Discussió:Espais naturals protegits de Catalunya

message: Introducció
A Catalunya existeix un nombre important d’espais naturals que tenen un gran valor pel paisatge i per les espècies vegetals i animals que hi viuen; és per això que convé protegir-los i conservar-los.
Als darrers anys el govern de la Generalitat ha fet un esforç per protegir els espais naturals de Catalunya mijançant una sèrie de mesures que impedeixen alterar el paisatge i els recursos d’aquestes zones.
Els espais protegits catalans es classifiquen en diverses categories, segons l’extensió i el valor natural. A Catalunya es contemplen setze espais protegits, que es reparteixen entre:
	Parcs nacionals: àrees de gran extensió amb uns valors ecològics, estètics i      científics que mereixen una atenció preferent. No se’n poden explotar els recursos ni alterar-ne el paisatge.	Parcs naturals: espais de valor natural on es poden dur a terme activitats compatibles amb la seva conservació.
	Paratges naturals d’interès nacional: espais naturals d’àmbit reduït i de característiques singulars on es poden fer activitats, com l’agricultura o la ramaderia.
	Reserves naturals: zones generalment molt reduïdes que contenen ecosistemes de valor biològic.
Aiguamolls de l'Empordà
 
Vista parcial dels Aiguamolls de l’Empordà
Constitueixen el terreny amb aiguamolls més important de Catalunya, després del Delta de l'Ebre. 
Els aiguamolls ocupaven antigament tot el Pla de la badia de Roses i el baix Ter, però va anar desapareixent per l’expansió de l’agricultura i la ramaderia. Actualment comprèn 4.824 ha. formades per dunes, llacunes salabroses i dolces, prats inundables i zones de conreu.
El 1983 el Parlament de Catalunya va declarar la zona com a Paratge Natural d’Interès Nacional.
Fins ara s'ha arribat a observar 327 espècies d'aus, entre les que cal esmentar cigonyes, l’ànec collverd i el bernat pescaire.
Aigüestortes i Estany de Sant Maurici
 
Límits del parc:
- En vermell la zona interna
- En groc la zona perifèrica
Compareu els 408 km²  del Parc amb el 453 km²  d'Andorra
El Parc es troba situat a l'extrem nord-occidental de Catalunya en plena serralada dels Pirineus. Presenta tots els elements característics de l'alta muntanya.
Creat el 1955, és un dels dotze parcs nacionals existents a l'Estat espanyol i l’únic d'aquesta categoria a Catalunya.
La seva superfície total de 40.852 ha. es troba repartida entre quatre comarques pirinenques: El Pallars Sobirà, l'Alta Ribagorça, el Pallars Jussà i la Vall d'Aran. D'aquesta extensió, 14.119 ha. corresponen al Parc pròpiament dit, que està dividit en dos sectors: Sant Maurici al Pallars Sobirà i Aigüestortes a l'Alta Ribagorça.
Les 26.733 ha. restants formen part de l'anomenada zona perifèrica de protecció, la qual té com a finalitat amortir els impactes procedents de l'exterior a fi de garantir la protecció dels recursos naturals que han justificat la creació del Parc.
El paisatge es caracteritza per la presència de més d'un centenar d'estanys que es troben repartits arreu del Parc.
Alt Pirineu
Pica d’Estats
El Parc Natural de l’Alt Pirineu (PNAP), creat el 2003, es troba situat a les comarques del Pallars Sobirà i el nord de l’Alt Urgell i comprèn bona part del Pirineu axial català. Amb 69.850 ha, és el parc natural més extens de Catalunya, i en les seves muntanyes es localitzen les alçades màximes del territori català (la Pica d’Estats amb 3.143 m).
Zones de gran interès geològic, dos exemples són l’estany de Certascan, l’estany glacial més extens del Pirineu, i la Cigalera de l’Obaga de Valeran, un dels avencs més profunds de Catalunya.
Espècies de flora d’especial interès, nou de les quals són declarades com estrictament protegides. 
Alt nombre d’espècies animals rares o amenaçades, com l’ós bru, la llúdriga, l’almesquera, el trencalòs, la  erdiu blanca o el mussol pirinenc. Destaquen especialment el gall fer, que té a la zona el nucli més important de població de la península Ibèrica, i la sargantana pallaresa.
Facilitat d’observació d’espècies emblemàtiques de la gran fauna de muntanya, com rapinyaires (voltor,  trencalòs, àguila daurada, àguila marcenca…) i ungulats (isard, cabirol, daina, cérvol…). 
Un extens patrimoni arqueològic i arquitectònic: art romànic.
L’aprofitament ordenat dels recursos naturals, principalment la ramaderia, és el que ha fet possible el manteniment dels valors ecològics i paisatgístics que han motivat a creació del Parc Natural.
Cadí-Moixeró
 
