lyngaard. Men till gengäld är hon betydligt säkrare på att Chojiro och hans far var av koreansk avstamning. I boken "Raku på dansk" (Gylling 1986)Beskriver hon den teknik som Chorijo hade med sig från sin koreanske far till Japan, och som senare i Japan blev kalld "Raku". Jag är inte säker men jag tror att båda har sina upgifter från Bernard Leach. Gissningsvis en bok kallad "a potters book" Kanske rent av klassikern över andra klssikere i Europa, och USA. Jag har dessvärre aldrig läst boken själv.
Nu kan man ju givetvis argumentera för att raku inte är raku förän det kallas så. Då hamnar man i den lite lustiga situationen att en teknik, och ett antal produkter som blir kända, och därmed får ett namn INTE SORTERAS under den beteckningen, ¨som dom har fått, därför att dom fanns innan man hade ett namn för dem....Och den skål som är gjord på Måndan, är inte raku, till skilnad från den mer eller mindre identiska skålen som är gjord på tisdagen. Det kan man kanske leva med iofs. Även om jag skulle tro att 1500-talets japaner kallade de skålar som hade det karaktärisktiska raku-utseendet för raku, oavsett om det var producerat före eller efter man hade ett namn på det, och oavsett om det kom från Korea, eller Japan - vilket ju inte nödvändigtvis kunde avläsa ur det rent visuella uttrycket.....
Jag har emellertid undvikt den diskussionen genom att påstå att det är namnet på en teknik som stammar från korea. darmed tar jag altså inte ställning till vad som egentligen är Raku eller ej, utan  Bara själva teknikens ursprung.
Därmed hoppas jag på att ha löst de båda problem som diskuterats här.
Men om jag har missat något är det givetvis fint om någon påpekar det, så får jag se närmre på det då.
Bilden som någon lagt inn är i övrigt fin. Den ger en bild av hur den gamla klassiska japanska rakun såg ut - något man ofta glömmer i dag. Nästa gång jag bränner raku kan jag kanske ta några bilder av själva bränningen, och något som visart húr modern raku kan se ut.
General Haze 16 september 2007 kl. 04.17 (CEST)
thread_title:  Faktafråga