Diskussion:Kabinettsfråga

message: Jag har ställt en fråga på enwp rörande internationella paralleller; se :en:Wikipedia:Reference_desk/Humanities#English term for 'Cabinet question'. Där finns också länkar till ett par artiklar med likalydande titlar: :da:Kabinetsspørgsmål och :nn:Kabinettsspørsmål.  Båda dessa, ingår i en iwfamilj om "förtroendeomröstning"; men de handlar inte exakt om detta, utan exakt om just kabinettsfrågor (vilket vår svenska artikel just nu inte helt och hållet gör).
Observera att enwp saknas i ovannämnda iwfamilj. det beror på att man där har ersatt den tidigare självständiga artikeln :en:Motion of Confidence med en hänvisning till :en:Motion of no confidence. Den senare artikelns iwgrupp är ännu mindre adekvat för artikeln Kabinettsfråga, tycker jag.
Jag föreslår att vi väntar litet, och ser om vi får någon användbar reaktion på frågorna, innan vi gör något vidare åt den här artikeln. Jörgen B (disk) 19 juni 2012 kl. 22.00 (CEST)
replies: text: Kabinettsfråga med minoritetsregering vore instabilt, eftersom det händer ganska ofta att regeringen saknar stöd för sina förslag hos riksdagen då. Men det är framför allt en hederssak, att en "partiregering" i minoritet inte kan ta moraliskt ansvar för en politik som andra partier (i riksdagen) inte vill eller vill driva. Riksdagen i Sverige har ju teoretiskt sett möjligheten att lagstadga om att kollektivisera/nationalisera näringslivet, men det vore regeringen som skulle ha det moraliska ansvaret för förändringen eftersom "regeringen styr riket" enligt Regeringsformen. Reinfeldt hade under sådana omständigheter inte haft något annat moraliskt val än att upplösa regeringen, med sin ideologi hade han inte kunnat delta i en sådan process. Annars hade det varit formellt korrekt att påstå att regeringen Reinfeldt genomdrev en nationalisering av det svenska näringslivet. En sådan sak som att Reinfeldt hade varit tvungen att avgå behöver förstås inte lagstadgas om, det är givet.

text: I länder där de väljer president särskilt vid sidan om parlament kanske situationenär annorlunda, för där har en president ett eget mandat eftersom han är folkvald - därmed har han moraliskt mandat för att driva sin linje ganska långt. I Sverige där vi inte väljer regering, bara riksdag, blir situationen en annan. I realiteten är det ofta oklart med förtroendet för regeringen i Sverige. Det var en hel del kabinettsfrågor i Sverige innan nuvarande Regereingsform trädde i kraft, men så var heder och moral högre värderat.78.78.134.155 20 juni 2012 kl. 11.19 (CEST)

text: I Svensk etymologisk ordbok härleds ordet till franskan, question de Cabinet http://runeberg.org/svetym/0376.html om det kan vara till någon hjälp.--78.78.134.155 20 juni 2012 kl. 12.16 (CEST)
replies: text: :Tack för etymologin; den är uppenbart till hjälp!

text: :Utsagan "Kabinettsfråga med minoritetsregering vore instabilt, eftersom det händer ganska ofta att regeringen saknar stöd för sina förslag hos riksdagen då." begriper jag över huvud taget inte. Det som vore instabilt vore om en sådan regering såge sig tvingad att avgå, så snart den förlorat en omröstning om vilken småsak som helst. Systemet med explicita kabinettsfrågor ökar ju snarare stabiliteten, genom att regeringen i förväg förklarar vilka frågor som är av sådan vikt att den ser sig nödgad att demissionera i händelse av nederlag vid omröstningen.

text: :Låt mig också påminna om att majoritetsregeringar, som exempelvis Reinfeldts under förra mandatperioden, är ett undantagsfenomen i modern svensk politisk historia. Socialdemokraterna hade möjligen egen andrakammarmajoritet 1968-1970 - jag minns inte riktigt - men samtliga andra rena socialdemokratiska regeringar sedan upplösningen av koalitionen med Centerpartiet i samband med ATP-striden har väl varit minoritetsregeringar? Inte lika "utpräglat" kanske, som regeringen Ullsten eller regeringen Fälldin III, eftersom socialdemokraterna oftast hade stöd av en "betydande minoritet" i Riksdagen; men ändå en minoritet. Även regeringen Carl Bildt hade - liksom Reinfeldts nuvarande - stöd av litet mindre än hälften av riksdagsledamöterna.

