Discussió:Telèfon mòbil

message: ¿De debó que en català hi ha qui diu cel·lular o és un sudamericanisme?
Realment el Telèfon no el va inventar Graham Bell. Graham Bell va copiar l'invent (tenia influències en l'oficina de patents dels Estats Units) d'un altre americà (Gray) que ho va desenvolupar a la costa Oest. No obstant, tampoc va ser aquest l'inventor. Un anys abans, un italià afincat a Cuba (Meucci) va fer la mateixa invenció. Un reportatge de la BBC ho conta tot amb pèls i senyals. El Senat dels Estats Units no fa molt que reconegué publicament que l'inventor del telèfon no era Graham Bell.
Pense que hauríem de ser més fidels. De moment jo he ficat un enllaç de la seua qüestionabilitat.
http://www.loc.gov/rr/scitech/mysteries/telephone.html

message: <font
style="font-size: 13pt;" size="3">Les
tecnologies inalàmbriques han tingut molta importància
i un gran desenvolupament en aquests últims anys. Una de les
quals ha tingut un desenvolupament més gran ha sigut la
telefonia cel·lular. Des dels seus inicis a la fi dels 70 ha
revolucionat enormement les activitats que realitzem diàriament.</font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Els
telèfons cel·lulars s’han convertit en una eina
fonamental que ens fa sentir més segurs i fa més
productives a les empreses. Encara que la telefonia cel·lular
va ser concebuda estrictament per a la veu, la tecnologia
cel·lular
d’avui és capaç de donar altre tipus de serveis, com
dades i vídeo. banda. </font>
<font
size="3">Martin Cooper va ser pioner en aquesta
tecnologia, a ell se li considera com "el pare de la telefonia
cel·lular" al introduir el primer radiotelèfon, en
1973, als Estats Units, mentre treballava per a Motorola; però
no va ser fins a 1979 quan van aparèixer els primers sis</font><font
size="3">temes
come</font>temes
comercials a Tòquio, Japó per la companyia NTT. En
1981, els països nòrdics van introduir un sistema
cel·lular l’AMPS (Advanced Mobile Phone System).
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Als
Estats Units, gràcies a que l’entitat reguladora d’aquest
país va adoptar regles per a la creació d’un servei
comercial de telefonia cel·lular, en 1983 es va posar en
operació el primer sistema comercial a la ciutat de Chicago.
A
partir d’ací, en diversos països es va veure la
telefonia cel·lular com una alternativa a la telefonia
convencional sense fil. La tecnologia va tenir gran acceptació,
pel que als pocs anys d'implantar-se es va començar a saturar
el servei. En aquest sentit, va haver la necessitat de desenvolupar i
implantar altres formes d’accés múltiple al canal i
transformar els sistemes analògics a digitals, amb l’objecte
de donar-li cabuda a més usuaris. </font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Per
a separar una etapa de l’altra, la telefonia cel·lular s’ha
caracteritzat per contar amb diferents generacions. </font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Primera
generació: 1G:</font>
    La 1G de la telefonia mòbil va
fer la seva
aparició en 1979 i es va caracteritzar per ser analògica
i estrictament per a veu. La qualitat entre els terminals era molt
baixa, tenien baixa velocitat (2400 bauds). Quant a la
transferència
entre cel·les, era molt imprecisa ja que contaven amb una
baixa capacitat i, a més, la seguretat no existia. La
tecnologia predominant d’aquesta generació és AMPS
(Advanced Mobile Phone System). 
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Segona
generació: 2G: </font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">La
2G va arribar fins a 1990 i a diferència de la primera, es va
caracteritzar per ser digital. EL sistema 2G utilitza protocols de
codificació més sofisticats i s’empra en els sistemes
de telefonia cel·lular actuals. Les tecnologies predominants
són: GSM (Global System Mobile Communications) utilitzat a
Europa i PDC (Personal Digital Communications), utilitzat a Japó.</font>
 <font
style="font-size: 13pt;" size="3">Els protocols emprats en els
sistemes 2G suporten velocitats d’informació més
altes per veu, però limitats en comunicació de dades.
Es poden oferir serveis auxiliars, com dades, fax i SMS (Short
Message Service). La majoria dels protocols de 2G ofereixen diferents
nivells d’encriptació.</font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Generació
2.5 G:</font>
Molts dels proveïdors de
serveis de telecomunicacions es mogueren a les xarxes 2.5G abans
d’entrar massivament a la 3g (a diferència de japó).
La tecnologia 2.5G és més ràpida que la 2g, i
molt més econòmica que actualitzar a 3G. La
generació
2.5G ofereix característiques esteses, ja que conta amb
més
capacitats addicionals que els sistemes 2G, com: GPRS (General Packet
Ràdio System) etc..
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Tercera
generació: 3G. </font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">La
3G es caracteritza per contenir a la convergència de veu i
dades amb accés sense fil a Internet; en altres paraules,
està
feta per a aplicacions multimèdia i alts amples de banda. Els
protocols emprats en els sistemes 3G suporten altes velocitats
d’informació i estan enfocats per a aplicacions més
enllà de la veu, com la videoconferència i accés
ràpid a Internet. </font>
<font
style="font-size: 13pt;" size="3">Amb
l’arribada de la 3g i dels últims models de telèfons
cel·lulars se’ls està dotant d’una gran capacitat
de processament de dades i pertant també d’un sistema
operatiu complex, això ha propiciat l'apareguda dels denominats
smartphones, que son un pda amb funcions de mòbil.
</font>
thread_title:  posible ampliació per a tindre en compte el concepte de l'evolució de la tecnologia mòbil