Vita:Utoljára látható

message: Az élet rendszere ezen a bolygón annyira bámulatba ejtően komplex, hogy hosszú
időnek kellett eltelni, mielőtt az ember egyáltalán rájött, hogy egy
rendszerről van szó, és nem valamiről, ami csak úgy ott van.
Ahhoz, hogy az ember megértse, hogyan működik valami nagyon bonyolult, vagy
csak hogy rájöjjön, hogy valami bonyolult dolog működik, egyszerre kis részeket
kell látnia belőle. És ez az, amiért a kis szigetek olyan fontosak voltak
ahhoz, hogy megértsük az életet. A Galápagos-szigeteken például a közös őstől
származó állatok és növények különbözőképpen változtak és alkalmazkodtak, amint
néhány mérföld víz választotta el őket. A szigetek világosan elkülönítették
számunkra a folyamat részeit, és ezért tehetett Charles Darwin olyan
megfigyeléseket, amelyek közvetlenül az evolúció gondolatához vezettek.
Mauritius szigete ugyanilyen fontos, de sötétebb gondolatot közvetített - a
kihalást.
Mauritius összes állata közül a leghíresebb egy nagy, szelíd galamb. Egy
figyelemre méltóan nagy galamb: a súlya valójában közelebb állt egy jól táplált
pulykáéhoz. Szárnyai már régen felhagytak a gondolattal, hogy a levegőbe
emeljenek egy ilyen kövér testet, és kis dekoratív csonkká sorvadtak. Amint
abbahagyta a repülést, nagyon jól tudott alkalmazkodni a mauritiusi
évszakváltozásokhoz, és hülyére tömte magát nyár végén és ősszel, amikor
bőségesen van gyümölcs a földön, aztán zsírtartalékain élt, fokozatosan
lefogyva a terméketlen, száraz hónapokban.
Nem kellett repülnie, mivel nem voltak ragadozók, amelyek bántani akarták
volna, és cserébe ő is ártalmatlan volt. Sőt valójában a bántalom fogalmát sem
értette meg soha, ezért, ha az ember látni akarna egyet a tengerparton, nagy
valószínűséggel odasétálna az emberhez, és megnézné, feltéve, ha találna utat a
hatalmas teknősök hada között, amelyek a parton menetelnek. Nem is volt soha
oka az embernek megölni, mert a húsa rágós és keserű.
Nagyméretű, széles, lefelé görbülő, sárga és zöld csőre van, ami egy kissé
komor és melankolikus arckifejezést kölcsönöz neki, apró, kerek szeme, mint a
gyémánt, és három, nevetségesen kicsi tolla, ami a farkából lóg ki. Az első
angolok egyike, aki meglátta ezt a nagy galambot, azt mondta, hogy "alakra és
ritkaságra felveszi a versenyt az arábiai főnixmadárral".
Azonban egyikünk sem fogja látni soha ezt a madarat, mert szomorú módon az
utolsót holland gyarmatosítók agyonverték 1680 körül.
A hatalmas teknősöket a kihalásig ették, mert a korabeli tengerészek nagyrészt
úgy tekintették őket, mint mi a konzervet. Egyszerűen felszedték őket a
tengerparton és ballasztként berakták őket a hajóba, majd amikor megéheztek,
lementek a raktárba, felhúztak egyet, megölték és megették.
Ám a nagy, szelíd galambot - a dodót - csak a sport kedvéért verték agyon. És
ez az, amiről Mauritius a leghíresebb: a dodó kipusztulásáról.
Korábban is pusztultak ki állatok, de ez egy különösen figyelemre méltó állat
volt, és csak Mauritius szigetének természet által korlátozott területén élt.
Teljesen nyilvánvalóan és világosan nem volt belőlük több. És mivel csak a
dodóknak lehettek új dodói, már sohasem lesz belőlük még egy. A tények nagyon
tisztán és határozottan jelentkeztek a sziget határaival.
Addig a pontig az ember nem nagyon fogta fel, hogy egy állat egyszerűen meg
tud szűnni létezni. Olyan volt, mintha nem értettük volna, hogy ha megölünk
valamit, akkor az nem lesz többé ott. Soha. A dodó kipusztulásának
eredményeképpen szomorúbbak és bölcsebbek vagyunk.
Adams, Douglas - Carwardine, Mark: Last chance to see című könyvéből
Magyarul megjelent: Utoljára látható címmel 226-228. o.
(GABO, 2000)
Fordította: Gedeon Béla
ISBN 963 9237 41 8
thread_title:  Idézet a könyvből