Diskussion:Borggårdskrisen

message: Ska vi inte ta och vrida upp den här artikeln några snäpp till? Språket liksom innehållet behöver snyggas upp. Sintram 26 maj 2010 kl. 18.54 (CEST)
P.S. Frågan ställs mot bakgrund av Christopher O'Regans sanslösa historieförfalskning i public-service-TV i kväll (i "Go'kväll"; finns att beskåda på svtplay.se), med andemeningen: vänstern (inkl. Staaffs liberaler) ville avveckala det svenska försvaret (eko från askkopparna?) medan kungen ville utveckla det (för att inte tala om hans senare angrepp på Palme). Sintram 26 maj 2010 kl. 19.10 (CEST)
En tidigare upplaga av artikeln var intressantare.
thread_title: Uppvridning

message: Avsnittet Borggårdskrisen#Regeringskris och efterspel innehåller nu upptakten
replies: text: "Kungens borggårdstal kunde ses som ett brott mot Sveriges grundlag..."
Jag ifrågasätter mycket starkt detta. Själva den skrivna grundlagen innehöll vid denna tid såvitt jag förstår ingenting som förhindrade kungen att agera självständigt politiskt. Tvärtom var Regeringsformen medvetet och avsiktligt skriven så, att statsråden primärt svarade inför kungen, inte inför riksdagen. Kungens tal bröt mot den parlamentariska ordning som etablerats som tradition, i motsats till den antiparlamentaristiska Regeringsformen.
Såvitt jag förstår, drevs parlamentarismen både i Sverige och i flertalet andra europeiska monarkier igenom mer genom att man gjorde det rätt obehagligt för monarkerna att följa en annan ordning, än genom direkta formella lagändringar. Vad Sveriges regeringsform föreskrev var, såvitt jag förstår, bara att kungen skulle fatta sina beslut i konselj, d. v. s. efter att ha samrått med de statsråd han funnit för gott att utse (eller som utsetts av den statsminister som han efter egen vilja kunde tillsätta och avskeda); inte att han inte finge uttala sina åsikter och avsikter om beslut offentligt. Regeringsformen tog mycket tydligt avstånd ifrån den parlamentariska ordning som rått under Frihetstiden, och gjorde klart att själva beslutet var kungens eget, även om det inte var giltigt utan en signatur även från ansvarigt statsråd (som därigenom gick i god för att beslutet var lagligt). Ett statsråd eller en ministär som ansåg att kungens uttalade vilja gick på tvärs mot hans egen hade naturligtvis rätt att begära avsked, men inte på papperet möjlighet att kritisera kungens uttalanden som okonstitutionella bara för att de gick emot hans egna.
Alltså: Gustaf Adolfs agerande var EMRÅ odemokratiskt, antiparlamentariskt och bröt mot etablerad praxis, men var knappast okonstitutionellt. Självklart är här "min ringa åsikt" mindre viktig än vad statsvetare och historier skriver om förloppet; men om bara några enskilda experter hävdar att borggårdstalet bröte mot grundlagen, så bör vi nog citera dem noggrant - vilka som hävdar det, och vad i grundlagen kungen skulle ha brutit mot. Jörgen B (disk) 8 maj 2012 kl. 19.45 (CEST)

text: Du har en poäng, men i politiskt språkbruk skiljer man sällan särskilt tydligt mellan brott mot grundlagens bokstav och tydliga brott mot den praxis som har utvecklats kring hur denna grundlag (i stora drag) brukar tillämpas. Inte i Sverige i alla fall, det kanske är något vanligare i t ex USA men även där är det ofta praxis och tolkningar som får fungera som måttstock inom debatt och forskning. Och det är ingen tvekan om att kungen och hans supporters/pådrivare inom t ex vissa delar av riksdagshögern (men inte t ex Arvid Lindman) och nykonservativa frifräsare som Hedin och Gösta Mittag-Leffler avsåg att utmana vad man såg som en glidane, växande koncentration av makten hos regeringen, en förskjutning där kungen riskerade att bli permanent förbisprungen (som monarken ju också blev i längden). Man satte allt på ett kort och agerade på ett sätt som avsåg att tvinga regeringen och de partier som stod bakom den att backa, inte bara i just försvarsfrågan utan långsiktigt. Hedins tal tycks ha varit avsett att  få bort regeringen under snöpliga former, tanken var inte primärt att regeringen skulle säga okay utan att ställa ett reellt oantagligt ultimatum.

text: Jag är inte säker på när vi har det senaste tillfället före 1914 då kungen så här tydligt drev en egen linje i en tung fråga - och lyckades köra över regeringen, men man får nog gå tillbaka till Oskar I, eller möjligen Oskar II:s tidiga år.83.254.151.33 30 september 2013 kl. 11.18 (CEST)
thread_title:  Grundlagsbrott?