Massís del Pedraforca
El Parc Natural del Cadí-Moixeró comprèn el conjunt de serres prepirinenques del Cadí, Moixeró, el massís del Pedraforca i gran part de la Tosa d'Alp i el Puigllançada. Té una superfície de 41.342 ha i està situat en límit de les comarques del Berguedà, l'Alt Urgell i la Cerdanya.
Les seves altituds se situen entre els 900 m a les valls i els 2.648,6 m  del cim més alt, el Vulturó. És, per tant, un parc d'alta muntanya. Les serres del Cadí i del Moixeró, unides en el port de Tancalaporta, formen una barrera d'impressionant alçada que separa la vall del Segre de la capçalera del riu Llobregat.
Fou declarat Parc Natural per decret del 15 de juliol de 1983 de la Generalitat de Catalunya.
El Pedraforca és una de les muntanyes més emblemàtiques de Catalunya. Té una forma molt peculiar, ja que està formada per dues carenes paral•leles (els pollegons: el Pollegó superior i el Pollegó inferior) unides per un coll (l'Enforcadura). Està situat dins del Parc Natural del Cadí-Moixeró i, a més, els voltants del Pedraforca han estat declarats paratge natural d'interès nacional. El massís del Pedraforca està situat al nord-oest de la comarca del Berguedà.
Hi ha un mirador, el mirador de Gresolet, que queda penjant d'un cingle i des d'on, si el dia és clar, la vista general del paisatge és espectacular.
El Pedraforca és una de les muntanyes mítiques dels excursionistes i, sobretot, dels escaladors, per les dificultats de la cara nord.
Hi ha moltes llegendes al voltant de la muntanya del Pedraforca, i per això ha estat i és considerada una muntanya màgica. Una de les llegendes més difoses diu que la nit de Sant Silvestre (31 de desembre) les bruixes es reuneixen al Pedraforca i salten i ballen per sobre de les argelagues.
Una altra llegenda explica per què la muntanya té aquesta forma tan característica: una nit de Sant Silvestre les bruixes celebraven un aquelarre al cim d'una muntanya altíssima que era situada on actualment hi ha el Pedraforca. Les bruixes estaven dividides en dos bàndols i es barallaven entre elles, feien tant soroll que fins i tot tremolava la terra. Els habitants de Saldes es van espantar tant que van començar a encomanar-se a Sant Miquel i a fer-li pregàries, tant, que els va escoltar, va baixar del cel i d'un cop d'espasa va trencar la muntanya en dues parts, bo i deixant un bàndol de bruixes al pollegó inferior i l'altre bàndol al pollegó superior. Alhora, amb aquell cop d'espasa va trencar en milions de trossos el cim de l'antiga muntanya: encara ara es poden veure les restes de pedres d'aquell cim a la tartera del Pedraforca.
Cap de Creus
 