text: :Kabinettsfrågesystemet är kanske inte lika betydelsefullt nu, som innan 1970-talets grundlagsändringar, som ju bland annat infört explicita förtroendeomröstningar för (eller mot) regeringar. Jag kan inte se att det vore bättre att övergå till ett system där regeringen avgår vid första lilla motgång i Riksdagen; och jag tycker att det är utmärkt att möjligheten finns kvar att säga "hit men inte längre". Problemet är inte de mest uppenbara fallen (som ett tänkt beslut om fullständig socialisering av den svenska produktionsapparaten), utan snarare de "mellanstora" frågorna. Reinfeldt och alliansregeringen hade och har exempelvis ett val inför ett hotande nederlag i fråga om grunder för socialförsäkringssystemen (där ju SD ofta agerar samfällt med vänsteroppositionen): Antingen klargöra att förslagen i allt för hög grad skulle torpedera grundvalen för Alliansens politik, eller att ett nederlag visserligen är oönskat men acceptabelt; och, som du påpekar, följer i det andra fallet faktiskt också en viss skyldighet att verkställa de förhatliga besluten. Hittills är det den andra vägen regeringen valt att följa; men den måste rätt givet ha kvar den första möjligheten också, eller hur? Jörgen B (disk) 20 juni 2012 kl. 18.00 (CEST)
replies: text: ::Det var väl bara en kabinettsfråga som socialdemokraterna vågade sig på under alla år i minoritet, vilket ledde till Carlsson avgång (även om han märkligt nog återbildade en regering). Självklart är det instabilt att ställa en kabinettsfråga i minoritet. Det var det kd inte vågade när det gällde homoäktenskap, brukar man väl säga.--78.78.142.13 20 juni 2012 kl. 18.29 (CEST)
replies: text: :::Såvitt jag minns återbildade han regeringen efter att sakfrågan i så måtto hade lösts, att han hade åstadkommit en kompromiss som hade stöd av en riksdagsmajoritet. Eftersom en kabinettsfråga har en dubbel karaktär, med dels ett sakinnehåll och dels en förtroendefråga, är det ingenting konstigt med att en lösning av sakfrågan gör att förtroendefrågan kommer i ett annat läge. Samtidigt hade Bildt varit ovillig att bilda en minoritetsregering (vilket i det läget nog var taktiskt riktigt av honom, även om det kanske var mindre taktiskt lämpligt att inte alls nämna den delen av sitt uppdrag för övriga borgerliga partiledare), och snabbt kunnat utesluta möjligheten att få stöd av en riksdagsmajoritet för ett kabinett Bildt, och alltså meddelat talmannen att han hade misslyckats. I det läget var det rätt av talmannen att bolla tillbaka uppdraget till Carlsson.

text: :::Det tillfället är det enda jag minns att S-regeringar ställde en kabinettsfråga så explicit. Det fanns nog diverse omröstningar, där avgångshotet var mer eller mindre klart och förmådde kommunisterna/V att exempelvis lägga ned sina röster i stället för att rösta emot ett förslag de var motståndare till, därför att de visste att detta räckte för att ge regeringen den majoritet de behövde för att inte avgå. Om jag minns rätt, hade omröstningen om införandet av OMS (föregångaren till MOMS) rätt uttalat den karaktären. (Jag var litet yngre då, och är inte alls säker på hur explicit avgångshotet uttrycktes; vet du?)

text: :::Att S sällan explicit använde verktyget kabinettsfråga må vara hänt (enligt min ringa åsikt nog mycket därför att de taktiskt gärna ville framstå som om de vore i majoritetsposition, samtidigt som de inte ville framstå som "beroende av kommunisterna"). På det hela taget led de också rätt få nederlag i riksdagen - tiden 1973-1976 givetvis undantagen. Att något skulle ha varit bättre om de inte haft möjligheten att själva avgöra om en fråga var tillräckligt viktig för att de inte skulle vilja regera vidare om de förlorade i den, kan jag inte förstå. Detsamma gäller givetvis exempelvis KD idag. Jörgen B (disk) 21 juni 2012 kl. 15.03 (CEST)
thread_title:  Oklarheter vid internationella jämförelser