Monestir de Sant Pere de Rodes
El parc natural del Cap de Creus fou creat per la Llei 4/1998, de 12 de març. Mitjançant aquesta Llei es protegeix la península del cap de Creus i el seu entorn marí i és el primer parc marítimoterrestre del país. 
La superfície total del parc és de 13.886 ha, de les quals 10.813 corresponen a la part terrestre i 3.073 a la marina. 
La península del Cap de Creus es troba a la part més oriental de la península Ibèrica. Se situa dins la comarca de l'Alt Empordà.
Les aigües que envolten la península del cap de Creus són netes i amb índexs molt baixos de contaminació. La costa, amb penya-segats, roques, illots, esculls, cales i badies, i la naturalesa del seu fons, de roca (que pot assolir grans fondàries) de extraordinària riquesa submarina; alguers i fons coral•lins. L'explotació pesquera i la turística, més recent, hi han deixat la seva empremta.
Climàticament les condicions són típicament mediterrànies, amb la característica de la tramuntana, un vent sec del nord que bufa sovint a més de 100 km/h.
Del ric patrimoni arquitectònic, destaca el monestir de Sant Pere de Rodes.
Delta de l’Ebre
 
Serp d’aigua a un arrossar
El delta de l'Ebre és la zona humida més gran de les terres catalanes. Amb els seus 320 km2 de superfície, constitueix l'hàbitat aquàtic més important de la Mediterrània occidental després de la Camarga (Parc Regional Francès), i el segon de l'Estat espanyol (desprès del Parque Nacional de Doñana).
L' equilibri entre els seus valors naturals i l'explotació per part de l'home no ha estat mai fàcil. El seu considerable paper biològic contrasta amb la humanització d´una gran part de la seva superfície i amb el seu pes agrícola (arrossars i altres conreus).
Delta del Llobregat
 
Reguera de les Bogues
El Delta del Llobregat és el delta que forma el riu Llobregat en arribar al mar. Té una extensió de 97 Km2.
És el segon en extensió de Catalunya després del Delta de l’Ebre, i es troba situat geogràficament al mig de la costa catalana.
Malgrat la proximitat de Barcelona al delta, dins els seus límits encara es conserva una de les tres zones humides més importants de Catalunya, considerada d’importància internacional per la Unió Europea.
Els Ports
 
Monument a la cabra salvatge
Els Ports, les muntanyes situades entre Catalunya, València i Aragó, són un massís calcari de relleu escarpat que ha estat humanitzat des de temps prehistòrics. L’home ha trobat sempre en els Ports una font de recursos naturals per a la seva subsistència. 
La importància dels seus valors naturals i la necessitat de conservar-los, va motivar a la Generalitat de Catalunya a crear el Parc Natural dels Ports i la Reserva Natural Parcial de les Fagedes dels Ports.
Illes Medes
 
Vista aèria de les Illes Medes
Les Illes Medes són un arxipèlag de 21,5 hectàrees que es troba a la Costa Brava, a poc més d'un quilòmetre del litoral de l'Estartit. Aquest està format per set illots i algun escull. Els set illots són, de més a menys extensió: la Meda Gran, la Meda Xica, el Carall (o Cavall) Bernat, els Tascons Grossos, el Medellot, els Tascons Petits i les Ferrenelles. L'arxipèlag és, de fet, la continuació del massís del Montgrí.
És un dels espais d'interès natural més important de la Mediterrània, essent-ne una gran reserva de fauna i flora marina.
Eren una base dels pirates per a les seves incursions a la costa. Fins al 1934 van ser habitades.
El 1990 va promulgar-se una llei per a la protecció i conservació de la flora i fauna del fons marí de les Illes Medes i del tros de costa del Montgrí.
L’Albera
 
Espolla
La serra de l’Albera és el nom que rep el tram oriental dels Pirineus, des del Pertús fins a la mar. Separa les grans planes de l’Empordà i del Rosselló i des del 1659 (pel Tractat dels Pirineus) la seva carena forma part de la línia fronterera francoespanyola.
 
Té uns 25 km de llargada i els cims principals són el Puig Neulós (1257 m), el Puig dels Pastors (1.167 m), el Puig dels Quatre Termes (1.156 m) i el Pic de Sallafort (992 m).
 
El Paratge Natural d’Interès Nacional de l’Albera està situat al nord-est de l’Alt Empordà i forma part dels termes municipals de la Jonquera, Espolla i Rabós.
 
Està constituït per dos sectors ben diferenciats: un d’occidental, el de Requesens- Baussitges i l’oriental de Sant Quirze de Colera-Balmeta.
El sector Sant Quirze de Colera-Balmeta té l’important monestir romànic de Sant Quirze de Colera. En aquest indret subsisteixen les darreres poblacions de tortuga mediterrània de la península ibèrica.
Montsant
 
Formacions rocoses característiques al vesant nord del Montsant
El Parc Natural de la Serra del Montsant és un dels espais naturals més singulars de Catalunya. El valor d’aquesta zona va ser reconegut pel Parlament de Catalunya l’any 2002.
La Serra del Montsant és un territori eminentment rocós, i s’estén en el sector occidental de la Serralada Prelitoral Catalana, dins de la comarca del Priorat. L’àrea protegida té una superfície de 9.242,07 ha.
La singularitat de la serra resideix en l’originalitat del relleu, que s’aixeca com un bloc on hi destaquen les parets rocoses del Cingle Major, compost per conglomerats calcaris (de 35 a 23 milions d’anys). Per damunt d’aquests, la muntanya continua ascendint fins a arribar a la Serra Major, on es troba la Roca Corbatera, de 1163 metres, màxima altitud del Parc. Un bon grapat de barrancs vessen les seves aigües al ben conservat riu Montsant.
El clima que predomina a la major part de la serra, és mediterrani temperat i sec. 
L’aprofitament dels recursos naturals per l’home, a la serra del Montsant, ve des de temps remots. Edificacions, com les ermites, constitueixen un patrimoni valuós. Avui, els habitants dels termes municipals on s’ubica el Parc, es dediquen als aprofitaments agrícoles, ramaders i turístics.
Montseny
 
L’embassament de Santa fe al novembre amb les Agulles al fons
El Montseny és un massís que forma part de la Serralada Prelitoral. Està situat en el límit entre les comarques del Vallès Oriental, La Selva i Osona, com una barrera entre la Depressió Prelitoral Catalana i la Plana de Vic. Els seus cims més alts són el Turó de l'Home (1.706,7 m), Les Agudes (1.703,0 m) i el Matagalls (1.697,9 m).
Gran part d'aquest massís es correspon amb l'espai protegit del Parc Natural del Montseny. Des de l'any 1978 és Reserva de la Biosfera de la UNESCO.
Al cim del Turó de l'Home hi ha un observatori meteorològic que data de l'any 1932.
La presència de l’home ha sigut un dels factors que més ha influït en el paisatge del Montseny. Al llarg dels anys la gent del Montseny ha desenvolupat activitats lligades al seu entorn natural, com per exemple, fent de pastors; treballant la terra com a pagesos; aprofitant els recursos del bosc (extracció de fusta, pela de suro, recollida de castanyes, carboneig, etc.); i traient profit de la neu i el glaç, en les parts altes del massís, per a la seva comercialització, entre d’altres activitats.
Un dels testimonis de la presencia de l’home al Montseny són les esglésies i ermites que hi ha repartides per tot el massís. Entre aquestes cal destacar les esglésies romàniques i santuaris.
L’habitatge tradicional del Montseny ha estat la masia. Les cases amb més història, que avui encara perviuen, es remunten del segle XII al segle XVIII. Aquestes són construccions que consistien, generalment, de tres plantes, les quals incloïen l’habitatge i golfes. En alguns casos, els corrals es trobaven a la planta baixa, i l’escalfor del bestiar era aprofitada per escalfar els dormitoris a sobre d’aquests. La masia era l’unitat familiar, en la que el dia a dia girava al voltant de la feina al camp o al bosc, i les nits vora al foc a terra era quan les cançons i les rondalles es transmetien a les noves generacions. De vegades, les masies es convertien en improvisats hostals que acollien a la gent.
La varietat de paisatges va incitar als primers excursionistes a pujar al Montseny, però va ser sobretot amb l’arribada del ferrocarril als pobles de l’entorn, quan es va incrementar el nombre de visitants al Montseny, per a realitzar excursions per els seus cims i l’hivern per practicar-hi esports sobre la neu.
Els paisatges del Montseny han estat font d’inspiració per a molts artistes, pintors, escriptors, poetes i músics, sobretot des de finals del segle XIX. Entre aquests intel•lectuals podem destacar els noms de: Joan Maragall, Lluís Millet, Santiago Rusiñol, Josep Pijoan, Amadeu Vives i Lluís Via i Pagès.
Montserrat
     	
Aeri de Montserrat                                         Vista del massís de Montserrat
Montserrat és, segons la tradició, la muntanya més important i misteriosa de Catalunya. Situada entre les comarques del Bages, l'Anoia i el Baix Llobregat, s'hi aixeca una abadia benedictina consagrada a la Mare de Déu de Montserrat.
És un massís de formes singulars que s'enlaira a l'oest del riu Llobregat fins als 1.236,4 m del cim de Sant Jeroni. Altres cims montserratins són el Cavall Bernat, les Agulles, el Serrat del Moro, el Montgròs, Sant Joan, la Palomera... Va ser declarat parc natural el 1987 per garantir-ne la conservació.
El bosc mediterrani és el tipus de vegetació predominant a Montserrat, en destaquen les alzines. Pel que fa a la fauna, hi podem trobar aus com el roquerol, el ballester, el pela-roques o la fagina, i de mamífers, l'esquirol, el gat mesquer, el ratpenat, el porc senglar i la cabra salvatge.
Poblet
 
Paratge natural de Poblet
El Paratge Natural d'Interès Nacional (PNIN) de Poblet és un espai natural de protecció especial que es declarà per Llei l'any 1984 amb l'objectiu de conservar i defensar el medi, preservar el paisatge i restaurar el patrimoni del monestir de Santa Maria de Poblet.
 
La superfície protegida correspon a la comarca de la Conca de Barberà.
 
Es distingeixen dos grans tipus de relleu: al sector de la vessant nord de les Muntanyes de Prades, el relleu és muntanyós (Serralada Prelitoral), mentre que la part més septentrional es caracteritza per terres més planeres al voltant de la vall del riu Sec (Depressió Central Catalana).
 
'''
Sant Llorenç del Munt i l'Obac'''
 
El turó del Montcau
El Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac està format pel massís de Sant Llorenç del Munt i la serra de l'Obac.
Té una superfície protegida de 13.694 ha, repartides entre les comarques del Bages, el Vallès Occidental i el Vallès Oriental. Els seus cims principals són el Montcau (1.056,7 m) i la Mola (1.101,9 m), on es troba el monestir romànic de Sant Llorenç del Munt.
El parc fou declarat com a tal el juliol de 1972, amb què va esdevenir el primer parc natural de l'Estat espanyol. Actualment és gestionat per la Diputació de Barcelona.
Aquesta àrea és molt escarpada, plena de cingles i canals, amb torrents i rieres en totes direccions. Geològicament hi predominen els conglomerats, que formen un relleu semblant al veí massís de Montserrat.
Té clima mediterrani subhumit. Per això el principal bosc que s'hi troba és l'alzinar i també les pinedes, encara que hi ha importants rouredes.
Zona volcànica de la Garrotxa
 
Volcà del Croscat
La Garrotxa és una comarca prepirinenca. El nom "garrotxa" significa terra aspra, trencada, de mala petja. Possiblement aquesta comarca agafa el nom d'aquesta paraula, ja que el seu relleu és molt muntanyós, amb bells paratges com els que es troben a la zona volcànica d'Olot, capital de la comarca.
La zona volcànica de la Garrotxa es troba situada a la Serralada Transversal, on hi ha una quarantena de cons volcànics, en bon estat de conservació i amb corrents de lava basàltica. Els volcans més importants són Santa Margarida i el Croscat.
Pel que fa a les formes de relleu, a més dels cons volcànics, hi ha taules de lava, posades en relleu per l'erosió, com a Castellfollit de la Roca o a Sant Joan les Fonts.
L'any 1982, la zona compresa entre les valls del Fluvià i del Ser i la capçalera de les valls d'Aiguavella i Sant Iscle va ser declarada, per la Generalitat de Catalunya, Paratge Natural d'Interès Nacional. Per la mateixa llei van ser declarades Reserves Integrals Geobotàniques la major part del cons volcànics i la Fageda d'en Jordà.
thread_title:  Espais naturals protegits de Catalunya